A szegény katona találkozik az erdőben a gonosz boszorkánnyal, akinek a segítségére siet, és cserébe megszerzi a tűzszerszámot. A mese során több próbát kell kiállnia, hogy megtarthassa a szerszámot. Útján varázslatos kutyák segítik.

ISBN 963 7447 47 4

Kiadja a Gulliver Lap- és Könyvkiadó Kereskedelmi Kft.

Felelős kiadó a Gulliver Kft. ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Nagy Éva

Készült a Kossuth Nyomdában, Budapesten, 1992-ben

Felelős vezető: Székely Károly vezérigazgató

Munkaszám: 92.0138

Készült 3,89 (A/5) ív terjedelemben

A magyar változat az alábbi kiadás alapján készült:

Hans Christian Andersen L’ACCIARINO MAGICO

Rab Zsuzsa fordításának felhasználásával átdolgozta Nagy Éva

Az erdei úton délcegen lépkedett a katona: egy-kettő, egy-kettő! A hátán bornyú, kard az oldalán, ugyanis háborúból igyekezett hazafelé.

Ahogy ment, ment, egyszer csak egy vén boszorkánnyal találta szemben magát. Fertelmesen rút banya volt, alsó ajka olyan mélyen lelógott, hogy szinte a mellét verte.

–  Adjon isten, vitéz uram! – köszönt rá a boszorkány. – Milyen szép kardod van, s milyen pompás bornyúd! Látszik rajtad, hogy derék katona vagy. Most már csak pénzed legyen, amennyit akarsz.

–  Köszönöm a jókívánságodat, öreganyám!

–  Látod azt a nagy fát? – mutatott egy közeli fára a boszorka. – Mássz föl a csúcsára. Ott egy üreget találsz, amin keresztül leereszkedhetsz a fa odvába. A derekadra kötelet csavarok, hogy fölhúzhassalak, ha kiáltasz.

–  De hát miért bújnék én a fa odvába? – értetlenkedett a katona.

–  Szerezz pénzt magadnak! – mondta a boszorkány. – Tudd meg: ha leérsz az odú mélyére, egy tágas folyosóra jutsz. Nappali világosság fogad a folyosón, mert száz meg száz lámpás ég odalenn – folytatta a vén banya. – Szép sorjában három ajtó nyílik a folyosóról, bármelyiket kinyithatod. Ha belépsz az elsőn, egy jókora nagy ládát találsz a helyiség közepén, a ládán egy kutya ül. Annak a kutyának aztán akkora a szeme, mint egy teásfindzsa, de te meg ne ijedj tőle! Odaadom a kockás kötényemet, azt terítsd a padlóra, aztán kapd föl a kutyát és ültesd rá. Csak meg ne szakadj, amikor fölemeled! Nyisd ki a ládát, és markolj belőle annyi rézpénzt, amennyi csak jólesik. Ám ha inkább ezüstpénzt akarsz, hagyd az elsőt, és nyisd ki a második ajtót. Az ezüstöt is kutya őrzi, de ennek akkora a szeme, mint egy malomkerék. Ettől se rémülj meg, most se fordulj vissza! Ültesd csak a kötényemre, úgy, mint az első kutyát, s végy az ezüstpénzből annyit, amennyit csak elbírsz. Ha aranypénzt kívánsz, vehetsz azt is, csak nyiss be a harmadik terembe. Az aranyat őrző kutyának akkora szeme van, mint a koppenhágai Kerek-torony. Ez aztán már kutya a javából, elhiheted! De még ettől sem kell félned! Csak kapd föl, ültesd a kötényemre, s végy a ládából annyi aranypénzt, amennyit haza tudsz cipelni. Meglásd, igazat beszélek! Miért is füllentenék?

–  Ez nem is volna rossz – örült meg a katona. – Még csak azt áruld el, te milyen fizetséget kérsz, öreganyám. Mert bizonyos, hogy azért adtad nekem ezt a tanácsot, mivel magad is hasznot akarsz látni belőle.

–  Dehogy akarok! – legyintett a boszorkány. – Nekem nem kell egy árva rézpénz se! Legföljebb az az ócska tűzszerszám, amit még a nagyanyám felejtett ott, amikor utoljára ereszkedett le a fa odvába. Csupán azt a tűzszerszámot hozd föl nekem!

–  No, akkor kösd a derekamra azt a kötelet! – veselkedett neki a katona.

–  Gyere, itt a kötél – mondta a boszorkány –, és fogd a kötényemet.

Fölmászott a katona a fa csúcsára, leereszkedett az odvába, s egy tágas folyosón találta magát, amit száz meg száz lámpás világított meg, épp úgy, ahogy a boszorkány mesélte. Odalépett az első ajtóhoz és benyitott.

Huh! Ott állt a láda a terem közepén, s ott ült a ládán a kutya, a teásfindzsa-szemű, s rábámult a katonára.

–  Deli legény vagy – dicsérte meg a katona, azzal fölkapta, ráültette a kötényre, s degeszre tömte a zsebét rézpénzzel. Aztán becsukta a ládát, visszaültette rá a kutyát, s benyitott a második terembe. Úgy volt, ahogy a boszorkány megmondta. Ott ült a kutya, a malomkerék-szemű, s rábámészkodott a katonára.

–  Mit bámulsz rám, mint borjú az újkapura! – kiáltott rá mérgesen a katona. – Még kiesik a szemed!

Kapta, ráültette a boszorkány kötényére. Amikor aztán a ládában meglátta a temérdek ezüstpénzt, elszórta a rézpénzt, és ezüsttel tömte meg minden zsebét, de még a bornyúját is.

Aztán belépett a harmadik helyiségbe. Hát az aztán rettenetes volt! Az aranyat őrző kutyának csakugyan akkora volt egy-egy szeme, mint a Kerek-torony; úgy forogtak, mint a kerekek.

–  Jó estét – köszönt neki a katona. Még szalutált is, hisz ilyen kutyát nem mindennap láthatott. Nézte egy darabig, s amikor aztán úgy gondolta, eleget látta, fölkapta a kutyát, ráültette a kockás kötényre, és kinyitotta a ládát.

Uramisten, mennyi tömérdek arany volt abban! Ragyogása teljesen elkápráztatta a katonát. Megvehette volna rajta Koppenhága városát, a kalácssütő asszonyok minden marcipánmalacát, a világ valamennyi ólomkatonáját, kisostorát meg hintalovát. Ez volt csak az igazi pénz!

Nekiállt hát a katona, most meg az ezüstpénzt hányta ki a zsebeiből meg a bornyújából, s aranyat tömött a helyébe; a sapkáját is telemerte arannyal, még a csizmaszárát is, hogy alig bírta. Volt már pénze, amennyiről nem is álmodhatott soha. A Kerek-torony-szemű kutyát visszaültette a ládára, becsapta maga mögött az ajtót, s fölkiáltott a fa odvából a boszorkánynak:

–  Hé, fölhúzhatsz, öreganyám!

–  Hozod-e a tűzszerszámot? – kiabált vissza a boszorka.

–  Az ám – kapott észbe a katona –, arról bizony megfeledkeztem!

Visszafordult hát és megkereste.

A boszorkány fölhúzta, s a katona ott állt megint az erdőben, csakhogy most már pénzzel teli zsebekkel, sőt, a bornyúja, a sapkája, még a csizmája szára is dagadozott az arany súlyától.

–  Aztán minek neked ez a tűzszerszám? – kérdezte a vénasszonytól.

–  Semmi közöd hozzá! – nyelvelt a boszorkány. – Érd be a pénzeddel! Ide azzal a tűzszerszámmal!

–  Nem addig van az! – húzta össze a szemöldökét a katona. – Mondd meg, minek, mert ha nem, úgy itt hagylak, hogy sose látsz többet!

–  Bizony nem mondom meg! – kiáltotta a boszorkány, és ki akarta kapni a tűzszerszámot a katona kezéből.

No, de jóval húzott ujjat! A katona megmérgesedett, kirántotta kardját, s a lapjával jól elnáspángolta a gonosz boszorkányt, hogy az csak úgy szedte a lábát. A katona nevetve nézett utána, majd minden aranyát belekötötte a kockás köténybe, a vállára dobta, a tűzszerszámot meg a zsebébe rejtette, s öles léptekkel indult tovább.

Addig ment, míg egy nagy városba nem ért. Itt a legszebb fogadóba tért be, kinyittatta magának a legpompásabb szobát, a legjobb ételeket rendelte; tehette, hiszen tengersok pénze volt. Az inas, aki a csizmáját tisztította, sehogy sem értette: hogy lehet ennek a gazdag úrnak ilyen vedlett csizmája. De másnap aztán vett a katona olyan csizmát, hogy az hét nyelven beszélt; ruhákat is rendelt, finom ruhákat, s most már igazán úgy festett, mint egy előkelő, gazdag úr. A városbéliek eldicsekedtek neki, hogy milyen szép az ő városuk, milyen hatalmas a királyuk, s milyen szépséges szép leánya van.

–  Aztán hol lehet látni azt a csodaszép királykisasszonyt? – kérdezte a katona.

–  Nem lehet azt látni – mondták az emberek. – Hatalmas rézpalotában lakik, kőfalak meg őrtornyok veszik körül. Senki nem teheti be oda a lábát, csak a király, mert megjósolták, hogy a királykisasszonyt egy közönséges katona veszi feleségül, s ebbe a király nem törődhet bele. Ezért őrzi így a lányát.

–  Én bizony szeretném szemügyre venni – gondolta a katona, de ami tilos, az tilos.

Vígan élte hát világát a városban, színházba járt, a király kertjében kocsikázott, és tengersok pénzt osztogatott szét a szegények között, ami igazán szép cselekedet. Tudta a katona még szegény korából, milyen keserves dolog, ha egy árva rézgarasa sincs az embernek!

Gazdag lett hát, szép ruhákban járt és sok barát vette körül, akik mind azt mondogatták róla, hogy igazi nemes úr. Örült ennek nagyon a katona.

Csakhogy minden pénz elfogy egyszer, ha nem gyarapítják. Egy reggel arra ébredt a katona, hogy két árva rézpénz csörög a zsebében. Ki kellett költöznie szép szobájából, és egy nyomorúságos kis padlásszobában meghúzódnia. Maga tisztogatta a csizmáját, maga toldozgatta, ahol elszakadt, s a rengeteg barátja közül egy se látogatta meg, mert hát igen sok lépcsőt kellett volna megmászniuk.

Egy este még a gyertyája is elfogyott, így koromsötétben, magányosan üldögélt. Egyszer csak eszébe jutott a tűzszerszám, amit az odvas fából hozott fel. Emlékei szerint abban maradt még egy kis gyertyavég. Elővette a tűzszerszámot és tüzet csiholt vele. Hát, alig pattant ki a kovából az első szikra, kitárult az ajtó, s előtte termett a rézpénzt őrző kutya, a teásfindzsa-szemű.

–  Mit parancsolsz, édes gazdám?

–  Hát ez meg mi? – ámult el a katona. – Ugyancsak derék tűzszerszám ez, ha minden kívánságomat teljesíti! Szerezz nekem egy kis pénzt! – parancsolta a kutyának.

A teásfindzsa-szemű elloholt, s egy szempillantás múlva vissza is tért. Teli erszény pénzt hozott a szájában.

Most tudta meg a katona, mit ér az az ócska tűzszerszám. Ha egyszer ütött a kovára, mellette termett a rézpénzt őrző kutya, a teásfindzsa-szemű, ha kétszer, az ezüstpénz őrizője, a malomkerék-szemű kutya jelent meg előtte, ha meg háromszor vert rá a kovára, az aranyat őrző kutya, a Kerek-torony-szemű termett ott, s hozta a pénzt számlálatlan.

A katona megint beköltözött a fogadóbeli pompás lakosztályba, megint szép ruhákban járt, új csizmát rendelt, s pénztárcája újra megnyílt a körülötte lebzselők előtt; a barátai így megint ráismertek és csupa jót mondtak róla.

Egy napon azt gondolta magában a katona:

–  Mégiscsak különös, hogy azt a királykisasszonyt senkinek sem szabad látnia. Azt beszélik, hogy csodálatosan szép teremtés, de hát mi haszna, ha nem léphet ki abból a tornyos, nagy rézpalotából? Talán soha életemben nem láthatom… Hol is az a tűzszerszám?

Ráütött a kovára, s egy szempillantás múlva előtte termett a kutya, a teásfindzsa-szemű.

–  Igaz, hogy már éjfélre jár – mondta neki a katona –, de én nagyon szeretném látni a királykisasszonyt, ha csak egy pillanatra is. Annyi mindent hallottam már róla. Még azt is, hogy netán valami hadiszerzet felesége lesz egykor. Akkor pedig csakis szemrevaló kisasszony lehet. Mert hát az olyan illik a katonához.

A kutya nyomban kiloholt az ajtón, s mielőtt még a katona becsukhatta volna utána, már vissza is tért, és a hátán hozta az alvó királykisasszonyt. Olyan szépségesen szép volt, hogy aki ránézett, rögtön kitalálhatta, csak igazi királykisasszony lehet. A katona nem is tudta megállni, hogy meg ne csókolja, hiszen ő meg igazi katona volt. Ámulattal csodálta a szépséget, észre sem vette az idő múlását. A kutya figyelmeztette gazdáját, hogy hamarosan hajnalodik, ideje indulni. A katona nehéz szívvel engedte el a szépséges királykisasszonyt.

A teásfindzsa-szemű pedig hátára kapta, s visszairamodott a királykisasszonnyal a rézpalotába.

Másnap reggel, amikor a király meg a királyné reggelihez ültek, a királykisasszony elmesélte nekik, milyen csodálatos álmot látott. Azt álmodta, hogy egy kutya a hátára kapta, elvitte egy katonához, s a katona megcsókolta.

–  No, az kellene még csak! – rémüldözött a királyné.

A következő éjszaka egy öreg udvarhölgy virrasztott a királykisasszony ágya mellett, hogy meglássa: igazán álmodott-e a királylány, vagy valami egyéb történt vele.

A katona erősen vágyott rá, hogy a királykisasszonyt viszontláthassa. Éjfélkor magához parancsolta a kutyát.

Az eliramodott a rézpalotába, s hátára kapta a királykisasszonyt. Hanem a vén udvarhölgy hétmérföldes csizmát húzott, és a kutya után vetette magát. Utol is érte, s látta, amint beszalad egy fogadóba. Krétát vett elő a zsebéből, és egy nagy keresztet rajzolt a ház kapujára. Aztán hazament és nyugodtan lefeküdt.

De amikor a kutya visszaindult a királykisasszonnyal a rézpalotába, meglátta a keresztet a fogadó kapuján. Ő is vett egy krétát, s a város valamennyi kapujára ugyanolyat rajzolt. És ezt nagyon okosan cselekedte, mert így az udvarhölgy nem akadhatott rá a fogadóra, amelynek kapuját maga jelölte meg.

Kora reggel elindult a király, a királyné, az udvarhölgy, meg a főrangú lovagok, hogy megkeressék a házat, ahova a kutya elvitte a királykisasszonyt.

–  Ez az! – kiáltotta a király, amikor az első kapun megpillantotta a krétával írt keresztet.

–  Nem az, felséges férjem, hanem ez! – szólt a királyné egy másik kapura mutatva.

–  De hiszen minden kapun kereszt van! – mondták egyszerre a főrangú lovagok, mert ahova csak néztek, mindenütt keresztek fehérlettek a kapukon. Belátták, hogy hiába keresik a házat, amit az udvarhölgy megjelölt.

A királyné nagyon okos asszony volt, máshoz is értett, nem csak a hintóban-ringatózáshoz. Elővette nagy aranyollóját, szétszabdalt egy nagy darab selymet és egy szép kis tarsolyt varrt belőle. A tarsolyt színültig megtöltötte kölessel, hátára kötötte édes leányának, aztán egy kicsi lyukat vágott rajta, úgy, hogy a kölesszemek kiszóródjanak belőle és megmutassák a királykisasszony útját.

Amikor éjfélt ütött az óra, megint ott termett a rézpalotában a kutya, hátára kapta a királykisasszonyt és vitte a katonához, aki nagyon megszerette a szépséges szép leányt. Most már csak egy vágy éltette, hogy fejedelem lehessen és feleségül kérhesse.

A kutya nem vette észre, hogy a köles elárulja az utat a katona ablakáig, ahol beugrott a királykisasszonnyal. Így a király meg a királyné reggel könnyen megtalálhatta a fogadót. Elfogták hát a katonát és börtönbe vetették.

Ott sínylődött szegény a zárkában. Huh, micsoda sötét, komor hely volt az! Egyszer csak beléptek az őrök, és közölték vele:

–  Holnap felkötnek!

Elbúsult hát a szegény katona. S akkor kapott észbe, hogy a tűzszerszámát a fogadóban felejtette. Csudamód nekikeseredett szörnyű sorsán a katona. Lám-lám a nagy szerencséből hogyan lett egyszeriben halálos veszedelem. Törte a fejét, egyre csak törte, de attól nem támadt semmiféle épkézláb ötlete.

Kora reggel kinézett vasrostélyos kis ablakán, s látta, hogy tódul a nép a város piacára. Mindnyájan az ő akasztására kíváncsiak.

Elfutott a börtön előtt egy bőrkötényes, fapapucsos suszterinas is. Úgy vágtatott, hogy az egyik fapapucsa leröpült a lábáról, s egyenesen a rostélyos ablak elé esett.

–  Hé, te suszterinas! – kiáltotta neki a katona. – Ne siess, hallod-e! Úgyse kezdik, amíg én ott nem leszek! Szaladj el inkább a fogadóba, s hozd el a tűzszerszámomat. Négy ezüstpénz üti érte a markodat! De egyik lábad itt, a másik ott legyen!

Nagy pénz egy suszterinasnak a négy ezüst, elszaladt hát a tűzszerszámért, s vitte is a katonának.

Hogy aztán mi történt? Elmondom szép sorjában.

A város piacterén nagy akasztófát ácsoltak, ott álltak körülötte a katonák meg a tengernyi nép. Ott ült pompás trónusán a király meg a királyné is, szemben a bírák tanácsával.

A katonának már a nyakába vetették a kötelet, amikor így kiáltott föl a királyhoz:

–  Minden szegény bűnösnek teljesítik az utolsó kívánságát. Én csak annyit kérek, hogy még egy pipa dohányt elszívhassak, úgysem szívok több pipát ezen a világon.

A király nem is tagadta meg tőle kérését, így a katona elővette tűzszerszámát. Ráütött a kovára egyszer, majd kétszer és háromszor. Abban a szempillantásban előtte termett mind a három kutya: a teásfindzsa-szemű, a malomkerék-szemű meg a Kerek-torony-szemű.

–  Föl akarnak kötni, segítsetek rajtam! – kiáltotta a katona.

Azoknak se kellett több. Nekiugrottak a bírák tanácsának, az egyiknek a lábikráját harapták meg, a másiknak az orrába kaptak, s olyan magasra hajigálták őket, hogy amikor visszaestek a földre, kékre-zöldre ütötték magukat.

–  Én a felséges király vagyok! – kiáltotta a király, de a kutya megragadta őt is, meg a felséges feleségét is, s a többiek után hajította. Megrémültek a katonák, a sokaság megbolydult. Így kiáltott a tömeg:

–  Derék vitéz, légy te a királyunk, s vedd feleségül a szépséges királykisasszonyt!

Beültették a katonát a királyi hintóba, s elindultak a rézpalotába. A három kutya éljent kiáltott és körültáncolta a hintót, a suhancok fütyültek, a katonák tisztelegtek a fegyverükkel.

A királykisasszony otthagyta a rézpalotát és királyné lett. Nyolc álló napig tartott a lakodalom. A kutyák is ott ültek a vendégek között és – ha lehet – még nagyobbra meresztették a szemüket.

Table of Contents

Hans Christian Andersen - A csodálatos tűzszerszám