Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Publisher: szsmk

Erich Kästner

AZ ELTŰNT MINIATŰR

Erich Kästner: Die verschwundene Miniatur

Fordította: Rejtő Jenő

ELSŐ FEJEZET
Külz papa rendel egy felvágottat

Koppenhágának azt a terét, ahol a Királyi Operaház áll, Kongens Nytorvnak nevezik. Ez egy igen barátságos, hatalmas tér. Ha valaki avval az alapossággal akarja megtekinteni, amelyet a Kongens Nytorv minden joggal igényelhet, akkor leghelyesebb, ha kiül az illető a Hotel d’Angleterre elé.

A szálló előtt, szabad ég alatt, hosszú sorokban állnak a székek és az asztalok. Itt ülnek egymás mellett és mögött vendégek a világ minden elképzelhető tájáról, átadva magukat a gondos kiszolgálásnak, és jobb híján a tér kellemes látványát élvezik. Még nem történt meg soha, hogy vendég vagy szék háttal fordult volna a térnek. Úgy ülnek itt valamennyien, mint egy gondosan rendezett, előkelő szabadtéri előadás tribünjén, általában a szemközti Operaház homlokzatát nézik, és gyönyörködnek a járókelőknek abban a vidám sürgés-forgásában, amire a koppenhágai polgárok az idegenekkel szemben kötelezve érzik magukat.

Különös dolog ez a Kongens Nytorvval! Mondjuk, az ember évekig nem járt Dániában, közben valószínűleg számos államban forradalom tört ki, lehetséges, hogy az afganisztán trónkövetelői nagybácsijának hívei felkötötték, Japánban esetleg földrengés volt, és legalább tizenötezer ház úgy dőlt be, mintha altenburgi tarokkártyákból épültek volna – és ha mindezek után ismét kijövünk az Amagergade-ból, ahonnan balra fordulva megpillantjuk a Hotel d’Angleterre-t, még most is ott ülnek ugyanazok az elegáns hölgyek, disztingvált, idegen urak szabályos sorokba beosztva, talán egy tucat különböző nyelven társalogva, miközben türelmesen szemlélik a vidám sürgés-forgást, és hanyag arckifejezésük mögött gondosan titkolják a kitűnő dán konyháról alkotott véleményüket.

A Kongens Nytorv felett mozdulatlanul áll az idő.

Az elmondottak után felesleges közelebbről meghatároznom az időpontot, midőn Külz Oszkár hentesmester áthaladt a téren, és egyenesen a Hotel d’Angleterre felé irányította lépteit.

Külz egy zöld, impregnált lódenruhát viselt, barna velúrkalapot és szokatlanul tömött, erősen őszülő hosszú bajuszt. Jobb kezében görcsös sétabotját tartotta, baljában Grieben Koppenhága és környéke című útikalauzát.

A korlátnál, amely mögött az első asztalok álltak, megpihent. Elgondolkozva, talán kissé csodálkozva is szemlélte a sűrű széksorok közé préselt idegenforgalmat. Közben észrevette, hogy egy kikent, felcicomázott nőcske valamit súg a mellette ülő fiatalembernek, mire ez figyelmesen megnézi őt, és nyájasan elmosolyodik, mintha valami elnézést kellene gyakorolnia Külzzel szemben.

Ez a mosoly döntő volt. Ha az ismeretlen úr komoly marad, úgy Külz hentesmester valószínűleg folytatja útját. Ebben az esetben a megkezdett elbeszélés egészen másképp folytatódott volna, mint ahogy folytatódni fog.

A történtek után azonban Külz ezt mormogta magában: „mit röhög ez a birka”, és nyomban az egyik asztalhoz ült, nagyúri módon elterpeszkedve. E pillanatban máris olyan események fogaskerekei közé került, amelyekhez tulajdonképpen semmi köze sem volt, és mégis egészen rövid idő alatt élősúlyából öt teljes fontot veszített el miattuk.

Ahogy Külz leült, a finom szék fájdalmasan nyögött. Egy pikoló tűnt fel hirtelen, és megállt előtte:

– Please, Sir?

A vendég hátratolta velúrkalapját egészen a tarkójáig.

– Barátom, én nem tudok dánul. Hozzál nekem egy pohár világos sört! Egy jó nagy pohár világos sört.

A pikoló egy szót sem értett németül, meghajolt és eltűnt a hotel kapujában. Külz a kezeit dörzsölte.

Később feltűnt egy frakkos pincér, és odalépett hozzá. Ez már németül szólította meg.

– Mivel szolgálhatok, uram?

– Ezek után még ideküldheti a nyakamra az üzletvezetőt is, de ha esetleg kedvesebb magának, benyújthatok egy kérvényt.

– Egy pilsenit, igenis!

– Várjon! Szeretnék valamit enni. Mondjuk, hozzon egy kis adag felvágottat, ha nem túl körülményes. Legyen közte sok hurkaféle. Hivatásomnál fogva érdekelnek az önök dán hurkái. Ugyanis én Berlinben hentesmester vagyok.

A pincér nem árulta el, amit gondolt, ehelyett inkább meghajolt, és elsietett.

Külz a korláthoz támasztotta sétabotját, barna velúrkalapját ráhelyezte a bot megsárgult csontfogantyújára, és kényelmesen hátradőlt.

A szék támlája újra felnyögött.

Figyelmesen megszemlélte a széket, az asztalt, és fejcsóválva így szólt:

– Igazi gyermekbútor.

Az észrevétel következtében egy hölgy, aki egyedül ült a szomszéd asztalnál, elnevette magát. Külz Oszkár meglepődött. Derekát kissé jobbra fordította, és egy meghajtást jelző, esetlen, rövid testmozdulattal így szólt:

– Bocsánatot kérek...

A fiatal hölgy mosolygott, és németül felelt.

– Igazán nincs miért. Különben is honfitársam, mert én szintén német vagyok.

– Persze! – felelte. – Valószínűleg ezért beszél németül.

Erről eszébe jutott az iménti furcsa viselkedése. Határozottan érezte, hogy nagyon ostoba lehetett, efeletti dühében rosszallóan csóválta meg a fejét, és mert okosabb dolog nem jutott az eszébe, bemutatkozott.

– Nevem Külz – mondta.

A bájos szomszédnő csodálkozva csapta össze a kezét.

– Maga Külz? Na ez érdekes! Tudja, hogy mi magánál vásároljuk a húst?!

– Külz Oszkárnál?

– Azt nem tudom. Van talán több Külz is Berlinben?

– Mi az hogy! De mennyire van!

– Hát mi a Kaiserdammon vásárolunk.

– Az a legkisebb fiam, Ottó.

– Elsőrangú áruja van – mondta elismerően a nő.

– Igen, igen. De sajnos, a májashurka készítéséhez nem sokat ért. Májashurka tekintetében Hugót ajánlhatom. Azt kellene egyszer megízlelnie! Hugó a középső fiam. Steglitzben van üzlete. Az aztán ért a májashoz!

– Egy kissé messze esik a Kaiserdammtól – vélte –, dacára a kitűnő májashurkának.

– Ezzel szemben Hugónak sejtelme sincs egy jó hússalátáról. Ezt az egyet nem tudja elsajátítani! – magyarázta Külz papa szigorúan.

– Ne mondja – felelt a hölgy.

– Az igazi jó hússaláta Ervin különlegessége. A legidősebb leányom férje. A Landsberger Alleen. Biztosíthatom önt, kisasszony, hogyha egyszer megkóstolja Ervin hússaláta-kompozícióját, hosszú ideig nem vágyódik másféle táplálékra!

– És hol van az ön üzlete? – kérdezte a nő bizonytalanul, mert kissé szédelgett már a sokféle hentesmestertől.

– A Borckstrassén – válaszolta. – Az elmúlt év októberében megünnepelhettem volna hentesüzletem harmincéves jubileumát. Károly fivérem csak a jövő évben tehetné ezt. Áprilisban. Nem, májusban.

– Kedves fivére szintén hentes? – kérdezte ijedten.

– Természetesen! Három kirakattal! A Spittelmarkton. És Arno, a legidősebb fiam szintén. Üzlete a Breitenbachplatzon van. Na és György, a másik vőm a Knien nyitott üzletet. Annak dacára, hogy Hedvig, a második lányom mindenkihez szívesebben ment volna, mint egy henteshez – neki igazán mindegy volt: tanító, zongorista vagy tűzoltó-csővezető, csak hentest nem! Ennek dacára hozzáment Györgyhöz, aki két évig első segéd volt nálam.

– Kérem, ne folytassa! – szólt a hölgy kimerülten. – Csupa hentes! Úgy hangzik, mint egy rossz álom.

– Ez a sors, kérem – mondta Külz. – A nagyapám hentes volt. Az apám hentes volt. Vérünkben van a hurkakészítés.

– Igazán megható – bólogatott a hölgy.

Ekkor megérkezett a főpincér. Egy kis guruló asztalt tolt maga előtt, hasonlót az ikertestvérek számára készült gyermekkocsikhoz. Az asztalon egy pohár sör volt és felvágott.

Ha valaki hentesmester létére visszahőköl egy tál felvágottól, akkor ennek egészen rendkívüli okai lehetnek.

Külz nagyon megijedt.

– Önök bizonyára félreértettek engem – mondta a pincérnek. – Én egy kis felvágottat rendeltem. Minek hozták ezt a tizenkét személyre szóló adagot?!

A pincér vállat vont.

– Uraságod a mi dán hurkáinkat akarta tanulmányozni.

– No de nem karácsonyig! – kiáltotta Külz. A bájos honfitársnő nevetve átszólt:

– Ön a hivatásának áldozata, uram. Szorítsa össze a fogát, és kezdjen hozzá jóízűen.

A Kongens Nytorv aszfaltján galambok tipegtek. Kék, szürke és ezüstzöld tollakkal. Apró fejük egy-egy pillanatra lebukott, majd újra felemelkedett. Hogy miért, azt nehéz megállapítani. Lehet, hogy ez csak régi rossz szokása a galambnak. Ha autó búgott át a téren, hirtelen felrepültek. Mintha egy felhő igyekezne vissza az égbe.

Külz Oszkár hentes elszántan megragadta a kést és villát.

– Ezért kellett elszakadnom otthonról! – mormogta drámaian.

Néhány széksorral hátrább, a szálló főbejáratának közelében két úr ült egymás mellett, és olvastak. Vagy lehet az is, hogy más okból kifolyólag tartottak egy-egy lappéldányt az arcuk előtt. Gutenberg diadalmas találmánya óta túlságosan megszoktuk azt a feltevést, hogy ha embertársaink újságot tartanak az arcuk előtt, akkor valóban olvasnak is.

Ja, ha ez így lenne!

A két úr esetében semmi esetre sem volt így. A két úrnak esze ágában sem volt olvasni. Ők egyszerűen elbújtak újságjaik mögött. És a lap széle felett kikandikálva Külz mestert figyelték bájos szomszédnőjével együtt. Az egyik úr olyan benyomást keltett körülbelül, mint egy hőstenor, aki elmúlt már negyvenéves, és most az énekművészet helyett vörösborral foglalkozik, de nem mint termelő, hanem mint fogyasztó. Az orra, hogy megmaradjunk a zenei hasonlatoknál, önállóan előadhatott volna egy bordalt. Kékesvörös színben játszott, és fagydaganatokra emlékeztetett.

A másik úr alacsony volt és rosszul táplált. Az ő arca sem volt már egészen friss. A fülei szokatlanul magasan nőttek ki a fejéből, mint a bagolynak, ehhez képest túlságosan elálltak, és napsütésben átlátszóak lettek.

– Valószínűleg megrendezett dolog – vélte a tenorista. És a hangja éppen úgy csengett, mint ahogy az orra kinézett.

A kisebbik hallgatott.

– Úgy akarják beállítani, mint egy véletlen találkozást – folytatta a másik. – Nem hiszek a véletlenekben.

Az alacsonyabb úr megcsóválta a fejét, szokatlan füleivel együtt.

– Ennek dacára véletlen – állította ő. – Valószínűtlennek látszik, hogy az öreg Steinhövel ideküldjön valakit a leányhoz. Hogy erre a szerepre egy óriást béreljen fel, aki azután Koppenhágában mint tiroli szerepel, ezt a feltevést egyenesen ostobaságnak tartom. Ezért a pénzért mindjárt egy táblát akaszthatna ennek a fickónak a nyakába, amiről mindenki leolvashatja, hogy miről van szó tulajdonképpen.

– Hidd el, ez lenne a jobbik eset – felelte a vörösbor-szakértő. – Nincs rosszabb ennél a bizonytalanságnál.

A kicsi nevetett.

– Hiszen odamehetsz hozzá, és érdeklődhetsz. – A másik morgott valamit, kiürítette a poharát, és újra megtöltötte.

– És miért nem jelentette még be ez a lány a szállodában, hogy elutazik?

– Mert csak holnap fog elutazni.

– És mert várnia kellett erre az ősz alpinistára! Meglátod, hogy így van! Olyan igaz, mint ahogy engem Achtel Fülöpnek hívnak!

– Szent Isten! – a kis ember rémültnek látszott. – Olyan igaz, mint ahogy téged Achtel Fülöpnek hívnak? Csak annyira igaz?!

Achtel úr dühbe gurult.

– Hagyjuk ezeket a célzásokat! – mondta. A hangja rozsdásabban csengett, mint eddig. És idegesen húzta végig az ujjait gyér hajában.

– Már szépen nő a hajad – állapította meg jókedvűen a kisebbik. – Igazán nem látszik rajtad, hogy nemrégen még a szanatóriumban voltál.

– Fogd be már azt a csúnya szádat! – mondta Achtel úr. – Nézd, a tiroli hogy zabál! Becsületemre, ilyet még nem láttam! Úgy nyel magába mindent, mint egy cséplőgép!

A kicsi felállt.

– Telefonálok a főnöknek. Kíváncsi vagyok, mi a véleménye a cséplőgépről.

Külz papa szorgalmasan tüntette el egyik szeletet a másik után. De ez sziszifuszi munkának bizonyult. Végre is letette az evőeszközöket és az asztalkendőt, barátságtalanul fixírozta a hatalmas tálat, amely még dúsan meg volt rakva hurkaszeletekkel, és rántott egyet a vállán.

– Feladom! – motyogta, azután rámosolygott a kedves, csinos hölgyre.

– Remélem, ízlett? – kérdezte ez.

Fáradtan bólintott.

– Ami igaz, az igaz, nem lehet elvenni tőlük: a dánok értenek a hurkakészítéshez.

Jött a főpincér, és eltakarított mindent.

Külz lassan elővett egy szivart, és sok érzéssel rágyújtott. Azután komótosan keresztbe rakta egymáson a lábát, s ezt mondta:

– Ha ezt az én öregem látná!

– Miért nem hozta magával a feleségét is? – érdeklődött a hölgy. – Ott kellett maradnia az üzletben?

– Nem, tulajdonképpen nem így volt – felelte Külz elégikusan. – A feleségem nem is tudja, hogy én Koppenhágában vagyok.

A lány csodálkozott.

– A fiaim sem tudnak erről – folytatta némi zavarral. – A leányaim sem tudják. Sőt, a vejeim sem. A menyeim sem. A nővéreim sem. Az unokáim sem. – Egy lélegzetvételnyi szünetet tartott. – Csak úgy elszöktem. Rémes, mi?

A hölgy azonban még fenntartotta a véleményét.

– Egyszerűen nem ment tovább – ismerte be Külz úr. – Szombat este történt. Magam sem tudom, hogyan. Sok munkánk volt az üzletben. Átmentem az udvaron, hogy egy nyársat hozzak előre a műhelyből. A sertésvágó ablakánál megálltam. A második segéd fasírtnakvalót darált. Ugyanis mi sok fasírtot adunk el. Na és aztán megszólalt egy rigó. – Végigsimította vagy kétszer tömött bajuszát. – Lehet, hogy az a rigó nem is tehet semmiről. De nekem egyszerre eszembe jutott az egész életem. Tudja, mintha a Jóisten megnyomott volna egy gombot. Marhaszegyek, kötözött sonkák, fartövek és csülkök harminc évre visszamenőleg mázsányi súllyal nehezedtek a lelkemre. Nem kaptam levegőt! – Elgondolkozva szívta a szivarját. – Az életem nem volt valami különleges, de nekem megfelelt. Ha olykor azt gondoltam, hogy na, most igazán eltehetek végre néhány fityinget öreg napjaimra, akkor valamelyik gyerek megházasodott, és be kellett rendezni a fiataloknak egy boltot. Az is előfordult, hogy testvér vagy sógor nyújtotta ki felém a kezét, és adni kellett. A magam számára nem maradt időm. – Lehajtotta deres fejét. – És amikor mindez így eszembe jutott, hát ráadásul még megszólalt az a ronda madár. Látja, kisasszony, egy teljes, hosszú élet, és sehol semmi, csak hurkatöltők, jégszekrények, tőkék bélszállítmányok és uborkáshordók! Ezt még egy disznó sem bírja ki, hát még egy hentes!

Az öregúr keze felemelkedett, majd újra lehanyatlott fáradtan. Szomorú arcán csupa gyász ült.

– És aztán? – kérdezte a hölgy részvéttel.

– Elsősorban előhoztam a nyársat. Zárás után leszámoltunk. Mindez úgy történt, ahogy szombaton történni szokott. De én már csak úgy voltam jelen, mint egy gép. Később elmentünk Hedvigékhez. Ott volt Ottó is a feleségével. A forgalomról, a nagybani árakról és a gyerekekről beszélgettünk. Frici állítólag szamárköhögést kapott az iskolában, és a kis Kurt azt mondta, hogyha megnő, akkor ő lesz a hurkakészítő céh nagymestere.

Külz Oszkár elővette a zsebkendőjét, és megtörölte a homlokát, amelyen mint kitöltetlen kottasorok, hosszú ráncok vonultak párhuzamosan.

– Én szeretem a családomat – mondta –, és a hivatásomat is szeretem. És mégis, egyszer csak mindaz, amit megszoktam és amit szerettem, a torkomra csavarodott. A hurkatöltőgép, amivé idők folyamán lettem, egy reccsenéssel megállt. Rövidzárlat! Vége! Hát igazán mindig csak dolgozni kell? Mindig csak másokról kell gondoskodni?! Hát igazán csak ennyit ér ez a szép világ, hogy az ember anélkül, hogy körülnézett volna csak egyszer is benne, a vágóhídról egyenesen a temetőbe siessen? Azt hiszem, minden ember életében előfordul egy rövid idő, mikor kizárólag önmagára gondol. Hát ez csak az öreg Külznek tilos?

Bólogatott a fejével.

– Talán jó lenne, ha a rendőrség betiltaná a madárdalt. Lehet. Lehet az is, hogy nem. Ez nem az én szakmám. Vasárnap mindenesetre reggel öt órakor felkeltem. Emíliának, a feleségemnek azt mondtam, hogy kimegyek Bernauba, meglátogatom az én Selbmann komámat. (Ő meg én annak idején Schmitznél voltunk segédek Potsdamban.) Zsebre vágtam egy csomó pénzt, kimentem a stetteni pályaudvarra. Ott megkérdeztem, hogy mikor indul egy gyorsvonat. Lehetőleg messzire. És vasárnap délután már Koppenhágában voltam.

Csendesen mosolygott, miközben a szökéséről beszélt. Úgy mosolygott, mint egy diák, aki iskolát került. Ez olyan különösen hatott, elsősorban a hosszú, tömött bajusz látványától, mint egy nagyon, nagyon elkésett derű.

– Külz úr – mondta ki most már a véleményét a hölgy –, ön egy vén bűnös.

– Talán csak nem!

– Legalább megnézte Koppenhágában a nevezetességeket?

– De mennyire! Voltam Roeskildében. Átmentem Malmőbe. Megnéztem Hamlet sírját. Pedig igazán kétséges, hogy ő maga bent fekszik-e. Voltam fent a Gillelején, és megfürödtem a tengerben. Kedves kisasszony, higgye el, órákig tudnám pofozni magamat, amiért nem jutott előbb eszembe körülnézni egy kissé a nagyvilágban.

– És hányszor írt a családjának? – kérdezte a lány.

– Egyszer sem – világosította fel. – Csodálkozni fognak, hogy én milyen sokáig maradok Bernauban.

– Már megbocsásson – mondta nagyon komolyan a hölgy –, de ez igazán egy kicsit sok! Az ön felesége, valószínűleg legkésőbb hétfőn reggel, felhívta telefonon Bernaut, és megtudta, hogy ön egyáltalán ott sem volt!

– Gondolja? – kérdezte. – Látja, ez hasonlít rá.

– Talán azt hiszik, hogy magát valami szerencsétlenség érte! Valószínűleg az egész család szörnyű aggodalomban él.

– Aggódjanak! – mondta higgadtan. – Az öreg Külz is élhet egyszer önmagának. Végre is az ember nem karácsonyfa!

A lány egy darabig nem szólt semmit. Azután megjegyezte:

– Természetesen én nem tudhatom, hogy milyen kedvtelései lehetnek egy hentes nagypapának.

– Nahát azért – mondta Külz.

– Egyet azonban biztosan tudok. Hogy maga most sürgősen beszerez egy levelezőlapot, és ír a feleségének. A szálloda halljában van dohánytőzsde.

Külz egy kissé oldalt fordult, és jobban megnézte a lányt.

– Nagyon kérem magát – fordult az is jobban feléje.

Az öreg hentes felállt, és belépett a szálloda kapuján. Közben ezt mormogta:

– Már megint papucs vagy, Külz.

Az előcsarnokban állt egy bódé. Külz elővette a szemüvegét, az orrára helyezte, és válogatott a levelezőlapok között. Hosszas keresés után megállapodott egy gyönyörű képnél, amely a kikötőt ábrázolta nyári naplementében, odatartotta az elárusítónő felé, és megszólalt:

– Kérek ehhez egy hatpfenniges bélyeget. Vagy drágább Németországba?

Az elárusítónő élénken figyelte a szájmozgását.

– Hatpfenniges bélyeget – ismételte idegesebben. Egy alacsony úr, aki magasan kinőtt füleivel keltett feltűnést, segítségére sietett:

– Hatpfenniges bélyeget valószínűleg itt nem kap, de mit is csinálna vele?

– Hát akkor adjon nekem egy tizenkét vagy tizenöt pfenniges bélyeget!

A kis ember kétkedve csóválta meg a fejét.

– Itt egyiket sem kaphatja.

– Hát ezt egyszerűen nem értem. Aki levelezőlapot árul, az tartson bélyeget is.

Az alacsony úr nevetett, amitől a fülei még magasabb fekvésbe kerültek.

– Bélyeg az van, de nem német. Kísérelje meg talán dán bélyegekkel.

MÁSODIK FEJEZET
Busch Irén fél

Ez a kis úr nagyon szolgálatkésznek mutatkozott. Jó embereknek örömöt okoz, ha segítségükre lehetnek másoknak. Ezek azok a bizonyos epikureisták, akik tökéletesen kielégülnek abban az erkölcsi gyönyörűségben, hogy valakivel jót tettek. A kis ember támogatása révén Külz hentes rövidesen kézhez kapta a pontosan felülbélyegzett gyönyörű tájképet az alkonyodó kikötőről, és vidám beszélgetésbe merült el új ismerősével. Már jó öt perce társalogtak. Ritkán van meghittebb kapcsolat, mint amilyennel érettebb korú emberek rokonszenveznek egymással, esetleg már ismeretségük kezdetén.

Végül is Külz megmutatta az idegennek vaskos tárcáját, és hagyta, hogy ez kioktassa a dán bankjegyek vásárlóértékéről, különösen a német márka jelenlegi árfolyamához viszonyítva. Az új ismerős buzgóságában kis híján elfelejtette visszaadni a pénztárcát.

Ezen aztán mind a ketten szívből kacagtak.

– Na de most már megyek vissza a helyemre – mondta a tapasztalatlan berlini. – Nevem Külz. Igazán nagyon örültem.

– Részemről kérem, részemről – viszonozta kedvességet az alacsonyabb. – Storm vagyok.

És hosszan rázogatták, egymás kezét.

Ebben a pillanatban megjelent a hotel előtt egy újságküldönc, leugrott a kerékpárjáról, és főbejáraton keresztül berohant a hallba. A kioszkbeli elárusítónő megnézte a vastagbetűs címszavakat, és ettől hirtelen pirosság gyúlt ki az arcán. A küldönc vágtatott vissza a kerékpárjához, és máris eltűnt. Az utcán megálltak a járókelők. Mindenki az érdekes délutáni kiadásban merült el. Olvasták a híreket, és összevissza lármáztak izgatottan a világ minden nyelvén.

– Pontosan így nézhetett ki Bábel környéke, mikor azt a tornyot építették – határozta meg a helyzet képét Külz. – Egyáltalán nem dühösít, hogy egy árva szót sem értek ebből a nagy felfordulásból.

Az alacsony úr udvarias fejbólintásokkal helyeselt.

– Nagyon igaz. A tájékozatlanság Isten áldása. Aki sokat tud, az sokat mérgelődik – mondta, majd vásárolt egy újságot, és azonnal elmélyedt benne.

– Azért most már engem is érdekel – zavarta meg Külz. – Tulajdonképpen mi történt? Hadat üzentek valahol?

– Nem – magyarázta Storm. – Műtárgyak tűntek el. Egymillió korona értékű műtárgyak.

– Ne mondja – mondta fejcsóválva Külz. – Na akkor megírom a levelezőlapomat.

Nyájasan kezet nyújtott Storm úrnak, és távozott.

A kis ember gyanakodva nézett utána. Azután ő is visszament a helyére, Achtel Fülöp mellé. Ez is éppen az újságot olvasta. Figyelmesen végigböngészte az első lapot, aztán megjegyezte:

– Manapság mik történnek.

– A tetteseknek semmi nyoma – felelte Storm.

– Azért remélhetőleg elfogják őket rövidesen.

– Mielőtt újra akcióba lépnek.

– Hát persze.

Jelentősen egymásra mosolyogtak, és hallgattak egy ideig. Azután Achtel úr érdeklődni kezdett:

– És mi van evvel a tirolival?

Storm nyugtalanul pislogott abba az irányba, ahol Külz háttal feléje, éppen a lapját írta.

– Először azt hittem, hogy ez az ember ostoba. Most már nem hiszem. Ilyen ostoba egyáltalán nem lehet senki. Ez tetteti magát. Különben kimondottan ügyetlen fogás, ha ennyire hülyének adja ki magát valaki.

– Csak hagyd. Nem rossz taktika. Különben mi a véleménye a főnöknek?

– Hogy kövessem ezt az embert. És melléd kiküldi Karstent! – Külz felé intett a fejével. – Azt kérdezte tőlem, hogy mi áll az újságban. Megmondtam neki. Erre azt feleli: „Ne mondja! Na akkor, megírom a levelezőlapomat.” Érdekes, nem?

– Veszélyes nagyapónak látszik – mondta Achtel.

– A legveszélyesebb emberek ezek a látszólag ártatlan bácsik.

Külz Oszkár félretette a levelezőlapot, visszaszúrta ceruzáját a notesz mentén levő helyébe, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Azután odafordult, a szomszédnőjéhez.

– Nem lenne olyan kedves, aláírni a lapot? – kérte. – Ugyanis, akkor az én Emíliám féltékeny lesz, és olyankor igazán mulatságos. – Jóindulatúan mosolygott.

A hölgy aláírta a lapot, és újra visszatette a hentes elé az asztalra.

Az öreg felvette, és elolvasta a szomszédnő aláírását.

– Nagyon köszönöm, Busch kisasszony.

– De kérem.

– Önnek rövidesen férjhez kell mennie – mondta elgondolkozva.

– Miért kellene?

– Mert magának olyan szomorú neve van! Sötét nagy erdők, barátságtalan vadonok jutnak eszembe a nevéről. A név, kérem, nem üres dolog. Volt például egy barátom, azt úgy hívták, hogy Síró. Egyike volt a legszerencsétlenebb embereknek mindazok között, akiket valaha ismertem.

– Mert Sírónak hívták?

– Úgy van! Rajta még a házasság sem segített.

– Mert bizonyára az esküvő után továbbra is Sírónak hívták – vetette közbe okosan. – De eltekintve ettől: csak nem kívánja tőlem, hogy feleségül menjek az első utamba kerülő emberhez, akit Vígnek, Vidornak vagy Szerencsésnek hívnak?!

Az öreg hentes csendesen bólogatott ősz fejével. A lány mosolygott.

– Azután meg távolról sem vagyok olyan sötéten szomorú, mint amilyennek maga a nevem után ítél.

– De igen! Különösen, mióta távol voltam a levelezőlapért. Hogyan lehetséges ez?

A nő orrtövétől a szája szögletéig egy hosszú merőleges ránc képződött hirtelen.

– Ennek megvan a maga oka, Külz úr.

– Dühös valakire?

– Nem – felelte. – Csak félek. – És egyik ujjával az előtte fekvő újságra mutatott. – Itt olvastam egy hírt, ami nagyon megijesztett.

– Csak nem ez a história az eltűnt műtárgyakról? És a millióról?

– De éppen az. Pont ez a história!

– De hát mi köze ehhez önnek? – kérdezte egész halkan.

Óvatosan körülnézett. Azután vállat vont.

– Ezt itt nem mondhatom el.

Ugyanekkor egy fiatalember ment el az asztaluk előtt. Magas volt, karcsú, és úgy látszott, sok ráérő ideje van. A portáshoz ment, aki a főbejárat lépcsőjén állt, üdvözlésül az egyik ujját kalapja karimájához tette, és megkérdezte:

– Mondja, kérem, nem lakik itt a szállóban egy Busch Irén nevezetű hölgy Berlinből?

– Igenis – felelte a portás. – Sőt, nemcsak itt lakik, hanem itt is ül az oszlop alatt, ott, avval a hatalmas, kövér turistával.

– Na, ez igazán nagyszerű – vélte örömmel a karcsú úr. – Köszönöm!

Üdvözlésül egyik ujját a kalapja karimájához tette, és elindult az oszlopok felé.

A portás tisztelgett és utánanézett.

A fiatalember a jelzett oszlophoz ért. De nem állt meg Busch kisasszony asztalánál. A hölgyet, aki után éppen most érdeklődött, meg sem nézte. Közömbösen továbbhaladt előtte, kilépett az utcára, és eltűnt az élénkülő alkonyi forgalomban.

A portás csodálkozott. Bár hivatásánál fogva rendkívül megértő ember volt, most az egyszer egy szót sem értett abból, ami történt.

– Nem tenne nekem egy igen nagy szívességet? – kérdezte Busch kisasszony.

– Ottó vevőiért mindenre képes vagyok – mondta lelkesen Külz hentesmester. – Emberölés és csalás kivételével.

– Remélhetőleg ezeket elkerülhetjük – felelte komolyan. – Kísérjen el, kérem! Be kell vásárolnom egyet-mást. Útközben elmesélem magának, hogy miről is van szó. Úgy érzem, itt megfigyelnek bennünket.

– Ez a rossz idegektől van – jegyezte meg. – Hedvig, az idősebb leányom régebben szintén szenvedett ebben a bajban. Az első gyermek után általában elmúlik.

– Addig semmi esetre sem várhatok itt – mondta Busch kisasszony. – Fizessen és menjünk!

– Nem bánom – mormogta az öreg.

Intett a főpincérnek, és fizetett.

– Az önök hurkái kitűnőek – mondta elismerően. – Különösen a szárazkolbász.

A főpincér meghajolt.

– Nagyon kedves öntől ez a jó vélemény. Közölni fogom a konyhafőnökünkkel.

– Nem tudja véletlenül, hogy hol szerzi be a vastagbeleket?

– Sajnos, véletlenül nem tudom. A pincér csak futólag kerül kapcsolatba a hurkákkal.

– Boldog ember – motyogta Külz. Busch kisasszony is fizetett.

Azután mind a ketten felálltak és elmentek. Feltűnő párt képeztek együtt: a fiatal, finom alakú, nagyon jól öltözött hölgy és a kövér, óriási, lódenruhás turista.

A szálló előtt ülő vendégek kíváncsian néztek utánuk.

Storm és Achtel Fülöp urak gyorsan felemelkedtek, néhány pénzdarabot dobtak az asztalra, és megindultak a kijárat felé.

Külz megállt a járda szélén, és az aszfalton tipegő galambokra mutatott.

– Ezek az úgynevezett Koburgi Pacsirták – magyarázta. – A fivérem ugyanis galambokat nevel. Én lebeszéltem róla. Egy ember, aki disznókat és marhákat ver agyon, az ne simogasson galambokat. Nagyon ízléstelen, nem? De hát aligha lehet kibeszélni a fejéből.

– Jöjjön, kedves Külz úr! – könyörgött halkan a lány.

Achtel és Storm igyekeztek kikerülni a széksorok közül. Az oszlop mellett a kisebbik megbökte könyökével a társát, és odalépett az asztalhoz, ahol az előbb még Külz ült. Az asztal fölé hajolt, és kivett a tartóból egy gyufát. Cigarettára gyújtott. Az elégett gyufaszálat betette a hamutartóba.

Achtel türelmetlenül várt. Az utcán dühösen kérdezte:

– Mi a csodát bökdöstél a könyököddel?

Storm egy levelezőlapot húzott elő a zsebéből nevetve.

– Külz barátunk felejtette ezt az asztalon.

Mind a ketten a kártya fölé hajolva gyorsan olvasni kezdték.

Ez állt rajta: „Kedves Emília! Bocsásd meg hirtelen eltűnésemet. Mindent megmagyarázok neked, ha egyszer újra otthon leszek. Éppen most találkoztam Ottónak egy vevőjével. Nagy véletlen, nem? De ha Isten akarja, még a bot is elsül. Ne aggódjatok miatta. Rossz pénz nem vész el. Szívélyesen üdvözöl Oszkárod”.

És a nagy gyerekes betűk mellett szép folyóírással: „Ismeretlenül üdvözli Busch Irén.” A két úr bizonytalanul nézett össze.

– Gondolod, hogy a fickó feledékenységből hagyta ott a lapot? – kérdezte Storm.

– Ostobaság! – felelte Achtel. – Olvasd el újra figyelmesen! Ez a tiroli egy nagyon ravasz ifjú. Azt írja, hogy találkozott Ottónak egy vevőjével. Ez természetesen célzás. Először játssza a hülyét. Azután egy levelezőlap segítségével kiröhög minket. Hihetetlenül szemtelen.

Storm úrnak túl magasan kinőtt fülei, melyeket most a kalap széle erőszakosan kis félkörbe hajlított, úgy festettek, mintha erélyesen tiltakoznának az ilyen bánásmód ellen.

– Ha Isten akarja, a bot is elsül – idézte Achtel Fülöp dühösen. – Na, itt jön Karsten.

Üdvözölték kollégájukat, és bizonyos távolságból követték Busch kisasszonyt és Külz urat. Storm eltépte a Külz Oszkárnénak Berlinbe címezett gyönyörű, kikötői naplementét, és a levelezőlap apró darabkáit szétszórta az utcán.

A fiatal hölgy és Külz Oszkár hentesmester nem is sejtették, hogy három ember követi őket, akik mély érdeklődést tanúsítanak irántuk.

A három urat bizonyos távolságból ugyancsak követték. Egy karcsú, magas fiatalember ment utánuk.

A három ember nem is sejtette, hogy őket is követi valaki, aki érdeklődést tanúsít irántuk.

Az életnek néha vannak ilyen játékai!

HARMADIK FEJEZET
A művészetről esik szó?

– Most hallgassa meg az esetet – kezdte Busch kisasszony. Az Amalienborg udvarán ültek egy padon. A becsületben elkopott, barátságos bolthajtások kőlapjai között szép, magas fű nőtt. A kikötő felől a szorosba érkező hajók szirénabúgása hallatszott. Különben csend volt.

Egy vén, magas fal választotta el a kastély udvarát az utcától. Csak a fal közepe táján volt megszakítás. Ezen a helyen egy hatalmas, rácsos vaskapu látszott, amelyet bizonyára már évtizedek óta nem nyitottak ki. Aki végigment az utcán, és itt megállt, az a művésziesen elrendezett, aranyozott vas domborművek között betekinthetett az ócska, régi korabeli udvarra.

Úgy, ahogy ezt éppen most egy bizonyos Karsten úr teszi.

Két jó ismerőse ennek az úrnak az utca másik oldalán fel és alá sétálnak. Keveset beszélgetnek, várják őt.

Busch kisasszonynak és Külz úrnak fogalma sem volt arról, hogy megfigyelik őket. Hátat fordították az utcának, a kastély kapuját és ablakait nézték.

– A történet ez – mondta a hölgy. – Én egy gazdag, világhírű műgyűjtő titkárnője vagyok, akit Steinhövelnek hívnak. Ez az úr Berlinben lakik. A múlt héten Koppenhágában elárverezték a világ egyik legnagyobb régiséggyűjteményét. A gyűjtemény eredetileg egy amerikaié volt, aki életének alkonyát Dániában akarta eltölteni. Nemrégen halt meg. Műtárgyak elárverezését tulajdonképpen aukciónak nevezik. Tudja ön, hogy történik egy ilyen aukció?

– Nem egészen – mondta Külz. – De azt hiszem, nagyjában olyan lehet, mint a többi árverés. Állandóan ordítoznak, és csapkodnak egy kalapáccsal. És akinél harmadszor kalapálnak, annak a nyakán marad az áru.

A lány helyeslően bólintott.

– Steinhövel úr legszívesebben miniatűröket vásárol. Miniatűröknek nevezik az egészen kis festményeket. Sokszor nagyon értékes foglalatuk van. A régi miniatűrök igen drágák. Steinhövel úr minden pénzt, megfizet az ilyen miniatűrökért.

– Mindenkinek van valami bogara – állapította meg Külz úr – Ez éppen olyan, mint az én fivérem a galambjaival. A legnagyobb áldozatokat hozza értük. És micsoda összegeket fizet! Szinte hihetetlen! Egyszer vásárolt egy galambpárt, mesés áron, mert a szárnyukon különös minták látszottak. Díjat akart velük nyerni a madárkiállításon. De közvetlen a kiállítás előtt, sajnos eső volt. És az eső lemosta a szárnyakról a mintát. Festve volt a szárnyuk. Így becsapták a fivéremet!

– Ismeri ön a fiatal Holbeint?

– Ha őszinte akarok lenni: nem! Sőt, az öreget sem.

– A fiatal Holbein egyike volt Németország legnagyobb festőművészeinek. Egy ideig Nyolcadik Henrik udvarában élt.

– Látja, azt ismerem – mondta Külz örömmel –, ez volt az a király, aki egy teljes napon át mezítláb állt a hóban.

– Nem. Az Negyedik Henrik volt.

– No de hozzávetőleg stimmel?

– Nagyjában. Ugyanis Negyedik Henrik német császár volt, míg Nyolcadik Henrik angol király. Az utóbbi arról volt híres, hogy sűrűn nősült, és számos nejét kivégeztette.

– Ó, régi szép idők – mondta Külz úr, és csettentett a nyelvével.

– De nemcsak kivégeztette a feleségeit, hanem le is festette őket.

– Remélhetőleg kivégzés előtt.

Külz hangosan nevetett, és megelégedetten csapkodta impregnált zöld nadrágját.

– Természetesen – felelte Busch Irén. – Az első felesége, akit lefejeztetett, Boleyn Anna volt. Holbein, a király tudta nélkül, röviddel az esküvő előtt lefestette, és a királynő ezt a gyönyörű, drágakövekkel keretezett képet férjének ajándékozta születésnapja alkalmából.

– Manapság inkább fényképeztetik magukat az emberek – jegyezte meg Külz. – Ez gyorsabb és olcsóbb.

– A miniatűr hátlapján egy szerelmes dedikáció áll: Boleyn Anna keze írása.

– Kezdem érteni – mondta Külz. – Ez az úgynevezett miniatűr került árverésre Koppenhágában, és Steinhövel úr megvette.

– Így volt. Csekély hatszázezer koronáért.

– Ne folytassa, vagy engedjen valamit az árból!

– Steinhövel úr tegnap Brüsszelbe utazott, hogy ott egy Negyedik Károly-korabeli miniatűrt tekintsen meg. Gyerekkori képe a Luxemburginak, midőn még a francia udvarban élt. Engem megbízott a főnök, hogy az angol miniatűrt ezalatt Koppenhágából Berlinbe vigyem.

– Fogadja részvétem!

– Steinhövel úr nem akarta magával vinni Brüsszelbe. Úgy vélte, hogy nálam biztosabb helyen van. Őt jól ismerik. De a magántitkárnőjét nem. És ezek után olvasom a mai újságban ezt a hírt!

Külz úr megvakarta a fejét.

– Műtárgyakat raboltak el, értékük egymillió korona.

A nő magánkívül volt.

– Úgy látszik, kivételesen és előszeretettel olyan műtárgyakat rabolnak el, amelyeket az aukción elárvereztek. És a tetteseknek nyomuk sincs. Ha én holnap Boleyn Anna miniatűrjével Berlinbe utazom, előfordulhat, hogy a kép eltűnik. Halálosan biztos vagyok benne! Ma dél óta érzem határozottan. Ön ugyan azt állítja, hogy ezek a sejtelmeim az első gyermek után megszűnnek, de erre én azt mondom önnek...

– Hogy addig nem várhat. Ezt kezdem megérteni. De mit lehet itt tenni? Koppenhágában nem maradhat. Elutazni nem mer. Harmadik eset nincs.

– De van mondta Busch kisasszony súgva. – Én egy jó tervet eszeltem ki.

Karsten óvatosan eltávolodott a rácsos kaputól, és átment az utcán. Két barátja megállt és várakozva nézték.

– Semmi értelme – mormogta Karsten. – Egy szót sem lehet hallani.

– Na akkor gratulálok – mondta Achtel Fülöp –, azért maradsz, te állat, egy negyedóráig ott szemben állva, hogy azután elmondd nekünk, mennyire nem lehet egy szót sem hallani?

– Azt gondoltam, hogy megfordul a szél, és felém hozza majd a hangokat – mentegetődzött Karsten szomorúan.

Achtel Fülöp kinevette.

– Előbb-utóbb ez a kellemes hölgy csak el fog búcsúzni a mi tirolinktól – mondta Storm. – Nyomban utána, véletlenül találkozom majd vele, és elviszem az öreget a Négylevelű Lópatkóba. Ott azután meglátjuk, hogy ki bírja jobban a szeszes italt!

– Elsőrangú! – mondta Achtel Fülöp, mert mindent elsőrangúnak talált, ami szeszes itallal volt kapcsolatban. – Apropó, a sarkon van egy kiskocsma. Amíg a párocska kijön a kertből, ott meghúzhatjuk magunkat, hogy fedél alatt legyünk.

– Miért mennénk fedél alá? – csodálkozott Karsten. – Egyáltalában nem esik az eső!

Achtel bánatosan nyújtotta ki a kezét.

– Megöl ez a szárazság!

Az út másik oldalán magas, karcsú fiatalember közeledett. Megállt a kerítés előtt, kihúzott egy útikalauzt a zsebéből, lapozgatott benne, megnézte figyelmesen a kastélyt, az udvart, és kedélyesen tovább sétált.

– Én egy jó tervet eszeltem ki – mondta Busch kisasszony súgva. – Arra gondoltam, hogy maga segíthetne nekem.

– Boldogan – suttogta Külz. – Csak tudnám, hogyan.

– Maga holnap délben velem Berlinbe utazik.

– Máris?

– A felesége nagyon fog örülni!

– Na de ez még igazán nem ok!

– De hozzátartozik az én tervemhez, Külz úr!

– Az más – mondta Külz. – Hát jó! Holnap délben találkozunk.

– Elsőrangú! – kiáltott a lány. – És én második osztályon utazom!

– Nem értem, hogy mi van ebben elsőrangú. Ha nem utazunk ugyanabban a szakaszban, akkor igazán felesleges, hogy elkísérjem – szinte meg volt sértve.

A lány közelebb hajolt hozzá.

– Ha a miniatűrt el akarják lopni tőlem, és sajnos, ez nem kétséges, akkor majd útközben kísérelik meg. Én másodosztályon utazom. Engem fognak szemmel tartani. Lehet, hogy ellopják a bőröndömet. – És boldogan tapsolt hozzá. Mint egy kisgyerek.

Külz aggódva nézte.

– Valami nincs magánál rendben, kisasszony? Annak örül, hogy ellopják a miniatűrt magától?

– Csak a bőröndöt lopják el, Külz úr!

– Úgy. És a miniatűr nem lesz bent a bőröndjében?

– Nem.

– Hol lesz tehát?

– Egy úrnál, aki harmadik osztályon utazik, és akiről fel sem tételezik a szélhámosok, hogy Boleyn Anna miniatűrje az ő csomagjában van!

– És ki ez az úr? – kérdezte érdeklődve. Azután tenyerével a homlokára ütött. – Vagy úgy!

– Úgy van – mondta a lány. – Holnap a pályaudvaron odaadom magának a miniatűrt. És Berlinben maga szépen visszaadja nekem.

– Istenemre! – kiáltotta. – Nagyon ravasz!

– Úgy megyünk be a peronra, mintha nem is ismernénk egymást. A bejárónál titokban a kezébe adom a kis csomagot. Senki sem veszi észre. Külön fogunk utazni. Ha engem kirabolnak, nem találnak semmit a holmim között.

– De ha a banda még ravaszabb, és az én poggyászomat lopja el!?

– Ki van zárva! – nyugtatta meg a hentest. – Erre nem gondol senki!

– Ahogy akarja, kisasszony, úgy lesz. De én minden felelősséget már eleve elhárítok.

– Természetesen, kedves Külz úr. – Felállt. – Egy kő esett le a szívemről. Köszönöm önnek, hogy nem tagadja meg a segítségét. – Melegen megrázta a kezét.

Külz viszontrázta.

– Most pedig váljunk el – mondta a lány –, különben még feltűnik valakinek, hogy mennyit vagyunk együtt.

– Ahogy gondolja. Tehát holnap délben a pályaudvaron a peron előtt.

– Nem beszélünk egymással. Nem ismerjük egymást. Maga a peronbejáratnál átveszi feltűnés nélkül a csomagocskát, eldugja a bőröndjében, és Berlinben a stetteni pályaudvaron váratlanul újra megismerkedünk, így lesz?

– Én vért fogok izzadni – mondta sápadtan –, de higgye el, a világ összes hurkáját szívesen feláldoznám magáért.

– A viszontlátásra – búcsúzott a nő –, Steinhövel úrnak ezentúl csak magánál szabad bevásároltatni a húsneműeket, különben felmondok.

– Inkább Ottónál – ellenkezett Külz mester. – Ottónak nagyobb szüksége van rá.

– Rendben van! És most megyek a városba, menjen ellenkező irányba. Kerüljünk minden feltűnést. Hát holnap, Külz papa! – Hálásan rámosolygott és máris ment.

– Holnap... – mormogta.

Utánanézett. A lány áthaladt egy bolthajtáson, és eltűnt.

– Vén szamár vagyok – motyogta.

És erről hosszú ideig nem lehetett őt lebeszélni.

Miután elhagyta az Amalienborgot, nemsokára a Bredgade-ba ért. Ebben az utcában nagyon sok régiségkereskedő van. Külz úr, dacára annak, hogy csak újabban foglalkozott miniatűrökkel, kötelességének tartotta ebben az utcában a művészetet tanulmányozni. Türelmesen megszemlélte a kirakatablakokat. Mindenfélét látott. Rézkarcokat, hímzett papírruhákat, ezüst gyertyatartókat, fára festeti madonnákat, japán akvarelleket, néger isteneket, régi naptárakat, polinéziai táncálarcokat, elefántcsont figurákat és hasonlókat. A tárgyak legnagyobb része nem tetszett neki.

Kellemesen meglepődött, midőn egy kirakat előtt megpillantotta azt a szívélyes, alacsony urat, aki kioktatta őt a német és dán levélbélyegek között mutatkozó lényeges különbségről. Storm önfeledten és elmélyedten csodált egy műtárgyat.

Schopenhauer ezt az érdek nélküli, önfeledt szemlélését művészi tárgyaknak úgy hívta, hogy kontempláció, és mint nagyon figyelemre méltó teljesítményről emlékezett meg róla. Az akarat és a birtoklási vágy elnémulnak. Valahol a nirvána közelében, mindenen kívül és mindenen felül marad az ilyen emelkedett szemlélő lelke. Schopenhauer jó emberismerő volt. – Ennyit Storm úrról.

– Ezt nevezem én szerencsének! – kiáltotta Külz Oszkár, és lecsapott a kis ember vállára.

A műélvezetben elmerült, tisztult lélek riadtságával tért vissza Storm úr a nirvánából, és csodálkozva felnézett. Azután zavartan mosolygott.

– Nahát, ilyen meglepetés, kedves, kedves... izé... Bocsásson meg, de már elfelejtettem becses nevét.

– Becses nevem Külz – mondta a másik örömmel. – Szörnyen unatkozom, Storm úr. A legfőbb vágyam volt mindig, hogy végre egyedül legyek néhány napig. Most, midőn beteljesedett ez a vágyam, csak annyit mondhatok önnek, hogy szánalmasan unatkozom. Kétségbe vagyok esve!

– A magányhoz is gyakorlat kell – vélte Storm. – Nekem egyáltalában nem esik nehezemre az egyedüllét.

– Volt maga már hosszú ideig egyedül?

Az alacsony úr kissé elpirult, és lesütötte a szemét. Hasonló kérdések olyan vonatkozással bírtak ránézve, hogy minden jókedve nyomban elmúlt.

Különösen olyan emberek társaságában, akik ostobának tettetik magukat, és ezt finom malíciába rejtik. Úgy tett, mintha nem hallotta volna a kérdést, és a művészetről tartott buzgón előadást.

– Ehhez én nem értek – mondta Külz.

– Én is így vagyok vele – felelte Storm. – De én emellett reménytelen szerelmese vagyok a műtárgyaknak. Ha Koppenhágában időzöm, naponta egyszer rendszerint ebben az utcában bolyongok. És miután előreláthatólag holnap Berlinbe utazom, most a búcsúbolyongásom alkalmából találkoztunk.

– Maga holnap Berlinbe utazik?

– Ha semmi sem jön közbe, feltétlenül.

– Elsőrangú! Én is utazom! Harmadosztályon jön?

– Természetesen. Nagyszerűen elszalad majd az idő Berlinig!

Külz úr boldog volt. Tovább sétáltak és beszélgettek. A legközelebbi kirakatnál Storm megállt.

– Nézze csak! – suttogta csodálattal. – Nézze ezt a Szent Sebestyént! A tizenharmadik századból. Kölni iskola!

– Én eddig csak céllövöldében láttam ilyent – vallotta be Külz.

– És ez a miniatűr! Csodás, nem?

– Aha! – mondta meggondoltan a hentes. – Szóval ez a miniatűr. Tehát így néznek ki az ilyen izék...

A másik kis híján fejjel esett neki a kirakatüvegnek.

– Ilyen egy kis vacak! – csodálkozott Külz. – Nem nagyobb, mint egy bérletkép. Mibe kerülhet?

– Nem sokat értek hozzá, ahogy mondtam – felelte a kis ember. – De ötszáz koronán alul nem hiszem, hogy megkapná.

Külz figyelmesen, megvetően nézte a kis képet.

– De vannak ennél sokkal drágábbak is, ugye?

– I... igen – mondta Storm, és elsápadt.

Ezalatt Busch kisasszony a belvárosba sietett egy forgalmas utcán végig. Azt a cipőkereskedést szerette volna megtalálni, ahol előző napon egy pár nagyon szép, kivágott cipőt látott. Most meg akarta venni. Feltéve, ha a neki megfelelő mértéket raktáron tartják. Ugyanis harmincötös lába volt, és valóságos szerencsétlenségektől eltekintve, igazán ritkán érhet nagyobb baj egy hölgyet, mint az ilyen lehetetlenül kis lábmérték. Milyen szép cipőket vehetne az ember, és kevéssé szépeket mennyire nem hordana, ha a megfelelő harmincötös nem lenne olyan ritkán raktáron!

Bizonyos távolságból két úr követte.

– Meg kellene szólítani a kicsikét – vélte az egyik, bizonyos Achtel úr.

– Benne vagyok – mondta Karsten. – Szólítsd meg!

Achtel Fülöp vonakodott.

– Az én orrom különösen alkalmatlan aszfaltbetyárok számára. Légy szíves és intézd el te ezt a kis üzletet!

– Legyen! – felelte Karsten, és megigazította a nyakkendőjét. – Mit csinálsz addig te?

– Követlek benneteket, mint az árnyék.

– De nehogy bemenj valahová inni! Egy árnyék nem lehet részeg – fenyegette Karsten.

– Ha netán mégis megtennéd, te leszel az első árnyék, akit a Főnök félholtra pofozott – néhány gyors lépéssel Busch Irén kisasszony után sietett. Már éppen mögötte volt.

Ekkor egy magas, karcsú úr megelőzte! Ez a fiatalember barátságosan a hölgy vállára veregetett, és csodálkozva így kiáltott:

– Halló, Irén! Hogy kerülsz te Koppenhágába?

Busch Irén összerázkódott az ijedtségtől, és megfordult.

NEGYEDIK FEJEZET
Egy kis kvaterkázás a Négylevelű Lópatkóban

A körülmények kényszerítő hatása következtében Karsten meghátrált a feladata elől. Achtel Fülöp rosszindulatú mosollyal mondta:

– Szegény barátom! Neked nincs szerencséd a nőknél!

– Ne beszélj hülyeségeket! – dühöngött Karsten. – Ez a fickó ismeri a lányt. A keresztnevén szólította.

– A segédcsapatok, amelyeket Steinhövel bácsi a titkárnőjének küld, kezdenek az idegeimre menni – vallotta be Achtel. – Vagy azt hiszed, hogy a konkurencia embereiről van szó? Ez még sokkal kellemetlenebb lenne.

– Nem hiszem – vélte Karsten. – A férfi a keresztnevét kiáltotta, és erre őnagysága úgy fordult meg, mint a villám.

– Villámok, amelyek megfordulnak, sokszor nagyon veszélyesek – mondta Achtel Fülöp.

– Mit óhajt, uram? – kérdezte Busch Irén szigorúan. Eltitkolta, hogy mennyire meg van ijedve. – Különben is, hogy jön ahhoz, hogy engem a keresztnevemen szólítson?

– Csak nem hívják magát is Irénnek? – kérdezte a karcsú úr, és nem tudott hová lenni a csodálkozástól. Azután mélyen megemelte a kalapját. – Bocsásson meg, kérem. De az ön járása feltűnően emlékeztet egy unokanővéremre, aki Lipcsében él. – A mosolya igazán megnyerő volt! – Így elölről különben, azt meg kell állapítanom, határozottan csinosabb, mint az unokanővérem.

– Különös, hogy az ön unokanővérének szintén Irén a neve.

– Ez van így néha a nevekkel – mondta a férfi. – Én például Rudi vagyok.

Busch kisasszony hátat fordított neki, és folytatta az útját.

– Nem ritkaság – jegyezte meg az úr, akit Rudinak hívtak –, hogy azonos keresztnevű emberek külsőleg is hasonlítanak egymásra.

Busch kisasszony önkéntelenül is elnevette magát.

– Ma már meg kellett tanulnom, hogy a vezetéknév jellege kihatással van a név tulajdonosának kedélyállapotára. Úgy látszik, az ember sohasem tanulhat eleget.

– Milyen igaza van – mondta az úr. – Apropó, vezetéknév: nevem Struve. Struve Rudi.

A lány meggyorsította a lépteit. A férfi kitartott mellette.

– Tulajdonképpen boldog vagyok, hogy maga nem az unokanővérem.

– Miért?

– Csak hagyja. Ismerem én az unokanővéremet – mondta szomorúan.

A nő egy-egy kirakatnál megállt és nézelődött.

– Hát nem különös – kezdte Struve újra –, és ezen elgondolkozhatnánk: még senkit sem ismertem, aki valaki más szeretett volna lenni. Némelyek ugyan szeretnék Rockefeller pénzét. Mások szeretnének olyanok lenni, mint Greta Garbo. Különösen a nők. De nincs egy ember sem, aki szőröstől-bőröstől valaki más szeretne lenni! Egy sem! Még akkor sem, ha púpos és pincében lakik. Hát nem érdekes? Például mi a véleménye erről?

– Egyáltalán semmi – mondta a fiatal hölgy, és hosszabbakat lépett.

A férfi nem tágított.

A lány hirtelen megállt, és elfeledkezve magáról, az ujjával egy kirakat felé bökött:

– Hála Istennek, még itt van! – Eltűnt az üzletben.

Egy cipőkereskedés előtt voltak.

A fiatalember hosszasan szemlélte a kirakatot. A kirakat hátterét képező tükörben két járókelőt pillantott meg, akik az utca másik oldalán álldogáltak. Erre bement az üzletbe.

Busch kisasszony a fotelban ült. Egy hölgy térdelt előtte, és megkísérelte, hogy a jobb lábára felerőszakolja a félcipőt. A félcipő szokatlanul gyorsan felment.

– Bő! – állította a hölgy. – Hiszen ezt a cipőt nyugodtan forgathatom a lábamon! Nekem a legkisebb szám kell!

Az elárusítónő felemelkedett a térdállásból, és egy újabb dobozt nyitott ki.

Az újabb cipő is túl nagy volt.

Az elárusítónő elindult egy létrán, majd. másik dobozzal tért vissza. Busch kisasszony megvárva, amíg fent van a cipő, többször erőteljesen a jobb lábára helyezte testsúlyát, és kilépett, azután csodálkozva így szólt:

– Ez jó!

– Mintha a lábára öntötték volna! – mondta valaki mögötte.

Felnézett. Az a fiatalember volt, akit Rudinak hívtak.

Barátságos mosollyal bólogatott.

– Nagyon szeretek hölgyekkel bevásárolni menni. A legkellemesebb módja annak, hogy az ember egy kissé elterelje a figyelmét, fontosabb dolgokról.

A lány megkérdezte az elárusítónőt, hogy mibe kerül a cipő. Nyomban utána megkötötték az üzletet. Felhúzta a régi cipőjét, és a pénztárhoz ment fizetni.

Közben az elárusítónő becsomagolta a dobozt, és átnyújtotta a fiatalembernek. A fiatalember, mintha ez magától értetődne, a hóna alá vette a csomagot.

– Hol van a cipő? – kérdezte Busch kisasszony, miután a visszajáró pénzt a retiküljébe tette.

– Minden rendben – jelentkezett készségesen a fiatalember. Azután barátságosan az elárusítónőre mosolygott, aki kinyitotta az ajtót:

– Viszontlátásra – és előreengedte a lányt, majd ő maga is utánament az utcára.

Hosszabb ideig szótlanul mentek egymás mellett. A fiatalembernek az volt a véleménye, hogy kár lenne a társalgást erőszakolni. Úgy érezte, hogy a nő hangulata barátságtalan iránta. Ez a gyanúja beigazolódott. A Rathausplatzon, közvetlenül az Absalon-ház előtt Busch kisasszony megállt, és így szólt:

– Megkérhetem, hogy adja vissza a cipőmet, uram?

– Természetesen – felelte. – Parancsoljon, bár szívesen vittem volna még.

– És kérem, ne kísérjen tovább. Szeretek egyedül sétálni.

– Ilyen volt Jean-Jacques Rousseau is – jegyezte meg az ifjú művelten.

– Elég volt a beszédből! – mondta türelmetlenül. – Nem tudom, miért molesztál. Jó napot, uram.

Megemelte a kalapját.

– Jó napot, hölgyem. – Azután hátat fordított, és megindult ellenkező irányba.

A nő bizonyos fokig meglepődött, és állva maradt néhány másodpercig. Azután büszkén felvetette a fejét, és továbbsietett. Ilyen előzékenynek nem kellett volna lennie! Miért sietett úgy eleget tenni a felszólításnak? – gondolta kissé szomorúan. Szeretett volna megfordulni. De mert tudta, mi illik, mégsem tette.

Ha mégis megteszi, akkor láthatta volna, hogy a fiatalember zsebre dugott kézzel, sztereotip mosolyával, nem is túl messziről követi őt.

Két úr, akik szemközt, a Frascatinál álltak, megbeszélték az esetet.

– Mi a te véleményed róla? – kérdezte Karsten. Achtel úr elgondolkozva megdörgölte két ujjával nagystílű és fenséges színű orrát.

– Szerintem szimpla szerelmi eset!

– Szörnyűség! – mondta Karsten.

És követték a hosszú, karcsú urat, akit Rudinak hívtak.

A Négylevelű Lópatkó mint gyanús matrózlebuj volt ismeretes a külváros népe és a tájékozottabb rendőrök előtt. A kikötőnegyed egyik sikátorszerű mellékutcájában volt. A bejárat után sok lépcsőn kellett lemenni. És később ugyanezeken a lépcsőkőn megint vissza! Mint általában a kocsmai turisztikánál, ez a második út szokott a problematikusabb lenni.

Na de itt még nem tartottak!

Külz Oszkár egy asztalnál ült. Storm, az a bizonyos jóindulatú úr, az elálló és emeletesen kinőtt fülekkel, ott ült mellette. Emelkedett hangulatban voltak és buzgón ittak. Először sört. Később pálinkát. Azután megint sört. A többi asztaloknál kék hajósruhába öltözött férfiak ültek. Ezek is ittak.

– Szép ez a város – mondta Külz. Storm magasra emelte a poharát. Külz szintén.

– Egészségére! – mondták egyszerre, és fenékig ürítették poharaikat.

– Csodálatosan szép város – jegyezte meg Külz.

– Mesés egy város – vélte Storm is.

– Egyike a legszebb városoknak – állította Külz. Ha valaki hallgatta volna őket, azt hiszi, hogy társasjátékot játszanak.

Azután megint ittak. Ez alkalommal sört. A pincér, anélkül hogy rendelést várt volna, két pohár pálinkával is szolgált nekik.

– Fejedelmi egy város! Annyi biztos! – mormogta Külz.

Storm meghatottan bólogatott.

– És holnap el kell hagynunk őt. Ó, milyen kár.

A berlini hentesmester szomorúan csóválta ősz fejét.

– Még szerencse, hogy együtt utazunk. Egyedül kissé nehéz vállalkozás lett volna. Egészségére, Storm!

– Egészségére, Külz!

– Esetleg veszélyes lehet a dolog. Érti? Nagyon veszélyes lehet, istenemre! Mondja, Storm, férfivér folyik az ereiben?

– Azt meghiszem, öreg tiroli! De mi az, ami olyan nagyon veszélyes?

– Azt nem mondom meg! Éljen a művészet!

– Sokáig éljen!

Storm csodálkozva kapta magát rajta azon, hogy énekel. Rémülten konstatálta, hogy pontosan még egy pohár sör és két kupica pálinka elfogyasztása olyan állapotba hozza, amellyel szemben semmiféle praktikus értékkel sem bírhat, ha a másik, mondjuk, részegebb is, mint ő maga.

– Proszit! – kiáltotta Külz és ivott.

– Proszit! – Storm nem találta a poharát. Barátja azonban atyailag kezébe nyomta a sört.

– Pincér, még két pálinkát, két pohár világossal! – A pincér rohant.

– Csodálatos, hogy az ember ivás közben milyen szomjas lesz – mondta Külz. – Még kész szerencse, hogy nemrégen megettem egy kis adag felvágottat, amely tizenkét személyre szólt. – Kellemesen mosolygott az elfogyasztott tanulmányi hurkákra emlékezve. Azután szerényen magyarázta: – Ha kielégítően táplálkoztam, akkor huszonnégy óráig egyfolytában bírom az italt. Egészségére, kis Storm!

Stormnak hideg verejték ült ki a homlokára. Káprázott a szeme, és úgy érezte magát, mintha egy sűrű szúnyograj közepébe került volna a feje.

– Ehe... gés... égére... – suttogta rekedten, és leküzdötte az újabb undok italhullámot nyeldeklőjén.

Külz nyomban és kedélyesen töltött.

– A jó sorsom hozta magát az utamba. Igazán kellemes lesz együtt menni. De nem szeretném, ha miattam elhanyagolná a dolgait. Biztos, hogy maga tud menni?

– Ki tud menni?

– Sajnos, annyi rossz ember van ezen a világon! – mondta Külz, és nyájasan a vállára veregetett Stormnak, amitől ez kis híján az asztal alá esett. – És senki sem tudja, hogy tulajdonképpen miért rosszak. Nem lehetne minden ember jó? Nem lehetne becsületes? Nem próbálkozhatna a tisztességes úton boldogulni? Azt hiszem, ezekre a kérdésekre még egy lelkiatya sem tudna pontos választ adni.

– Én is rossz vagyok – dadogta Storm. – Azaz hogy... én is rosszul vagyok... – ...A feje ködben kóválygott.

– Ezen csak a pálinka segít! – állította Külz határozottan. – Pincér, két kupicát!

A pincér vágtatott.

Stormban valami távoli sejtés támadt, hogy az ő számára pálinka áll betöltve valahol, és e tudatban majdnem sírva fakadt. Már nem volt képes ellenállást kifejteni. Homályosan egy szörnyű gondolat is cikázott át bódult agyán: – Ha ez a fickó engem itt... ha ez leitatott... – Minden elsötétedett előtte, és szép csendben lebocsátkozott az asztal alá.

– Egészségére, vén fiú – kiáltotta Külz. – Az ördög vigye el a rossz embereket!

Miután felnézett, Storm már nem volt sehol.

Az Oesterbrogade egyik háza előtt taxi állt meg. Egy lódenruhás úr botorkált ki belőle kissé imbolyogva. Figyelmesen elolvasta a kapu fölé erősített táblát.

– Éljen – mondta megelégedetten. – Curtius penzió! Kész szerencse, hogy az ifjú nem felejtette el a lakáscímét.

Visszament az autóhoz, egy élettelen testet vonszolt ki az ülésről, és a vállára dobta könnyedén, mint valami zsákot.

A sofőr segíteni akart.

– Nem szükséges – nyugtatta meg a turista. – Már nehezebb marhákat is cipeltem. Gyakorlat dolga az egész! – A kapuban megállt és visszaszólt a sofőrnek. – Várjon rám, igazgató úr!

Belépett a házba, és nagy nyögésekkel kapaszkodott fel a lépcsőn.

A Curtius penzió az első emeleten volt. A turista csengetett.

Nem mozdult semmi.

A turista vészesen csengetett.

Végre léptek csoszogtak a folyosón. Valaki hosszasan figyelt kifelé a leslyukon.

– Na, nyisson már! – dörmögte a jövevény. Kulcsok zörögtek. Az ajtó kinyílt. Egy előkelő idősebb úr, hosszú ősz szakállal és fekete szemüveggel állt. a küszöbön:

– Mit óhajt?

– Egy bizonyos Storm urat szeretnék itt leadni.

– Sajnos, csak tegnap óta lakom itt – mondta finoman az öregúr. – Egyedül vagyok a lakásban. Különben mi baja ennek az úrnak az ön lapockáján? Meghalt?

– Nem. Berúgott.

– Igen?

– Eléggé. És ezek után tegyem Storm urat a levélszekrénybe? – érdeklődött a turista. – Vagy tud ön valami más kiutat?

Az öregúr visszalépett a küszöbről.

– Talán itt az ebédlőben lefektetheti a szófára. – Előrement.

A folyosó túlsó végén egy ajtó csapódott be.

– Huzat van – magyarázta az öregúr. – És úgy látszik, nyitva hagytam a szobám ajtaját.

Beléptek a helyiségbe. Az öregember meggyújtotta a villanyt. Az ebédlőben voltak. Az óriás, a zöld lódenruhában, óvatosan ledobta terhét a szófára, és ráterített egy teveszőr takarót. Ezután megigazította a nyakkendőjét, és aggódva nézett a halálsápadtan hortyogó Storm arcába.

– Remélhetőleg nem fogja holnap elkésni a vonatot.

– Ez az úr el akar utazni holnap?

– Úgy van. Velem együtt. Berlinbe.

– Majd elmagyarázok mindent az inasnak. – Az öregúr nyájasan mosolygott. – Ő bizonyára gondoskodik róla, hogy Storm úr idejében felébredjen.

– Evvel igazán lekötelez engem – felelte a turista. – Ugyanis fontos dologról van szó.

Az öregnek megcsillant a szeme:

– Talán megtudhatnám...

– Nem – mondta a lódenruhás. – Storm úr sem tudja.

Kissé támolyogva megindult, de újra állva maradt, és visszaszólt.

– Egészen pontosan én magam sem tudom... – kedvesen mosolygott, megpörgette nagy kampósbotját az ujjai között, és kedélyesen felkiáltott:

– Éljen a művészet!

Az előszobában nekiment a fogasnak. Azután becsapódott az ajtó.

Alighogy elment, nagy élénkség támadt, az ebédlőben. Legalább egy tucat ember állt a szófa körül, amelyen Storm úr feküdt bódultan. Tulajdonképpen furcsa dolog olyan penzióban, ahol csak egyetlenegy öregember tartózkodik otthon, ilyen szokatlan zsúfoltság.

Az öregember, szemüvegét és nyájas modorának legnagyobb részét levetette.

– Micsoda disznóság ez? – kérdezte izgatottan. Szinte kancsalított dühében. – Meg tudjátok ezt magyarázni?

– Esetleg én! – mondta valaki. Achtel Fülöp volt, a vörösbor-specialista.

– Tehát? Siess, azt mondom!

– Storm megbarátkozott azzal az emberrel, aki a d’Angleterre előtt. Steinhövel titkárnője mellett ült. Az Amalienborgnál elhatározta, hogy mintegy véletlenül összetalálkozik evvel az alakkal, és megpróbálja majd kivallatni. Az volt a terve, hogy valahol nagy ivást rendeznek.

– Na és?

– Úgy látom, sikerült. – Achtel úr vigyorgott.

– És ki volt ez a bernáthegyi, aki Stormot idecipelte?

Achtel felelt:

– Éppen ő volt az a bizonyos Külz, akiről sehogyan sem tudtuk megállapítani, hogy valóban olyan hülye-e, mint amilyennek látszik, vagy csak tetteti magát.

– Inni mindenesetre tud – mondta valaki, és nevetett.

Egy másik lakója a kihalt penziónak így szólt:

– Hát láttatok már nagyszerűbbet?! Storm le akarja itatni ezt az embert, hogy megtudjon egyet-mást, és ehelyett az áldozat a vállán hozza őt haza. És hogyan! Mint egy postacsomagot, utánvéttel!

– A sors iróniája – mondta Achtel Fülöp kenetteljesen.

– Csend! – parancsolta az öregúr, és sötét arccal a szófához lépett. – Egyet már most közölhetek veletek. Ha kiderül, hogy Storm valami ostobaságot csinált, akkor olyan élményben lesz része, ami kétszer nem történhetik meg egy emberrel!

Storm a másik oldalára fordult és váratlanul egész hangosan így szólt:

– Egészségére, kis Külz!

ÖTÖDIK FEJEZET
Isten veled, Koppenhága!

Másnap korán reggel Külz volt az első utas, aki a pályaudvaron megjelent. Fel és alá sétált az; előcsarnokban, Busch kisasszony és Storm úr után nézelődve. Közben úgy kívánt inni, a szomjúságnak avval a tűrhetetlen vágyával, mint ahogy egy lángokban álló ház vágyódna a tűzoltókra, ha csak annyit is tudna gondolkodni, mint Külz úr. Igen, igen! Egy Niagara-fecskendő, ami ontja a világos pilsenit! És hogy ment volna a két lépésnyire levő vasúti restibe. Már megelégedett volna egy pikoló dán sörrel is! De nem mert elmozdulni a helyéről, mert esetleg pont az alatt az egy perc alatt elkerülik egymást Busch kisasszonnyal vagy Stormmal. Így tehát blokád alá vette a négyes számú peronbejárót, mint egy háborús őrszem.

A főbejáratnál néhány úriember jelent meg kofferekkel, plédekkel és kézitáskákkal. Karsten, aki az úriemberek között volt, megszólalt:

– Nézzétek csak! A mi tirolink már itt van!

Néhányan közülük Külz hentesmester körül kóvályogtak a bejáró előtt.

Külz papa szemmel láthatólag semmit sem vett ebből észre. Ő csak azt vette észre, hogy Storm és Busch kisasszony nem jönnek. Még csak ez hiányzott – gondolta. – Végül majd egyedül utazom Berlinbe! Ezt éri el az ember a jóságával! Máris haza. Mit csináljak most otthon? Emília és a gyerekek már megtudták a lapomból, hogy nem vagyok Bernauban, hanem Dániában. Körülbelül mikor ért Emíliához a levelezőlapom a gyönyörű naplementével?

Ebben a pillanatban eszébe jutott, hogy a levelet be sem dobta, hanem ottfelejtette a Hotel d’Angleterre teraszán.

Én is mindent fordítva csinálok – gondolta csalódottan. – Hiába, ez az érelmeszesedés. Az ember nem élhet örökké.

Hirtelen beszüntette a vitát saját magával. A főbejáraton keresztül Busch kisasszony jelent meg. És nem egyedül jött. Két hatalmas, erős ember között lépkedett, akik jellegzetes keménykalapjukon kívül is mindenben éppen úgy néztek ki, ahogy általában a polgári ruhában járó rendőrtisztviselőket elképzelik.

Külz Oszkár görcsös erőfeszítéssel igyekezett megbeszélésük értelmében Busch kisasszonyt nem ismerni. Ez olyan nehezére esett, hogy kénytelen volt elfordítani a fejét. Ekkor azonban rájött, hogy szemmel kell tartania a nőt, mert különben hogy tudna vele együtt, sőt szorosan mellette áthaladni a négyes peronbejárón? Nem volt könnyű eset.

Felkapta a bőröndjét, megmarkolta a botját, és izgatottan készült a lehető legközömbösebben és feltűnés nélkül átmenni a bejárón.

A hölgy barátságos bólintással éppen elbúcsúzott a kísérőitől.

Külz, az egész utat elfoglalva, megállt a bejárónál, és hogy időt nyerjen, leállította maga mellé a bőröndjét.

– Egy pillanatra, ellenőr úr – mondta a vasúti alkalmazottnak. – Meg kell keresnem még a jegyemet! – Feltúrta valamennyi zsebét, pedig a jegyet már régen megtalálta, közben megfordult. – Na végre – gondolta. – Itt jön!

Most Busch kisasszony éppen mögötte állott. Külz átnyújtotta az ellenőrnek a jegyet, közben érezte, hogy egy kis csomagot nyomnak a kezébe, vadul megmarkolta, azután átvette a perforált jegyet, magasan a feje fölé emelte a bőröndjét, közben leejtette a botját, utánahajolt és nagy nehezen, vérvörösen, talpig verejtékezve kikerült a szűk korlátnyíláson.

Karsten úr, aki pontosan a két szövetséges mögött ment, csak nehezen fojtott el egy ördögi mosolyt.

A négyes számú peronon megélénkült a forgalom.

Külz a titokzatos körülmények között átvett csomagot a bőrönd mélyére rejtette, azután a csatokat és szíjakat újra gondosan elrendezte, és végül egy kis kulccsal lezárta a poggyászt. A kis csomagocska, amelyet átvett, igen csekély súlyú volt, és most mégis mint mázsányi terhet cipelte Külz a bőröndjét! Végigsietett a vonat mentén, és egy harmadosztályú kocsit keresett.

– Halló! – kiáltott valaki mögötte. Storm úr volt.

– Na végre! – mondta Külz megkönnyebbülten. – Már féltem, hogy átalussza az indulás idejét. Különben mit csinálnak odafönt? – és ujjait megmozgatta homloka előtt.

Storm, akinek az arca még most is dús zöld színekben játszott, bánatosan legyintett. Azután megköszönte a társának, hogy épségben leszállította őt a Curtius penzióba.

– Csak ma reggel értesültem róla.

– Nagyon szívesen tettem, uram.

– Úgy hallottam, hogy a lakásadóim nem voltak otthon.

– Úgy is volt. Csak egy öregember tartózkodott a lakásban, fekete pápaszemmel.

– Nem ismerek ilyent.

– Azt mondta, hogy csak egy napja lakik ott.

– Lehet, hogy azért.

Külz megállt egy harmadosztályú fülkénél.

– Itt van hely!

De Storm úr vonakodott.

– Nem szeretem az öregasszonyokat – mormogta. Arra az ősz hajú hölgyre értette a kijelentését, aki az ablaknál ült. – Az öregasszonyok szerencsétlenséget hoznak rám.

Továbbmentek.

Storm egyszer csak megállt, és felnézett egy úrra, aki kihajolt a fülke ablakán.

– Bocsánat, nincs az ön szakaszában két személy számára hely?

Az ablakból kihajló úr, aki különben egy letört tenoristára emlékeztetett és rendkívül nagyszabású, élénkvörös orrot mondhatott magáénak, egy pillantást vetett hátra a szakaszba, majd újra kihajolt az ablakon:

– Azt hiszem, lehet beszélni a dologról.

Storm felszállt, aztán megfordult, és maga után emelte útitársának bőröndjét.

– Vigyázat, az Istenért! – ordította Külz. Azután nagy nehezen felkapaszkodott ő is. A nagyszabású vörös orr tulajdonosa készséggel sietett segítségére. Általában úgy látszott, hogy csupa elragadó, kedves úr ül ebben a fülkében. Véletlenül csupa férfi.

Szolgálatkészen összébbhúzódtak és jóakaratú megjegyzéseket tettek. Storm megkérdezte a vörös orrú útitársat, hogy szintén Berlinbe utazik-e.

– Csak Warnemündéig – felelte az úr udvariasan. – A feleségem és a gyermekeim ott üdülnek.

– Kedves gyermekei lehetnek – mondta egy úr, aki a sarokban ült és együgyűen nézett. Valamennyi útitárs csodálkozva fordult feléje. Erre zavarba jött, és egy újság mögé bújt.

– Valószínűleg egypár napig Warnemündében maradok – kezdte újra a vörös orrú. – Pedig néhány halaszthatatlan üzleti ügy miatt sürgősen Berlinbe kellene mennem.

Egy másik útitárs úgy vélte, hogy az Északi-tenger sokkal kellemesebb. Szerinte ugyanis ennek a tengernek a vize keményebb. És függetlenül ettől, az ottani levegő sótartalma sűrűbb.

Külz rágyújtott egy szivarra, és megnézte a poggyászhálóban, hogy ott van-e még a bőröndje. Még ott volt.

Nemsokára a kupé utasai olyan élénk eszmecserébe merültek el, mintha valamennyien régi, jó ismerősök lennének.

(Megjegyzem, úgy is volt.)

Busch Irén végre talált egy másodosztályú fülkét, amely meglehetősen üres volt. Csak az ablaküléseket foglalta le egy fiatal amerikai házaspár. Az ifjú házasok újságokat és magazinokat olvastak, és cserélgették őket egymással.

Egy sarokba ült, elhelyezte a lakktáskáját, és sűrűn nézett a karórájára. A többi utas kint állt a folyosón, az ablakon keresztül azokkal a rokonokkal és ismerősökkel foglalkoztak, akik ittmaradtak Koppenhágában.

Azután megrándult a vonat. Vad zsebkendőlengetések következtek. Az ifjú amerikai házasok felnéztek olvasmányukból. Egymásra mosolyogtak, majd egyszerre gépiesen abbahagyták a mosolyt, és tovább olvastak.

Busch kisasszony úgy érezte, hogy figyelik. Körülnézett. Kint a folyosón állt az a magas, karcsú úr, akit Rudinak hívnak!

Bólintott, és megemelte a kalapját.

Azután belépett a fülkébe, leült a lánnyal szemben, és ezt kérdezte:

– Ne próbáljuk meg még egyszer elviselni egymást?

Hallgatott.

– Nézd csak – mondta hirtelen –, az új cipője van magán! Elragadó! Csodálatosan kis lába van.

Busch kisasszony erre is hallgatott.

– Igaz, hogy a sarok lehetne valamivel alacsonyabb – méregette szakértő pillantással. – Szerintem az alacsony sarok sokkal egészségesebb.

– Ön cipész? – kérdezte.

– Nem. De a nagybátyám orvos.

– Lipcsében?

– Miért pont Lipcsében? – Megvetően elhúzta a szája szélét:

– Gyanakszom ugyanis, hogy ez az orvos a fivére lehet az ön Irén nevű unokanővérének.

A férfi nevetett. Volt a nevetésében valami lefegyverző. Úgy nevetett, mint egy diák.

– Ön lebecsüli a Struve családot – mondta azután. – Nem akarok dicsekedni, de esetünkben egy nagyon szorgalmas és igen kiterjedt famíliáról van szó.

– Érdekes.

– Például az említett nagybátyám orr-, torok- és gégespecialista Hannoverben.

– Értem. Ezért ért ő olyan kitűnően a női cipők sarkához.

– Úgy van.

Hátratámaszkodott, egyik lábát keresztbe tette a másikon, elővett egy újságot, azután így szólt:

– Kicsit szégyellős természetem van, és úgy érzem, hogy némi pihenéstől megint bátrabb lennék. Tehát viszontlátásra egy óra múlva.

És máris elmerült az újságban. A vonat Seeland szigetén haladt át. Dél felé. Kertek között vezetett az út.

Busch kisasszony elszántan szorította magához nagy retiküljét, és az ifjú amerikai házaspár feje felett kinézett az ablakon.

Külz mester is kinézett az ablakon. Az egyik szemével mindenesetre. A másikkal a bőröndjét nézte, értékes titkával.

Nem könnyű dolog – gondolta. Kis híján hangosan is kimondta.

Megtörölte a homlokát.

– Melege van? – kérdezte Storm aggódva. Mielőtt még Külz felelhetett volna, egy másik útitárs nyomban felugrott, és leeresztette az ablakot.

– Nagyon kedves – mondta Külz, és a tájat nézte. Ennyi kellemes, bizalomgerjesztő embert ritkán látott együtt. Ez egyszer szerencséje volt! Kimutatott az ablakon.

– Már eddig is feltűnt nekem – mondta az útitársainak –, hogy milyen elsőrangú marhák vannak itt Dániában. Ilyeneket még nem is láttam!

A nagy sereg barna ökör, úgy látszik, megérezte, hogy róla van szó. Felemelték a fejüket, és átnéztek a töltés irányába. Egy kisborjú néhány másodpercig utánacammogott a vonatnak.

– Önt érdekli az állattenyésztés? – kérdezte a vörös orr gazdája.

– Magától értetődik – mondta Külz. – Húsiparos vagyok. Harminc esztendeje!

– Az más, akkor természetes... – hagyta rá az úr elismerően.

– Pillanatnyilag nem mondhatnám, hogy el vagyok ragadtatva a szakmától – jegyezte meg Külz. – Az embernek végre is az idegeire megy állandóan marhák között lenni! – Megelégedetten nevetett.

Útitársai is nevettek, de kissé savanyúan.

– Remélhetőleg ez nem célzás akart lenni? – kérdezte Storm úr szerényen.

Mikor Külz mester végre felfogta a kérdés értelmét, valósággal kétségbeesett.

– Hogy képzelhet ilyesmit énrólam? – kiáltotta magánkívül. – Én egyáltalán nem önökre gondoltam! Én valódi ökrökről beszéltem! Nem magáról! Nem is sejtheti, hogy milyen kínos nekem ez a félreértés! – Teljesen kijött a sodrából.

– De kérem, csak tréfáltam – magyarázkodott Storm úr.

– Igazán? – kérdezte Külz megkönnyebbülten.

Valamennyien igent intettek.

– Hála Istennek – mondta Külz. – Kő esett le a szívemről. Higgyék el, uraim, hogy én soha nem lennék képes ilyen véleményt hangosan nyilvánítani!

Az úr, akit Rudinak hívtak, az ülés párnájára hajtotta a fejét. Csukott szemmel feküdt, és egyenletesen lélegzett.

Busch Irén az arcát vizsgálgatta. Figyelmesen, hosszasan nézte az alvó fiatalembert, és közben ezt gondolta magában: – Minden szó, amit eddig mondott, nyilvánvalóan hazugság. Miért követ már tegnap óta? És ha már követ, miért hazudik is? Amellett olyan arca van, mint Mihály arkangyalnak. Ennek a szemtelen fráternak. Élő cáfolata a fiziognómiával hasonlatos jellem annyit hangoztatott törvényének. Dühösen az ablak felé fordult, és néhány másodpercig kinézett. De nem bírta másra terelni a gondolatait. Újra visszafordult. Milyen kifejezésteljes kezei vannak – gondolta, elfeledkezve magáról. És ez az ember egy csirkefogó! Na, velem alaposan megjárhatja ez a Rudi! És nyomban kijavította magát gondolatban: Ez a Rudi úr! Ilyen álomszuszék legyen valaki!

Ebben az utolsó pontban tévedett. Rudi úr egyáltalán nem aludt, csak tettette magát. Mélyen lehunyt szempilláinak egy kis rése mögül figyelte a lányt. Meg volt botránkozva. Fel volt háborodva. Egyenesen kétségbe volt esve. Pont ez a Busch Irén, gondolta magában. Pont ennek kellett ilyen szépnek lenni! Miért nem ronda? Évek óta kívánja az ember magában, hogy végre egy ilyen nőt találjon, és akkor tessék! Mikor már karjaiba fut, kiderül róla... Az ördög vigye el az ifjabb Holbeint, és valamennyi hitvesét VIII. Henriknek, beleértve a lefejezetteket és a lefejezetleneket! Istenem! Milyen komplikált is az élet!

A lány előrehajolt, és vizsgálódva nézett. Struve úgy látta, mintha Irén szeme egyre tágulna, nagyobbodna, egyre kutatóbban figyelné. Mi a csudát tud rajta annyit nézni?! Azután hirtelen lesütötte a szemét és elpirult, mint egy iskolás lány.

Ettől a férfi is végleg kijött a sodrából, és úgy tett, mint aki felriad.

– Elmúlt az óra? – kérdezte. Összerezzent és végigsimított gyorsan a haján.

– Milyen óráról beszél?

– Az előirányzott társalgási szünet – felelte. – Ennyivel tartozom a rokonságomnak.

– Vagy úgy. – Megnézte az óráját. – Még elég ideje van. Jó éjszakát!

– Aludtam volna?

– Remélhetőleg – mondta a lány.

– Hortyogás volt?

– Nem.

– Kezdek feledékeny lenni.

Ebben a pillanatban egy úr haladt át a folyosón. Egy úr, aki fehér körszakállat és fekete szemüveget viselt. Betekintett a fülkébe, és lassan továbbment.

Busch kisasszony megkérdezte az útitársát:

– Ismeri ön véletlenül ezt az urat?

– Nem – felelte Struve Rudolf. – De él bennem egy halvány sejtelem, hogy ennek az úrnak becses ismeretségével nemsokára dicsekedhetem.

A sors úgy akarta, hogy ne tévedjen.

Midőn útban Seeland és Laaland sziget között elhagyta a fülkét, hogy kissé megjárassa a lábait, ismét találkozott az említett úrral. Ez az úr éppen megállt egy utas előtt, és udvariasan tüzet kért. Gyanakvó embernek feltűnhetett, hogy az utas, aki készségesen elébe tartotta cigarettája parazsát, halkan súgott valamit a fehér körszakállas egyénnek.

Ismeretlen embereknek nincs mit suttogniok egymással. Sokszor a túlzott óvatosság több, mint könnyelműség.

Az öregúr továbbment.

Struve Rudi mögötte.

Az öregúr figyelmesen vizsgálgatta a fülkeablakot.

Struve követte a tekintetét, és észrevette az egyik ablakon át, hogy valamelyik utas, aki egy harmadosztályú fülkéből nézett ki, villámgyorsan lehunyta az egyik szemét az öreg felé.

Különös volt ezen az úron, hogy hunyódó szeme alatt egy feltűnően vörös orr dominálta az arcot.

Struvénak úgy rémlett, hogy ezt az orrot ismeri valahonnan.

Azután a folyosóablakból kitekintett néhány percig a Keleti-tengerre, nézte az ezüstsirályokat és a táncoló bólyákat, amelyek a komp útját jelölték végig... Később megfordult, és azt a harmadosztályú fülkét figyelte, amelyik feltűnt neki.

A vörös orrú alak mellett felfedezte az alacsonyabbat is, felcsúszott füleivel. A harmadikat is meglátta, ez szintén az Amalienborg előtt sétálgatott.

És szemben velük, csupa akasztófára való arc között, kedélyesen üldögélt a roppant turista, lódenruhájában. Ugyanaz, akit Busch Irénnel a d’Angleterre teraszán látott!

Ez az összeállítás sehogy sem ment a fejébe. Mit keres ez a szemmel láthatólag becsületes ember ennyi gazember között? Vagy lehet, hogy nem is becsületes ember?

Struve gyorsan elindult visszafelé. Távfutó stílusban igyekezett a kupéjába. Remélhetőleg távollétében nem történt meglepetés! Közvetlenül a fülke előtt fékezett, és magára erőszakolta szokott kedélyét.

Busch kisasszony a régi helyén ült és tűnődött. A fiatalember is a helyére ült. A lány feléje fordult, azután hirtelen Struve feje fölé nézett.

A férfi követte a tekintetét, és felnézett a poggyásztartóra. Nem, a táska még ott volt. A lány mosolyogva kérdezte:

– Mondja kérem, zsúrtávírót játszik saját magával?

Nem értette, hogy mit akar a lány.

– A kalapjáról beszélek – folytatta még mindig nevetve.

Levette a kalapját. A szalagba egy nagy boríték volt tűzve.

– Furcsa – mondta, és kibontotta a levelet.

A levélpapíron hatalmas nyomtatott betűkkel írva ez állt:

„Aki veszélynek teszi ki magát, az könnyen elpusztulhat!”

Összehajtotta az ívet, zsebre tette, és a homlokát ráncolta.

– Valami kellemetlen? – kérdezte a lány.

– Ugyan – mondta, és némi megerőltetéssel kedélyesen mosolygott. – Egy régi ismerősöm megtréfált!

HATODIK FEJEZET
Ó, azok a pénzügyőrök!

Gedsert már régen elhagyták.

Mielőtt a vonat a kompra futott, megtörtént az útlevél- és vámvizsgálat. A gőzös, belsejében a vasúttal, nyugalmasan haladt a Keleti-tengeren, és Dánia partja halvány lett.

Külz hentes felállt, és bőröndje után nyúlt.

– Mi az? Hová akar menni? – kérdezte Storm.

– Az étkezőkocsiba. Éhes vagyok. Nem jön velem, Storm úr? Ha alkoholra volna kedve, a vendégem – mondta atyai tréfával.

– Egy ideig még türtőztetniök kell magukat, uraim – mondta az egyik utas. – A hajóvámvizsgálat még nem történt meg.

– Mi a csoda! – kiáltott Storm meglepetten.

– De hiszen a vámvizsgálatot már megcsináltuk egyszer – csodálkozott Külz.

– A kompon még egy vizsgálat van – magyarázta a jól értesült útitárs.

– Ezt nem értem – mondta Külz. – Mikor odafelé utaztam, csak egy vizsgálat volt.

– Nem a német komppal jött át? – kérdezte egy másik útitárs.

– De. Azon jöttem!

– Akkor értem – mondta a jól értesült. – Most ugyanis dán kompon utazunk. Ezek a dánok nagyon alaposak.

– Átkozott bürokrácia! – háborodott fel Achtel Fülöp.

– Az egésznek a kettős könyvvitel az oka – vélte egy másik utas.

– Hát jó – mondta Külz, és rezignáltan visszaült jellegzetesen zöld nadrágjára. – Megvárom, azután megyek teázni.

Achtel úr máris leemelte bőröndjét a tartóból, az ülésre telte és kinyitotta.

– Remélhetőleg gyorsan fog menni. Szomjas vagyok.

Karsten úr kinézett az ablakon, és nemsokára így szólt:

– Ott jön valaki egyenruhában. Úgy látszik, ez lesz az.

A fülkeajtó kinyílt. Egy férfi szállt be. Kék tengerészsapkát viseli arany zsinórzattal és hosszú, bő gumikabátot. Tisztelgett, és hosszabb előadást tartott idegen nyelven.

Achtel Fülöp felelt, tagadóan rázta a fejét, és invitáló mozdulatot tett a bőröndje felé.

A pénzügyőr nagy élvezettel turkált benne, meglehetősen dühös arccal tisztelgett, és további bőröndökben motozott utasról utasra haladva. A kötelességét teljesítette.

– Van magánál csempészett szivar vagy csokoládé? – kérdezte Storm suttogva.

– Nincs – mondta Külz, és nehéz szívvel kinyitotta a bőröndjét.

A pénzügyőr odalépett hozzá, és különféle dolgokat kérdezett, tőle azon a bizonyos ismeretlen nyelven.

Achtel úr hevesen közbelépett, és élénken magyarázott valamit az idegennyelvűnek. Közben egyik karját Külz vállára fektette testvériesen.

A pénzügyőr belenyúlt a bőröndbe, hatalmas fehér vászongöngyöleget húzott elő, és kérdezett valamit.

– Azt kérdezi magától, hogy mi ez – tolmácsolta Achtel Fülöp.

– Mondja meg neki, hogy ha nincs ellene kifogása, akkor a hálóingem – felelte Külz energikusan.

A többiek nevettek. Achtel elmagyarázta a tisztviselőnek a vitorlányi vászon jelentését. A pénzügyőr visszatömködte a bőröndbe, becsapta a fedelet, szigorúan végignézett az utasokon, tisztelgett és elhagyta fülkét.

Külz fellélegzett, megkönnyebbülten bezárta a bőröndöt, és a kulcsot gondosan a pénztárcájába tette.

– Kellemetlen egy alak! – mondta. – Nagyon köszönöm önöknek, hogy barátilag mellém álltak. Már aggódtam, hogy lefoglalja a hálóingemet!

– Most nyugodtan bemehet az étkezőkocsiba, kedves Külz – biztatta a kis Storm. – Én még lent maradok. Ma látni sem bírom a vizet. Pálinkának még a gondolata is kellemetlen!

– Majd mi addig fenntartjuk a helyét – mondta Karsten.

– Nagyon köszönöm! – felelte Külz. – Önök valamennyien oly kimondhatatlanul kedvesek hozzám. – Felvette a bőröndjét, és kinyitotta a fülke ajtaját. – Már szinte úgy rémlett előttem, mintha mindannyiunknak a nagypapája lennék. – Mielőtt kilépett a fülkéből, elővett egy kis dobozt a zsebéből, és kárörvendő mosollyal hunyorított az útitársai felé. – Ide nézzenek – mondta büszkén –, csak azért is átcsempésztem egy doboz szivart!

– Maga igazán minden hájjal meg van kenve! – kiáltotta elismerően Storm úr.

És Külz papa büszkén botorkált ki a fülkéből, hogy a komp fedélzetére menjen.

Az első és másodosztályú utasok az előkelően berendezett világos étteremben ültek, vagy szorgalmasan csodálták a valószínűtlenül hosszú büféasztalt, amelyen homártól kezdve tejszínhabbal feltálalt gyümölcsökig minden volt, ami szívnek és gyomornak kedves. Az utasok megrakták porcelántányérjaikat a fejedelmi falatokkal, és visszatértek az asztalukhoz.

Ezt az utat sokan megismételték néhányszor. Mert ha semmit sem ettek vagy egy kocsifuvarra valót fogyasztottak – az ár nem változott.

A Keleti-tenger hullámzott. Az ablak keretében egyszer az ég tűnt fel, másszor a tenger. Különösebben érzékeny utasok fáradtan tették le a kezükből a kést, villát, és ajkukat összeszorították. Igazán kínszenvedés!

Azért nagy általánosságban a hullámverés intermezzók nélkül múlt el.

Struve úr Irénhez ült, dacára annak, hogy mikor az asztal felé közeledett, a leány nem éppen invitálóan nézett rá. Azért nagyon jó étvággyal evett. Irén csak a különböző salátafélékben piszkálgatott a villájával.

– A hízástól fél? – kérdezte a férfi.

– Nem – felelte közömbösen. – És egyáltalán semmitől sem félek.

– Az nagyon sokat ér – mondta bólogatva. Vizsgálódva nézték egymást, azután szó nélkül ettek tovább. Ekkor jelent meg a képben Külz hentesmester, bőröndjének és kampósbotjának társaságában. Kutatva nézett körül. Mikor meglátta Busch kisasszonyt, felderültek az arcvonásai. Elővigyázatosan bolyongott a tükörsima parketten, míg elérte a célpontját. Meghajolt és megkérdezte, hogy szabad-e helyet foglalnia.

Irén biztatóan mosolygott, és bólogatott.

– Külz – mondta az öreg tiroli, és meglengette a velúrkalapját.

– Struve – mondta a másik.

Az öreg hentes leült, és kezdte figyelembe venni a környezetét.

– Érdekes! Itt mindenki saját magát szolgálja ki. Mint a népkonyhán. – Felemelkedett a székről. – Megkérhetem, hogy vigyázzon a bőröndömre, amíg távol vagyok? – kérdezte a lányt, és jelentősen rákacsintott. Azután ment.

– Maga ismeri ezt az embert? – kérdezte Struve.

– Tegnap óta. A világ legbecsületesebb embere.

– Érdekes, hozzám nincs ilyen bizalma.

A lány hirtelen felegyenesedett, és keményen így szólt:

– Mindent a maga idejében!

Erre nem felelt. Az előtte levő hússaláta teljesen lekötötte a figyelmét. Külz papa visszatért. Egy sokszorosan túlterhelt tányért egyensúlyozott a kezén, a bőröndje felé kacsintott, és kimerülten roskadt vissza a székére.

– Igazán gyönyörű csemegeüzlet – nyögte fáradtan. – Már féltem, hogy egyáltalán nem találok itt ennivalót az ostoba második vámvizsgálat miatt.

– Mi miatt? – kérdezte a fiatalember.

– A második vámvizsgálatról beszélek – mondta Külz. – A német gőzösön ilyesmi nincs. Jellemzi a dánokat. Mondhatom. Ilyen a bürokrácia. Semmi sem fontos, csak a kettős könyvvitel! – Jókedvűen nevetett, és hozzáfogott az evéshez.

– Második vámvizsgálat? – érdeklődött Struve. – Mikor volt az?

Külz rágott.

– Tíz perc előtt. Egy rossz arcú ember jött. Nagy gumikabátban. Biztosan magánál is volt?

– Nem – suttogta Busch kisasszony – Nálunk nem volt, Külz úr.

– Úgy látszik, itt egyéni elbírálásban részesítik az utasokat – mondta Struve Rudi. – Kezdem azt hinni, hogy ez a második vámvizsgálat csak egyetlenegy fülkére terjeszkedett ki.

Külz úrnak a libamájpástétom megállt a szájában.

Nagy nehezen gyűrte csak le a falatot, és a fiatalemberhez fordult:

– Mit akar ezzel mondani?

– Azt, hogy a többi utasok poggyászai után sokkal kevésbé érdeklődtek, és hogy az ön fülkéjében lehetett esetleg egy különösen érdekes poggyász – magyarázta türelmesen Struve. – Én ugyan nem értem, hogy mi lehet ennek az oka. De valamiféle oka bizonyára volt, ezt higgye el nekem.

Az ősz hentes a lányra meredt, és hangtalanul mozgott az ajka. Hatalmas szürke bajusza úgy remegett, mint enyhe fuvallatban egy falevél. Hirtelen megragadta a bőröndjét, a térdére fektette, és elővette az erszényét, hogy megtalálja a kis kulcsot.

– Ne itt! – mondta Irén. Úgy hangzott, mint egy parancs.

Struve úr idegesen nézett egyikről a másikra.

– Meg fogok őrülni! – mormogta Külz. – Ha ennek az úrnak igaza van, akkor felköthetem magam.

– Csak ne veszítse el a fejét! – mondta a lány, és felállt. – Leülök a fedélzeten egy nyugszékbe. Maga, kedves Külz úr, menjen valahová, ahol senki sem figyelheti, és nézzen utána, hogy a második vámvizsgálat rendesen folyt-e le. Azután jöjjön azonnal hozzám a fedélzetre!

Külz mester felemelkedett, vette a kofferjét, és fáradt léptekkel hagyta el a gyönyörű éttermet. A kitűnő ételekkel feltornyozott tányér árván maradt ott utána.

Busch Irén a sétafedélzetre vezető oldalajtón távozott.

A fiatalember, akit Rudinak hívtak, követte Külzöt, vigyázott a mosdófülke előtt és várt.

Busch kisasszony helyet foglalt a fedélzeten. A szél fütyült, és a hullámok, mintha valami sürgős munkát kellene elvégezniök, úgy rohantak egymás után. A láthatáron egy halászbárka imbolygott. Néha eltűnt egy üvegzöld hullámhegy mögött. Azután megint kimagasodott. Szinte az égig.

Súlyos léptek közeledtek. Arra fordította fejét.

Külz és Struve érkeztek.

A fiatalember támogatta az öregebbet, mintha egy lábadozó beteget vezetne. A koffert is ő vitte. Egy darab fehér vászon kandikált ki belőle odacsípve.

Külz leült a lány mellé.

– Vége! – Csak ennyit mondott. – Vége!

– Nyomban értesíteni kell a kapitányt – szólt energikusan Struve úr. – A második vámvizsgálat szélhámosság volt. Külz urat meglopták. Warnemündében senki se hagyja el a hajót, amíg a rendőrség nem vizsgálta át.

– Kérem, ne avatkozzon az én ügyeimbe! – mondta Busch kisasszony.

– Hogy érti azt, hogy az ön ügye? – kérdezte. – Külz urat lopták meg, és nem önt!

– Mégis őt lopták meg! – mormogta a hentes. – Hiszen a miniatűr a kisasszony tulajdona!

– A miniatűr?

– Hatszázezer koronáért – hebegte az öregúr kétségbeesetten. – Ezt én sohasem tudom megfizetni önnek. Soha, kisasszony!

– De kérem, erről szó sincs – mondta megnyugtatóan. – A felelősség mindenért engem terhel.

– Elsőrangú! – csodálkozott Struve úr. – És ön ennek dacára nem hajlandó az ügyet, jelenteni a kapitánynak?

– Eltalálta. Erre kifejezetten nem vagyok hajlandó. – Külz papa kezeibe temette az arcát, és jobbra-balra ingatta a fejét.

– Istenem, Istenem, milyen rosszak az emberek – mondta panaszosan. – Így becsapni engem! A pénzügyőr hamis volt, az a kedves útitárs, aki a második vámvizsgálatról beszélt, az is hamis volt!

– Nyugodjon meg, kedves Külz úr – mondta Busch Irén kisasszony. – A miniatűr is hamis volt!

HETEDIK FEJEZET
A bőrönd és a szivarok

Egymás mellett álltak hárman, és áthajoltak a korlát fölött. Irén a két férfi között állt és rátámaszkodott a vasrúdra. Külz papa levette barna velúrkalapját, és hagyta, hogy a szél el-elkapja szürke hajszálait. Még mindig hitetlenkedve mosolygott, és nézte a tengert. Olyan érzése volt, mint akinek hosszú és súlyos betegség után éppen az imént azt mondta a kezelőorvosa, hogy: – Nos, kedves barátom, most már egészen nyugodtan felkelhet az ágyból!

Az úr, akit Rudinak hívtak, a mellette álló fiatal leányt nézegette és nem tudta, hogy részleteiben és egészében mit tartson erről az ügyről.

– Bocsásson meg, kedves kisasszony – mondta Külz úr. – Teljesen meg vagyok zavarodva. Először az ijedség, azután az öröm. De van valami, amit a legkevésbé sem értek. Ha a miniatűr, amelyet ezek a pokolravalók elloptak tőlem, hamis volt, miért kellett bebeszélnie nekem, hogy valódi?

– Ezt kellett tennem, Külz papa! Nagyon fontos volt, hogy ön higgyen abban, amit csinál – felelte kedvesen. – Haragszik ezért rám?

– Álmomban sem jutna eszembe – biztosította a lányt. – Igaz, hogy alaposan túljárt az eszemen. De haragudni? Nem, haragudni magára egyáltalán nem lehet. Azért mégis magyarázza meg: miért kellett elhitetnie velem, hogy a hamis miniatűr az igazi?

– Nagyon egyszerű okból! Mert két miniatűr létezik! Egy hamis és egy valódi!

A két férfi majdnem elvesztette az egyensúlyát.

– Így van – mondta Busch Irén. – Az amerikai gyűjtő, akié az igazi volt, évekkel korábban csináltatott egy másolatot. Egy hazájabeli Holbein-másolónál. Ezt küldte kiállításokra az eredeti helyett. Senki sem sejtette. Az eredetit kiállítani kockázatos lett volna. De erről csak a gyűjtő tudott és a megbízottja, legutóbb pedig az aukció rendezője. Steinhövel úr az eredetivel együtt automatikusan hozzájutott a hamisítványhoz is, és mind a kettőt deponálta egy koppenhágai bankban.

– Szóval a két úr, aki önt elkísérte a pályaudvarra? – kérdezte Külz.

– A bank által felfogadott detektívek voltak. Értenek most már mindent?

– Nem – felelte Struve úr. – Énrám ugyan nem tartozik a dolog, de mégis nagyon szeretném tudni, hogy tulajdonképpen miért adta oda Külz úrnak a másolatot, és miért hitette el vele, hogy az az eredeti.

– Rám ugyan nagyon is tartozik a dolog – mormogta Külz. – De én is szeretném ezt tudni.

Busch kisasszony egy bizalmatlankodó oldalpillantást vetett Struve felé.

– Tegnap dél óta nem bírtam szabadulni attól az érzéstől, hogy figyelnek, és minden lépésemnél követ valaki. Külz úrnak ugyan az volt a véleménye, hogy ez csak idegesség...

– És hogy ez az első gyermeknél meg fog szűnni – mondta Külz úr mosolyogva. – De a kisasszony azt mondta, hogy nem ér rá addig várni!

– Ezt alig vettem észre. A tények nem igazolják, hogy türelmetlen lenne – jegyezte meg a fiatalember.

Irén úgy tett, mintha ezt nem hallaná, és folytatta:

– Délután hozták az újságok a nagy szenzációt: egymillió korona értékű műtárgyak tűntek el. Akkor már elmúlt minden kétségem, éreztem, hogy csapdában vagyok. Tanácstalan voltam. Így jutott eszembe, hogy Külz úr segítségét kérjem.

A kezét hálásan ráhelyezte az öregúr lódenkabátjára.

– Hosszabb ideig ültünk együtt a szálló előtt. Ha helyes volt a feltevésem, és valóban figyeltek bennünket, akkor ez bizonyára feltűnt. Azután az Amalienborgba mentünk, és egy padon beszélgettünk, ahol nem hallgathattak ki, de könnyen megfigyelhettek minket. Valószínűleg követtek.

– De mennyire! – mondta Struve úr, és miután a másik kettő csodálkozva nézett rá, gyorsan kijavította magát. – De mennyire valószínű! Holt biztos, hogy követték! Ez nyilvánvaló, ha egyszer Külz úrtól ellopták a másolatot!

– Na mármost, ha valóban követtek minket – folytatta Busch kisasszony –, akkor a legközelebbi találkozásunkat még sokkal alaposabban kellett, hogy figyeljék. Evvel biztosan számoltam. Ezért jelöltem ki a második találkozás helyéül a pályaudvart. Ott minden fáradság nélkül akár egy tucat spicli is tevékenykedhet. Feltétlenül szemet szúrt nekik, hogy én úgy teszek, mintha Külz urat nem ismerném. Ezek után még jobban figyelhettek. És látniok kellett, hogy feltűnő titokzatossággal egy kis csomagocskát csempészek a kezébe! Véleményük szerint ez csak a miniatűr lehetett. Tehát nekik Külz urat kellett meglopni. – És kárörvendően nevetett, mint egy bakfis. – Amint látják, a számításom bevált. Külz urat meglopták! A miniatűr eltűnt! És szerencsésen a hamis!

– Legalább előbb megmondta volna nekem. Nem rémültem volna úgy meg.

– Kedves Külz úr – mondta a fiatal lány –, ha én magának megmondom az igazat, akkor nem sikerült volna az egész terv. Mert maga sokkal becsületesebb ember, semhogy tettetni tudjon. A tolvajok az orra hegyéről olvasták volna le, hogy be akarja csapni őket.

– Nagyon megtisztel – vélte Külz. – De most beszéljünk arról, ami ezután jön.

– Minden rendben van. A banda azt hiszi, hogy a valódi miniatűr birtokában van. És Berlinig nem jön rá a mi ügyes sakkhúzásunkra.

– Ne haragudjon, hogy beleavatkozom – mondta Struve. – De magának most úgy kell tennie, mintha sejtelme sem lenne a lopásról.

– Ez a legfontosabb – erősítette meg a fiatal lány is. – Különben hiába volt minden.

Struve úr elgondolkodott.

– Ezek szerint Külz úrra nézve most következik a feladat nehezebbik része.

Irén bólintott.

– Most egy időre fejezzük be! – kiáltott a hentesmester. – Én egy jóindulatú vén szamár vagyok. Elismerve. Örülök, hogy hasznossá tehettem magamat. Azonban nem játszom tovább indiánosdit. Ezenkívül nagyon éhes vagyok.

– Annak igazán semmi akadálya nincs, hogy egyen, mielőtt...

– Mielőtt? – kérdezte Külz. – Ezek után számítok rá, hogy fekete körszakállat kell majd ragasztanom. Vagy talán le is kell ugranom a hajóról, és alatta átúszva, hátulról újra megjelenni?

– Sajnos, a feladata nehezebb – világosította fel a fiatalember. – Ugyanis vissza kell térni a fülkéjébe.

Külz ijedten hátralépett, és védekezően nyújtotta ki a karjait.

– És kellemesen csevegnie kell az útitársakkal – folytatta rendületlenül a fiatalember –, mintha mit sem vett volna észre.

– Nem lehetne inkább a leugrást? Szívesebben úszom át a hajó alatt – mondta Külz úr sötéten.

– Sajnos, az nem lenne az igazi. Önnek vissza kell térnie a fülkéjébe!

– Jó – felelte az öreg óriás. – Ahogy kívánja. De ez esetben annak a pimasznak, aki a második vámvizsgálatot beszélte, kitekerem a nyakát. Erre mérget vehetnek az urak! Egy ilyen jellemtelennel társalogjak talán kedvesen? Talán még mosolyogjak is?

– Ez a legfontosabb – oktatta Struve Rudi. – Rendkívül sokat mosolyogjon!

– A derekát fogom kettétörni.

– Drága jó Külz úr – könyörgött Busch Irén. – Ne hagyjon engem cserben! Kérem, kérem! Különben minden, amit eddig elértünk, kárba vész.

Külz határozatlanul állt, és tusakodott önmagával. Azután lassan megfordult, és a lejáró felé ment.

– Külz úr! – kiáltott utána Struve Rudi. A hentesmester megállt.

– A bőröndjéből egy csücsök látszik ki. Ezt vissza kell tenni, mielőtt a vonatba száll! Különben rögtön tudnak mindent.

Külz lenézett.

– Vagy úgy – mondta. – A hálóingem! – Azután mélabúsan lebotorkált a lépcsőn.

Achtel Fülöp visszalépett a fülkeablaktól, és hátraszólt:

– Vigyázat, jön!

Mindnyájan igyekeztek régebbi pozitúrájukban elhelyezkedni, és ártatlan arcokat vágni.

– Mit csinálunk, ha észrevett valamit? – kérdezte Karsten.

– Ez ugyan nem vette észre – vélte a kis Storm úr. – Nem is úgy néz ki.

– És tegyük fel, hogy mégis észrevette? – kérdezte Karsten. – Igazán volt olyan eset, hogy valaki kotorászott a kofferjében akkor is, ha mondjuk nem hiányzott belőle semmi.

– Majd meglátjuk – szólt Achtel. – Ez az ember nem tud tettetni! És ha valamit észrevett, akkor követjük a Főnök utasítását.

– Inni tud! – mormogta Storm. – De a sós víz nem sör.

Nyílt az ajtó. Az úr, akiről éppen most kedvesen társalogtak, nagyot ásított és a fülkébe lépett.

– Isten hozta! – kiáltott Achtel úr. – Hogy ízlett a koszt?

– A hideg büfé odafent elsőrangú – mondta Külz. – Akár még egyszer elölről tudnám kezdeni.

Összefutott a nyála. Szomorúan gondolt az étteremben cserbenhagyott előételekre, és hangosan köhögött, hogy a többiek ne hallják a gyomrát korogni. Azután óvatosan felemelte a bőröndjét, és olyan gyengéden fektette a poggyászhálóba, mintha csupa lámpázott dán teatojásokkal volna tele.

A többiek összenevettek. Ha tudná – gondolták. A kis Storm úr ördögien vigyorgott.

Külz papa leült, kinyújtotta lábait, és a kabátja belső zsebében keresgélt valamit. Elgondolkodva húzta vissza a kezét. Azután dühös arcot csinált, és nagy körülményesen újra felállt.

– Mi az, mit keres? – kérdezte Storm idegesen.

– Semmit. Csak a szivartárcám – felelte Külz. – A kofferben van.

A többiek úgy ültek, mint akiket a villám sújtott. Most megtörténik a szerencsétlenség, gondolták.

Külz elővette az erszényét, és kikereste a bőrönd kulcsát.

Először Achtel úr tért magához.

– De miért is fáradna? – kiáltotta joviálisan. Feléje nyújtotta a szivartárcáját. – Próbálja meg ezekkel. Szívjon egyet az én szivarjaim közül!

– Vagy az enyémből! – jutott most Karstennak is az eszébe.

Egy úr buzgón tudakolta:

– Cigarettát nem szív? Nem kóstolná meg ezt a Lucky Strike-ot? – Külz papa nem minden megindultság nélkül szemlélte a tárcákat és dobozokat, amelyek kinyúltak feléje.

– Igazán kedvesek, de nem fogadhatom el!

Achtel Fülöp urat ez nagyon bántotta.

– Meg akar sérteni minket?

– Isten őrizz! – mondta az öregúr rémülten, és zsebre tette a pénztárcáját, kulcsostól együtt.

– Cigaretta nálam is van. De azt a gyermekeimnek csempészem. – A sarokülés felé pislogott. Azután kivett egyet Achtel Fülöp szivarjai közül. – Ha megengedi.

Három utas egyszerre adott tüzet.

Külz leült, és nézte, nézte a körülötte levőket mélységes megindultsággal. Csak azt taszította el magától ridegen, gondolatban, aki a második vámvizsgálattal becsapta.

– Milyen kedves emberek maguk – mondta. Nagy füstgomolyt fújt ki kedélyesen maga elé.

Útitársai fellélegeztek, és megnyerőén mosolyogtak feléje.

– Kiváló szivar – vélte a hentes. – Nem erős, és nem túl gyenge. Megkérdezhetem, hogy mennyibe kerül?

Achtel úr megmondta az árát. Storm úr másodpercek alatt kiszámította, hogy harminc öre hány pfennig.

– Ezt életemben nem tanulom meg – állította Külz papa. – Tegnap erőszakkal egy hatpfenniges bélyeget akartam venni Koppenhágában! Ha Storm barátom nem lép közbe, valószínűleg kidobnak. – Nevetett. Valamennyien nevettek.

– Mellékesen: a megírt, lapomat otthagytam a szállóban – mesélte Külz úr szomorúan. – Szegény Emíliám azt fogja hinni, hogy meghaltam.

– Az ember nem hal meg olyan gyorsan – vélekedett Achtel Fülöp.

– Na – mondta Storm úr. – Néha az ilyesmi nagyon gyorsan megy. – Elhallgatott, és összekulcsolta két kezét, hogy megroppantak az ujjai.

– Ismertem például valakit, pénzbeszedő volt egy banknál...

Külz úr nagy szemeket meresztett Stormra.

– És mi lett vele? – kérdezte aggódva. A kis Storm úr csak legyintett.

– Minek régi, fájó sebeket bolygatni? – mondta meghatottam – Ez az úr a barátom volt.

– Érelmeszesedés?

– Nem. Nagyobb összeget vitt éppen a bankba, és valaki megszólította. Úgy tudom, tüzet kértek tőle. Egyszerre csak elterült.

– Szívszél? – kérdezte Külz.

– Nem. Kötőtű. Hegyesre köszörült. A bordái közé döfték.

Külz papa megborzadt.

– Manapság mik történnek! – mondta Achtel úr, és sehogyan sem bírta felfogni a dolgot. – Milyen rossz emberek vannak a világon.

– Igen – mondta Külz. – Ebben igaza van. – Megsemmisítő pillantást vetett az ellensége felé. Aztán észbe kapott. – Még jó, hogy a legtöbb ember becsületes és jóindulatú.

Achtel helyeslően bólintott.

– Kétségtelenül – mondta. – Különben nem tudnánk megélni.

A többiek szemrehányóan és szigorúan néztek rá. Külz kitekintett az ablakon, és megremegett. Ugyanis szemben, a korlátnál ott állt a fehér körszakállas öregúr, a Curtius penzió egyeden lakója, és átnézett az ő fülkéjük felé.

NYOLCADIK FEJEZET
Mese a Jó Emberről

A nap széttolta a felhőket, mint valami szárnyas ajtót, besugározta a Danmark gőzkompot és a környező világot. Régi gyakorlat szerint jót és rosszat, igazat és hamisat egyaránt bearanyozott meleg fényével, nem tett kivételt.

Igazán tisztára nagystílűség lenne ez a naptól? – kérdezte magában az az úr, akit Rudinak hívtak. Valószínűleg csak kényelem, és semmi más. Ha az ember elképzeli, hogy csak a jókra tűz, és a rosszakra nem – milyen fáradság lenne ez, milyen komplikált, és mennyi bonyodalmat idézne elő! Csukott szemmel feküdt egy hajópad hosszában. A rend felvigyázóinak, meditált tovább, természetesen praktikus lenne. Nagy razziákat rendeznének derült napokon, és egyszerűen letartóztatnának mindenkit, akire nem tűz a nap! Kétséges ugyan, hogy a bűnözők ilyen körülmények között egyáltalán kimennének-e sétálni derült napokon.

Kinyújtotta a karjait, és teljesen átadta magát ennek a fantáziának. Valószínűleg csak éjjel járnának sétálni. És zuhogó esőben. Ennek következtében bizonyos országok, ahol hat hónapig tart az esős évszak, váratlanul fellendülnének. Hála az idegenforgalomnak. Azok a környékek, ahol hónapokon át nem süt a nap, egycsapásra felvirágoznának. Mert hány ember merne minden megfontolás nélkül a napra menni?

Ravaszul mosolygott maga elé, és részletekre kiterjedő gondossággal dolgozta ki pontról pontra a logikus következményeit egy eléggé ostoba hipotézisnek.

Irén, aki mellette ült, kritikus pillantással vizsgálgatta. Összehúzott homlokán a ráncok egészen a legyűrt szélű kalap pereméig nyúltak ki. Lehet, hogy megbosszulja magát a vigyázatlansága? Ez az ember most megtudta a titkát. De ha ő is csak egy sötét lovag – miért adott akkor neki és Külz apónak hasznos tanácsokat? Az én titkomat tudja. Vajon megtudom-e én is az ő titkát? – gondolta kissé keserűen.

Struve úr hirtelen nagyot kacagott, és kinyitotta a szemét.

– Hála Istennek, jó hangulatban van – jegyezte meg a lány.

– Tulajdonképpen nem mondhatnám. De éppen azt próbáltam elképzelni, hogy milyen lenne a világ, ha a nap csak a becsületes emberekre tűzne, és a rosszakra nem.

– Maga azt szeretné tudni, hogy milyen lenne akkor a világ, én viszont inkább azt szeretném tudni, hogy milyen lenne ebben az esetben maga.

– És mit gondol? Ragyogó fehéren állnék ott vagy homályosan, mint napfogyatkozás idején?

– Talán tarka lenne – felelte elgondolkozva a lány.

– Kérdezze meg az ösztönét! – mondta Struve szinte parancsolóan. És patetikusan fűzte hozzá: – A szív szava a sors hangja.

– Azt akarja, hogy kinevessem? – mondta szigorúan.

– Isten őrizzen meg! – Témát cserélt. – Remélhetőleg az ön napsütötte barátja, Külz úr nem csinál valami súlyos baklövést most a fülkéjében.

– Külz úron az első pillanatban látszik, hogy becsületes ember! – magyarázta a lány, és agresszíven, sőt szemrehányóan fixírozta útitársát.

– Nagy művészet! Ha harminc évvel idősebb lennék, az én jó tulajdonságaim is megtették volna már az utat a lelkemtől az arcvonásaimig! „Rudi, fogja ön akkor mondani, én annak idején igazságtalan voltam hozzád. Kérlek, bocsáss meg nekem.” És ki tudja, hogy megteszem-e.

– Gondolja, hogy az öreg valami baklövést fog elkövetni? – kérdezte szorongással.

A fiatalember komoran felelt:

– Megszerettem ezt az óriási öregembert, de sajnos, az ostobaság útjai kiszámíthatatlanok.

Irén arca még jobban elsötétedett.

– Bátorság! – mondta Struve. – Az ügy simán fog menni.

Azután lehunyta a szemét, és újra átadta magát álmodozásainak az új rendszerű napsugárról, amely megkülönbözteti egymástól a jó és a rossz embereket. Közben elaludt.

Arra ébredt, hogy valaki rázza. Irén volt.

– Bocsásson meg – suttogta. – De Külz úr azt állítja, hogy azt az urat, a nagy fehér körszakállal és a sötét szemüveggel, már tegnap este, Koppenhágában megismerte.

Külz Oszkár, aki közben melléjük ült, és bőröndjét lelkiismeretesen közvetlenül a székhez állította, nehézkesen bólintott.

– Úgy van. A Curtius penzióban. Az Oszterbrigádnál, vagy hogy hívják azt az utcát.

– Végeredményben minden embernek kell valahol lakni – állította Struve – Miért ne lakhatott volna tehát ez az úr éppen magával egy penzióban?

– Én nem laktam a Curtius penzióban. Csak azért mentem oda, hogy leszállítsam Storm urat.

– Ki az a Storm úr? – kérdezte a fiatalember.

– Egy jó ismerősöm. Nagyon kedves ember. Tegnap ismertem meg a szállóban, ahol Irén kisasszonnyal találkoztunk. Előzékenyen segítségemre volt, mikor bélyeget akartam vásárolni az újságkioszkban. Apropó: a levelezőlapot elfelejtettem bedobni.

– Szent Atyám – mondta Busch kisasszony. – Szegény felesége!

Struve Rudi kíváncsian felemelkedett.

– Nem találkozott később újra evvel a Storm úrral, kedves Külz mester?

– De igen. Este. Egész véletlenül. Egy műkereskedés előtt álldogált. Természetesen megszólítottam. Azt állította, hogy a pálinka itt jobb, mint bárhol a világon. És meghívott.

– És leitatta magát az asztal alá?

– Az asztal alatt, ha egész őszinte akarok lenni, Storm úr feküdt végül. Éppen az egészségére akartam inni, mikor ez a körülmény feltűnt nekem. A szék mellett ült, kissé önkívületben. Csak miután a pincér hideg vízzel leöntötte a fejét, akkor jutott eszébe a lakáscíme.

– Az említett Curtius penzió.

– Pontosan – mondta Külz. – Oda szállítottam le. A tulajdonosak nem tartózkodtak otthon. Csak egy urat láttam ott. Egy lakót. Hatalmas fehér körszakállal és fekete szemüveggel. Egy napja bérelt szobát, ezért nem tudta, hogy Storm valóban ott lakik-e. Stormot egy szófára helyeztem az ebédlőben, és visszatértem a szállodába.

– És most mi idegesíti? – kérdezte Struve. – Miért ne utazhatna az az úr fehér körszakállal és szemüvegével Berlinbe, ha úgy tetszik neki?

– Maga hirtelen nagyon jóhiszemű lett – mondta Busch kisasszony élesen.

– Szeretnék tetszeni magának – felelte Struve Rudi. – Tudom, hogy ezt a tulajdonságot sokra értékeli.

– Hagyja már ezeket az ostobaságokat! – könyörgött a lány.

– Na jó. – Struve Külz felé fordult. – Feltételezem, hogy Storm úrral ma ismét találkozott a pályaudvaron?

– Így beszéltük meg – mondta Külz. – Örültem, hogy nem kell egyedül utaznom, hogy lesz egy ismerősöm is a fülkében. Már csak a miniatűr miatt is.

– Talán beszélt neki róla?

– Hogy képzeli! Ha az a fráter ott az ablakülésnél nem tesz bolonddá a második vámvizsgálattal, akkor minden rendben ment volna. De ennek a szélhámosságnak az egész fülke bedőlt!

– Csupa kedves ember, mi? – érdeklődött Struve.

– Azt meghiszem. Elragadó emberek – mondta Külz.

– Természetesen – bólogatott Struve. – Még egy kérdést, kedves Külz úr. Hogy került maga tulajdonképpen abba a kellemes szakaszba, annyi elragadó ember közé? Maga választotta ezt a fülkét, vagy az útitársa?

– Eredetileg egy másik fülkébe akartam szállni. De itt egy nagyon öreg hölgy ült. És Storm úr babonás. Éltesebb nők szerencsétlenséget jelentenek számára. Erre tekintettel kellett lennem.

– Ez csak természetes – igazolta Struve.

– A fülkénket Storm úrnak köszönhetem. Megkérdezett egy embert, aki kihajolt az ablakon, hogy hány hely van még a fülkében.

– És mit tesz Isten, volt két szabad hely?

– Így volt.

– És az úr, aki erről felvilágosította önöket, rézvörös orrot viselt – feltételezte Struve. – Így volt?

Irén kisasszony ámult.

– De mennyire! – kiáltott Külz papa. – Olyan volt az orra, mint egy tülök formájú hatalmas virág! De azért nagyon kedves ember. Warnemündébe utazik. Meglátogatja ott a nejét és a gyermekeit.

– Kedves gyermekei lehetnek – mondta mosolyogva Struve.

– Hát ez érdekes – álmélkodott Külz. – Ugyanezt mondta az a jellemtelen fráter, aki becsapott minket a második vámvizsgálattal!

– Azt a kimondottan családias vonást, amely a vörös orrú embereket jellemzi, úgy látszik, ezen az útvonalon senki sem respektálja. Most még egy szerény kérdést, kedves Külz úr.

– Parancsoljon.

– Az utasok, ebben a speciális fülkében, bizonyára olyan emberek, akik eddig nem ismerték egymást?

– Pontosan így van! Igazán érdekes, különféle emberekből összeverődött társaság. De ahogy már mondtam, valamennyien elragadóak! És milyen előzékenyek! Az előbb ki akartam nyitni a bőröndömet, hogy a szivartárcámat megkeressem. Azt hiszi, hagyták? Ki van zárva! Valamennyien, mintegy vezényszóra, megkínáltak cigarettával és szivarral. Kár, hogy ezt nem láthatta. Ott álltam cigaretták és szivarok kereszttüzében. Megható volt!

Struve nem bírt tovább komoly maradni.

Felkacagott az ő csengő, jókedvű, diákos nevetésével. Külz papa megbotránkozott.

– Mi van azon nevetnivaló, hogy vadidegen emberek udvariasak és előzékenyek? Igazán nem valami finom viselkedés ez, fiatalember.

– Nem – felelte Struve. – Nem valami finom viselkedés, de érthető. – Újra elkomolyodott. – Kedves kisasszony, sürgősen szükségesnek tartom, hogy Külz urat felvilágosítsam. Különben Isten tudja, mi fog még történni.

Irén alig észrevehetőn bólintott, a fejével.

– Kedves Külz úr – kezdte Struve. – Egy történetet kell önnek elmondanom, amelyet még nem ismer.

– Halljuk!

– Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy ember, aki túlontúl becsületes volt, és ezért azt hitte, hogy a többi emberek mind hozzá hasonlóak.

– Egyszer volt? – kérdezte Külz. – Ez éppen úgy hangzik, mint valami mese!

– Az is – felelte a fiatalember barátságosan. – A Jó Ember, akiről szó van, egy szép napon megérkezett az Idegen Városba, ahol egy finom szálló teraszán ismeretségbe került a Szépséges Hercegnővel. A Hercegnő kérte, hogy legyen segítségére. Miután ez a mesebeli úr a Jó Ember volt, természetesen készséggel felajánlkozott. A Szépséges Hercegnőt egy rablóbanda üldözte, akik egy értékes ékszert akartak megkaparintani tőle. Néhány rabló megfigyelte a beszélgetést közötte és a Jó Ember között. Elhatározták természetesen, hogy megismerkednek a segítőtárssal. E célból megszólította őt az egyik bandita. Egy úr, aki különlegesen átlátszó és magasan kinőtt füleivel keltett feltűnést. A Jó Ember azt hitte, hogy a másik is Jó Ember. Mikor a valóságos Jó Ember az üldözött Hercegnővel elhagyta a szállót, a füles bagoly és két társa követte őket. Tetszik a mese?

– De mennyire, a szépséges hercegnők mindig gyengéim voltak.

– Akkor rendben van. Mikor a Jó Ember elbúcsúzott a Hercegnőtől, az alacsony fickó elhatározta, hogy leitatja. A rablók ugyanis azt remélték, hogy a berúgott Jó Ember majd elfecsegi nekik a Hercegnő titkát. Az a fickó, a rosszul sikerült füleivel véletlenül útjába került a Jó Embernek. Elmentek együtt egy kocsmába. Itt azonban kiderült, hogy a Jó Ember még egyszer annyi alkoholra van berendezve, mint a kis csirkefogó. Így történt, hogy ez a jószívű, derék ember a rablót hazaszállította a lakására. A tulajdonosak nem voltak otthon, elsősorban azért nem, mert ezek a tulajdonosék egyáltalában nem is léteztek. A lakás ugyanis rablóbarlang volt. Egy bizonyos úr, fehér körszakállal és sötét szemüveggel, aki az ajtót kinyitotta, személyesen a rablóvezér volt. És körül a szobákban lapultak az alárendeltjei. A Jó Ember leszállította a részeg rablót, és hazament. Hogy egészségesen és élve távozhatott, annak elsősorban az az oka, hogy a bandának még szüksége volt rá, másodsorban, mert a jó emberek a mesében mindig befolyásos őrangyalokkal rendelkeznek.

Külz papa némán ült a székén. A szája meglehetősen nagyra volt nyitva, és sűrű, ősz bajusza reszketett...

– Egy nappal később – folytatta Struve – a Szép Hercegnő átadja a Jó Embernek az említett ékszert, amelyet a rablók nagyon szerettek volna megkaparintani. Egyes rablók ezt megfigyelték. Nem sokkal később feltűnt az a tolvaj, amelyiknek különleges füle volt, csatlakozott a Jó Emberhez, és kerestek egy megfelelő fülkét. Természetesen nem ültek abba fülkébe, amely a Jó Embernek megfelelt, hanem egy másikba, ahonnan egy úr nézett ki, jellemzően vörös orral. Ebben nem volt semmi különös. A vörös orrú ember ugyanahhoz a rablóbandához tartozott, ahol a csirkefogó is tag volt rosszul sikerült füleivel, amelyek magasra felcsúsztak a koponyáján. És nemcsak ők ketten tartoztak a bandához, hanem valamennyi utasa ennek a vasúti fülkének, de mégis úgy tettek, mintha nem ismernék egymást.

– Ezt nem szabad mondania! – suttogta Külz úr. De mikor a másik barátságos sajnálkozással hosszan nézte őt, lassan leeresztette a fejét, mintha szégyenkezne a szóban forgó emberek helyett is.

A fiatalember folytatta meséjét.

– Előre elkészített terv szerint dolgoztak. A terv nem volt rossz, mert egy hatalmas, megbízható alapra épült. A Jó Ember hiszékenységére. A banda egyik tagja megjelent mint finánc. Valamennyien kinyitották a bőröndjeiket, és így a rabló ellopta az ékszert anélkül, hogy a Jó Embernek felébredt volna a gyanúja. Csak akkor kezdtek nyugtalankodni, mikor az áldozat elhagyta a fülkét, hogy ebédeljen. Az ékszert ugyan megszerezték, de mi lesz, ha a Jó Ember távollétében megnézi a bőröndjét, és rájön a lopásra? Mint általában a hozzájuk hasonló szakemberek, a legvégsőkre is el voltak szánva. Rablás és gyilkolás nagyon közeli rokonok. Megnyugodva látták, hogy a Jó Ember épp olyan barátságosan tér vissza, mint ahogy eltávozott. Tehát nem vett észre semmit. Csak amikor felemelkedett, hogy a kofferjéből elővegye a szivartárcáját, akkor rémültek meg valamennyien. Mindenáron meg kellett akadályozni, hogy kinyissa a bőröndöt. Ezért gyorsan és buzgón kínálgatták a Jó Embert a náluk lévő dohányárukkal. És ő, mert igazán nagyon jó ember volt, ennyi kedvességtől könnyekig meghatva állt ott.

Struve úr elhallgatott.

Külz Oszkár hentesmester, Berlinből, dermedten ült. Az arca vérvörös volt, és öklei, mint egy-egy hatalmas kalapács nyugodtak két térdén.

– Eddig tart a mese – fejezte be Struve. – Azt hiszem azonban, hogy még nincs vége.

– De! – Külz úr felemelkedett. – A mesének vége!

Megragadta görcsös botját, és minden további szó nélkül, súlyos léptekkel megindult a lejárai, felé.

A két fiatal útitárs ámulva nézte a hajlott hátú ősz óriást. A következő pillanatban már utánarohantak, és elálltak az útját.

– Hova akar menni?! – kérdezte Irén ijedten. Gyengédtelenül tolta el a lány kezét.

– A fülkébe!

– Mit akar most ott? – kérdezte Struve.

– Leszámolni! – mondta az öreg. – Agyonütöm a gazembereket. A puszta kezemmel végzek velük. Azonnal eresszen!

– Nem – felelte a fiatalember. – Akkor sem, ha összeverekszem magával itt a fedélzeten, dacára annak, hogy igazán nagyon rokonszenves nekem! És ha a továbbiakban a kórházba kerülünk, akkor sem eresztem! Ilyen állapotban nem mehet vissza a fülkéjébe!

Külz úr, ez a jólelkű ember felemelte az öklét, hogy lesújtson vele arra az úrra, akit Rudinak hívtak. Busch Irén közéjük állt és könyörgött:

– Külz papa! Mi jut eszébe! Megígérte, hogy segítségemre lesz!

– Mindennek van határa – kiáltotta. – Kivéve talán az én ostobaságomat. – Leeresztette az öklét, és így szólt a fiatalemberhez. – Bocsásson meg nekem!

– Kérem, nagyon szívesen.

Busch kisasszony lépésről-lépésre vitte magával a dühödt óriást a hajószékekig.

– Az összes rablókat úgysem ütheti agyon.

– Nem is akarom. Csak azokat ott a fülkémben.

Struve nevetett. Azután elgondolkozva jegyezte meg:

– Tíz ujjal küzdeni tíz revolver ellen ízlés dolga. – És lenyomta a Jó Embert egy székre.

Hosszú ideig némán ültek együtt. Busch Irén lassan felemelte a kezét, és a távolba mutatott. A német part árnyvonalai tűntek fel a láthatáron.

– Nem fog menni! – mondta Külz később. – Képtelenség, hogy együtt maradjak ezekkel a fickókkal. Esküszöm önöknek, hogy képtelen vagyok erre! Warnemündében kiszállok. Különben szerencsétlenség történik. Nekem azonnal el kell hagynom a hajót.

KILENCEDIK FEJEZET
Külz végre megismeri a feleségét

Warnemündében a vonat lefutott a kompról. A további útját már úgy folytatta, ahogy ez vonatokhoz illik: mezők és földek között, falvak és ökörcsordák mellett. Az utas, aki közvetlenül Koppenhága után elaludt, és csak most ébredt fel, nem tisztázhatta a vonat ablakából, hogy Dániában van-e még vagy Mecklenburgot is elhagyta-e már? A két vidék a megtévesztésig azonos.

Az egyik másodosztályú fülkében élénk társalgásba merültek el, egy körszakállas, fekete szemüveges úr és útitársa, egy krefeldi textilgyáros az európai külkereskedelemből. Kárhoztatták a világháború következtében előállott új helyzetet. Mind a ketten azon a véleményen voltak, hogy Európa nagystílű öngyilkossági kísérletét a többi kontinensek, melyek régebben Európa vásárlói voltak, nagyon hasznosan és okosan fordították saját javukra. Ezek a kontinensek iparilag függetlenítették magukat.

A két úr mérlegelte a veszélyes helyzetet, amely egy olyan világrészt, mint Európa, végzetesen fenyeget azáltal, hogy nyersanyag behozatalra kényszerülünk, de a kivitelünk jóformán csak készpénzre szorítkozik.

Ekkor egy alacsony úr ment arra a folyosón. Egy úr, aki magasra felcsúszott füleivel tűnt fel. Egyáltalán nem nézett be a fülkébe.

Az ősz szakállú úr érdeklődését mégis felkeltette. Az európai külkereskedelem témáját gyorsan lezárta. Végül felállt, elnézést kért, és kisietett a folyosóra.

Az alacsony úr a vasúti kocsi végében állt, és kinézett az ablakon, mintha önfeledt álmodozással merülne el a tovatűnő, festői tájban.

A fehérszakállú melléje lépett.

– Kifejezetten megmondtam nektek, hogy ne gyertek ide! – suttogta dühösen.

– Kérem, el is mehetek – indítványozta a kicsi.

– Történt valami?

– Külz eltűnt!

– Biztos?

– Hacsak nem áll a mozdonyon... De ott nem akartuk megnézni.

– Hagyd most a hülye vicceidet!

– Steinhövel titkárnőjének is nyoma veszett.

A másik elgondolkodva simította végig tiszteletre méltó szakállát.

– És a fiatalember, aki tegnap óta a lány szoknyáján ül? Szintén eltűnt?

– Szintén eltűnt!

A tájat nézték. Szemközt roskatag szélmalom állt, egy lágy vonalú zöld emelkedésen. Körös-körül hullámzó mezők terültek, el. Enyhe szél suhant át felettük.

– Talán észrevettek valamit? – kérdezte halkan az alacsony úr.

– Akkor már itt lenne a rendőrség.

– Lehet, hogy a berlini pályaudvaron várnak. – Az ősz szakállú úr magas homlokán ráncok keletkeztek. Azután így szólt:

– Rostockban valamennyien kiszálltok! A Blücher szállóban fogok lakni. Mint Horn professzor. Ne másszatok mindannyian egy fülkéből elő! Oszoljatok szét! Üljetek be a Flint kávéházba. Az első emeleten. Valaki álljon kint őrt. Arra fogok jönni, és új utasításokat adok.

– Úgy lesz, főnök! – mondta Storm. – Minden rendben fog menni. – Azután visszatért a saját kocsijába.

A másik még egy ideig ott maradt az ablaknál. Rostock kertváros vonult át előtte. A hatalmas, új kórház terméskő épülete tűnt fel a látóhatáron. Bement a fülkéjébe, és leemelte bőröndjét a poggyásztartóból.

– Mi történt? – mondta a krefeldi textilgyáros. – Azt hittem, hogy Berlinbe utazik.

A másik feltette a kalapját, felöltőjét gondosan a karjára fektette, és csak azután felelt:

– Meggondoltam a dolgot. Viszont kell látnom még egyszer Rostockot. Elsősorban a jó öreg Alma Matert. Bizony, uram, három szemesztert végeztem ebben a városban. Az ilyesmi kitörölhetetlen mély nyomokat hagy az ember lelkivilágában. Éppen az előbb láttam feltűnni az egykori, vén, terméskő templomot... Nem, nem utazhatom még haza! Mit tudom én, hogy mi vár Berlinben! – Nyájasan nevetett. – Az ilyen északnémet kisváros ezerszer jobban szívéhez nő az embernek.

– Vivát, crescat, floreat! – állította a krefeldi textilgyáros.

– Ez kétségtelen – mondta Horn tanár úr. – Et pereat mundus! – szólt, megemelte a kalapját, és kilépett a folyosóra.

Nemsokára megállt a vonat. A tanár úr elhagyta a pályaudvart, és nekivágott a Billenstrassénak. Később intett egy taxinak, beült és előreszólt a sofőrnek:

– Blücher szálló!

Hátradőlt az ülésen, és gondolkozott: Steinhövel emberei eltűntek. A rendőrség nem jelentkezett. Mit jelentsen ez?

A térdén kis táska feküdt. Gyöngéden nézte, és nagyon megelégedett volt.

A warnemündei Beringer-szálló egy szép, széles tengerparti sétányon fekszik, közvetlenül a világítótorony mögött, amely a messzire nyúló móló végében emelkedik.

Ebben az előkelő fogadóban, éppen három új vendég szállt meg. Három egymás után következő szobát béreltek, és miután a közmondásossá vált úti port lemosták magukról, a szálló halljában találkoztak.

– Hát idáig jutottunk! – jelentette ki Struve Rudi. – Én ugyan óva intettem attól, hogy kiszálljon. De mégis megtette. Mit teszünk most?

– Egy kirándulást – indítványozta Busch Irén.

– Tudom, hogy én vagyok a hibás – mondta Külz hentes. – Ostobán viselkedtem. Elismerve. Szolgáljon mentségemül, hogy vannak dolgok, amelyektől vérbe borul körülöttem a világ. Anélkül hogy dicsérni akarnám magam, ki kell jelentenem, hogy én igazán megértő lélek vagyok. De ami sok, az sok.

– Most már ne tegyen magának szemrehányásokat, Külz papa! Struve úr rémeket lát. A mi rablóink e percben boldog gyanútlanságban örülnek annak, hogy sikerült ellopniok öntől a miniatűrt. Nincs más gondjuk, mint az, hogy Berlinben eltűnhessenek.

– Ahogy parancsolja – hagyta rá Struve udvariasan.

Irén boldogan nézett ki a szálló ablakán.

– Itt vagyunk, és jelenleg itt is maradunk. Holnap az első vonattal utazunk Berlinbe. Így is elég hamar leszünk otthon. – A fiatalemberhez fordult. – Magát talán már ma várja valaki?

– Talán a lakásadónőm – mondta. – Lehet, hogy aggódik a házbér miatt. Tőle eltekintve teljesen egyedülálló árva vagyok. Nőtlen és gyermektelen.

A fiatal lány gyorsan témát változtatott.

– Kedves Külz úr, nekem egy nagy kérésem van önhöz.

– Máris teljesítettnek tekintheti! – felelte készségesen.

– Hívja fel a feleségét telefonon! – kérte a lány. – Vasárnap óta bizonytalanságban él a családja. Sejtelmük sincs, maga hol van. A levelezőlapot Koppenhágában hagyta az asztalon. Ezt én nem nézhetem tovább.

Külz savanyú arcot vágott.

– Ha nem telefonál a feleségének, akkor megteszem én – mondta a lány, és felemelkedett kissé a helyéről.

– Csak ezt ne! – mondta Külz úr, és eléje nyújtotta a karját, hogy visszatartsa. – Ha egy fiatal hölgy telefonon közli a feleségemmel, hogy Dániában voltam, és egyelőre Warnemündében üdülök, akkor én soha többé nem megyek vissza Berlinbe!

– Fél a feleségétől? – kérdezte a fiatalember.

– Nem, csak a kísérő jelenségeitől! Maga nem ismeri az én Emíliámat. Különben nem tenne fel felesleges kérdéseket. Emília olykor rendkívül hangos.

Busch Irén várakozóan nézett rá. Sóhajtva felállt.

– Hát jó. Sorsát senki sem kerülheti el.

Miután befejezte ezt az axiómaszerű észrevételét, odament a portáshoz, s bejelentett egy interurbán beszélgetést Berlinnel.

A fiatalok egyedül maradtak.

– Tulajdonképpen hol lakik maga? – kérdezte Struve.

– A Beringer szállóban.

– Szavamra, hihetetlen – mondta. – Mellékesen megjegyzem, hogy a berlini lakása iránti érdeklődtem.

– Vagy úgy. A Kaiserdammon.

– Ez lehetséges?

– Így van.

– Én ugyanis a Holzendorfstrassén lakom. Tehát nagyon közel vagyunk egymáshoz.

Külz papa komoran állt a telefonfülkében, és vegyes érzelmekkel várta a kapcsolást.

Szabályos időközökben így kiáltott: – Halló, halló! – Legszívesebben visszatette volna helyére a kagylót. Ezzel a botránnyal nyugodtan várhatott volna holnapig. Már félig-meddig elhatározta, hogy visszateszi a hallgatót a horogra.

Ekkor reccsent valami. Berlinből megszólalt egy hang:

– Halló? Itt Külz hentes és mészáros, Borckstrasse!

– Te vagy az, Emíliácska? – kérdezte. Nem jött válasz. – Itt Oszkár beszél – mondta. – Csak közölni akartam veletek, hogy holnap otthon leszek, mert nem szeretném, ha nyugtalankodnátok.

Semmi válasz.

– Néhány napig Dániában voltam. Jelenleg Warnemündében tartózkodom. Na de ezt ráérek otthon elmesélni.

Még mindig semmi válasz.

Ez a vihar előtti szélcsend, gondolta, és keresett valami beszélgetési alapot.

– Hogy megy az üzlet? Mit csinál a kis Frici szamárköhögése? – Mit lehetne még kérdezni? Semmi sem jutott az eszébe. – Halló, Emília! Megnémultál, szívem?

– Oszkár – szólalt meg reszkető hangon Berlinből a felesége. – Oszkár, hogy tehetted ezt velünk?

Nem hitt a füleinek. Emília sírt! Minden másra el volt készülve. Inkább hitte volna, hogyha lábasokat és tálakat továbbítani lehetne telefonice, akkor most egy csomó edény repülne a fejéhez! Ehelyett Emília sír.

– Ugyan, ugyan – mondta, és még hozzátette: – te öreg kanári.

Az asszony csökönyösen sírt tovább.

– Hagyd már el ezt a siránkozást! – mormogta. Ő is nagyon meg volt hatva. Ilyen meglepetés!

Fogalma sem volt eddig arról, hogy az ő felesége sírni is tud. Pedig már harmincöt éve voltak házasok.

Külzné úgy sírt, mint aki az összes elmulasztottakat most akarja behozni.

– Hagyd végre abba – vigasztalta. – Hiszen holnap már otthon vagyok. Mit fognak gondolni a vevők, ha kisírt szemmel állsz a pult mögött! Halló, Emíliám, tarts valami vásznat a vízvezeték alá, és borogasd vele a szemedet.

Az asszony kifújta az orrát, és beszélni kezdett. Azután mégis meggondolta magát, és tovább sírt.

– Úgy hallottam, mintha megszólalt volna az üzletajtó csengője – állította Külz. – Tehát Isten áldjon, Emíliám! Viszontlátásra holnapig! Csókolom a gyerekeket! – Gyorsan visszaakasztotta a hallgatót.

A telefonfülke előtt megállt, és elgondolkozva dörzsölte az állát.

Húsz év előtt kellett volna ezt megtennem, gondolta. Sajnos, most már késő. A bánkódás pedig nem segít. Lassú léptekkel visszament a hallba. Két fiatal útitársa ott ült az asztalnál.

Ugyanekkor egy ősz szakállú úr a rostocki Flint kávéház előtt megszólított egy fiatalembert, aki éppen ott álldogált dohányozva és tüzet kért. Közben így szólt:

– Storm azonnal küldjön két embert autón Warnemündébe. Öten tartózkodjanak állandóan a pályaudvaron, és ellenőrizzenek minden Warnemündéből érkező vonatot.

– Úgy lesz, főnök – felelte a másik.

– Aki a hármat megtalálja, azonnal telefonál Horn tanárnak a Blücher szállóba! Menj fel, és váltasd le magad. Te is mész Warnemündébe.

– De hát mi történt?

– Fogd be a szád! – felelt a professzor, udvariasan megemelte a kalapját, és továbbment.

TIZEDIK FEJEZET
Újabb levél érkezik

Dacára a késő délutánnak, Irén nem mondott le a tervezett kirándulásról.

Átvitették magukat komppal a Warnowon, azután átszálltak, és továbbutaztak a villamossal, amelynek sínei közvetlenül a tengerpart mögött haladnak mocsarak és síkságok mellett a végállomásig.

Egy elhagyatott ösvényen át elindultak gyalog az erdőbe. Csend volt, mint a templomban istentisztelet alatt. De fent, magasan a fák koronái fölött a szél morajlott, amely a nyílt tenger felől fújdogált.

Érdekes, hogy emberek az erdőben általában sokkal többet foglalkoznak gyermekkoruk emlékeivel, mint bárhol másutt. Akkoriban a fák mintha magasabbak lettek volna, a sűrű áthatolhatatlanabb és félelmetesebb volt, mint ma. Meg voltunk győződve róla, hogy Piroska találkozása a farkassal valahol itt a környékben játszódhatott le. És ha szembejött egy öreg favágó a feleségével, akkor éjjel azt álmodtuk, hogy az eltűnt Hüvelyk Matyi bánatos szüleit láttuk. Azokat a bizonyos szülőket, akik gyermekeiket éjszaka kitették az erdőbe, mert megcsappant a jövedelmük.

Ebben a korban az erdőt óriások és törpék országának láttuk. Azután következnek azok az évek, mikor az erdő titkos gyengédségeink színhelye lesz. És végül eljön az idő, mikor az erdő már csak deszkára emlékeztet, fűrészmalomban gyártott, közönséges deszkákra, amelyekből senki emberfia nem használ el többet négy egyszerű darabnál ahhoz az utolsó utazáshoz, amelyen az utas nem nélkülözi a fülke hiányzó ablakait.

Az erdők továbbra is zúgnak. És a szél mindig könnyedén suhan át a koronák felett. – Milyen jó is lenne, ha hihetnénk a lélekvándorlásban. De kinek van ehhez lelkiereje?

Egy szép tisztáson, az erdő szélén Busch Irén leült a zöld fűbe. Azután még hanyatt is feküdt. Zöld levelek és sötét lombok rácsozatán át felnézett a kék égre. A két férfi kényszeredetten, óvatosan melléje ült a fűbe, és úgy festettek egymás mellett, mint akik egy kínai ismerősüknél vannak látogatóban.

A tücskök hegedűiket hangolták. A szöcskék távolugrási gyakorlatokat végeztek. Egy könnyen hívő méhecske – vagy csak rövidlátó volt? – arra a nagy világra telepedett, amely szövetből díszelgett Irén kisasszony kalapján. Másodpercekig tartott, amíg szegény állat rájött a visszaélésre, és csalódottan, méz nélkül távozott.

Struve Rudi így szólt:

– Nem szabadna innen elmenni. Építhetnénk ezen a helyen három kunyhót. Nem gondolják? Külz úr megpróbálhatna a vadvirágokból tüdőshurkát és bécsiszeletet készíteni. Busch kisasszony gyűjthetne szedret, gombát, és főzhetne hársfateát. Újabban már azt is hallottam, hogy fakéregből igen jó zsemléket lehet előállítani.

– Na és maga? – kérdezte Irén. – Maga egyáltalán nem akar dolgozni?

– Én szállítanám a háztartásukhoz az angolnákat és a pisztrángokat.

– Ért maga az angolna- vagy pisztránghalászathoz? – kérdezte Külz.

– Nem. De mindennap bemennék villamossal Warnemündébe, és beszerezném a zsákmányomat füstölt állapotban a csemegéstől.

Jót nevettek és nagyon vidámak voltak.

De ez csak addig tartott, amíg észre nem vették, hogy egy hangyabolyra ültek.

Már este volt, mikor visszaérkeztek Warnemündébe. Még kisétáltak a mólóra, és sokáig támaszkodtak a mellvéd fölött, amely a szárazföldet és a tengert szigorúan elválasztja egymástól.

Nagy kár, hogy ezt a gyönyörű színjátékot minden ember élvezheti. Néhányan igazán nem érdemlik meg.

Mikor visszafelé elhaladtak a világítótorony mellett, találkoztak egy emberrel, aki Struve úrnak ismerőse volt. Nem tudta, hogy hol látta már ezt a fickót, ezért nem is szólt semmit a kísérőinek.

Busch kisasszony megállt egy mulató előtt, és tanulmányozni kezdte a kifüggesztett hatalmas táblát. Ez a hatalmas tábla tudatta a fürdővendégekkel, hogy a tánchelyiségben este álarcosbál lesz. Megemlíti még a továbbiakban, hogy a mulatság jelszava: „Egy éjszaka Altonában.” Jelmezek, folytatta a felírás, szükségesek, de egyáltalán nem képezik a megjelenés elengedhetetlen feltételét.

– Ott leszünk a bálon! – határozott Irén.

– Inkább ne menjünk – kérte Külz papa. – Azt hiszem, okosabb lenne, ha holnapig nem mutatkoznánk.

Struve helyeselt.

– Táncolni Berlinben is lehet még eleget – vélte. Busch kisasszony a legélénkebben ellenkezett, és a két férfit ünneprontónak nevezte.

– Maga nagy gyerek – mondta Külz. – Most szépen megvacsorázunk, azt sem bánom, ha iszunk egy korsó világost, de aztán aludni megyünk. Holnap reggel korán kelünk.

De hiába volt minden. Végül megfenyegette a férfiakat, hogy ha nem jönnek vele, akkor egyedül fog megjelenni a bálon. Nem ő lesz az oka, ha megszólják.

– Szörnyű, szörnyű! – mondta Külz. – Ugyanis be kell vallanom, hogyha zenét hallok, akkor nyomban elalszom. Különösen vacsora után. Világéletemben reggel ötkor kellett felkelnem. De függetlenül ettől, éppen annyi érzékem van a zenéhez, mint egy vízilónak.

Azonban mit tehetett volna a két férfi? Természetesen engedtek a nő óhajának.

Miután visszatértek a Beringer szállóba, különváltak rövid időre. Azután együtt vacsoráztak a tetőteraszon.

– Teljesen megfeledkeztünk – szólt hirtelen Struve Rudi –, hogy érdeklődjünk az eredmény után, amellyel a nejével folytatott beszélgetés végződött.

Külz papa először egyáltalán nem tudta, kiről beszélnek.

– Vagy úgy! – szólt végül. – Ha valaki a nejemről beszél, akkor Emília egyszerre idegen lesz a számomra. Miért nem mondja mindjárt, hogy „őnagysága?” Emília a feleségem! A többi mind túlzás.

– Nagyon szitkozódott? – kérdezte Busch kisasszony. – Kínos volt?

– Hát látja, ez az – mondta Külz. – Még most is alig tudom hinni. Emília nem szidott. Először történt ez az esküvőnk óta!

– De hát hogy viselkedett?

Külz papa zavarba jött, és ivott egy kortyot, mielőtt bővebb felvilágosítást adott volna.

– Sírt! – mondta azután. – Ez volt az első eset, hogy sírt.

– Az örömtől? – kérdezte Struve.

Az öreg bólintott.

– Félelmetes, nem? Halálosan megrémültem. Komolyan mondom, sírt, mint egy gyerek. Nem bírt szólni.

– Látja – bölcselkedett Struve úr –, ha húsz év előtt szökött volna meg, úgy a neje, bocsánat, a felesége biztosan már akkor sírt volna az örömtől.

– Magam is erre gondoltam, miután elhagytam a fülkét – felelte Külz. – Az egész életem más lett volna.

– Szebb – vélte a fiatalember.

A hentes megint ivott egy kortyot.

– Az Úr nem akarta, hogy így legyen. De végeredményben elég mulatságos volt úgy is, ahogy volt.

A fiatalember megmaradt a témánál.

– Az eset nem egyszerű – vetette közbe. – Próbáljuk úgy felfogni, mint egy példázatot. Le kell vonni a tanulságot belőle.

– Például? – kérdezte Irén élesen.

– Ha esetleg valamikor megnősülök – mondta Struve Rudi –, akkor az első alkalommal, mikor a nejem, bocsánat, a feleségem veszekedni kezd velem, Koppenhágába utazom.

A fiatal hölgy felállt.

– Úgy érzem, felesleges vagyok itt. A hasonló életbölcsességeket nem szokásom meghallgatni. Öt perc múlva eljövök az urakért. Megyünk a bálba! – Biccentett és megindult a lépcső felé, hogy a szobájába menjen.

A két férfi magasra emelte a poharát, és vidáman összenéztek.

– Az ilyen társalgást nem bírják elviselni az asszonyok – szólt Külz. – De beszéljünk komolyan, kedves fiam: ha valaha megnősül, idejében utazzon Koppenhágába. Mielőtt még nem késő.

– Ragaszkodik Koppenhágához?

– Isten ments! Miattam utazhat az Északi-sarkra! Higgye el, az asszonyok csak akkor tudják, hogy mit kaptak bennünk, mikor nem vagyunk otthon.

– Ennyit a házasság földrajzáról – mondta a fiatalember. – Megkérhetem, hogy érthető férfibánatunkat öntözzük meg Beaujolais-vel?

– Megkérhet – válaszolta Külz Oszkár. – Kedves egészségére, fiatalember!

– Egészségére, öregúr! – koccintott Struve. – Ha nem lennének asszonyok, izgalom nélkül élhetnénk. És mit ér ez az élet izgalom nélkül!

Az országúton, Warnemünde és Rostock között egy sor autó suhant gyors tempóban. Hat közönséges taxi volt, amilyenek általában a rostocki helyi forgalom céljait szolgálják. Az első kocsiban, amely fényszórójával messzire bevilágította az éjszakai utat, csak egyetlen utas ült. Fehér szakállat viselt és fekete szemüveget. Félrehúzta a tolóablakot, amely a sofőrtől elválasztotta.

– Gyorsabban! – vezényelte. – Nincs mindenkinek annyi ideje.

– Avval még nem leszünk hamarabb Warnemündében, ha nekifutunk egy fának – jegyezte meg a vezető.

– Gyorsabban! – vezényelte az úr. – Feleselés nélkül! Minden kárt viselek! Megtérítem magának a fát. – A kocsi hátsó kisablakán kikémlelt. Öt autó libasorban vágtatott mögötte.

A második kocsiban ültek Storm, Achtel és Karsten urak. Egy negyedik is volt velük, ez úgy nézett ki, mint valami díjbirkózó. Nagy volt és széles. Olyan nyakkal, mint egy fatönk. Dohányoztak, és halkan társalogtak.

– Kiállhatatlan szokása ez a Főnöknek! – jelentette ki Achtel Fülöp. – Ha már ide-oda hurcol az éjszakában, legalább megmondaná, mi értelme van az egésznek!

– Csak lesz rá valami oka – mondta Karsten. – Puszta tréfából nem borítaná fel az egész tervet.

A díjbirkózó nehézkesen bólintott.

– Valami azt súgja nekem, hogy ma éjjel verekedni fogunk.

– Miattam – mormogta Achtel úr. – Azonban gondolkozó ember vagyok, és jogomban áll az összefüggéseket ismerni! Nem szeretem ezt a vezénylést. Végre is nem vagyunk rendőrök!

– Sőt, ellenkezőleg! – Storm nevetett.

– Nekem teljesen mindegy, hogy kit, miért és mikor kell leütni – magyarázta a birkózóbajnok. – A fő, hogy megkapjam a gázsimat.

– Bérmunkás! – mondta megvetően Achtel úr.

– Csak ne lázadozzál! – szólt rá Karsten. – A főnök tudja, mit akar. Akkor is, ha nem köti az orrodra.

– Egy ilyen vörös orra egyáltalán semmit sem szabadna kötni – mondta Storm.

A warnernündei táncteremben remek hangulat volt. A nyaralók a legkülönbözőbb ruhákban jelentek meg. Némelyek mint spanyolok jöttek el. Mások matróznak öltöztek. Egyesek a görög-római mitológiából választották a szabásmintát. Még rokokó korabeli lovagok is érkeztek.

A villamos világítótestek köré selyempapírost feszítettek. Szerpentint dobáltak az asztaloktól, a páholyokból, és ott kígyóztak a színes csíkok a parkett körül. A helyiséget szemmel láthatólag egy regényes hajlamú iparművész tervezhette. Hemzsegtek itt a kis lépcsők, csendes sarkok és hívogató benyílók. Bújócskát lehetett volna játszani.

A zenekar tüzesen játszott. És dacára annak, hogy Irén olyan asztalt választott, amely jó távol esett a muzsikusoktól, Külz hentes alighogy leült, máris nehezen küzdött az álmosság ellen.

A fiatalok nevetve nézték, és elhatározták, hogy őrködni fognak az álma felett.

– Én figyelmeztettelek benneteket – mondta az öregúr. – Nem értem, hol az összefüggés. De ha zenét hallok, rögtön elkészülök.

– Nem is hiszem, hogy ezt a bágyadást a hiányzó zenei érzék okozza – jegyezte meg Struve udvariasan. – Inkább gondolnám, hogy a túlságos hozzáértés teszi álmossá. Önnek komoly zene való.

– Nekem minden zene komoly. Még nem fordult elő, hogy egy zeneszám megnevettetett volna. Így, és most menjetek táncolni!

A lány és Struve otthagyták az öreget, és asztalok között kígyózva, rejtett lépcsőkbe botolva végre a parketten voltak. Angol keringőt táncoltak.

– Úgy látom, hogy ez a tánchelyiség – mondta Struve Rudi – gótikus, és a huszadik században épült.

– Ön ért a gótikához? – kérdezte a lány.

– Nem. De a huszadik századhoz sem értek.

Úgy látszott, hogy ennek a lassú keringőnek nincs vége. Mikor a zenekar csodálatosképpen mégis befejezte, az emberek addig tapsoltak, amíg egy tangó következett. A dobos tölcséren keresztül előadta a szöveget, amely kétségtelenül úgy keletkezett, hogy a szerző számos régebbi verssorait újra leírta, más sorrendben.

Busch Irén megjegyezte:

– Olyan, mint egy adag vegyes saláta.

– Így jó – magyarázta a férfi. – Az emberek szeretik újra hallani a régi dalokat. Egy slágerszerzőnek tehát még akkor sem szabad valami újat írni, ha egész véletlenül eszébe is jutna ilyesmi.

Miután a tangót befejezték, visszatértek az asztalukhoz. Külz papa aludt. Néhány különálló szál a bajuszából minden lélegzetvételnél hosszasan rezgett. Szótlanul nézték és hallgatták egy ideig.

– Ne fektessük le az öreget? – suttogta Struve. Ebben a pillanatban Külz felnyitotta a szemét, és csodálkozva nézte a zajos, vidám környezetet.

– Vagy úgy – mondta aztán. – Első pillanatban nem tudtam, hol vagyok! – Tovább akart beszélni. De hirtelen kimeredtek a szemei, és mozdulatlanul bámultak. Olyan volt ez a két kerek, mozdulatlan szem, mint egy babáé. Ostobán meredtek az asztalra.

A két fiatal követte a pillantását. Busch kisasszony elsápadt, mint egy meszelt fal, és rekedt suttogással szólt:

– Ez... ez nem lehet...

Az asztalon kis csomag feküdt!

Ugyanaz a csomag, amit a koppenhágai pályaudvaron Külz úr kezébe nyomott. Ugyanaz a kis csomag, amelyet a Danmark gőzkompon egy hamis vámtiszt ellopott Külz úrtól!

Az öregember megfogta a fejét.

– Alszom még? – kérdezte.

– Nem – mondta Struve. – De miért olyan izgatottak?

Külz áthajolt hozzá, és a félelmetes csomagocskára mutatva suttogta:

– Nem érti? Ez itt a hamis miniatűr!

Struve Irénre tekintett. A lány bólintott.

– És levél is van mellette – mondta Külz. Felvette. A fiatalember odahívta az egyik korlátnál támaszkodó pincért.

– Nem látott az utóbbi pár percben valami idegen személyt az asztalunknál?

– Ilyesmi nem tűnt fel, uram.

– Vagy talán egy küldönc adott itt le valamit?

– Tudtommal nem, uram.

– Jól van – mondta Struve. – Köszönöm.

A pincér visszament a korláthoz, támaszkodni.

Külz hentes elővette kabátzsebéből a szemüvegét, és kinyitotta a borítékot. Ahogy felvette a szemüveget és előhúzta borítékjából a levelet, reszkettek az ujjai. Szétnyitotta a levélpapírt, és olvasni kezdte.

Mi megismerkedtünk már – állt a levélben – a szemtelenség legkülönbözőbb fokozataival. Azonban amit Ön velünk szemben megengedett magának, az kétségkívül minden elképzelhető pimaszság csúcsteljesítménye volt. És az ilyen ember akar becsületes lenni? Szégyellje magát!

A viszontlátásra!

Odaadta a levelet a másik kettőnek. Struve Rudi a komoly helyzet dacára elnevette magát.

– A csirkefogók erkölcsileg vannak felháborodva! Csak ez hiányzott. Egyre szebb lesz az ügy.

Irén sápadtan és némán ült a sarokban. Görcsösen szorította magához retiküljét, és félve nézett körül. Külz úr magánkívül volt.

– Hogy én szégyelljem magam! – kérdezte dühöngve. – Ezt eddig még senki nem merte nekem mondani. És pont ezek a csirkefogók az elsők! – Elgondolkozott, azután elkeseredve fűzte hozzá: – És különben is, én nem tudtam, hogy az a miniatűr hamis!

– Ha legközelebb megint együtt utazik ismerőseivel, közölje ezt velük, talán elfogadják a mentséget – tanácsolta Struve egész komolyan. – Ezek a bandita urak, úgy látom, szeretnek levelezni. – Megértően bólogatott Külz papa felé. – Már nekem is írtak.

– Mikor?

– Ma délben, mikor a gőzkompon kissé közelebbről szemléltem meg a maga vasúti fülkéjét. Titokban egy virágot tűztek a kalapom mellé.

Busch kisasszony megijedt.

– Hát ez volt az a furcsa boríték?

– Talán önt is sértegették? – kérdezte Külz Oszkár.

– Nem, csak figyelmeztettek.

– Miért nem mondta meg nekem akkor az igazat? – kérdezte Irén.

– Miért mondtam volna? – nevetett. – Csak aggódott volna értem. Vagy talán nem is aggódott volna, szép hercegnő?

– Vissza akarok menni a szállodába – mondta a lány izgatottan. – Azonnal visszamegyek a szállodába. Egy percet sem maradok itt!

– Sajnos, evvel elkésett – mondta Struve Rudi. – Gondolja, hogy ezek a fickók csak visszaszármaztatták nekünk a miniatűrt, és máris utaztak tovább Berlinbe?

– Maga talán nem ezt gondolja? – kérdezte Külz.

– Mi az utolsó megjegyzés a levélben, amit az előbb olvasott? – figyelmeztette Struve.

Külz hentes széthajtotta a levélpapírt, belenézett, és ezt olvasta:

– A viszontlátásra!

– Na látja! Egy lépést sem tehetünk a kapu előtt anélkül, hogy nyolc-tíz erős ember ne rohanjon ránk.

– Szép dolog – mondta Külz. – És éppen most kellett a botomat otthon hagyni. – Odahajolt Busch Irénhez, és halkan megkérdezte: – Hová tette a valódi miniatűrt?

– Ná... nálam van. – Összeszorította a fogát, hogy ne kezdjen sírni.

– És körül vagyunk fogva – meditált Külz. – Úgy érzem magam, mint egy megszállott erőd.

– Kész szerencse, hogy az erődnek elsőrangú éttermi üzem áll a rendelkezésére – mondta Struve. – Kiéheztetéstől nem kell tartanunk.

– Csak a botomat ne hagytam volna a szállodában! – sajnálkozott Külz papa újra.

– Nem sokat használna itt az a bot – felelte Struve Rudi, és gondosan vizsgálta sorra a vendégek arcát. – Ha legalább sejtelmünk lenne, hogy mit terveznek tulajdonképpen az ellenségeink!

Busch Irén vacogva suttogta:

– Fázom...

Külz intett a pincérnek:

– Három dupla konyakot hozzon. De egy kissé hirtelen, ha kérnem szabad!

TIZENEGYEDIK FEJEZET
Vége a bálnak

A bál (melynek jelszava: „Egy éjszaka Altonában”) vidáman folytatódott. A legboldogabb érzés, amelyben részünk lehet, ha rövid időre közömbössé válik előttünk a világ. És kit érdekelt itt a külvilág? A zenekar éppen olyan hangosan és éppen olyan zagyván játszott, mint eddig. Az asztaloknál, a páholyokban és a meghitt sarkokban egyre közvetlenebb gyengédséggel kezelték egymást a párok. A hangulat emelkedett. A csillárokról, a páholyok mellvédjéről színes papírkígyók lógtak lengedezve, mint függönyszárnyak egy nyitott ablak mögött. Az üres üvegek gyorsabban szaporodtak, mint a nyulak. Vendégek távoztak. Újabb vendégek érkeztek.

– Mit néz olyan várakozóan a bejáratra állandóan? – kérdezte Külz. – Még egy miniatűrt nem fognak ideküldeni nekünk! A két létező példány nálunk van.

– Ez a baj – mondta Struve Rudi. A hentes sóhajtott.

– Ilyen puskaporos hordón még életemben nem ültem. Pedig a tüzéreknél szolgáltam! – Intett a pincérnek. – Főúr! Még három konyakot!

Gyengéden, mint egy gondos atya fordult Busch Irénhez. – A mi hercegnőnk nem szól semmit? – A lány összerezzent.

– Uraim! Önök miattam szörnyű helyzetbe kerültek. Pedig semmi közük sincs ehhez az egész ügyhöz. Kérem önöket, hogy hagyjanak egyedül! Menjenek haza a szállodába, utazzanak Berlinbe vagy Koppenhágába! Utazzanak, ahova akarnak! De menjenek innen!

– És mi lesz magával? – kérdezte a fiatalember.

– Engem ne féltsenek, én tudok magamon segíteni – magyarázta. – Elküldöm a pincért vagy a trafikost a legközelebbi őrszemért.

Struve csodálkozva felvonta a szemöldökét.

– Nem árulná el nekem, hogy a legközelebbi őrszem mit fog kezdeni két tucat rablóval?

Irén nem felelt.

– Itt hatszázezer koronáról van szó – folytatta. – És ismerek egy esetet, mikor négy márka húsz pfennigért két-három felnőtt, családos embert vertek agyon.

– Felhívhatom innen a rostocki rendőrkapitányságot is – töprengett Irén.

– Ezt tényleg megteheti – ismerte el Struve. – De nem sok értelme lenne. Mert az bizonyos, hogy körül vagyunk fogva, kedves kisasszony! Teljesen be vagyunk kerítve! Azonban eltekintve ettől, meg lehet róla győződve, hogy a mi barátaink egy emberüket odaállították Rostockban a Warnemünde felé elágazó úthoz. Ez az ember a megszálló csapatokkal szükség esetén érintkezésbe tud lépni telefonon. És ha a megfigyelő azt jelentené, hogy útban van egy riadókészültség, akkor ezek az úriemberek kitekerik a nyakunkat. Azután pedig már nem hiszem, hogy a rendőrkapitányság különösebben hasznunkra lehetne.

Külz papa egyre haragosabb lett.

– Hallgasson már! – kiáltotta. – Mindenben igaza van. De mit csináljunk? Várjunk itt szép türelmesen a temetésünkig? Ez nem az én esetem!

– Az enyém sem – mondta Struve. – Ha legalább sejtenénk valami közelebbit a jómadarak szándékából!

Hosszú ideig hallgattak, és utálattal nézték a vidám zajgást, amely körülfogta őket, és amihez semmi közük sem volt.

A pincér hozta a konyakot.

– Azért is egészségükre! – tört ki Külz Oszkár. Emelték poharaikat.

Struve Rudi nem ivott. Lassan visszaállította a poharát, és a bejárat felé meredt.

– Komolyra fordult az ügy! Most hegyezzük a füleinket.

A másik kettő követte a tekintetét. Külz papának cigányútra szaladt az ital a meglepetéstől. Storm és Achtel urak álldogáltak zsebre dugott kézzel a parkett kellős közepén! Mögöttük a bejáratnál gyanúsan sok új vendég érkezett, nyilván szintén a banda tagjai.

– Ezt mégsem tartottam volna lehetségesnek! – csodálkozott Struve úr. – Nyílt támadás? A békeévek kellős közepén? – Lehajolt, és egy üres üveget húzott elő az asztal alól.

– Nincs ott még egy olyan vacak magánál, ami felesleges? – érdeklődött Külz papa. Egyszerre mintha kicserélték volna. Az arca sugárzott.

A fiatalember neki is adott egy üres üveget.

– Tessék! – mondta.

– A botomat jobban szeretném. – Úgy látszott, Külz úr nagy ragaszkodással csüggött vén sétabotján.

Busch Irén határozott hangon odaszólt Struvénak:

– Adjon nekem is egy olyan kézigránátot!

– Csacsiság! – szólt rá Külz. – Ha közelharcra kerül a dolog, maga villámgyorsan üljön le az asztal alá, és fogja be a fülét!

– Eszem ágában sincs!

– Az én kedvemért – kérte a fiatalember. – Kedves jövendőbelije sohasem fogja nekünk megbocsátani, ha maga itt menzúrába áll, és néhány élethosszig tartó csíkot szed össze az arcára, mint valami kebelbéli diák.

– Legyen olyan szíves, és a jövendőbelimet lehetőleg hagyja ki a játékból – felelte élesen. – Inkább törődjön a banditákkal!

Storm és Achtel helyet foglaltak egy asztalnál, és kutatva néztek körül a teremben. Midőn az alacsony Storm úr megpillantotta az ő vén Külz barátját, kedvesen bólintott, és őszinte örömmel mosolygott rá.

Az öreg hentesnek minden vér a fejébe tódult.

– Ilyen pimaszságról eddig álmodni sem mertem! – jelentette ki. – Úgy vágom oda ezt a borosüveget azokhoz az elfuserált füleihez, hogy üvegcserepekkel díszített tálnak fog kinézni utána! És ez a másik! Ez bebeszélte nekem, hogy a gyermekeit látogatja meg.

– Az embert mindig érik meglepetések – állította Struve Rudi. A sors úgy akarta, hogy megint igaza legyen. A következő másodpercben ugyanis kialudt a mulatóban a világítás! A legalább százötven emberrel telt helyiség vak éjbe borult. A lépcsők, fülkék és sarkok elsötétedtek. A páholyok is. Olyan sötét lett, mint egy krumpli veremben.

A zenekar egy disszonáns szólammal beszüntette működését. Az első hegedűs még játszott néhány taktust. Azután ő is abbahagyta. A táncoló párok és az asztaloknál ülő vendégek hangosan nevettek. Poharak dőltek fel. Néhány sarokban fokozódott a meghitt hangulat. Akinek jó füle volt, az cuppanásokat hallhatott.

Legtöbben azt hitték, hogy az incidens nem más, mint egy kedves ötlete az igazgatóságnak. Azonban valaki elsikoltotta magát:

– Segítség! Segítség! – Egy nő volt.

Mit jelentsen ez? Komoly volt vagy vicc? És egyszerre mindenki érezte, hogy ez nem vicc, és soha nem is volt az.

Egyszerre megszámlálhatatlan hang kiabált összevissza. Asztalok és székek dőltek föl roppanva, a hirtelen repedező, könnyű faholmik bántó recsegésével. A pincérek szitkozódtak, mint a kocsisok. Féltek, hogy a vendégek fizetés nélkül meglógnak. Valahol darabokra tört egy tükör. Az is lehet, hogy üvegajtó volt. De az sincs kizárva, hogy ablak. Vak sötét volt és siketítő lárma. Sírás, ordítozás és hisztérikus kacajgörcsök keveredtek össze.

– Világosságot! – üvöltöttek az emberek. – Világosságot, világosságot!

A felfordulás teljes volt. Hölgyeket vertek le a lábukról, emberek igyekeztek megszabadulni rájuk csavarodó idegen selyemruha daraboktól, idegen karoktól és lábaktól. A földön fekvőkön keresztül próbálkoztak mások a szabadba jutni. De hol a csodában van az ajtó?

Egy hatalmas égő explodált. Üvegcső hullott. Az ordítozás világosságért, a sikoltozás segítségért egyre vadabb lett és félelmetesebb. A pokol szabadult el.

De olyan pokol, amelyben sem az ördögök, sem a szegény bűnös lelkek nem láttak az orruk hegyéig.

És azután – egy örökkévalóság múlt el – kigyúltak a lámpák.

Hogy meddig tartott ez az örökkévalóság – öt vagy tíz percig –, nem tudta volna senki pontosan megmondani. De nem is kérdezte senki. Ehelyett mindenki rémülten nézett körül. Borzalmasabb hatása egy földrengésnek sem lehetett volna.

– Mint az özönvíz után – állapította meg a büfés kisasszony, aki a polc tetejére menekült. Egy puncstortában térdelt, és egy cseresznyésrétesbe kapaszkodott meg teljes erejéből.

A helyiség a pusztulás szörnyű képét mutatta. A vendégek úgy néztek ki, mint vályogvető cigányok.

Estélyiruhák ronggyá tépve csüngtek. Kabátokat lehetett látni, amelyeknek hiányzott az egyik ujja, és spanyol lovagok álldogáltak alsónadrágban. Egy idősebb rokokó grófnő a felfordult asztal alatt feküdt. Vörösbor és tejszínhab volt a hajában, és siralmasan nyöszörgött. Emberek, akiket letiportak, bambán ültek a parketten, és a fejüket fogták. A tört üvegekből szétfolyt borok és likőrök ragadós tócsákban álltak össze mindenfelé. A direktor dúltan bolyongott ide-oda, és megpróbált egy hevenyészett kárbecslést tartani.

Asszonyok a férjeiket keresték. Összevert szerelmesek a párjukat kutatták. Pincérek viszont a vendégeiket. Az első hegedűs önkívületben feküdt a dobogó előtt. Mellette a széttört vonó. A jelenet emlékeztetett Barus halálára a teutoburgi erdőben. Talán csak abban különbözött a kép, hogy a római hadvezér nem egy hegedűvonóba, hanem a kardjába dőlt.

A hegedű mint egy széttiport szivardoboz hevert ott. A szaxofonista benne ült a cselló közepében, és kapálózva azon fáradozott, hogy visszanyelje szabadságát.

Egy csillár, számos falikar, egy ablak, egy üvegajtó, egy hatalmas tükör darabokra törtek. Ahova lépett az ember, üvegcserepek ropogtak.

Az igazgató nagy nehezen kiszabadította a rokokó grófnőt a ránehezedő asztal alól, és felsegítette, hogy a mosdóhelyiség felé irányítsa. Ebből az alkalomból megcsúszott, és belezuhant egy szép cherrybrandy tócsába.

Kint a folyosón, ahol a hatalmas szekrény függött a biztosítékdugókkal – ült a ruhatárosnő, a földön. Egy félig kész horgolt harisnyát tartott a szája közepében.

És a rombolás, a tolongás felett kimagasodva, az asztal mellett állt Külz Oszkár hentesmester Berlinből, délcegen, nekifeszített vállakkal, mint a bosszúállás istene, és egy csupasz széklábat tartott hatalmas öklében.

– Ki akar a kórházba kerülni?! – kiáltotta, vad tekintetet vetve körül. – Ingyen és gyorsan csinálom!

Senki sem jelentkezett.

A lábainál egy férfi feküdt, akit úgy tett ártalmatlanná a sötétben, hogy a nyakkendőcsokrának két végét szétrántotta, mire a selyem olyan erősen hurkolódott össze, hogy az illető minden ellenállás nélkül, fuldokolva a földre zuhant. Ez az úr különben foglalkozására nézve szállítmányozó volt Nürnbergben, és mint teljesen ártatlan vendég vett részt az álarcosbálon.

A páholy piros plüssel bevont mellvédjén, fejjel lefelé lógott egy másik ártalmatlanná tett úr, a helyiség főpincére. Egy üres borosüveg által szenvedett könnyebb sérülést. De most már kezdett magához térni. Az asztal még a négy lábán állt. Ennek dacára a cukortartó a cukrokkal, a hamutartó a hamuval és egy rózsacsokor a vázával, szóval az egész együtt annak az úrnak a sötétkék, dupla soros zakóját borította be, aki foglalkozására nézve szállítmányozó volt Nürnbergben.

– Csak semmi álszemérem! – kiáltotta a hentes, és megcsóválta a széklábat ősz feje felett, mint valami görbe török kardot. – Nem kell tolakodni! Mindenkire sor kerül!

Busch kisasszony rémülten lapult a sarokban. Kacér kis kalapja félrecsúszott. Úgy ült, mint akit villám sújtott, tágra nyílt, mozdulatlan szemmel, és retiküljét rémülten szorította magához.

Külz papa tekintete ráirányult, diadalmasan intett a leánynak, és odakiáltott:

– Nincsenek már itt, nyugodt lehet, gyermekem!

– Kikről beszél? – kérdezte a lány.

– A banditákról – mondta büszkén. – Mind elszaladtak, kivéve ezt a két fickót, akiket leterítettem.

– Az egyik a főpincér – jegyezte meg halkan Irén. Külz figyelmesen megnézte a páholy mellvédjéről lelógó urat, és így szólt:

– Mondhatom, ez kínos.

A másik férfi, aki a padlón feküdt, meglazította kissé a nyakravalóját, köhögött, és rekedten megszólalt:

– Én szállítmányozó vagyok. Milyen jogon akar engem megfojtani?

– Hát maga sem rabló? – kérdezte rémülten Külz.

– Én rabló? Normális maga?

– Akkor igazán őszintén sajnálom – hebegte a hentes, majd kissé meghajolt. – Engedelmével: Külz.

– Ehmer – mondta a másik. – Igazán kellemes. – Nagy nyögésekkel feltámaszkodott, és végleg kétségbeesetten szemlélte a kockacukrokat és a rózsákat dupla soros zakóján. Azután felállt, és kissé ténferegve távozott. A rózsákat magával vitte.

– Úgy nagyjában azért igazam volt – mentegetőzött Külz. – A rablók valóban elmentek.

Busch Irén mosolygott. Hirtelen a retiküljére meredt. A biztonsági csat nyitva volt. Gyorsan belenézett, azután felemelte a fejét, és halálsápadtan suttogta:

– A miniatűr eltűnt!

Külz Oszkárnak kiesett a törött láb a kezéből. Ő maga egy székre zuhant. De nyomban felugrott, és izgatottan kiáltotta:

– A mi kedves fiatal barátunk is eltűnt!

– Kicsoda? – kérdezte a leány.

– Struve.

– Ő is? – Busch Irén szomorúan bólogatott a fejével, és tűnődve, csodálkozva nézett maga elé. – Ő is?...

Midőn a két felügyelő megérkezett a közeli őrszobáról, elsősorban körülfogták őket a megtépett ruhájú fürdővendégek. A legkülönbözőbb hangnemekben követelték káruk megtérítését.

– Ez nem ránk tartozik – magyarázták a rendőrök. – A kárukat jelentsék be a tulajdonosnak.

A vendégek, ki-ki úgy, ahogy tudott, rohantak vagy támolyogtak a büféasztalhoz. A büféasztal mögött állt az igazgató, és egyik pohár snapszot a másik után itta. Teljesen felborult a lelki egyensúlya, és gyors tempóban igyekezett kiüríteni az egyetlen egészben maradt üveg tartalmát. Ne maradjon az se. A rendőrök áttörtek a romokon, és nyomban a ruhatárosnőt vették elő, akinek rendkívüli élményeiről már telefonon értesültek.

Kint ült a folyosón, és félig kész, horgolt harisnyáit tartotta reszkető kezében.

– Maga látta a tetteseket? – kérdezte az egyik rendőr.

– Igenis – mondta hevesen. – Ketten voltak. A hátsó ajtón jöttek be, és kinyitották a kisebbik biztosítékszekrényt. Kérdeztem tőlük, hogy mit jelentsen ez. Még csak nem is feleltek. A konyhába akartam rohanni, hogy küldjenek valakit. Az egyik megragadott. A másik elvette a horgolt harisnyáimat. A rémülettől tátva maradt a szám. Egyszerre csak azt vettem észre, hogy benne vannak a harisnyák. A székre erőszakoltak, és úgy fordítottak, hogy ne láthassam, amit műveltek. Azután már csak arra emlékszem, hogy sötét lett.

– És mi történt, mikor újra világos lelt?

– Addigra már a két alak eltűnt – folytatta a felvilágosítást az éltes hölgy. – Én itt ültem, és megfájdult a torkom.

– Mást nem vett észre?

– Ez minden. És ha nyelek, akkor nyilall.

– Lehetőleg nyeljen ritkán! – tanácsolta az egyik rendőr.

– Te érted, Péter? – kérdezte a másik. – Mert én nem.

– Én sem – felelte Péter. – Jön két ember, leoltja a lámpákat, és továbbállnak. Utánuk úgy néz ki a helyiség, mint egy ócskavaskereskedés.

– Talán valamelyik konkurens küldte őket – vélte a ruhatárosnő.

A rendőrök kinevették. Tudni ugyan ők sem tudtak semmit, de azt legalább jobban tudták!

Egyszer csak feltűnt az ajtófélfák között egy hatalmas öregúr. Gyönyörű szép, fiatal leányt vezetett, akin látszott, hogy nem valami jól érzi magát. Az öreg ezt mondta:

– Azonnal beszélni kell velük. Ha megengedik: nevem Külz!

– Kártérítési igényekkel forduljanak a tulajdonoshoz – ajánlotta az egyik rendőr.

Külz úr keserűen nevetett.

– Ha van a tulajdonosnak hatszázezer felesleges koronája, nem bánom, megpróbálhatjuk!

– Mit akar evvel mondani? – kérdezte a rendőr, akinek a keresztneve Péter volt. – Talán lopás történt?

– Maga igazán jól adja – mondta Külz. – Azt hitte eddig, hogy ezt az egyiptomi sötétséget a villanylámpák puszta szórakozása idézte elő? A hölgytől valaki ellopott egy nagyon értékes miniatűrt. Izé... na, hogy is hívják...

– Holbein! – segítette ki Irén.

– Keresztneve? – kérdezte az egyik rendőr.

– János – folytatta a fiatal leány.

– Aha! – kiáltott az egyik rendőr. – Látták, hogy merre ment el?

– Kiről beszél maga? – kérdezte Külz.

– Hát arról a tolvajról, a Holbein Jánosról!

– De ember! – kiáltotta Külz. – Holbein egy híres festő neve! – Büszkén nézett körül. A tudás hatalom. – A tolvaj nem ő. A tolvaj körülbelül két-három tucat tolvaj! Koppenhága óta követnek minket. A kompon ellopták a miniatűr másolatát. Ez a ragyogó ötlet a kisasszonyé volt. Az előbb a másolatot megint visszalopták hozzám. Ott feküdt az asztalon. Levelet is írtak. És azután sötét lett. Mikor újra kivilágosodott, Busch kisasszony retiküljéből ellopták az igazit! A miniatűr eltűnt. A tolvajok eltűntek. Egy jó barátunk szintén eltűnt. Nagy kár. Nagyon kedves fiatalember volt. Berlini. Struve Rudi a neve.

Busch Irén szólt közbe:

– Remélhetőleg nem történt valami komoly baja!

– Rövid szünetet tartott. Azután még izgatottabb lett.

– Azonnal telefonálnom kell Brüsszelbe. A főnököm Brüsszelben van. Tudatnom kell vele a rablást.

A két rendőr hosszú ideig állt némán.

– Ne beszéljenek olyan sokat egyszerre – kérte őket Külz. – Csak szép sorjában, egyik a másik után!

– Önök most jöjjenek velünk az őrszobára – mondta az egyik rendőr. – A banda még nem lehet messze. Azonnal értesíteni kell a környező őrszobákat. És a rostocki főkapitányságot.

A másik rendőr udvariasan kinyitotta az ajtót:

– Szíveskedjenek előre.

– Egy percre! – kérte őket Külz Oszkár. – A rend kedvéért közölnöm kell önökkel, hogy a főpincért és egy Ehmer nevű szállítmányozót valahogy kissé keményen ragadtam meg a sötétben, és rosszul lettek. Azt hittem, tolvajok. – Kétségbeesetten folytatta. – Én igazán mindent fordítva csinálok!

– Ez a tényállás jelenleg nem bír fontossággal – nyugtatta meg az egyik rendőr.

A kollégája az ajtóban megismételte:

– Parancsoljanak előre...

Egy pincér botlott ki a teremből.

– Vagy úgy – mormogta Külz. – Még nem fizettünk.

Irén egy bankjegyet keresett ki a retiküljéből, és átadta a pénzt a pincérnek. A pincér mélyen meghajolt.

– Nem ezért jöttem – magyarázkodott. – Uraságtok az asztalon hagytak valamit.

Kis csomagocskát és egy levelet tartott a kezében. Külz elkapta tőle.

– A hamis miniatűr! – kiáltotta. – És a levél, amelyben ezek a fickók sértegetni merészeltek. – Zsebre vágta mind a kettőt. – Legközelebb majd a fejemet is elfelejtem! – és szégyenkezve fordult a két rendőrhöz: – Ez az érelmeszesedéstől van, uraim! – Busch Irén könyörögve suttogta:

– Kérem, Külz papa, jöjjön! Sürgős dolgunk van! Azonnal cselekednünk kell!

TIZENKETTEDIK FEJEZET
Schmuck apó grogpincéje

Az öt autótaxi visszafelé zúgott az éjszakai országúton. Megint Rostock felé.

A legutolsó kocsiban ült a fehérszakállas úr. Sötét szemüvegét levette, ha állandóan sötét üveget használnak, az rontja a szemet. Ez különösen olyan emberekre vonatkozik, akiknek mind a két szeme makkegészséges.

Horn tanár úr izgatottan figyelt a kocsi hátsó falába vágott kis ablakon. Tulajdonképpen nem is ezen a kis ablakon nézett ki, hanem egy kerek nyíláson, amely úgy keletkezett, hogy kivágta az üveget. Az olyan ember, akinek lőfegyver van a kezében és számol avval, hogy hirtelen rendőrségi motorosok tűnhetnek fel mögötte, egészen jól használhat egy lőrést. Amelyen ő kilőhet, és egyúttal megvédi őt. Ha nincs ablaküvegből.

Horn tanár úrnak az volt a szándéka, hogy a neki nem tetsző autóknak lukakat lő a pneumatikjába. Ez mindenesetre elég humánus eljárás, és mégis szolgálja a célt, mert megakadályoz bizonyos embereket, akiknek sürgős dolguk van, abban, hogy útjukat folytassák.

A legelsőben az öt taxi közül ültek Storm, Achtel és Karsten urak. És az az ember, aki Warnemünde felé egy birkózóbajnokra emlékeztetett. Azóta megváltozott. Nem előnyére. Alacsony homlokán több hatalmas daganat támadt. Az orra valahogy sokkal ferdébb volt, és bámulatosan feldagadt. A futó benyomás az volt róla, hogy valahol egy cséplőgépbe zuhant.

– Azt hiszem, hogy holnap új kalapot kell vásárolnod – mondta neki a kis Storm úr. – A fejed legalább két számmal bővült.

– A legnagyobb marhaság sötétben verekedni – mormogta a díjbirkózó, aki megváltozott, de nem előnyére. – Még csak azt sem tudom, kinek köszönhetem ezt az újabb fejformámat. Pedig szívesen viszonoznám a kedvességét.

– Ne legyünk kicsinyesek – vélte Achtel Fülöp. – Részemről nagyon boldog vagyok, hogy a támadás sötétben történt.

– Hogyhogy?

– Váratlanul egy hölgy zuhant a nyakamba a támadás kezdetén, aki a csontjaival együtt kétszáz kilót is nyomhatott. Kétségbeesetten rángatózott rajtam, és teli torokból ordította, hogy mentsék meg. Pont engem választott ki erre a célra. Még szerencse, hogy nemsokára Schmuck apónál leszünk. A történtek után jót fog tenni egy grog.

A birkózóbajnok kíváncsian kérdezte:

– Miről vetted észre a sötétben, hogy az illető nő?

– A keresztnevéről – adta meg Achtel a magyarázatot cinikusan.

Busch kisasszony és Külz hentesmester úr a warnemündei rendőrségen igazolták személyazonosságukat. Felmutatták útleveleiket, és közölték annak a fiatalembernek a nevét, aki nyomtalanul eltűnt mellőlük a mulat óban.

– Struve urat valószínűleg elhurcolták a rablók – mondta a fogalmazó. – Bizonyára ellenállt vagy rendőrért akart menni. Közben ártalmatlanná tették.

– Borzasztó! – kiáltott Külz. – Szegény fiatalember! Ki tudja, viszontlátjuk-e még valaha. Remélhetőleg nincsenek hozzátartozói.

Irén búskomorságba süllyedve ült, és nagy türelemmel azon fáradozott, hogy kesztyűjéből egy vékony kötelet sodorjon.

Ez már majdnem sikerült neki, mikor munkájában megzavarták. Brüsszel jelentkezett. A fiatal lány besietett a másik szobába. Ott volt a telefon. A főnök csodálkozni fog – gondolta –, remélhetőleg nem bocsát el azonnal. Csak január elsejére mondhat fel.

Időközben Külz Oszkár úr kitért Storm úrra és még néhány útitársára, akikkel együtt utazott a harmadosztályú fülkében. Utalt arra is, hogy Struve Rudi volt az a lángész, aki egy szép mese segítségével (a Hercegnőről és a Jó Emberről és a szivarokról) rávezette és figyelmeztette őt új barátainak veszélyes és jellemtelen cselekedeteire.

Majd elmesélte különleges koppenhágai élményeit a Négylevelű Lópatkóban, a Curtius penzióban, ahol egy úr fogadta sötét szemüveggel és gyönyörű ősz körszakállal. Elmondta találkozását Stormmal a Hotel d’Angleterre-ben és viszontlátásukat egy műkereskedés előtt a Bredgade-ben. Végül megkísérelte, hogy pontos személyleírást adjon Storm, Achtel, Horn és a többi urakról. Ez viszont már egészen másfajtájú embereknek sem sikerült, mint Külz.

A fogalmazó kérdéseket tett fel. Egy rendőr jegyezte az adatokat, amelyeket Külz Oszkár tanú vallott.

Miután a tanúnak több fontos tény nem jutott az eszébe, a fogalmazó felállt.

– A jegyzőkönyvet továbbítjuk Rostockba – mondta. – Ott nyomban megteszik a szükséges lépéseket. Addig is értesítem a mi vasúti kirendeltségünket és a vámőrséget. Különben a banda visszaszökik Dániába. Bocsánat!

– Kérem, kérem! – felelte a tanú. – Csak mutassa meg, mit tud! Szeretném már egyszer látni, hogy miért fizetem azt a sok adót.

Az ajtóban a fogalmazó Irénnel találkozott.

– Steinhövel úr tízezer márka jutalmat tűz ki a nyomravezetőnek. Holnap délután Berlinbe érkezik – mondta a leány.

A fogalmazó magánkívül volt.

– Tízezer márka jutalom? Még csak ez hiányzott! Holnap minden ember, akinek sok ideje van és kevés pénze, megrohan minket fontos értesülésekkel! – Nagyon dühösen távozott.

– Nos, gyermekem? – kérdezte Kölz. – Kitették a szűrét?

– Nem. De a főnököm ragaszkodik a miniatűrhöz! Bármilyen áron. Anyagi veszteség nem érte, mert a miniatűr ötszázezer márkára volt biztosítva.

– Milyen furcsa emberek léteznek! – kiáltotta Külz úr. – Ha én lennék a maga főnöke, akkor most táncolnék az örömtől, hogy a Holbeint ellopták, és boldogan venném fel a biztosítási összeget! Sőt, még fel is kérném levélben a rablókat, hogy az Istenért, vissza ne adják a miniatűrt!

– A főnököm nem a pénzt szereti, hanem a művészetet.

– Beteges tünet – állította határozottan a hentes.

– Nagyon beteges tünet. Remélhetőleg nem fog rosszabbodni.

Egy negyedórával később a fogalmazó visszakísérte két tanúját a Beringen szállóba, és megkérte őket, hogy másnap reggel hat órakor álljanak rendelkezésére. Értük fog jönni autón, és elviszi őket Rostockba. Az ottani hatóságok szeretnének még néhány kérdést feltenni.

Udvariasan elköszönt.

– Most végre nyugodtan alhatunk – mondta Külz, mikor Irénnel együtt felmentek a hotel lépcsőjén. – Ami elmúlt, az elmúlt – kezet nyújtott. – Jó éjszakát, gyermekem. Holnap reggel először életünkben rendőrségi autón fogunk utazni. Remélhetőleg nem álmodok róla.

– Jó éjszakát, Külz papa – mondta fáradtan. – Aludjon jól! – Benyitott a szobájába.

– Egy pillanatra! – kiáltott Külz és a zsebébe nyúlt. – Nem akarja vissza a hamis Holbeint? – Átnyújtotta a kis csomagot.

– Köszönöm, nem – felelte. – Ha nincs meg az eredeti, nem kell a hamis sem. Nincs nagy értéke. Ha akarja, tartsa meg a dániai kaland emlékére. A főnököm bele fog egyezni. Nem gyűjt kópiákat.

– Ahogy parancsolja – vélte Külz. – Majd felszögelem ezt a holmit a bolt melletti szobába a dívány fölé. Ott úgyis hiányzik egy miniatűr. – Nagyot ásított és bólogatva mondta:

– Micsoda nap volt! Uram!... És vajon hol lehet most a mi Rudi barátunk? Speciel nekem nagyon hiányzik.

– Jó... jó éjszakát, Külz papa – suttogta Irén, és gyorsan bement a szobájába.

A háló, amellyel manapság a tolvajokat fogják, drótból van, és úgy hívják, hogy telefonhálózat. A drótok, amelyek magas póznákon húzódnak a tájak felett, búgtak. A Holbein-miniatűr elrablásáról szóló jelentés és a magas jutalom híre a szél sebességével terjedt el minden irányban. Az újságpalotákban megállították a rotációs gépeket. Az éjjeli szerkesztők öklömnyi feliratokat költöttek az újdonságról. És újra elindították a gépet.

Schmuck apó grogpincéje egyikében azoknak a rostocki utcáknak volt, amelyek nyílegyenesen a kikötőhöz vezetnek.

Mivel sajnálatosképpen mindenütt élnek emberek, akiknek különleges életfelfogása okozza, hogy a büntetőtörvénykönyvet nem lehet hatályon kívül helyezni, tehát minden városban találhatók olyan helyiségek is, amelyekben sötét egzisztenciák találkoznak, hogy kicseréljék hivatali tapasztalataikat, és közben hódoljanak az alkohol élvezetének. Horn tanár úr elsőnek érkezett meg Schmuck apóhoz, és azonnal a hátsó szobába sietett, amely felett egy tábla volt látható: „Asztaltársaság”.

Schmuck apó, úgy látszik, ismerte az őszszakállú vendéget. Izgatottan a kíváncsiságtól és roskadozva a tisztelettől, követte.

– Ki veled! – rendelkezett a professzor. – Az embereim azonnal itt lesznek. Zavartalanul akarunk tanácskozni!

Schmuck apó szolgálatkészen visszahúzódott. A tanár úr leült.

Egymás után, kis csoportokban megjelentek az „asztaltársaság” többi tagjai. Az elszórtan álló asztalokhoz ültek. Az öreg Schmuck személyesen szolgált ki. Dohányoztak és ittak.

– Mindnyájan együtt vagyunk – mondta hirtelen a kis Storm úr. – Csak az a kettő hiányzik, akiket hátrahagytál Warnemündében.

– Rendben van. – A professzor intett a tulajdonosnak.

Schmuck apó újra távozott.

A főnök körülnézett a szobában.

– Felteszem, hogy a rendőrség máris a nyomunkban van. Nincs vesztegetni való időnk. Autón a Hotel Blücherbe megyek, elhozom a táskámat, fizetek, és meghagyom, hogy Hamburgba utaztam. Visszatérek ide, és leborotválom a szakállamat. Valamennyien gyorsan eltűntök. Ti is igyekezzetek megváltoztatni a külsőtöket. Storm és Achtel ezt el tudják intézni. A fődolog, hogy azután már elváljatok. Kedden valamennyien találkozunk Berlinben! Én mint angol turista jövök, aki északnémet városokat látogat meg. Ez a fiatalabb Holbein érdekében lesz szükséges.

Valamennyien nevettek.

– Az is lehet, hogy dél felől kell Berlinbe jönnöm. Majd meglátjuk. Mindenesetre kedden találkozunk Berlinben. Pénz van nálatok elég.

– Nem is tudom – tűnődött Storm.

– De én tudom – felelte Horn tanár úr. – Van még valakinek kérdeznivalója?

Hallgattak.

– Tehát megértettetek – folytatta. – Na, most adjátok ide a csomagocskát, és máris menjetek! – Felemelkedett, és várakozóan nézett rájuk.

Senki sem mozdult.

– Gyerünk, gyerünk! Ide a miniatűrt!

A férfiak szótlanul összenéztek. Mindegyik azt várta, hogy a másik a zsebébe nyúl, és előveszi a kis csomagot. Kiadósan várakoztak. Horn tanár úr türelmetlenül toppantott. – Kinél van a miniatűr?

– Nálam nincs – mondta Achtel Fülöp. – Azt hittem, Klopfernál van. Ő állt legközelebb az asztalhoz, mikor sötét lett.

– Nálam nincs – felelte a Klopfer nevű. – Mikor kialudt a villany, egy hölgy, aki azt hitte, hogy a férje vagyok, szorosan magához ölelt, és állandóan így szólt hozzám: Artúr. Mikor végre közel jutottam a táskához, már üres volt. Megnyugodva azt hittem, hogy Pietschnél van a miniatűr.

Pietsch volt az a fickó, aki egy birkózóbajnokra emlékeztetett. Tagadóan csóválta átalakított fejét.

– Nálam sincs. Mielőtt a táskához nyúlhattam volna, valaki egy kemény tárggyal több ízben fejbe vágott, és hozzávetőleg a negyedik ütésnél abban a tudatban estem el, hogy Kern megkaparintotta a miniatűrt.

– Nálam sincs – mondta Kern.

– Ne próbáljatok bolonddá tenni! – kiáltotta a főnök. – Tizenketten voltatok a helyiségben. Tízen álltak a bejárat előtt. Mindent gyönyörűen elrendeztem. És most az állítjátok, hogy nincs nálatok a miniatűr?! Azonnal adjátok elő! Kinél van?

Mindenki hallgatott. A csend félelmetes volt.

– Kinél van?! – ismételte a főnök. Azután Storm és Achtel felé intett. – Kutassátok ki őket!

Mialatt Storm és Achtel kikutatták asztaltársaik valamennyi zsebét, a professzor a revolverét vizsgálgatta. A szakember alaposságával tette ezt. Azután megelégedetten bólintott. A pisztoly állapota megnyugtatta. Felnézett.

Storm és Achtel urak ténykedése befejeződött. Bután néztek a főnökükre, és vállat vontak.

– Semmit sem találtunk – mondta a kis Storm.

– Semmit – erősítette meg Achtel Fülöp, és az orra kivételével elsápadt az egész arca.

– Kétségtelen, hogy a miniatűrt elrabolták a táskából! – mondta Storm. – De nem mi tettük!

– A rendőrség a nyomunkban lesz – szólt bánatosan Achtel. – És sajnos, ártatlanok vagyunk!

A professzor szédült. Megkapaszkodott az egyik kabátgombjában.

– Most visszatérek a szállóba, és telefonálok Warnemündébe.

– És mi? – kérdezte Storm.

– Mindnyájan itt maradtok! – parancsolta a főnök. – Csak Karsten jön velem! – Bevágta az ajtót.

Karsten gyorsan, követte.

TIZENHARMADIK FEJEZET
A kapitánynak van egy teóriája

A professzor mint egy tigris vágtatott fel és alá a szállodai szobájában.

Karsten a toalettszereket hozta ki a fürdőszobából, és a kofferbe tette.

– Nyugodj meg végre, főnök! – kérte. – Egymilliót már biztonságba helyeztünk. Leupold tegnap óra Hollandiában van. Van Tondern átvette a képeket, a nyomokat eltöröltük.

– Tudnom kell, hogy tűnt el a Holbein! Tudnom kell.

– Talán el sem tűnt – jegyezte meg Karsten. – Hátha már nem is volt ott, ennek a Busch kisasszonynak a retiküljében?

– Ne beszélj hülyeségeket! Egész biztos, hogy ott volt. Vele a táskájában! Megfigyeltem, miikor lement táncolni a parkettre, magával vitte a retikült. Ez nem olyan lány, aki különösebb ok nélkül egy nagy retikült visz magával a parkettre, annak dacára, hogy az asztalánál egy olyan hatalmas bernáthegyi mészároskutya ül! Ez egész biztos!

Karsten lezárta a bőröndöt.

– És hogyan magyarázod azt, hogy a táska már üres volt, mikor a mi embereink belenyúltak?

– Ha ezt meg tudnám magyarázni, akkor most nem dühöngenék!

A telefon csengett. A professzor felvette a kagylót.

– Itt Horn tanár! Na csakhogy! Éltek még? Már azt hittem, hogy kirándultatok a holdfényes tengerre! – Azután hosszasan hallgatta, amit jelentettek neki. Hirtelen természetellenesen megnyúlt az arca. Gyorsan és rekedten kérdezte: – Biztosak vagytok ebben? – Megint hallgatott. Azután intézkedett:

– A leggyorsabb autóval Rostockba jössz, és a továbbiakig a grogpincében tartózkodsz. Nem mozdulsz a telefon mellől! Érted? Henrik a lány nyomában marad. Micsoda? De mennyire! Még akkor is, ha Kínába utazik! – Felakasztotta a hallgatót.

Azután felhívta Schmuck apó pincéjét, és Storm urat kérte.

– Ide hallgass! – mondta, mikor Storm jelentkezett. – Érdeklődjetek Schmucknál egy megbízható garázs után! Béreljetek azonnal néhány autót. Öt perc múlva legyetek az egyetemnél. Hogy azt nem lehet? Akkor négy perc múlva legyetek ott!

Miért ne lenne autó? Vagy úgy. Hát akkor akármilyen járművet hajtsatok fel magatoknak, nekem mindegy. Igen. Vagy-vagy! – Visszaakasztotta a kagylót, fejcsóválva nézett Karstenre, azután felkiáltott: – Hát ez mindennek a teteje!

– Micsoda?

– A fiatalember eltűnt!

– Miféle fiatalember?

– Aki Steinhövel titkárnőjével és a ti kedves Külz uratokkal mászkált sülve-főve!

– Eltűnt Wamemündéből?

– Eltűnt.

– Akkor ő lopta el a Holbeint!

– Te mindenre rájössz! – A professzor úr úgy markolt bele a szakállába, mint aki tövestől akarja kitépni. – Az én zavarosomban halászni! Na megállj, te kölyök!

– Ügyesebb volt, mint mi – ismerte be Karsten.

– Ügyesebb? Nem. De szebb. Sokkal szebb! Talán Achtelt küldtem volna oda, hogy csábítsa el azt a szerelmes libát vagy Stormot, akinek fül helyett két sárcipő nőtt ki a fejéből? Vagy melyik alkalmas közületek arra, hogy elcsavarja egy leány fejét?

– Sejtelmem sincs – felelte Karsten. – És hol van most a fiatalember?

A főnök egy cigarettára gyújtott, és elgondolkozva nézett maga elé.

– Szerintem útban van Berlin felé! Természetesen tudja, hogy Steinhövel titkárnője bejelentette a rendőrségen az eltűnését. Tehát Koppenhágába nem térhet vissza. A többi határokat is értesítették már.

– Szóval ugyanabban a helyzetben van, mint mi.

– Azonnal indulnunk kell. Valamerre majd csak felhajszoljuk. Még akkor is, ha nagyítóval kell átkutatnom Berlinig az utat!

– Van egy indítványom – mondta Karsten.

– Éspedig?

– Hagyjuk futni a fiút.

– És a Holbeint?

– Azt is!

– Részeg vagy?

– Nem – jelentette ki Karsten. – A rendőrség találja csak meg a Holbeint és a hozzá való tolvajt. Miért akarod betenni a kezed egy nyitott csapdába?

– Ilyesmiről még csak nem is tárgyalok! – kiáltotta Horn professzor. – Nem tűröm, hogy ez a műkedvelő az orromnál fogva vezessen! Csak ez hiányozna!

– Talán nem is műkedvelő. Lehet, hogy komoly konkurens.

– Mit bánom én! És ha személyesen Cagliostróval van dolgom, a Holbeint megszerzem. Először ellopatnak velünk egy hamisítványt! Azután ez a zöldcsőrű megkaparintja az orrunk előtt a valódit! Nem! Ez több a soknál, ne is beszéljünk róla!

– Kérem.

– Néhány perc múlva elhagyjuk Rostockot. Úgy látom, már világosodik. Neustrelitzből telefonon jelezzük Berlinnek ezt a fiút. Graumann az embereivel elénk jön. Szétlapítjuk az Adoniszt! Csak a miniatűr maradjon sértetlen. Emlékszel még, hogy néz ki ez a hősszerelmes?

– Nagyjából.

– Írd le nekem! Közölnöm kell Graumann-nal, nehogy az emberei másvalakit csípjenek nyakon.

Kopogtattak az ajtón.

A két férfi összerezzent. Hajnali látogatások, ha kétes tisztességű emberek otthonában történnek, ritkán jelentenek jót. A professzor hátsó zsebébe nyúlt, ahol a revolverét tartotta, és kiszólt:

– Ki az?

– A szobalány – felelték kintről.

– Nincs szükségem semmire! – szólt ki a főnök.

– Átadtak nekem valamit, és azt mondták, hogy sürgősen juttassam el a tanár úrhoz – magyarázta a női hang.

Karsten visszafordította a kulcsot, kinyitotta az ajtót, átvett egy levelet, azután becsukta újra, és ráfordította a kulcsot. A levelet átadta a professzornak.

Ez feltépte a borítékot, és elolvasta, ami a levélpapíron állt. Az arcvonásai egyre kevésbé látszottak kedélyesnek. Végül odadobta a levelet a szőnyegre, két kezébe temette a fejét, és szerencsétlenül suttogta:

– Ez már sok! Ettől görcsöket lehet kapni. Ó, ez a csirkefogó még megismer engem!

Karsten felvette a levelet a szőnyegről, és elolvasta. Nyomtatott betűkkel volt írva, és a következőképpen hangzott.

Ön nagyon szeret leveleket írni. Én is így vagyok vele, de eltekintve ettől, még tartozom, egy felelettel. Az ön jóindulatú tanácsa dacára veszélynek tettem ki magam. Közölnöm kell Önnel, hogy mind ez ideig még nem pusztultam el.

A tánchelyiség ellen intézett támadás nem történt hiába. Ön igazán nem tudhatta, hogy magam is a régi mesterek őszinte rajongói közé tartozom.

Bevallom, hogy e pillanatban izgatottan figyelem, melyikünk lesz gyorsabb. Maga vagy a rendőrség vagy én.

Viszontlátásra Berlinben!

A fiatalabb Holbein

Karsten csak percek múlva tudott szólni:

– Ilyen egy pimasz kutya! – Azután újra hallgatásba merült.

– És ezt hagyjam én futni? – kérdezte Horn tanár úr felháborodva. – Valószínűleg magad sem gondoltad komolyan! A szakma egy hónapig rajtunk nevetne! – Csengetett a szobalánynak.

A lány jött. Kövér volt és pirosarcú. Horn eléje állt.

– Ki adta át magának a levelet? Küldönc?

– Nem. Úgy nézett ki az illető, mint egy nagyon jó házból való fiatalember. Először a portásnál volt, és megkérdezte, hogy melyik szobában lakik a tanár úr.

– Tudta a nevemet?

– Nem. De pontosan leírta a tanár úr külsejét. A portás küldte fel. Azután ideadta nekem a levelet. És öt márkát. Azt mondta, hogy a levelet adjam át önnek. És az öt márkát tartsam meg. Aztán a fiatalember megint lement, és beszélt a portással. Mindenekelőtt érdeklődött, hogy milyen állapotban van a Berlin felé vezető út.

– Hogy nézett ki az az úr?

– Dióbarna haja volt – magyarázta a szobalány. – Szürke szeme. Karcsú. Bajusztalan. Egy méter nyolcvanhárom magas. Nyakbőség negyven.

A két férfi néma csodálattal nézte a szobalányt.

A lány nevetett.

– Ezt mind ő mondta nekem, és kért, hogy jól jegyezzem meg. Mert a tanár úr majd kikérdez, és pontosan akarja tudni. Ezt nagyon mulatságosnak találtam. Egyáltalán, a fiatalember nagyon mulatságos volt. És szép. Mintaképe egy igazi férfinak! – Az ajtó felé ment. – Ezt már nem az önök számára mondta nekem. Ez az én magánvéleményem. – Meghajolt és távozni akart.

– Állj! – kiáltott a professzor. – Taxin ment el az az úr?

– Nem – felelte a szobalány. – Magánautón érkezett. És különben sem ment el. Egy perc előtt még mindenesetre itt volt, az autójában ült a szálló előtt. Megivott egy erőlevest tojással.

A lány meghajolt és távozott.

Néhány órával később Busch Irén és Külz hentes Rostockban voltak, és egy rendőrkapitánnyal beszélgettek, aki holtfáradtan és borotválatlanul ült velük szemben. Egy pohár gőzölgő kávé állt előtte. Aprókat kortyolt, közben beszélt.

– Elnézésüket kérem, amiért ilyen feltűnően nem szalonképes állapotban vagyok. De összevissza talán egy órát aludtam. Méghozzá ezen a nyomorúságos szófán! Előtte és utána evvel a sajnálatos lopással foglalkoztam, amely önökkel történt. Számos rendelkezésre volt szükség, hogy az illető, aki Nyolcadik Henrik feleségét elrabolta, kézre kerüljön. Hát nem szörnyű? Még egy festett asszony sincs biztonságban az emberi szenvedélyek elől! – Nevetett. Nyomban utána szívhez szólóan ásított. Azután elgondolkozva felvonta a vállait, és újra kávét ivott.

– Egészségére! – mondta Külz úr. – Van valami újság, kapitány úr?

– Pillanatnyilag semmi – mondta a rendőrtiszt. – De amit a rendelkezésünkre álló rövid idő alatt megtehettünk, azt megtettük. A háló feltartóztathatatlanul húzódik össze a halacskák körül. A halászzsákmány úgyszólván küszöbön áll.

– Remélem, cápa helyett nem fognak ki egy rongyos cipőt! – mondta Külz úr.

– Bizonyára nem. Megkereséssel fordultam a berlini főkapitánysághoz, hogy Struve Rudolf urat, aki a Holtzendorf Strassén lakik, nyomban tartóztassák le.

Irén lehajtotta a fejét, és reszkető ujjakkal igazította a ruháját.

Külz Oszkár valósággal megrendült.

– Már megbocsásson! – kiáltotta. – Ez érthetetlen! Az a minden hájjal megkent banda ellopott egy félmillió márkát érő miniatűrt. És mert egy becsületes fiatalember az üldözött védelmére kelt, azt is elhurcolták. Ez mind lehetséges. De hogy a rendőrség azután a rablók helyett ezt a fiatalembert akarja letartóztatni, ez igazán új! Legalábbis nekem nagyon furcsa, ezt megmondom magának őszintén úgy, ahogy gondolom!

A kapitány felemelte a kezét.

– Csak ne olyan hevesen, kedves Külz úr! Nekem megvan a magam külön teóriája az esetről. Majd meglátjuk, hogy helyes-e.

– Mi egy teória? – fordult a kérdésével Külz Busch kisasszonyhoz.

És a leány azt felelte:

– Ha olyasmit kell tennünk, ami bonyolultnak látszik, akkor készítünk egy tervet, amely a nehézségeket elvben áthidalja.

– És akkor azt mondják, hogy ez egy teória?

– Úgy van.

– Értem – mormogta Külz. – Ezt már régen ismerem. Csak nem tudtam, hogy így hívják. Teóriák dolgában az én feleségem nagy. Igaz, hogy én ezt egyszerűen lusta kifogásnak szoktam nevezni. Gyerekek, nagyon örülök, hogy Struve nincs otthon! Hogy valakit rablók elhurcoljanak, és azonkívül a rendőrség is letartóztassa, ez sok egy embernek.

A kapitányt nem lehetett kihozni a nyugalmából.

– Tévedni emberi dolog. Mégis azt hiszem, hogy ebben az esetben nem tévedek.

– Ön igazságtalan ahhoz a fiatalemberhez! – ordította Külz. – Én ugyan egy meglehetősen műveletlen ember vagyok, aki még azt sem tudja, hogy mi egy teória! De ha én valakit derék fickónak tartok, akkor elhiheti nekem, hogy az egy derék fickó!

– Kedves Külz úr – felelte a kapitány udvariasan, de rendreutasítóan –, fel kell frissítenem az emlékezetét. Megismertem itt a jegyzőkönyvekből egy urat, aki órákig utazott válogatott betörőkkel a vasúti fülkéjében, és minden egyes gazemberben egy gáncs nélküli lovagot látott.

Az öreg hentesre rájött a köhögés. Mikor újra visszanyerte a beszélőképességét, valamivel szerényebben folytatta.

– Nagyon sajnálom, de ebben véletlenül igaza van. És én mégis meg mernék esküdni rá, hogy téved. Végre is Struve úr volt az, aki felvilágosított engem arról, hogy rablók vesznek körül.

A kapitány leintette.

– Ezt csak azért tette, hogy Busch kisasszony és ön megbízzanak benne! Azonkívül a közelükben akart maradni, hogy megelőzze a konkurens tolvajokat. És ez sikerült is neki.

Külz Oszkár nagyon mérgesen rázta a fejét.

– Maga téved. Annak dacára, hogy minden valószínű, amit mond, mégis téved.

A kapitány türelmesen jegyezte meg:

– Majd kiderül. Most szeretnék a kisasszonynak néhány kérdést feltenni. Elsősorban: hol ismerkedett meg Struve úrral?

– Koppenhágában.

– Közös ismerősüknél?

– Nem, kapitány úr.

– Hanem?

Vonakodva, zavartan felelt.

– Az utcán.

– Elmondhatná a megismerkedés körülményeit részletesen?

– Közvetlen az elutazásom előtt – mesélte Irén – cipőt akartam vásárolni, amelyet előző napon egy kirakatban láttam a Nytorv és a Radhusplads között. Ezt az üzletet keresve siettem végig az utcán. Hirtelen a keresztnevemen szólított valaki. Megfordultam. Struve úr volt.

– Honnan tudhatta az ön keresztnevét? – kérdezte a kapitány. – Azt hittem, önök nem ismerték egymás előzőleg!

– Struve úr azt mondta, hogy egy unokanővérére hasonlítok, aki Lipcsében él, és ez a hasonlatosság szerinte olyan nagy volt, hogy összetévesztett az illetővel.

A kapitány ironikusan mosolygott.

– Nem, kedves kisasszony, ez egy kicsit erős. Hogy maga elhiszi-e Struve úrnak ezt a hazugságát, azt nem tudom. De hogy én semmi esetre sem hiszem el, az biztos! Megfontolás tárgyát képezheti, hogy ön hasonlít-e a szóban forgó rokonra. Elképzelhető, hogy ugyanaz a keresztnevük. De hogy hasonlítsanak egymásra, és a keresztnevük is egyforma legyen, már megbocsásson, ez vaskos! – A kapitány Külz úrra nézett gúnyosan: – Mi az ön véleménye erről?

Külz papa vállat vont.

– Meglehetősen furcsán hangzik. Elismerve.

A kapitány megint Irénhez fordult.

– Mi történt azután?

– Azután megtaláltam a cipőkereskedést. Bementem, és cipőt próbáltam. Egyszer csak ott látom magam mellett Struve urat. Még a csomagomat is kivette az elárusítónő kezéből. Az utcán felszólítottam, hogy menjen az útjára.

– És azután?

– Az útjára ment – felelte Irén.

– Hol találkoztak újra?

– Másnap délelőtt. A gyorsvonatban. Bejött a fülkébe, leült velem szemben, és azt mondta, hogy próbáljuk meg újra elviselni egymást.

A kapitány megitta a kávét, és pedánsan visszahelyezte a poharat az alsó tányérra.

– Minden olyan világos, mint a nap – jelentette ki. – Csak egyet nem értek. Hogy önök az elmondott előzmények dacára, még mindig kételkednek abban, hogy a miniatűr elrablása a legszorosabban összefügg Struve úrral! Pedig olyan kézenfekvő!

Külz Oszkár szólt közbe.

– Állítólag már voltak esetek, mikor a látszat csalt.

– Valószínűleg – hagyta rá a rendőrtisztviselő. – Mintha már magam is hallottam volna, hogy ilyesmi megtörtént egyszer. De csak egyszer! És az is régen volt. Mindenesetre szívesebben követek el tévedésből egy kis igazságtalanságot, mint hogy tudva egy nagyot tűrjek el.

– Ez nekem magas – állapította meg Külz papa. – Még egy hét előtt azt hittem, hogy a hurkakészítésnél utálatosabb mesterség nincs a világon. De most már azt hiszem, hogy betörőket üldözni sokkal rosszabb!

– Végre egy igaz szó! – jegyezte meg a kapitány Felemelkedett. – Felkérem önöket, hogy a legközelebb induló vonattal utazzanak Berlinbe, és nyomban jelentkezzenek a főkapitányságon, hogy rendelkezésére állhassanak a hatóságoknak további munkájukhoz. A rendőrség és a Steinhövel úr által kitűzött nagy összegű jutalom segítségével, remélem, rövidesen megkerül a miniatűr és annak tolvaja.

Az ajtóig kísérte őket. Már éppen elköszöntek, mikor megszólalt a telefon csengője. Visszasietett az íróasztalhoz, felvette a kagylót, és jelentkezett. Néhány másodperc után így szólt:

– Köszönöm, kolléga úr!

Azután visszatette a kagylót a villára. Busch Irén és Külz úr a küszöbön álltak.

– E pillanatban tudtam meg – közölte velük a kapitány –, hogy Struve Rudolf urat berlini lakásán, a Holtzendorfstrassén letartóztatták. Ha megengedik: ajánlom magamat.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET
Struve úr különös vallomása

Legalább két tucat ember ült abban az autóbuszban, amely már órák óta rohant a Mecklenburg felé vezető úton. Először délnyugat felé haladt. Amíg nem értek be Schwerinbe. Innen hirtelen kelet felé fordult, és nagy kerülővel elérte Neustrelitzet.

Az utasok egész különlegesen néztek ki. Kemény papírból készült műorruk volt, és jelmezbálokon használatos hatalmas álbajuszuk és álszakálluk. A fejükön színes sapkát vagy turbánt viseltek. A kezükben kereplőt és luftballont tartottak. Egy ember a sofőr mellett bádogból készült gyermektrombitába fújt néha. A kocsi oldalán fehér krétával ez a felirat állt: Rostocki Tarokk Egyesület, alapíttatott 1896-ban.

Az utasok lengették a léggömböket, vándordalokat énekeltek, kacagtak, és neveletlen modorban kiáltoztak a nőkre és gyerekekre, akik csodálkozva álltak az út mentén.

Az ilyen társas kirándulások, sajnos, mindennaposak.

Feltűnő csak az volt, hogy a lárma és a jókedv, ha elhagyták a falu vagy község utolsó házát is, és kiértek a nyílt országútra, váratlanul megszűnt, mintha elvágták volna. Az autóbusz utasai ilyenkor némán ültek, és rosszkedvűen, álmosan néztek maguk elé.

Talán nem akarták az erdők és mezők csendjét zavarni? Erőszakkal elfojtották a jókedvüket, hogy ne háborítsák a vadon nyugalmát?

Nem így állt a dolog. Az utasoknak a legcsekélyebb örömet sem okozta szemmel látható örömük! A csendes országúton lehullott róluk a jókedv, és savanyú arcokat vágtak.

Az az úr, aki Warnemünde felé még egy birkózóbajnokra emlékeztetett, szomorúan mondta Achtel Fülöpnek:

– Neked jó. Nem szorulsz erre a vacak műorra. A te valódi orrod minden külső behatás nélkül is elég természetellenesen néz ki.

– Ma jobb szeretem – mondta Achtel –, ha a rendőrség azt hiszi rólam, hogy egy rostocki tarokktestvér vagyok, mintha rájönne, hogy általában Berlinben szoktam tartózkodni.

– Csak ezek az átkozott padok ne lennének olyan kemények – mormogott Storm. – Hiszen itt vakbélgyulladást lehet kapni!

– Végy rólunk példát – mondta Karsten –, és ne ülj pont a vakbeledre!

A sofőr mellett, szintén mint egyesületi tag, Horn tanár ült. A szakálla eltűnt, simára volt borotválva, és gyakran nézett egy térképre, amely a térdén feküdt. Egyszerre felkiáltott:

– Vigyázat, faluba érünk! A leghatározottabban felkérlek benneteket, hogy ez alkalommal sokkal vidámabbak legyetek! Neustrelitzben úgy viselkedtetek, mint akik temetésről térnek vissza.

A tarokktestvérek feltették álorraikat, álszőrzeteiket, köszörülték a torkukat, és Storm kezdeményezésére rágyújtottak egy vidám vándordalra, amely arról szólt, hogy kint a szabad levegőn, hegyek és völgyek között a selymes pázsiton de jó, de jó, ezzel szemben, aki sokat ül otthon, az megrozsdásodik. Igazán szép dal. Csak arra az utalásra, hogy „sokat ül”, Achtel nagyon ideges lett, és hamisan tercelt.

Elérték a falut. A lakosság kíváncsian állt meg az úton. Kisgyermekek hancúroztak az autóbusz mellett, és luftballonokat akartak megkaparintani. Az álcázott fegyháztöltelékek vidáman harsogták dalaikat a kellemes nyári levegőbe, sokkal hatásosabban, mint Neustrelitzben.

A sofőr fékezett. Az utasok egymásra zuhantak.

– Ott áll a mi emberünk autója. Úgy látszik, benzint vesz fel.

– Mi ez? Ne lazsáljatok! Azonnal legyetek jókedvűek, fickók! – szólt rájuk Horn tanár úr fenyegetően.

A tarokktestvérek nyomban hangosak és jókedvűek lettek. Az autóbusz körül napszámosok, cselédek és gyerekek gyülekeztek. Vidám zajgás támadt. Az ablakokból kíváncsi parasztok néztek ki. Egy ökrösszekér megelőzte az autóbuszt. Az egyik ökör nem akart továbbmenni. Néhány színes léggömb elszabadult. A gyerekek sikongva, vágyakozva kapkodtak utána. A jelenet népünnepélyekre emlékeztetett.

– Főnök! – szólt hirtelen a kis Storm úr. – Miért nem ül az a fráter az autóban?

– Pál, nézze meg, hogy mi van avval a kocsival! – rendelkezett Horn.

A sofőr lemászott a kormány mellől, és a benzinkúthoz ment, hogy óvatosan értesüléseket szerezzen.

A többiek idegesek voltak, és mialatt a falu népével tréfálkoztak, egy egész csomó kérdés kínozta őket. Hol van a fiatalember, akit üldöznek? Defektet kapott? Ha kiszállt a kocsijából, miért nem tér újra vissza? Mi az ördögöt jelentsen ez az egész?

Pál, a sofőr visszajött. Gyorsan a helyére ült, gázt adott, és a legnagyobb sebességgel nekiindult. Közben felvilágosította társait.

– A bérelt autó állt itt. A fiatalember becserélte egy másik kocsira. Granseében még egyszer kocsit vált. Ezen a vonalon így szokás a bérautókkal.

– És Berlinben? – kérdezte a professzor.

– Berlinben le kell adnia Kienastnál a Granseében bérelt autót – magyarázta a sofőr. – Ismerem Kienast garázsát. A stetteni pályaudvar mellett van.

A professzor elégedetten nevetett.

– Kitűnő! Granseében megállunk egy percre. Még egyszer felhívom Graumannt, hogy néhány emberét tartsa készenlétben Berlinben a garázsnál. A mi fiatal barátunk beleesett a csapdába.

– De csak abban az esetben, ha a rendőrség nem oszlatja fel a mi Tarokk Társaságunkat – jegyezte meg Karsten rosszkedvűen.

Achtel alaposan oldalba lökte. A többiek nevettek, kurjongattak és integettek. A falu népe is integetett. A benzinkút őre tisztelgett, mint egy katonatiszt, és egész arcával vigyorgott. A gyermekek, akik a kocsival együtt futni kezdtek, lassan lemaradoztak. A szaladástól és a nevetéstől kihagyott a lélegzetük.

Az autóbuszt elnyelte egy porfelhő.

Kis leányka tipegett hazafelé az úton, és boldogan vitt magával egy szép, vörös léggömböt, amit az autóbuszról csent. Szerencsésen átbotlott a konyha küszöbén, és édesen mosolyogva megállt.

Így van meg minden rossznak a maga jó oldala is.

A berlini főkapitányságra ezalatt előállították Rudolf Struve urat, aki német állampolgár és a Holtzendorfstrasse 7. alatt lakik. Egy rendőrtiszt nyomban hozzáfogott a kihallgatásához.

Struve alacsony, köpcös úr volt. A kézmozdulatai különös szenvedélyességre vallottak, dús művészhaja és szemöldöke angyalszőke színben ragyogott. Jókedvűen nézett körül a szobában.

A kapitány ceruzát tartott a kezében, s úgy használta, mint valami ácsszerszámot, nem írt vele, hanem lépten-nyomon az asztalt ütögette a végével, és sokszor szúrósan mosolygott, olyan ember módján, aki a vesékbe lát.

– Nos, Struve úr – mondta nyájasan. – Remélhetőleg belátja, hogy vállalkozása balul ütött ki. Könnyítsen a lelkiismeretén! Töredelmes vallomása megrövidíti a mi munkánkat, és az önre váró börtönbüntetést. – Hátratámaszkodott, mint aki egy színházban kényelmesen előkészül a dráma kimenetelére.

Struve úgy pislogott rá, mint egy béka. Reggel öt óra óta, amikor kiráncigálták az ágyából, annyi érthetetlen esemény történt vele, hogy jóformán már a kapitánynak ez a közlése sem lepte meg. Másrészt nagyon kíváncsi volt rá, hogy mit akarnak ezek tőle? Ezt valahogy mégis meg kellene tudni!

– Igen tisztelt kapitány úr, én önnek végtelenül hálás lennék, ha csak valamivel is részletesebben tájékoztatna. Nézze, kérem, én igazán szívem minden őszinteségével elmondanám önnek, amit meg akar tudni tőlem. De ehhez először nekem is meg kellene tudnom, hogy miről van itt szó! Remélhetem ezt?

A kapitány sűrűn kopogott ácsceruzájával az íróasztal lapján.

– A szükséges részletesség ellen nem lesz kifogása, Struve úr.

– Ennek nagyon örülök.

– Kinek a megbízásából volt ön Koppenhágában?

Struve úr csodálkozva magasra vonta fel aranyszőke szemöldökét. A kapitány tovább kérdezett.

– Talán a saját szakállára dolgozott? Ez természetesen szintén lehetséges. Ne vegye rossz néven, hogy ezt az eshetőséget csak másodsorban vetettem fel.

– Kérem, megbocsátom – felelte Struve. – Ön tehát abban a biztos feltevésben ül velem szemben, hogy én Koppenhágában voltam?

– Helyesen állapította meg. Nem kételkedem ebben.

– Sajnos, kapitány úr, ön téved.

– Tehát azt állítja, hogy tegnap nem volt Koppenhágában?

– Eltalálta! Tegnap véletlenül nem voltam Koppenhágában. Sőt továbbmegyek: tegnapelőtt sem voltam Koppenhágában. És hogy elejét vegyem minden további ilyen irányú kérdéseinek, közlöm, hogy soha életemben még nem voltam Koppenhágában! Ez lehet esetleg az általános műveltség hiánya. De semmi esetre sem képez okot arra, hogy letartóztassanak!

– Tehát tegnap otthon volt?

– Nem – mondta Struve úr. – Ez a másik véglet. Én tegnap sem Koppenhágában, sem otthon nem voltam.

– Kár – sajnálkozott a kapitány. – Ha tegnap otthon lett volna, akkor én most oda visszaküldeném. Ezek szerint hol volt tegnap?

– Bautzenban.

– Hol?

– Bautzenban. Szászországban van. Bautzen egy festői város. Régi falak veszik körül, és történelmi nevezetességekkel van tele. Önnek alkalmilag meg kellene nézni Bautzent.

– Szívesen – bólogatott a kapitány. – Köszönöm, hogy felhívja a figyelmemet. Maga tehát tegnap a szászországi Bautzenban volt?

– Kezdjük megérteni egymást – felelte Struve udvariasan.

– Megkérhetem, hogy közölje velem a szálló nevét, amelyben az éjszakát töltötte? Felhívom Bautzent. Megbizonyosodom róla, hogy ott volt a szállóban. És máris szabad.

Struve hallgatott.

– Vagy lehetséges, hogy elfelejtette a szálló nevét? – kérdezte a rendőrtiszt gúnyosan.

– Nem. De én nem töltöttem az éjszakát Bautzenban. Az éjszakai vonattal hazajöttem. Ugyanis abban a tévhitben voltam, hogy a berlini lakásomon ma jól kialhatom magam. Ha csak sejtettem volna, hogy egyórai alvás után felcsengetnek és megismertetnek magával, akkor elhiheti, hogy a festői Bautzenban maradtam volna éjszakára.

– Önnek nincs szerencséje – állapította meg a kapitány.

– Így jöttem a világra – felelte Struve. – De mit lehet ez ellen tenni? Most már benne vagyok.

– Hogy hívják a maga bautzeni ismerőseit vagy üzletfeleit? – kíváncsiskodott a kapitány. – Valaki majd csak eszébe jut, aki igazolhatja az alibijét?!

Struve úrnak egyszerre nagyon rossz kedve lett.

– Az ördögbe is! – kiáltott a kapitány. – Csak nem azért utazott maga Baufzenba, hogy ne ott töltse az éjszakát?

– Nem azért utaztam.

– Vagy csak a várost körülvevő régi falakat akarta megtekinteni?

– Nem. Azért utaztam Bautzenba, hogy beszéljek valakivel.

– Hogy hívják azt a személyt?

– Nem jól fejezte ki magát, kapitány úr! Nem személyről, hanem hölgyről van szó! – Izgatottan szántotta végig ujjaival szőke, dús fürtjeit. – Bautzenhoz tartozik ugyanis a helybeli színház. A színház egyik erőssége, az említett hölgy valamikor nagyon közel állt hozzám. Akkor még nem volt Bautzenban. Csak erre az idényre szerződött oda. Azért utaztam le, hogy vele beszéljek. Odaálltam előadás után a színészbejáróhoz, és vártam rá. És kijött.

– Hihetetlen.

– De mielőtt észrevétethettem volna magam, egy másik úr felé nyújtotta a kezét. Nem akartam zavarni. Ezek ketten karonfogva mentek el! És én visszatértem a pályaudvarra.

– Őszintén sajnálom magát – mondta a kapitány. – Ritkaság, hogy valakinek ennyire ne legyen alibije. – Rövid gondolkozás után tovább kérdezte: – De tegnapelőtt csak Berlinben volt?

Struve megkönnyebbült.

– Tegnapelőtt? Igen.

– Kitűnő! Mondja meg a telefonszámát! Fel fogjuk hívni a lakását, és beszélünk a szobalányával.

– Nagyon sajnálom. Azonban nincs szobalányom. Ugyanis a lakásom oly kicsi...

A másik türelmetlenül legyintett.

– Hol lakik a takarítónője? Érte küldök egy rendőrt. Vagy takarítónője sincs?!

– Na hallja! Természetesen hogy van! De csak kétszer egy héten jár hozzám. Tegnapelőtt nem volt a lakásomban.

– Kedves Struve úr! Az én türelmem közismert a városban. Nyugodtan és udvariasan megkérdezem önt: közölje velem, hogy kinél érdeklődhetem, aki beszélt magával, vagy látta az elmúlt két napban?

– Pillanatnyilag senkit sem tudok indítványozni. Az utóbbi napokban legtöbbször egyedül voltam és otthon. Egy partitúrát bíztak rám. Hatvan személyes zenekarra kellett kiírnom. Állatnak való munka. És mikor elkészültem vele, azonnal elutaztam.

– Bautzenba – egészítette ki a kapitány.

– Így volt. Tulajdonképpen mi kifogása van Bautzen ellen?

– Majdnem semmi – felelte a másik. Azután felemelkedett, összefonta mellén a karjait, és vádlóan kérdezte: – Struve úr, hová rejtette a miniatűrt?

– Miféle miniatűrt? – kérdezte a zeneszerző rémülten.

– Azt állítja, hogy sohasem hallott Nyolcadik Henrikről?

– Kérem, ezt bevallom. Hallottam már róla. De mi köze van ennek Bautzenhoz, kapitány úr?

– Na jó. Bizonyára hallott Boleyn Annáról is?

– Természetesen!

A rendőrtiszt az íróasztal felett, mintegy szuggerálva, egészen az arca elé hajolt, és úgy kérdezte lassan, tagoltan:

– Akkor azt is tudja, hogy létezett egy ifjabb Holbein?

– Létezett... – hebegte Struve.

– De a miniatűrt, amit Holbein Boleyn Annáról festett, és Nyolcadik Henriknek ajándékozott, azt nem ismeri? Mi!?

– Nem, igazán nem ismerem. Végre is én nem műtörténész vagyok, uram! Hanem zenész!

– Tudjuk!

– A történtek után az a benyomásom, hogy önt egyáltalán nem érdekli az, hogy én Bautzenban voltam! – Ez nagyon bántotta. – Másrészt, teljesen rejtélyes előttem, hogy mi köze egy lefejezett angol királyné miniatűr képének Koppenhágához? És miért helyez olyan nagy súlyt arra, hogy én nem Bautzenban voltam, hanem Koppenhágában? Kérem, legyen olyan jóságos, és világosítson fel bővebben!

– Nem – mondta a kapitány. – Mára elég volt ebből a társalgásból! – Lenyomott egy csengőgombot az asztalán. A belépő rendőrhöz így szólt: – Vezesse el Struve urat! – azután az ablakhoz lépett.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET
Egy tarokkegyesület, amelynek gondjai vannak

Közvetlenül Gransee előtt a „Rostocki Tarokk Egyesület alapíttatott 1896-ban” egyes tagjai lázadozni kezdtek. És Storm, aki különben mindig a főnök oldalán állt, most igazat adott a lázadóknak.

– Mire vársz tulajdonképpen? – kérdezte idegesen. – Meddig énekeljünk még cserkészdalokat, és még meddig bohóckodjunk minden faluban? Hagyd végre Pált belefeküdni a motorba! Akkor majd beérjük ezt a fiatalembert, és néhány lyukat lövünk az autókerekeibe. Azután elvesszük tőle a Holbeint, és jól megkötözve itt hagyjuk őt a szabad természet lágy ölén. Kötél van nálunk. Ügyes kis csomagot csinálunk belőle, és átadjuk megőrzésre a hegyoldalban valamelyik rétnek, ahol magas fű van. Mire megtalálják, régen Berlinben vagyunk.

– Úgy van! – kiáltott Achtel Fülöp. – A könyökömön nőnek már ki ezek a népdalok! Csak szomjas lesz tőlük az ember.

Horn tanár úrnak más volt a véleménye.

– Elfelejtitek, hogy a rendőrséget és a csendőrséget fellármázták. Egy társaskirándulás nem kelt gyanút. De miért kezdjünk itt lövöldözni, mikor Berlinben egy kis lárma és verekedés sokkal csekélyebb feltűnéssel jár?

– És mi történik akkor – kérdezte Karsten –, ha ez az alak a kölcsönzött autót nem viszi be a garázsba? A fiú nem esett a fejére. Ott fogja hagyni valahol az autóját állva, és továbbsétál. Mit csinálunk akkor?

– Akkor Graumann-nal és az embereivel együtt mehetünk zabot hegyezni! – vélte a birkózóbajnok. – Berlin nagy. Ezt már az iskolában tanultam.

Horn tanár úr határozatlanul nézte a térképet. Azután vállat vont.

– Hát nem bánom! Ha Oranienburg előtt beérjük, rátámadunk. Ha nem, akkor maradunk Berlinnél.

A tarokktestvérek felélénkültek.

– Pál, adj gázt! – kiáltotta az egyik. A sofőr megtette, amit tehetett.

– De csak a kerekekre lőjetek! – rendelkezett a főnök. – Nem az utasra! Tudjátok, hogy azt nem szeretem!

Achtel úr félrehúzta a száját.

– Alapjában véve neked irodát kellene nyitni – jegyezte meg. – Akkor távolról is irányíthatnád a működésünket. Mondjuk, csak ajánlott leveleket írnál, hogy ezt vagy azt tegyük.

– Ha tudnátok, hogy mennyivel jobban szeretném így! – mondta a főnök. – Sajnos azonban titeket egy másodpercre sem lehet magatokra hagyni! Megduplázhatnám a jövedelmünket, ha mellékesen nem kellene a dada szerepét is betölteni mellettetek!

– Dada és vezérbika! – mormogta a birkózóbajnok.

Horn tanár úr megfordult.

– Mit mondtál?

A másik behúzta a nyakát a válla közé.

– Semmit – felelte.

A rostocki autóbusz maximális sebességgel rohant az országúton. Az utasok jobbra-balra dülöngéltek a helyükön, és úgy káromkodtak, mint a mosónők. Kihalt dűlőutakon uradalmi szekerek tűntek fel. Az erdő tisztásán egy inas állt vadászkutyákkal. A kutyák dühösen ugattak.

Tíz percen át tartott ez a rohanás. Végre megpillantottak egy autót a távolban.

– Szürke Opel – állapította meg Pál. – Ez az! Ha nem tud gyorsabban menni, öt perc alatt beérjük!

A professzor előremászott a sofőrülés mellé, és kivette revolverét. Azután hátrafordult, és hideg hangon mondta:

– Aki nem tartja be a rendelkezéseimet, az gyalog mehet Berlinbe! Ha valakinek gyenge az elméje, annak legyen erős lába! Megértettétek?

A válasz valami meghatározhatatlan mormogás volt.

A szürke Opel eltűnt a kanyarban! A tarokktestvérek készenlétben tartották műorraikat. Szinte reszkettek vadászszenvedélyükben.

– Remélhetőleg nem fogom eltéveszteni a kijelölt célt – szólt Storm halkan Karstenhez. – Bár újabban nagyon gyengült a látásom. – Utálatosan vigyorgott.

Az autóbusz vette a kanyart. Kissé megdőlt. A sofőr fékezett. Azután folytatódok az üldözés. De egyszer csak Pál hirtelen levette a gázt.

Alig tizenöt méternyire tőlük állt a szürke Opel az út szélén. A fiatalember a kocsi mellett állva beszélgetett valakivel, aki a kerékpárjára támaszkodott. Mind a ketten az autóbuszt nézték. És az a valaki – igen, az kétségtelenül egy csendőr volt!

A tarokktestvérek elsápadtak.

– El a pisztolyokkal! – kiáltott a tanár úr rekedten. – Énekelni!

Storm úr dalba kezdett. A többiek folytatták. És mialatt a fegyháztöltelékek elhaladtak a csendőr és a fiatalember mellett, jókedvűen lengették feléjük turbánjaikat, és teli torokból énekeltek.

Meg kell állapítani, hogy az erőteljes hangok kissé reszkettek az izgalomtól. A csendőr azonban nem sokat törődött velük. Mosolyogva csóválta a fejét.

Pál úgy vágtatott, mint az ördög. Csak a legközelebbi fordulónál lassította a tempót. És egyszerre elmúlt a tarokktestvérek nótás kedve is, hogy helyet adjon a legnagyobb felháborodásnak.

– Ilyen egy piszok! – kiáltotta a kis Storm úr. – Meg tudnám fojtani! Először ellopja az orrunk elől a Holbeint, azután egy csendőrrel szórakozik rajtunk!

Achtel Fülöp mind a két öklét a levegőben rázta.

– És ezt a gazembert akarjátok ti kímélni? – kiáltotta hisztérikusan. – Ennek az embernek csak a kerekeibe akartok lőni? Ez több a soknál! Aki ezt követeli, az nem közénk való, hanem az állatvédő egyesületbe!

A tanár elsápadt. Tisztán látszott, ahogy a rágóizmai megremegnek a bőre alatt!

– Stop – kiáltotta. – Itt kell elmennie előttünk. Bevárjuk.

– Rendben van – mormogta Pál. Az autóbusz lassított. Azután megállt.

– Elég volt a tréfából! – mondta Horn tanár úr. – Ez a fráter képes és ránk uszítja a rendőrséget! Mindennek van határa! Ha erre jön, kikészítjük!

– Végre egy okos szó! – lelkesedett a birkózóbajnok. – Lennétek olyan előzékenyek, hogy ránk bízzátok az elszámolást?

– Rendben van. Úgy verd össze, hogy órákig ne tudjon mozdulni.

A birkózóbajnok szomorúan kérdezte:

– Miért órákig? Miért nem egypár évvel tovább?

– Csend legyen! – szólt rá a professzor. Némán ültek az autóbuszban, és várták a szürke Opelt. A színes léggömbök szelíden lengtek.

– Vigyázat! – kiáltott az egyik. – Jön! – A díjbirkózó nekikészülődött. A revolvereken elmozdultak a biztonsági zárak. A sofőr feszülten figyelt. A gabonaföldeken szél suhant át. A kalászok kórusban hajlongtak. Egy pacsirta trillázott. És a rostocki tarokktestvérek támadásából újra nem lett semmi!

A szürke Opel ugyanis nem egyedül jött az úton. A lassan haladó autó mellett kerekezett a csendőr, és vidáman társalogtak a fiatalemberrel.

A gazemberek eltették fegyverüket, és tanácstalanul bámulták a közeledő látványt.

A főnök felordított:

– Lesztek azonnal jókedvűek, hülyék?! Úgy látszik, már régen nem készítettetek zacskókat!

Ez hatott.

A tarokktestvérek felriadtak búskomorságukból. Daloltak, kurjongattak, és lengették a színes gömböket.

A szürke Opel és a csendőr megálltak.

Az obskúrus autóbusz utasai felülmúlták önmagukat. A jókedvük egyszerűen nem ismert határt. Achtel Fülöp úr úgy jódlizott, hogy vén tiroliak megirigyelhették volna. Storm úr szépen rezgő fejhangon énekelt. Horn tanár úr úgy verdeste a csípőjét, mint aki egy népies táncot akar eljárni. Karsten adta az egészhez a szükséges basszusmennyiséget.

A fiatalember a szürke Opel kormányánál atyai mosollyal bólogatott:

– Vidám népség, az bizonyos! Az ember szinte irigy lesz reájuk! Na, Isten áldja, őrvezető úr! – Az egyik ujját köszönésképpen kalapja pereméhez tette, azután rákapcsolt, és gyorsvonatsebességgel zúgott el.

A járőr leugrott a gépről, és az autóbuszhoz ment.

– Kérem a vezetőigazolványt – mondta barátságosan. – Ügyelünk arra, hogy ha már az emberek mindenáron a nyakukat akarják kitörni, ezt semmi esetre se tegyék hatósági engedély nélkül.

Pál, a sofőr miközben úgy érezte, hogy nyomban megőrül, reszkető ujjakkal kaparászott a zsebeiben.

Végül megtalálta az igazolványát, és átnyújtotta a csendőrnek, aki viszont hallatlanul nyugodt volt.

Megnézte alaposan és kínos lassúsággal az írást, mint aki még sohasem látott ilyesmit. Azután visszaadta.

– Rendben van! De ide hallgasson, jó lesz, ha lassabban megy!

Azután még szíves érdeklődést tanúsított az iránt, hogy a vidám társaság honnan jön, és hová szándékozik megérkezni. Figyelmeztette őket az útba eső községek közlekedési szabályaira, elmagyarázta, hogy hol következnek élesebb kanyarok, és közölt velük néhány hasznos tudnivalót. A csendőrnek szemmel láthatólag semmiféle sürgős dolga nem volt.

A szürke Opelnek már a pora sem látszott.

Busch kisasszony és Külz mester, miután megérkeztek Berlinbe, a stetteni pályaudvarról nyomban a főkapitányságra hajtattak. Most az említett kapitány előtt ültek, és figyelmesen hallgatták Struve Rudolf őrizetbevételének és vallomásának részleteit. A tájékoztatás meglehetősen alapos volt, és utána a tanúk komor hallgatásba merültek.

Leghamarabb Külz úr nyerte vissza frissességét, hatalmasat csapott a térdére, hogy csak úgy ropogott, azután így kiáltott:

– Hát mindenki gazember ezen a világon? Erre igazán nem voltam elkészülve! Ha bármi mást mond: kételkedem. Ha ezt a szobát szilánkokra törte volna össze önnel együtt: rendben van! Egy őszinte, nagy dühkitörés istenien hat. Vagy mondhatta volna azt is, hogy senkinek semmi köze ahhoz, merre járt, hol volt. Ez is egy álláspont! De egyszerűen azt állítani, hogy Bautzenban volt, hogy egy színésznőt akart megszólítani, és elhitetni velünk, hogy még ezt sem merte, ez már sok. Önnek nem ez a véleménye, Busch kisasszony?

A leány hallgatott.

– Aki hazudik, az lop! – állapította meg Külz izgatottan. – Most az egyszer megint jól blamíroztam az emberismeretemet! Bautzenban volt, pont Bautzenban! Az éjszakát egyáltalán nem töltötte sehol, két napig nem találkozott senkivel! Ez egy minden hájjal megkent ember!

– Elrendeltem – jelentette be a kapitány –, hogy Struve urat elővezessék. Meglátjuk, hogy lesz-e benne elég hidegvér az állításait önökkel szemben is fenntartani.

Busch kisasszony megijedt.

– Ide fogják vezetni? Én szeretnék elmenni!

Külz hentes megfogta a leány kezét, simogatta és igyekezett lecsillapítani.

– Majd elbújik, gyermekem, az én hátam mögött.

A telefon csengett.

A kapitány felvette a kagylót.

– Rendben van. Elém vezetni! – Azután a vendégeihez fordult, és hatalmas ácsceruzáját, mint egy karmesteri pálcát emelte a magasba. – Struve úr nyomban itt lesz.

Külz papa szeretett volna még szélesebb lenni, mint amilyen volt. Úgy igazította a széket, hogy eltakarja a leányt.

Az ajtó kinyílt.

Egy rendőr által kísérve megjelent Struve Rudolf berlini lakos, akit a Holtzendorfstrasse 7. szám alól állítottak elő. Időközben teljesen elvesztette régi kedélyének maradványait. Kövér, megviselt arcán nem látszott jókedv. Még nyomokban sem. Sötét daccal nézett körül. Talán újra el kell majd mondania, hogy Bautzenban volt?

– Hurrá! – kiáltott Külz úr.

Először kitárta két karját a szomorú, kövér zeneszerző felé, azután kacagásba tört ki, hangos, csengő, fuldokló kacagásba.

Nem egyedül tette ezt. Irén csatlakozott a jókedvéhez. Az ő nevetése talán nem volt olyan hangos, és nem volt olyan boldog. És abban is különbözött a másiktól, hogy végül egy kis batiszt zsebkendőt húzott elő a retiküljéből, és a szemeit törölgette, de azért ő is szívből nevetett.

A kapitány és az őrizetbe vett zeneszerző bizonyos fokig bután néztek.

Struve úr végre megszólalt.

– Azért ennyi meglepetésre nem rendezkedtem be – mondta dühösen. És miután látta, hogy a kacagás nem akar szűnni, dobbantott a lábával, és a kapitányra kiáltott: – Talán bohócnak szerződtettek ide, kapitány úr?

– Bo... bocsánat! – fuldokolta Külz. – Magának igaza van. Nem tanúsítottam jó modort. De higgye el, nem önt nevettem ki. Ha tudná, hogy milyen komikus... – visszazuhant a nevetésbe. Majd újra erőt vett magán, és a kapitányhoz fordult: – Kérem, ezt az urat én nem ismerem!

A kapitány egészen áthajolt az asztalon.

– Mit mond? Maga nem ismeri ezt az urat?

– Nem – szólt most Irén közbe. – Még nekem sem volt szerencsém.

– A látogatók ugyanazok, akikkel én Koppenhágában voltam? – érdeklődött gúnyosan a komponista.

– Hátha tényleg Bautzenban volt! – mondta Külz papa, és újabb nevetőgörcs támadta meg.

– Kapitány úr – mondta Struve siralmasan –, úgy látszik, ön csak azért kérdezett ki engem, hogy ismeretlen emberek számára betekintést nyújtson az én legintimebb magánügyeimbe?

– Komolyan mondják ezt? – kérdezte a rendőrtiszt még mindig kétkedve. – Nem ismerik egymást?

– Nem! – mondták karban, egyszerre hárman.

– Bocsásson meg! – kérte Külz. – De önt valóban Struve Rudolfnak hívják? És igazán a Holtzendorfstrassén lakik?

– Az istennyila csapjon bele! – üvöltötte a zeneszerző. – Most már betelt a serleg! Először nem hiszik, hogy Bautzenban voltam, és belém beszélik, hogy Koppenhágában tartózkodtam! Most már az ellen is kifogásuk van, hogy a lakásomban lakom és Struve a nevem! Egyet mondhatok önöknek: az időm legnagyobb részét művészek között töltöm, de annyi hülyeséget sohasem tapasztaltam eddig, még farsang idején sem! – Izgatottan dús hajába markolt, és úgy reszketett, mint a kocsonya.

– Struve urat Struvénak hívják – magyarázta a kapitány. – Ez majdnem kétségtelen.

– És a Holtzendorfstrassén lakom, az is majdnem kétségtelen! – kiáltotta elgyötörten.

– És ez sajnos is! Mert ha máshol laknék, akkor ma reggel nem ráncigáltak volna ki az ágyamból! A biztos urak, akik olyan elragadóak voltak és felkeltettek engem, a tanúim!

– Természetesen, uram – nyugtatta meg a kapitány, és annyi jóindulatot sűrített össze a hangjában, amennyire csak képes volt. – Tévedés áldozatai voltunk. Félrevezettek bennünket. Valaki Koppenhágában néhány napig a maga neve alatt szerepelt, ugyanezen név alatt eltűnt Warnemündéből. Hogy ki volt ez a szélhámos, félek, nem tudjuk meg egyhamar. Lehet, hogy valamelyik ismerőse. Nem gondolja?

– Nagyon fogom kérni, hogy ilyet ne állítson! – szólt Struve energikusan. – Nincsenek szélhámos ismerőseim!

A kapitány meggondolta magát.

– Ha nem ismerős volt, akkor ismeretlen. Egy úr a bűntény elkövetése előtt, a lak- és címjegyzékben vagy a telefonkönyvben válogatva, éppen a maga nevét találta alkalmasnak arra, hogy nyomtalan eltűnéséhez felhasználja.

– Ezt a frátert megölöm! – dühöngött Struve úr.

– Ha megtalálja – vetette közbe a hentes. – A mi Struvénktól, akivel Koppenhágában voltunk, nagyon rossznéven vettem volna, ha bautzeni tartózkodása alkalmával meghátrál egy művésznő lovagja elől.

– A legerélyesebben kikérek minden bírálatot! – mondta a komponista. – Lehet, hogy önnek sokkal szimpatikusabb nálam egy tolvaj. De ez engem nem érdekel, uram!

– Már zeneszerzővel is előfordult, hogy lopott – felelte a borckstrasséi hentesüzlet tulajdonosa. – Nem miniatűröket, hanem dallamokat. Majdnem mindegy! – Nevetett. Azután barátságosan legyintett. – Nem akartam megbántani magát. Ha megengedi: nevem Külz! – Mikor látta, hogy a másik nem felel, nyájasan megkérdezte: – Ön slágereket szerez?

– Nem! – hörögte Struve. – Nem, maga tudatlan, arrogáns ember!... És most hazamegyek! A Holtzendorfstrasséra, uraim! Vagy továbbra is kényszeríteni akar a rendőrség, hogy munkájához én szolgáltassam a humort!?

– Erről szó sincs, kedves Struve úr! – mondta a kapitány. – Kérem önt, mind a magam, mind rostocki kollégám nevében, hogy bocsásson meg nekünk.

– Az egész bajt a teóriák csinálták – motyogta Külz papa.

A kapitány ezt nem értette. És tovább beszélt:

– Ön máris szabad. Legkésőbb egy óra múlva elmehet, Struve úr. Csak még a szükséges formaságokat kell elvégezni. Csak negyven-ötven perc türelmet kérek. És felhívom önt, valamint Busch kisasszonyt és Külz urat is, hogy néhány napig álljanak rendelkezésünkre.

– Nyugodt lehet – szólt a komponista. – Amúgy is nagyon kíváncsi vagyok, hogy ki volt az az úr, aki arra a piszkosságra vetemedett, hogy sötét ügyeihez az én becsületes nevemet használja fel. Ezt különben az apámnak köszönhetem. Hivatalnok volt.

A kapitány megkerülte az íróasztalát, és mindegyikükkel kezet fogott.

– Az ügy komplikálódik – magyarázta. – Ki lopta el hát a miniatűrt?

– Azt nem tudom – mondta Külz papa. – De ha akarja, a legszebb fél marhát teszem fel egy ibolyacsokor ellen, hogy a mi fiatalemberünk nem követte el! – Ünnepélyes udvariassággal, mint egy vőfély, a karját nyújtotta Irénnek. – És most gyorsan haza! A családom és a feleségem már vár rám.

TIZENHATODIK FEJEZET
Megérkezés Berlinbe

A fiatalember, aki egypár napig Struve Rudolfnak nevezte magát, holott nem így hívták, néhány perce megérkezett lakására. A lakás három kis szobából állt, és a Kantstrasse 177. számú ház negyedik emeletén volt. Az ajtó előtti réztáblán ez a név állt: Seiler Ervin.

Seiler úr magára zárta belülről az ajtót, feltette a biztosítóláncot, és bement a hallból a szobába. A hatalmas rekamié mellett egy alacsony asztal állt. A fiatalember kis csomagot vett elő a belső zsebéből, és óvatosan az asztalra tette. Azután visszament a hallba, felakasztotta a kabátját, és eltűnt a fürdőszobában, hogy megmosakodjon.

Holtfáradt volt. De ezt igazán ne csodáljuk. Miután Mecklenburgon és Brandenburgon keresztül, a megbeszélés értelmében bérautóját leszállította Kienast garázsába, a stetteni pályaudvarnál feltűnt neki, hogy néhány gyanús alak kóvályog körülötte, akik kíváncsian nézegetik. Villámgyorsan egy taxiba ugrott, hogy lerázza őket.

Egy pillanatig sem volt kétséges előtte, hogy követték és megtudták a címét. Valószínűleg csak a fehér szakállú, szemüveges urat várják, hogy döntő támadásra induljanak.

Seiler Ervin úr figyelmesen vizsgálgatta a fürdőszoba tükréből ránéző arcot, és elismerően mondta önmagának: – Az élet egy igen nehéz dolog. – Megfésülködött, és a dolgozószobájába ment. Ez szomszédos volt avval a szobával, ahol egy alacsony asztalon a féltett csomagocska feküdt.

Kinyitotta az ablakot, kihajolt és lenézett az utcára. A negyedik emeletről majdnem olyan kicsinek látszik a világ, mint amilyen a valóságban. Először nem látott senkit, aki feltűnhetett volna neki. Hosszabb megfigyelés után azonban észrevett az utca másik oldalán, a Hoffmann kávéház mellett két férfit egy kapumélyedésben. A két férfi felnézett az ablakára. Mikor megpillantották őt, elfordították a fejüket, és igyekeztek közömbösnek látszani.

Seiler Ervin halkan fütyülni kezdett. Azt fütyülte, hogy: – jó a turistának, mert nincsen semmi gondja.

Becsukta az ablakot, és átnézte a postáját, amit a takarítónője az íróasztalára készített.

Külz Emília asszony kövéren, nehézkesen a pult mögött állt; mint már harminc éve, úgy ma is mészáros- és hentesárut adott el.

– A mester még nem jött haza? – kérdezte a vevő, akit éppen kiszolgált.

– Még nem. De mindennap ír egy levelezőlapot. Igazán legfőbb ideje volt, hogy Oszkár végre pihenjen egy kicsit, és körülnézzem a világban. Nagyon szerette volna, ha én is vele megyek! De nem lehetett kihagyni az üzletet. Vagy ő, vagy én. Egyikünk kell ide. – Igazán nem tetszett ez a hazugság neki. De végre is mi köze a vevőnek a Külz család belviszályaihoz? Fő, hogy a hurka jó legyen.

– És hol van most a kedves férje?

– Warnemündében. Tegnap még telefonon is felhívott! – (Végre egy igaz szó – gondolta Külzné.) – Az utazás Dánián keresztül meglehetősen fárasztó. Oszkár nincs szokva ilyesmihez. Ezért ott maradt üdülésre a Keleti-tengeren.

– Igaza van – vélekedett a vevő. – Sokszor fürdik?

– Mit tetszik?

– Úgy tudom, hogy a sós víz soványít, és rossz hatással van az idegekre.

– Nem hiszem, hogy fürdene – mondta a hentesné. – Nincs is fürdőruhája.

– Az jó – felelte a vevő, és tapintatosan más tárgyra tért. – Ugyan kérem, adjon még három szép szelet borjúkotlettet. De soványat.

– Verjem ki a húst?

– Kérni fogom.

Mialatt Külz Emília asszony levágott három szeletet a kotlettből, és hozzáfogott, hogy a bárd lapos oldalával jól kiverje, a vevő nézegette az üvegtálra elhelyezett hurkákat.

Ekkor kinyílt az üzlet mögötti szoba ajtaja, és Külz Oszkár hentesmester megjelent! Hófehér, frissen keményített kötény volt eléje kötve, barátságosan intett a feleségének, és üdvözölte a vevőt.

Ez így kiáltott:

– Azt hittem, hogy maga a tengeren van!

– Csak voltam – felelte derűsen. – Nagyon kellemes volt. De azért eljöttem már. Az élet örömei éppen olyanok, mint a hurka. Akármilyen kitűnő is, a végét már jobb, ha otthagyja az ember! – Azután a feleségéhez fordult: – Vigyázz, Emília! Elég az is, ha csak a kotlettet vered ki, a kezedért kár! – Odalépett a tőkéhez, és elvette tőle a bárdot. – Hagyj engem! Amíg kikalapálom ezt a húst, menj be és nézd meg, mit hoztam neked a világkörüli utamról! – Emília megdöbbenten és riadtan bement a szobába.

A hazatért mester laposra csapkodta a húst, papírba csavarta, és közben szórakoztatta a vevőt.

– Érdekes dolog az utazás, higgye el, Brucknerné nagysád. Az ember egy hét alatt többet izgul, mint különben egész évben.

– Igen, igen – vélekedett a vevő: – Aki utazik, az sokat mesélhet.

– Azt nem – oktatta Külz. – Mesélni nem szabad! Csak miután már a lapok megírták. Ez szabály. Ne adjak hozzá hússalátát? Vagy egy negyed kötözött sonkát? Olyan, mint a marcipán.

– Talán húsz dekát ebből a nyelvsajtból!

– Szintén ajánlhatom – szólt a mester, levágott egy darabot, megmérte, azután bánatosan csóválta a fejét. Szokása ellenére nem pontosan vágta le. – Lehet valamivel több? Kijöttem a gyakorlatból. Így van ez, ha az ember harminc év után vakációra megy!

A vevő nem ellenkezett.

Becsomagolta a húsokat, kiszámította, mennyi jár érte, elhelyezte újra a ceruzát a jobb füle mellé, visszaadott és meghajolt:

– Legyen máskor is szerencsém.

Bruckerné távozott. Az ajtó fölött megszólalt a csengő. Külz Oszkár úr bement a szobába.

Felesége a bőrdíványon ült, és szelíd szemrehányással nézett rá.

– Csak ne kezdjél sírni – mormogta. – Ezt egész egyszerűen nem bírnám ki.

– Miért nem szóltál nekem előzőleg? Én és a gyermekeid majdnem meghaltunk az aggodalomtól, ilyeneket mesélni, hogy Bernauba mész!

– Lehet, hogy igazán oda akartam menni – mondta elgondolkozva. – Ez az én izé... tudod, ez az én teóriám.

– Teória?

– Igen, igen! – oktatta türelmetlenül. – Teória egy idegen szó, amit a lusta emberek kifogás helyett használnak. – Aztán nevetett.

– Te gazember – mondta mosolyogva az asszony.

Az egész életükön keresztül mindig így volt: ha Oszkár nevetett, akkor Emíliának mosolyogni kellett. Azonban Oszkárnak ritkán volt oka nevetni. Ennek viszont Emília volt az oka.

– Hogy vagy a lábaiddal? – érdeklődött.

– A régi nóta. Hétfőn le kellett feküdnöm egy napra. Hedvig jött át segíteni.

– Igazán drága az a gyermek.

– De milyen. Még hangyasavat is hozott, hogy dörzsöljem be vele magam. Az jót tett. – Most nézett csak körül. – Hol van az emlék, amit hoztál?

– Alatta ülsz.

Megfordult a fal felé. A bőrdívány felett egy szegen ott függött az ifjabb Holbein által festett miniatűr.

– Ez nem a valódi – mondta Külz. – Ez csak a másolat. A valódi egy félmillió koronába kerül, és eltűnt. De erről majd később.

Külz Oszkárné a szigorú kritikus szemével nézett a képre.

– Nem szeretem a festett nőszemélyeket! – jegyezte meg. – Méghozzá ilyen kivágott ruhában!

– Nézd, drágám, te nem értesz a művészethez – intette le a mester fölényesen.

– Igazad van – felelte Emília. – Éppen ezért sokkal jobban örültem volna, ha egy szelet csokoládét hozol.

Seiler Ervin úr ajtaján kopogtak. Azután csengettek. Azután megint kopogtak. Ököllel verték az ajtót.

– Jó, jó, jövök már! – csillapította őket a fiatalember. – Türelem, uraim, nem késnek el. – Átment a hallon, és kinézett az ajtóba vágott rézrostélyon. A lépcsőházban másfél tucat komoly tekintetű úr várakozott.

– Ki az?

– Államrendőrség! Kinyitni!

– Azonnal! – felelt a fiatalember, és felemelte a biztosítóláncot. Azután kinyitotta kissé az ajtót. – Mit akarnak?

Az egyik rendőrtisztviselő felmutatta az igazolványát.

– Maga alaposan gyanúsítható avval, hogy ellopta azt a miniatűrt, amit Steinhövel úr Koppenhágában vásárolt egy árverésen.

Egy másik komoly tekintetű úr lábát a küszöb és az ajtó közé tette. Egy harmadik így kiáltott:

– Házkutatás!

– Mit lehet itt tenni? – mondta a főbérlő, és vállat vont. – Sejtelmem sincs ugyan, hogy mit kívánnak tőlem. De nem akarom önöket hátráltatni kötelességük teljesítésében.

– Ezt nem is tehetné – recsegte egy szigorú hang, és valaki már be is lépett.

Az előszoba másfél tucat emberrel telt meg. Valaki kinyitotta a hátsó szoba ajtaját, benézett, és meglepetten felkiáltott:

– Megvan a csomag! – Az asztal felé rohant. A kollégák valamennyien gyorsan követték. Csak egy pillanatig állt tétlenül Seiler Ervin úr a hallban. Azután az ajtóhoz ugrott, bevágta, hogy csak úgy döngött, és kétszer ráfordította a kulcsot!

Nyugodtan bement a dolgozószobájába. A telefonhoz. Leemelte a hallgatót, tárcsázta a riadókészültséget, és halkan bemondta:

– Itt Kantstrasse százhetvenhét. Negyedik emelet három, igen, azonnal jöjjenek! Nagyon sürgős! Legalább két tucat rendőr szükséges. Legalább! – Visszatette a hallgatót, kiment a hallba, és a tükör előtt pedánsan feltette a kalapját.

A bezárt rendőrtisztviselők dühödten tomboltak az ajtón.

– Azonnal nyissa ki! – üvöltötték. – Hallatlan! A rendőrséget: bezárni! Nyissa ki, mert nagyon megkeserüli!

Nem is felelt. Lábujjhegyen elhagyta a lakását, gondosan lezárta kintről az ajtót. A földszinten csengetett a házmesternek.

– Van szerencsém, Seiler úr – mondta a portás. – Valami baj van? Csepeg a vízcsap? Vagy kiégett egy biztosíték?

– Nem, kedves Stiebel úr – felelte a fiatalember, és a házmester súlyos jobbjába nyomta a kulcscsomóját. – Egypár perc múlva itt lesz a riadókészültség. Megtenné nekem, hogy ezeket a kulcsokat odaadja a legénységnek? Azt üzenem nekik, hogy a hátsó szobát nyissák ki. De semmi esetre sem felhúzott revolver nélkül!

Stiebel portásnak az orra-szája tátva maradt.

– És még valamit – kérte Seiler úr. – Ha elmennek, kérje tőlük vissza a kulcsot. Semmi kedvem szállodában aludni.

És ment!

Stiebel zsebre vágta a kulcscsomót, és nem tudta, hogy mit gondoljon a negyedik emeleti lakóval folytatott beszélgetéséről.

– Ez egy tragédia – mormogta végül. – Ilyen fiatal, és már egészen bolond.

Azért továbbra is ott maradt a kapuban, mert mit lehessen tudni.

A berlini villanegyed egy előkelő háza előtt pompás autó állt meg. A sofőr leugrott, felrántotta a kocsi ajtaját. Egy alacsony, nagyon finom, idősebb urat segített ki, aki barátságosan bólintott a sofőrnek:

– Szükségem van még magára. Várjon itt! – A sofőr tisztelgett.

A nagyon finom öregúr belépett a villa kapuján. Egy inas sietett eléje a lépcsőkön, és mélyen meghajolt.

– Minden rendben van? – kérdezte az úr.

– Igenis, Steinhövel úr – mondta az inas. – Busch kisasszony a könyvtárban várakozik.

Steinhövel úr bólintott, és lassan felment a lépcsőn. A hallban a szolga elvette a kabátját és a kalapját. Azután a nagyon finom öregúr átment az előcsarnokon, és kinyitotta azt az ajtót, amelyik a könyvtárszobába vezetett.

Busch Irén, aki ugyanabban a székben ült, amelyben egykor a felvilágosodott Habsburg-házi uralkodó, II. József foglalt helyet, felugrott, és sírva fakadt, mintha már napok óta csak ezt az alkalmat várta volna a sírásra.

– Kérem, kérem! – mondta Steinhövel úr ijedten, és felnézett karcsú titkárnőjére. – Kérem, ne sírjon!

– Igenis – szakította meg egy pillanatra a sírást Irén, és nyomban folytatta.

Steinhövel gyengéden lenyomta őt II. József karosszékébe, és melléje ült egy taburettre.

– Ki gondolhatta volna, hogy egy egész rablóbanda veti magát a mi Holbeinünk után? Ez ellen igazán nem tehetett maga semmit.

A lány megnyugodott kissé, és sűrűn szipákolt.

Steinhövel úr, aki a titkárnőjét eddig erélyes fiatal hölgynek tartotta, most igazán nem tudta, hogy mit kellene tennie. Legszívesebben elővette volna a zsebkendőjét, hogy megtörölje a leány orrát. Mégis úgy vélte, hogy ez nem venné jól ki magát.

– A... az elbocsátásomat fogom kérni! – suttogta.

– És aztán mit csinálhatok én maga nélkül? – kérdezte ijedten. – Nem, gyermekem, ezt nem teheti velem! Öregember vagyok már, és nagyon megszoktam magát. Nem bocsáthatom el.

Megtörölte, a szemét.

– Igazán?

– Semmi szín alatt! – ismételte határozottan. – És most végre mondja el nekem szép nyugodtan, hogy mi történt, tulajdonképpen!

– Tegnapelőtt – fogott hozzá szipákolva – kezdődött az egész. A Hotel d’Angleterre-ben. Kint ültem a teraszon, és kávét ittam...

Seiler Ervin a Hoffmann kávéház teraszán ült, egy kis pohár pilsenit ivott, és érdeklődve szemlélte a szemközti házat, amelyben éves lakást bérelt.

– Halló! Seiler! – mondta valaki. – Olyan alvajáró benyomást keltesz ma. Mi bajod?

– Szent Isten, Struve! – kiáltott a fiatalember örömmel. – Egy örökkévalóság óta nem láttuk egymást!

– Mindig ezek a túlzások! – felelte Struve.

– A múlt pénteken eldöntetlenül végeztük a sakkpartinkat. Ha az örökkévalóság nem tartana tovább, akkor holnapután el lehetünk készülve a feltámadásra.

– Sok dolgom volt. És te? Elkészült már az e-moll szimfónia?

– Nem egészen – mondta a zeneszerző, és egyszer-kétszer végigboronált ujjaival dús fürtjei között. – Megint nem jutott semmi az eszembe. Mint általában. És erre mit tehettem volna mást, elutaztam Bautzenba.

– Miért pont Bautzenba?

– Egy régi szívügyem miatt. Ott játszik a színházban. De éppen nem ért rá.

– Ahá!

– Eltaláltad – bólogatott Struve. – És ma reggel őrizetbe vett a rendőrség! Ehhez mit szólsz?

– Nem létezik! Ki van zárva!

– Ha mondom. Nem fogod eltalálni, hogy mit követtem el. Elsősorban nem is Bautzenban voltam, hanem Koppenhágában. Itt kezdődött. Azután nem is a szívügyemet akartam felkeresni, hanem egy néhai angol királynő portréját loptam el, így volt!

– Ha így lett volna – vetette közbe Seiler Ervin –, akkor te most nem itt ülnél, hanem biztosabb helyen őriznének.

A kis zeneszerző fenyegetően rázta az öklét.

– Egy szemérmetlen szélhámos felhasználta a nevemet. Hát nem hihetetlen ez?

– Teljességgel hihetetlen – vélte Seiler, és pillanatonként a szemközti ház felé nézett.

– Ha én ezt a frátert elkapom! – kiáltott Struve úr. – Én olyan kis darabokra verem szét, hogy mikroszkóppal szedik össze!

– Úgy kell neki – biztatta a barátja.

– Szerencsére – folytatta az izgatott komponista – egy fiatal leány és egy harcsabajuszú öregember elé vezettek. Ez az ember úgy nézett ki, mint Carnera. Csak valamivel nagyobb volt és szélesebb. Mind a ketten dőltek a nevetéstől, mikor eléjük vezettek! Ez mentett meg!

– Hogy tetszett neked a fiatal hölgy? – kérdezte Seiler elgondolkozva. – Szép volt?

– Nagyon szép volt. De mit változtat ez a helyzeten?

A másik éppen felelni akart, de hirtelen egészen elfordult Struvétól, és válasz helyett feszülten figyelt.

Az utca másik oldalán két hatalmas rendőrségi autó állt meg.

A legénység leugrált róla, és rohantak be a kapuba.

– Hiszen ez az a ház, amelyben te laksz! – kiáltott Struve.

– Ez az!

A járókelők megálltak. A boltosok kijöttek az utcára. A környékbeli lakók megjelentek ablakaikban. A csoportosulás percről percre nőtt. Vadidegen emberek beszélgetni kezdtek egymással. Kíváncsiság és aggodalom tették még nyomasztóbbá a forró nyári délelőttöt.

– Úgy látszik, ma rendőrségi napom van – jegyezte meg Struve komor arccal. – Mióta laknak egy házban veled rablók?

A másik hallgatott, és mereven nézett át. Struve vállat vont.

– Vidékre kellene innen költözni. Vissza a természethez! Ahol birkacsordák, vadvirágok és egyszerű, romlatlan emberek vesznek körül!

– Fel Bautzenba! – lelkesítette Seiler. – Fel a természet kebelére, vagy hogy hívják a bautzeni ismerősödet?!

– Én nagyon komolyan beszélek. A civilizáció a művészet halálát jelenti.

– Az a tény, hogy neked semmi sem jut az eszedbe, még nem ok arra, hogy a világtörténelem más irányt vegyen – magyarázta Seiler Ervin.

A Kantstrasse 177. számú ház előtt összeverődött tömeg újra mozgásba jött. Helyet adtak a rendőröknek, akik kijöttek a kapun, és mintegy húsz komoly tekintetű urat vezettek. Az urakat párosával bilincselték össze.

A foglyokat két riadóautóra rakták. A rendőrök követték őket. A hatalmas autók elrobogtak.

És lassan eloszlott a tömeg.

TIZENHETEDIK FEJEZET
Semmi sincsen úgy, ahogy van

Az egyik pincér, aki átszaladt a másik oldalra, hogy közelebbit tudjon meg, visszajött, és be akart sietni a büféhez, hogy elmondja az újdonságait. Struve, a komponista elkapta a frakkszárnyát.

– Mi történt odaát, főúr?

– Egy betörőtársaság a százhetvennyolcas számú ház pincéjében kibontotta a falat, és behatolt a százhetvenhétbe! A portás hallott valami gyanús zörejt, és nyomban értesítette a rendőrséget. Mikor a rablók a kibontott pincefal nyílásán keresztülbújtak, a riadókészültség emberei egyiket a másik után szépen elfogták.

– És mit keresett ez a banda a százhetvenhétben? – kérdezte Struve.

– Ki tudhatja ezt? – felelte a pincér. Seiler nevetett.

– Lehet, hogy a papírkereskedésben néhány levelezőlapot akartak vásárolni.

– Nem nagyon világos a dolog – mondta Struve, és megcsóválta a művészfrizuráját. – Mi a csodának ásták ezek ki a pincét, hogy átjussanak? Sokkal egyszerűbb lett volna, ha ahelyett, hogy a százhetvennyolc számú ház pincéjébe hatolnak be, mindjárt egyenesen a százhetvenhétbe mennek. Miért kell először a szomszéd pincébe látogatást tenni?

– Talán az egyenes út túl egyszerű volt nekik – találgatta Seiler. – Vannak nagyon különös emberek.

A főpincérnek jobb áttekintése volt.

– Ha mindjárt a százhetvenhétbe mennek, akkor felfedezik őket.

– Úgy van – mondta Seiler. – Így viszont idejében el tudtak menekülni a rendőrség elől.

– Na látják – szólt a pincér. Azután meghökkent. – De hiszen így is elfogták őket! – Egy ideig gondolkozott. – Az ember nem ismeri ki magát! Azért az a dolog a pincével mégis nagyon valószínű!

– Miért?

– Ez meglátszott a betörőkön. Teli volt a ruhájuk mészfoltokkal. Úgy néztek ki, mint a kőművesek. Ennek csak volt valami oka.

A fiatalember elkedvetlenedett. Jól fog kinézni a lakásom. Még szerencse, hogy most nincs időm hazamenni – gondolta magában.

A pincér bement a kávéházba, de egy pillanat múlva visszajött.

– Seiler úr számára levél van. Ebben a pillanatban adták le.

Seiler fellépte a borítékot. Ez állt a levélben:

Nekünk előbb kellett volna találkozni és nem ellenfelekként. Szívesen társultam volna magával. Talán sor kerül még erre más alkalommal. Elismerem, hogy most túllett rajtam. Fogadja igaz tiszteletem nyilvánítását.

az idősebb Holbein.

Seiler eltette a levelet és körülnézett. Keresett valahol egy urat, akinek fehér körszakálla és sötét szemüvege van. Nem találta.

Besietett a kávéházba.

– Kisasszony – szólította meg a büfésleányt. – Ki hozta ezt a levelet?

– Egy éltesebb, magas úr.

– Fehér szakállal?

– Nem. Simára borotváltan.

– Hát persze! – kiáltott Seiler.

– Ez az úr úgy nézett ki, mint valami tanár – mondta a büfés kisasszony.

– Látnia kellett volna ezt az urat, mikor még szakálla volt! Azt mondta volna rá, hogy egy egész egyetem! – Visszasietett a teraszra, és újra leült Struve mellé, aki éppen egy dalt komponált a márványlapon. Körméig érő ceruzájával öt párhuzamos vonalat húzott az asztal lapjára, és szépen rakta egymás mellé a kottafejeket.

Seiler rosszkedvűen nézett ki az utcára. Hirtelen összerázkódott, mintha villamosáram érte volna, és megragadta Struve karját.

– Ne zavarj! – morgott a másik. Éppen kész lett a témával és most finoman, halkan elfütyülte a márványról.

– Ember! – kiáltott Seiler, és megrázta a hangköltőt. – Látod azt az előkelő külsejű urat a nyitott taxiban?

– A bútorszállító kocsi mögött? Ott a villamosnál?

– Igen. A taxi nem tud továbbhaladni. Szerencsénk van. Ide hallgass, fiam! Ha te ezt az embert élve a főkapitányságra juttatod, akkor én homlokon csókollak.

– Nem csábít az ajánlat.

– Rudikám! Ezt meg kell tenned értem!

– Hogy képzeled? Egy teljesen ismeretlen embert letartóztassak?

– Ez az ember egy rablóbanda vezetője!

– Ha ennyire érdekel, miért nem fogod el magad!?

– Nincs rá időm – mondta Seiler. – Rudi, fel! Utána elmondom neked, hogy ki volt az, aki egész Koppenhágát mint Struve úr vezérelte az orránál fogva!

A zeneszerző megelevenedett.

– Aki az én nevemben lopott?

– Azt, azt! De most már rohanj! A forgalom minden pillanatban megindulhat! És ha ki tudja kerülni a bútorszállító kocsit, akkor eltűnik!

– Honnan ismered te a hamis Struvét?

Seiler előrehajolt és súgott valamit a barátja fülébe. (Azért súgta, hogy az olvasó ne tudja előre, amit mondott.)

– Értem. És akkor te megmutatod nekem az alteregómat? – Struve reszketett az izgalomtól.

– Szavamra!

– Olyan közelről, hogy lekenhetek neki?

– Még közelebbről! De most vágtass. És jegyezd meg az autó rendszámát!

– Oktávonként furioso! – kiáltott harciasan Struve, felcsapta sörényére a kalapját, intett egy üres taxinak, és megkezdte a vad űzését. Seiler fizetett, azután elment a legközelebbi sarokig, ahol taxiállomás volt. Beült az egyik autóba, és odaszólt a sofőrnek:

– Borckstrasse és Belie-Alliancstrasse sarok. Külz hentes! Gyorsan! Kerülőkkel ne próbálkozzék. Ismerem az utat.

Busch Irén befejezte az elbeszélését. Semmit sem tett hozzá, és csak egész keveset hallgatott el. Azután csendben ült a felvilágosult uralkodó kedvenc karosszékében. Várta az ítéletet.

– Bravó! – mondta Steinhövel úr. – Maga nagyszerűen viselkedett. Az az ötlete, hogy Külz úrnak átadta a hamisítványt, mintha az igazi lenne, zseniális. Büszke lehet rá! Nem értem, hogy miért tesz szemrehányásokat magának? Kedves gyermekem, a sötét tánchelyiségben mindenképpen elrabolták volna a miniatűrt magától! Ha nem a hamis Struve, akkor sokkal biztosabban a rablóbanda. A Holbeinnek vége. De magával igazán nagyon meg vagyok elégedve.

– Ön túl jó hozzám, Steinhövel úr.

– Túl jó? – kérdezte a nagyon finom öregúr csodálkozva. – Csak azon fáradozom, hogy igazságos legyek. Öregembernek ez már nem esik nehezére.

Megszólalt a telefon csengője.

Steinhövel úr felállt, és a készülékhez ment. A füléhez vette a hallgatót. Rövid idő múlva felderült az arca.

– Igazán? – kiáltotta. – Hiszen ez nagyszerű! Azonnal jövünk! – Letette a hallgatót, és megfordult. – Mit szól hozzá? A miniatűr a főkapitányságon van!

Irén rekedten kérdezte:

– É... és Struve úr? Vagyis a hamis Struve? Ő is?

– Nem. Csak a banda!

– De hiszen azok el sem lopták a Holbeint!

– Talán mégis? Rövidesen megtudunk mindent – mondta az öreg műgyűjtő, és megveregette a leány kezét. – Egy-kettő! Jöjjön, gyermekem! – Kinyitotta az előcsarnokba vezető ajtót.

Megjelent az inas.

– Kalap és kabát! – kiáltotta Steinhövel úr.

Még jóformán egy perce sem volt, hogy Külz hentesmester felszállt üzlete előtt az autóbuszra, mikor egy karcsú fiatalember lépett a boltba.

Külz Emília asszony kijött a szobából.

– Szolgálhatok?

Az úr udvariasan megemelte a kalapját, és a mester után érdeklődött.

– Nem veszünk semmit – mondta Külzné.

A fiatalember nevetett.

– Kérem, én nem is akarok eladni semmit!

– Ne haragudjon – mentegetőzött Külzné. – Ha valaki a mesterrel kíván beszélni, az majdnem mindig kereskedelmi utazó.

– Én nem vagyok az. Legyen olyan szíves, és hívja ki a férjét. Jó ismerősök vagyunk. – Újra megemelte a kalapját, és egy nevet mormogott. Ő maga sem értette.

– Igazán kár – mondta az asszony. – A férjem ebben a percben, ment el. Üzen neki valamit?

A fiatalember határozatlanul csóválta a fejét.

– Nehéz dolog. Vannak ügyek, amelyeket legjobb kizárólag annak elmesélni, akire tartozik. Nincs igazam?

– De, lehet – hagyta rá az asszony.

– Sokáig fog elmaradni?

– Nem is sejtem! Öt perc előtt hívták fel telefonon az izé... – nem tudta tovább mondani.

– A rendőrségről, ugyebár?

Külzné meglepetten nézett a fiatalemberre.

– Jelen voltam Warnernündében a nagy eseménynél. Szép kis cirkusz volt! Elmesélte önnek?

Bólintott.

– Most utólag megtudtam valamit – csevegett a fiatalember –, ami valószínűleg összefügg az üggyel, és a maga férjét rendkívül érdekelné.

– Legokosabb, ha felhívja! – tanácsolta Külzné. – A főkapitányságon van. A telefont megtalálja a szobában. – Hüvelykujjával az ajtó felé bökött.

– Nem jó – mondta a fiatalember. – A telefonnak gyakran sok hallgatója van. Legokosabb lesz, ha ebéd után megint erre jövök.

Mikor látta, hogy Külzné nem mond ellent, aggodalmas hangon mondta félig magában: remélhetőleg nem lesz már késő.

A hentesné meggondolta magát.

– Tudja, mit? Ha megengedi az ideje, várja meg a férjemet.

A fiatalember elővette az óráját, és elgondolkozva nézte a számlapot.

– Rengeteg elintéznivalóm van ugyan. De egy órácskát talán áldozhatok rá.

– Akkor rendben van – mondta Külzné. Átvezette vendégét az állvány mögött, és kinyitotta előtte az ajtót. – A tulajdonképpeni lakásunk az emeleten van. Ez nem valami szép szoba.

A vendégnek egészen más véleménye volt.

– Elragadó szoba! – mondta lelkesedve.

– Hát megjárja. De mit is tehetnék? Nem lehet egész nap az üzletben állni és várakozni a vevőre, aki nem jön. Különösen azóta nehéz ez, mióta a lábaim fájnak.

A vendég leült, és nagy alapossággal tájékoztatta magát Külzné lábbántalmai felől. Az asszony részletesen informálta. Éppen az apróbb és speciális tüneteket mondotta el, mikor a fiatalember félbeszakította, és aziránt érdeklődött, hogy kinek van a családban ma a születésnapja.

– Ugyanis valami ünnepi kalács szagát érzem.

Külzné elégedetten mosolygott.

– Nincs semmiféle születésnap. Oszkár miatt történik minden. Gyorsan egy kis cseresznyés rétest sütöttem. Ma este együtt lesz a család. Eljönnek az összes gyerekek, a vők és a menyek. És elhozzák a gyermekeiket is. Olyan kis ünnepségféle lesz. Körülbelül húszszemélyes.

– Gyönyörű istenáldása! – jegyezte meg a vendég, és körülnézett. – Igazán meghitt, kedves szoba! – Tekintete megállt a bőrdívány felett.

– Ezt Koppenhágából hozta nekem Oszkár – mesélte a hentesné. – Én közönségesnek találom. Szerintem egy tisztességes asszony nem öltözködik így. Nem olyan drága a szövet, hogy ennyire takarékoskodni kelljen! Megjegyzem, a kép nem is valódi.

A fiatalember érdeklődése a Boleyn Anna körül látható családi képek felé fordult.

Az asszony keresztnevek golyózáporát intézte ellene a képekkel kapcsolatban. A kiterjedt Külz család tagjaitól ámultan és szédülten ült ott.

Megszólalt a boltajtó csengője.

– Vevő – mondta Külzné. – Muszáj kiszolgálnom. Remélhetőleg nem fog unatkozni.

A vendég felvett egy újságot az asztalról. A Hentes Híradó volt.

– Majdcsak elűzöm az unalmamat!

– Úgy, mintha otthon lenne.

– Úgy lesz.

Külzné kisimította a keményített, fehér kötényt, és eltűnt a bolt ajtajában.

Steinhövel úr, Irén és Külz hentes egy főfelügyelő vezetésével a kapitány elé kerültek. A szoba tele volt emberekkel. Vagy két tucat komoly tekintetű úr állt a fal mellett. Az urak párosával voltak megbilincselve.

A kapitány üdvözölte a látogatóit. Nagyon jó kedve volt.

– Legyenek elnézéssel, de más vendégeim is vannak. Nem engedtem elvezetni az urakat anélkül, hogy önök lássák őket. – Busch kisasszony és Külz úr felé fordult. – Milyen kicsi a világ. Nagyon csodálkoznék, ha nem fedeznének itt fel néhány ismerőst.

Irén hátrahúzódott. Ezzel szemben Külz Oszkár kiegyenesedett, és a banditák elé lépett, hogy közelebbről nézze meg őket. Elsősorban Achtel Fülöp úr borízű arcát vette észre, villogó vörös, hatalmas orrával. Nem messze tőle felfedezte a kis Storm urat, felcsúszott, elálló füleivel. És ott állt az a kellemetlen úr, aki a kupé sarkában ült, és felvilágosította őt arról, hogy a kompon két vámvizsgálat van. Mellette személyesen a hamis vámtiszt! És még sok más útitársát látta itt viszont Külz úr. Visszafordult az íróasztal felé.

– Igaza van, kapitány úr. A világ nagyon kicsiny! Sajnálom, hogy itt kell találkoznom ezekkel az urakkal. Inkább szerettem volna a viszontlátást egy sötét erdőben megérni. Ott jobban elintéztem volna velük az ügyemet.

– De kedves barátom! – mondta, Storm úr. – Hogy beszél ön velünk!

– Fogja be a száját! – szólt rá az őrmester.

Külz ijedten hátralépett.

– Miért fogjam be a számat? – kérdezte megbotránkozva.

– Nem magáról van szó! – jegyezte meg Achtel Fülöp úr. – A hatósági személy velünk társalog!

– Vezesse el őket! – rendelkezett a kapitány.

– Csakhogy – mondta Karsten. – Végre is nem vagyunk a panoptikumban!

– Ki velük! – kiáltott a rendőrtiszt.

Az ajtó nyílt. A Rostocki Tarokk Egyesület (alapíttatott 1896.) távozott az őrmester után, vizsgálati fogságba.

A kapitány kinyitotta az egyik ablakot, és mély lélegzetet veti. Azután visszajött, az íróasztalához, és átnyújtott Steinhövel úrnak egy kis csomagot.

– Nagyon örülök – mondta ünnepélyesen –, hogy az ellopott miniatűrt ilyen rövid idő után máris visszajuttathatom önnek. Duplán ad az, aki gyorsan ad.

Az öreg gyűjtő megindultan vette át az értékes csomagocskát.

– Igazán nagyon köszönöm önnek, kapitány úr! Kibontotta a csomagot. Egy kis fadoboz került napvilágra. – Meg tudja magyarázni, hogy a miniatűr milyen módon került a banda kezébe? Ha jól tudom, az volt a feltevés, hogy a képet az a fiatalember lopta el, aki Struve Rudolfnak adta ki magát. A kapitány zavarban volt, és vállat vont.

– A riadókészültséget körülbelül egy félórával ezelőtt kihívták a Kanststrasse egyik házához. A bandát az előre jelzett lakásban találták. A főbérlő bezárta őket a szobájába, azután nyoma veszett.

– Elsőrangú – mondta Steinhövel úr. – És ez a leleményes főbérlő valószínűleg azonos a hamis Struvéval. Vagy nem? – Kinyitotta a kis kazettát, amiben a miniatűr volt.

– Azt hiszem, így van – felelte a kapitány. – A bérlő neve különben Seiler Ervin. Hogy azonos-e a hamis Struvéval, azt még nem tudjuk. De majd utánajárunk.

– Ezt nem értem – szólt közbe Irén. – Ha ez a Seiler úr tolvaj lenne, akkor nyugodtan elvihette volna a miniatűrt, mielőtt vagy miután a rablókat bezárta!

– Ha a mi Struvénk a maga Seilere – vélekedett Külz Oszkár –, akkor megismétlem, amit már a rostocki kapitány előtt is kijelentettem: ez az ember nem tolvaj!

– Akkor mi? – kérdezte a berlini kapitány. Közben az öreg gyűjtő előhúzott egy nagyítót a zsebéből, és megvizsgálta a miniatűrt, mint egy gondos háziorvos a betegét.

A kapitány felállt.

– Nos? – kérdezte. – Meg van ön elégedve velünk?

Steinhövel úr kényelmesen hátradőlt a székében.

– Nem kimondottan, kapitány úr! Amit ön olyan kedvesen és gyorsan kézbesített itt nekem, az sajnos nem a valódi Holbein. Hanem az utánzat!

TIZENNYOLCADIK FEJEZET
Motorosított hajtóvadászat

A kapitány és látogatói percekig ültek mozdulatlanul, és egy szót sem tudtak szólni. Tökéletes tanácstalansággal néztek egymásra. Az ijedtség szinte megbénította őket.

– Ez utánzat lenne? Bizonyos ön abban, Steinhövel úr, hogy nem téved?

– Nem tévedek – felelte a gyűjtő. – Cseppet sem túlzok, ha azt mondom, hogy egész Európában nincs még valaki, aki az én helyemben kevésbé tévedhetne! – Visszahelyezte a Holbein-utánzatot a selyemmel bélelt ládikóba, és a ladikot az íróasztalra tette.

Külz hentes izgatottan rángatta dús harcsabajuszát.

– Az ördög van ebben a játékban! A rendőrséggel együtt vágtatunk egy rablóbanda nyomában, a rablóbanda egy fiatalember nyomában, és ez a fiatalember a valódi helyett ellopta a hamis miniatűrt!

– Nem értem – mondta Busch kisasszony. – A miniatűrt az én retikülömből rabolták el! Mikor a tánchelyiségben újra világos lett, a retikülöm már üres volt!

– Valószínűleg tévedett – vélte a rendőrtiszt. – Talán nem a valódit, hanem az utánzatot vitte magával a tánchelyiségbe.

– Ez ki van zárva – felelte a fiatal hölgy. – Ez teljesen ki van zárva! Hiszen a kópiát éppen akkor küldte vissza a banda. Ott feküdt még az asztalon, Külz úr előtt. Akkor is ott feküdt, mikor sötét lett!

– Akkor nem értek valamit – szólt a kapitány. – Mondja, Steinhövel úr, lehetséges, hogy a képről több másolat is van forgalomban?

– Nem. Ez nem lehetséges.

– Akkor – mondta a kapitány – csak egy megoldás van! Ugyanis, ha a miniatűr, amelyet eddig az igazinak hittünk, utánzat, akkor szükségképpen a másik, amely idáig mint kópia szerepelt az igazi! Kedves Busch kisasszony, tehát közölje velünk, hogy hol van e pillanatban a másik miniatűr?

A fiatal lány ajkai elsápadtak és reszkettek.

– Odaadtam Külz úrnak, mert olyan kedves volt hozzám egész idő alatt. Azt hittem, hogy ez ellen Steinhövel úrnak nem lesz semmi kifogása.

Steinhövel úr az íróasztalon álló faládikóra mutatott.

– A valódi hamisítványt örömmel ajánlom fel én is. De mit csinált közben a másik miniatűrrel, Külz úr, amelyet a titkárnőm önnek ajándékozott, és amint most kiderült, tulajdonképpen az igazi volt?

A hentes nagyot ütött a térdére.

– Ezt a buta históriát! – Harsogva kacagott.

– Hát hol van, kérem, a miniatűr? – kérdezte a kapitány idegesen.

– A bolt mögötti szobában lóg! – kiáltott Külz úr diadalmasan. – Az öreg bőrdívány fölött. A családi képek sorozatában!

Az érdekeltek megkönnyebbülten sóhajtottak.

– Emília egyszerűen meg fog őrülni, ha megtudja, hogy egy félmillió lógott a bőrdívány fölött! Tudja, mit mondott, mikor meglátta a miniatűrt? – Külz hatáspauzát tartott. Azután kivágta a poént: – Azt mondta, hogy egy szelet csokoládénak jobban örült volna!

A jelenlevők udvariasan nevettek.

– Akkor – állapította meg a kapitány – ez egyszer még szerencsénk volt! Már aggódtam, hogy Külz úr elhagyta a vonatban a félmilliót.

– Engedje meg – szólt sértődötten Külz –, Irén kisasszony ajándékát igazán nem fogom elhagyni! Ez bűn lenne!

– Kedves Külz úr – kérte a kapitány –, legyen olyan jó és hívja fel őnagyságát! Közölje vele, hogy elküldünk néhány embert. Ezeknek szolgáltassa ki azt a kis emléket, amit ön az útról hozott! Nagyon szívesen küldünk neki néhány tábla csokoládét cserébe.

– Elfogadva – mondta Külz. A telefonhoz ment. – De ha kérnem szabad, polgári ruhás rendőröket küldjön. Különben még azt hihetnék a Borckstrasse környékén, hogy a Külz család rossz útra tért.

– Minden úgy lesz, ahogy óhajtja!

A hentes tárcsázott, és mialatt várta, hogy jelentkezzen az üzlete, ravaszul kacsintott Busch kisasszony felé.

– Igen, igen – diadalmaskodott. – Jól néznétek ki mindnyájan a Külz papa nélkül!

A hívott szám jelentkezett.

– Halló! – kiabált Külz. – Te vagy az, Emília? Igen, még itt vagyok a kapitányságon. Most hallgass jól ide! De ne ijedj meg! Néhány polgári ruhás rendőrt fognak odaküldeni, nem, nem. Nem téged akarnak elvinni. A miniatűrt. A miniatűrt!! Nem érted? Ember! Az a kis kép, amit a világkörüli utamról hoztam! Igen, a dívány felett! Megértettél? Hála Istennek!

Rövid ideig nem hallatszott semmi, azután szavak áradata szűrődött ki a nagy csendben a kagylóból.

Külz Oszkár úr hirtelen megkapaszkodott az íróasztalban, majd lassan, lélektelenül letette a hallgatót, rámeredt a kapitányra, onnan a többiekre, és egy vontatott mozdulattal végig simította a homlokát. Támolyogva a székéig ment, ott magába roskadtan zuhant le.

– Mi van magával? – kérdezte Busch kisasszony aggodalmasan.

– A... az én miniatűröm is eltűnt – mondta halkan.

A kapitány felugrott.

– Mit akar evvel mondani, Külz úr?

– Mit tudom én... én... – mondta a kétségbeesett hentes. – Valami fiatalember keresett, és sürgősen beszélni akart velem. Emília a bolt mögötti szobába vezette. Azt mondta, hogy várakozhat rám. Közben vevő jött. A feleségem kiment árulni. Mire visszatért a szobába, a fiatalember már nem volt ott. A feleségem nem sokat törte a fejét az eseten, azt hitte, hogy a fiatalember elunta a várakozást. Csak most, mikor én felhívtam, vette észre, hogy a miniatűr nincs már a dívány felett! Az a fickó egész egyszerűen leakasztotta a szögről, és a folyosóra nyíló ajtón keresztül elment.

– Megint ez az átkozott fiatalember! – ordította a kapitány magánkívül, és hatalmas ácsceruzáját a papírkosárba dobta.

Steinhövel úr fájdalmasan mosolygott.

– Én mindig nagy barátja voltam a szorgalmas fiatalembereknek. De ez az egy, bevallom, engem is idegesít a túlbuzgóságával.

A kapitány felemelte a fejét.

– Most már egyszerű a dolog. A warnemündei távozása után észrevette, hogy véletlenül az utánzatot rabolta el. Ezért hagyta, hogy a lakásába beözönlő banda ellopja tőle a miniatűrt. Evvel kettős célt ért el. Lerázta a versenytársait. És számított rá, hogy időt is nyer, mert nem fogjuk azonnal felfedezni a manipulációt. Az így nyert időt arra használta fel, hogy meglátogatta Külznét, és a legnagyobb nyugalommal ellopta az eredetit, amelyet mint valami értéktelen holmit, minden élővigyázat nélkül a falon hagytak.

– És honnan tudta ez a... ez a fiatalember, – kérdezte Busch kisasszony – hogy a második miniatűr Külz úrnál van? A fiatalember már régen nem volt Warnemündében, mikor én az állítólagos másolatot Külz úrnak ajándékoztam! Ez kissé hihetetlen!

A kapitány legyintett az aggályok felett.

– Egyszerűen megpróbálta! Valahol csak kellett lennie a másik miniatűrnek. Azonkívül ne feledje el, kedves kisasszony: a gazembereknek legtöbbször nagyobb szerencséjük van, mint a tisztességes embereknek.

Külz mester sóhajtva mormogta:

– Mindig ezek a teóriák! – Azután újra a sötét gondolataival foglalkozott.

– Amit a titkárnőm közbevetett – jegyezte meg Steinhövel úr –, abban sok megfontolandó van. Az az érzésem, hogy még nem tudunk mindent ebben az ügyben.

– Teória – motyogta Külz papa. – Csupa teória. – Hirtelen kihúzta magát, felemelkedett, és a gyűjtő elé állt. – Egy azonban kétségtelen! A miniatűr eltűnt! Steinhövel úr én egy félmillióval tartozom magának. Semmi ellentmondás! A bankban van hatezer márkám. A magáé. Azonkívül magáé az üzletem. Nem megy rosszul. Forgalmas helyen van. Én a feleségemmel majd a gyerekekhez költözöm.

– De az Istenért, kérem! – hebegte rémülten a nagyon finom öreg műgyűjtő, és védekezően emelte fel a kezét. – Mit csináljak én egy mészárszékkel?

– Az a maga dolga – felelte Külz. – A mesterséget elég könnyű megtanulni. De ha kifogása van ellene, adja el a boltot! Én soha életemben nem csináltam adósságot. Ezentúl is így legyen. Nem lenne nyugalmam addig, amíg egy felesleges nadrággombom van. Minden, amit bírok, mától kezdve az öné. Ha megengedi, néhány ruhát meg fogok tartani. Úgysem állnának jól magának. Kissé bővek lennének. A megbeszélteket később írásba foglaljuk. – Újra leült, és reszkető ujjakkal egy szivart vett elő a tárcájából.

– Kedves uram, ön megőrült! – mondta Steinhövel úr. – Elsősorban maga azt hitte, hogy a másolat van a tulajdonában. Másodsorban az eredetit vissza fogjuk kapni! Ugyebár, kapitány úr?

– Magától értetődik! – állította a rendőrtiszt bizonytalanul.

– Ezt maga sem hiszi – mondta Külz Oszkár. – Ha ez a fiatalember valóban rabló, akkor ön nem látja többé a miniatűrjét, Steinhövel úr! Arra mérget vehet!

– A rendőrségről nincsen valami jó véleménnyel – jegyezte meg a kapitány.

Külz Oszkár úr, úgy látszik, nem hallotta a közbeszólást. Elgondolkozva bólogatott, és vigasztalóan mondta a műgyűjtőnek:

– Később majd írásba foglaljuk.

Már több mint egy órája száguldott Struve zeneszerző a simára borotvált úr mögött! A két sofőr hamar megértette, hogy itt nem sétakocsikázásról van szó. Először az egyik sofőr előtt lett ez ijesztően világos. Ugyanis, midőn fékezni akart, hogy érdeklődjön az utasánál, mi értelme legyen ennek a céltalan vágtatásnak egy tucat különböző fő- és mellékutcán keresztül, észrevette a tükörből, hogy az előkelő úr pisztolyt vesz elő zsebéből, elhúzza a biztosítószöget, és félreérthetetlen módon odaszorítja a csövet az ő bőrkabátjához.

Az élet legfontosabb pillanataiban szó nélkül is értik egymást az emberek. A sofőr elhatározta, hogy nem érdeklődik és nem fékez. Rátiport a gázpedálra, és rohant.

A taxiban, amely az elsőt követte, kedélyesebb volt a hangulat. Struve komponista alapos keresgélés után talált egy ív kottapapirost. Darabokra tépte a papírost, és az ilyen módon előállított cédulákat a ceruzavég segítségével szöveggel látta el. Minden cédulán ez állt: „Kéretik az IA 32 875 rendszámú taxit feltartóztatni! Utasa körözött rabló! Nála van a Holbein-miniatűr!”

Minden útba eső forgalmi rendőr előtt feltűnő módon kidobott a kocsiból egy megszövegezett kottapapírdarabot. A Steinplatzon dirigáló közeg a birtokába került cédulát egy kerékpáros kollégájának adta át. A járőr értesítette az őrszobát. Az őrszoba érintkezésbe lépett a főkapitánysággal. Az ügyeletes kapitány intézkedett. Rövid idő múlva számos motorkerékpár, rendőrökkel felszerelve, keresztül-kasul zúgott Berlin nyugati városrészében, és keresték az IA 32 875 rendszámú taxit.

Az Emlékezési Templomnál került szembe Horn tanár úrral az első motoros járőr. A Rankestrassénál fékezett, és az oldalkocsiban ülő őrszem a taxira mutatott.

– Gyerünk át! – kiáltott a professzor.

– Vörös a lámpa, uram! – felelte a sofőr.

A revolver megmozdult. És a taxi, a vörös jelzés dacára keresztülrobogott a hatalmas térségen, bele a széles Tauentzienstrasséba.

Struve felugrott a kocsiban.

– Utána! – kiáltotta szinte önkívületben. – Utána! – A hajtóvadászat folytatódott.

Közvetlenül a két taxi mögött pöfögtek legnagyobb gyorsasággal a rendőrségi motorosok. Fékek sikoltottak.

A járókelők ámultak nézték ezt a szokatlan felvonulást. A magánautók rákapcsoltak, és megpróbálták követni őket. Zűrzavar mindenütt, az utca rendje tökéletesen felborult.

A hatalmas áruház előtt megállt az első taxi. Az utas kiugrott, és nagy léptekkel a bejáraton keresztül eltűnt az áruházban. A második sofőr is fékezett.

– Itt várjon! – kiáltotta Struve Rudolf, és röpült a menekülő után. Az előcsarnokban összeütközött a motoros járőr tagjaival. – Jöjjenek, uraim! – harsogta a zeneszerző, és belevetette magát a vásárlóközönség tömkelegébe.

A tanár úr eltűnt.

– Le kell zárni az összes kijáratokat! – üvöltött Struve, és már rohant fel a lépcsőn.

A kapitány látogatói éppen búcsúztak, mikor a steinplatzi őrszoba jelentette a kottapapír szövegét, amely az IA 32 875 taxira vonatkozott.

A kapitány megtette a szükséges intézkedéseket. Motoros osztagokat küldtek szét. Azonnal megszállták a városból kivezető utakat. Pillanatnyilag ez volt minden, amit tehettek.

A három látogató újra összeült, és várakozóan néztek a telefonra.

– Talán mégis szerencsénk van – mondta a kapitány. – Talán elfogjuk most ezt a fiatalembert!

– Én csak most kezdek szédülni. Magyarázza meg nekem, az Istenért, hogy ki az, aki a második taxiban ül? – kérdezte végleg megzavarodva az öreg műgyűjtő. – Ki rendezi ezt a különös hajtóvadászatot?

A másik vállat vont.

– Fogalmam sincs. Lehetséges, hogy egy konkurens, aki megbosszulja a társait, és terítékre hozza nekünk a fiatalembert. Vagy lehetséges, hogy egyike az ő sajátságos módszereinek, amelyekkel állandóan hamis nyomra terel bennünket. Ki tudhatja itt a valóságot?

Külz hentes időközben lelke mélyéig pesszimista lett.

– Ahogy én ezt a fiatalembert ismerem, ő maga dobta el a cédulákat. Egész egyszerűen avval szórakozik néha, hogy megfogja kissé az orrunkat, és vezet. Ez megint egy ilyen eset lesz. Ha hajnalig tartó űzés után elfogják a taxit, kiderül majd, hogy üres. Vagy egy ártatlan nürnbergi szállítmányozó ül benne. Ezt az eljárást már ismerem. De úgy kell nekünk! Hittünk az őszinte arcában, most cserébe néhány ökörszarvat küld nekünk. – Nagy kezei közé hajtotta le a fejét. – Ilyen gazember! Öt fontot adtam le a súlyomból két nap alatt miatta. Nézzék ezt meg! – Elhúzta magától a mellényét. – Legalább öt font! És azonkívül tönkretett!

Steinhövel nevetett.

– Szóval, még mindig ragaszkodik ahhoz, hogy beüljek maga helyett a boltjába?

– Az üzletem a magáé – mondta Külz papa. – És a bankszámláim is. Tegyen vele, amit akar! Én mindennel leszámoltam! Emíliával együtt a gyerekekhez költözöm, és segítek majd nekik a munkában.

A telefon csengett.

Valamennyien a kapitányra néztek izgatottan. Talán elfogták a taxit? Megvan a tolvaj?

– Önt kérik, Külz úr – szólt a kapitány. Külz megragadta a kagylót. – Na, mi van? – hirtelen a feje tetejéig elpirult, és indulatosan kiáltotta: – Nem! – azután lecsapta a kagylót.

Mindannyian kíváncsian néztek rá.

– Ilyen ostobaság! – szólt izgatottan. – Egy félmillióról van szó, majdnem megőrülök, és a feleségem azt kérdezi, hogy mikor jövök haza ebédelni!

Kopogtak az ajtón.

Az őrmester lépett be, és feszesen megállt.

– Steinhövel úr számára levelet hoztak.

A műgyűjtő átvette a levelet. Az őrmester távozott. Steinhövel feltépte a borítékot, elolvasta, amit írtak neki, azután szó nélkül átnyújtotta a kapitánynak. Ez is elolvasta, és továbbadta Irénnek, aki mellett Külz úr is belenézett az írásba.

– Ez az! – kiáltotta Külz Oszkár. – Ismerem a kézírását! Ilyen betűkkel írt a banda a mi fiatalemberünknek. Még a kompon. És később nekem is, mikor visszaküldték a hamis miniatűrt. Ez Warnemündében történt. Tegnap éjjel. – Most csodálkozva fordult a kapitányhoz. – De hogyan lehetséges az, hogy a rablók a börtönből levelet írnak? Én azt hittem, hogy lakat alatt vannak!

– Valószínűleg a rablóknak csak egy részét fogtuk el – vélte a kapitány.

Irén bólintott.

– A levél bizonyára attól a körszakállas, fekete szemüveges úrtól származik. Állandóan az volt az érzésem, hogy ő a banda feje.

– És most mi a teendő? – kérdezte Steinhövel úr. A kapitány csengetett.

– Természetesen odamegyünk. Néhány polgári ruhás rendőrt fogok előreküldeni. Észrevétlenül körülvétetem a házat, mielőtt mi odaérünk.

Bejött az őrmester. A kapitány intézkedett. Azután a vendégeihez fordult.

– Jöjjenek! Látogassuk meg az oroszlánt a barlangjában!

Valamennyien elindultak.

A levél az asztalon maradt. Ez állt benne:

„A miniatűr elrablásában érdekelt igen tisztelteket ezúton felkérem, hogy fáradjanak Bentstrasse 12/a szám alá.”

Az áruház összes ki- és bejáratait lezárták. A kapuk előtt rendőrök helyezkedtek el, és félpercenként távozásra szólították fel a bámészkodókat. A kapuk mögött is rendőrök álltak. Ezek feltartóztatták az áruházból kifelé özönlő vevőket. A hangzavar emlékeztetett az állatkert hangulatára, közvetlenül etetés előtt.

A fanatikus zeneszerző a rendőrlegénységgel a nyomában összevissza száguldozta a kéznél levő folyosókat és a lába elé kerülő lépcsőket, valamint raktárakat. Az osztályvezetők és alkalmazottak minden zugot megnéztek, minden szekrényt kinyitottak. Praktikus zseblámpákkal bevilágítottak a polcok alá. Valamennyi függönyt meglebbentették. Leállították a lifteket. Boyok és csomagolok lázasan sürögtek a pincében, és felemeltek minden deszkát.

Horn tanár űr egyszerűen eltűnt.

Az áruházba bezárt vásárlók idegállapota percről percre romlott. A Struve Rudolf nyomába szegődött, legénység utolsó erőit használta fel, és egyre bizalmatlanabb pillantásokat vetettek a fáradhatatlanul vágtató kis kövér ember felé.

Ki tudja, mi történt volna végül, ha az áruház előtt ácsorgó tömegben nincs véletlenül jelen egy öt és fél éves kisleány! Ezt a gyereket Marikának hívták, és édesanyjával együtt ácsorgott a helyszínen. Édesanyja a többi ácsorgókkal észrevételeket váltott. Ezzel szemben Marika, akinek fogalma sem volt arról, hogy mi történik itt, a kirakatablakokat szemlélte.

A kisgyermek egyszer csak felkiáltott:

– Nézd, mama! Az a nagy baba pislog a szemével! – Akik Marika megjegyzését hallották, mintegy vezényszóra követték a gyermek ujjacskájának irányát tekintetükkel. Vagy húsz ember bámulta a jelzett kirakatot.

Kabátok, kalapok, pizsamák és selyemingek között ült egy elegáns viaszfigura.

Előkelő, idősebb, simára borotvált urat ábrázolt.

– Hiszen ez nem baba, ez ember! – kiáltotta egy meglepett hang élesen.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET
Kühlewein úr megtanulja, hogy mi a félelem

Mikor a rendőrségi autó fékezett a Beutstrasse 12/a szám előtt, az utasok elcsodálkoztak. A kapitány ámultan kérdezte:

– Mióta rejtőzködnek a rablóbandák előkelő biztosító intézetekben?

Kiszállt az autóból, azután segített a leánynak és a két öregúrnak, akik követték.

– Ezek új módszerek – mondta Külz úr, mint akinek már van némi tapasztalata.

Steinhövel úr hitetlenkedett.

– Talán eltévesztettük a házszámot?

Busch Irén hirtelen a főnökéhez lépett.

– De hiszen ez a mi biztosítónk! A koppenhágai képviselőjénél biztosítottuk egy félmillió koronára a miniatűrt!

A kapitány besietett a portáshoz. Azután még gyorsabban jött vissza.

– A vezérigazgató vár bennünket. A portásnak utasítása van, hogy vezessen minket az első emeletre.

– Mosolygott. – Azt hiszem, nyugodtan hazaküldhetem az embereimet, akik körülzárták az épületet.

– Azt már nem! – kiáltotta Külz. – Ki tudja, milyen szélhámosság fog megint kiderülni! Lehet, hogy csapdát állítottak nekünk. És a vezérigazgató a portással együtt két álruhás rabló! Csak hagyja békében a rendőreit!

– Hát jó – mondta a rendőrtiszt, és előresietett.

A többiek kissé riadtan követték. Egy altiszt az első emeletre kísérte őket, és az előkelően berendezett fogadószoba ajtaját nyitotta ki.

Rövid idő múlva megjelent a fogadószobában Kühlewein úr, a Berolina Biztosító Társaság vezérigazgatója. Kifogástalanul öltözött, reprezentatív úr volt, megismerkedett az igen tisztelt felekkel, és nagyon örült, amit több ízben hangoztatott is, hogy a világhírű műgyűjtőt, Steinhövel urat végre szemtől szembe láthatja.

Miután kellő mennyiségű kedvességet és finomságot árasztott maga körül, leült és megnyomott egy csengőt. Azután a gyűjtőhöz fordult.

– Csak nagyjában vagyok informálva a megállapodásról, amelyet ön a Társaságunkkal kötött. Remélem, az üzlet kimenetele felment majd engem e kétségtelen hanyagságom következményei alól. Mellesleg valahol azt hallottam, hogy ön a miniatűr miatt, amit Kristensen dániai vezérképviselőnknél ötszázezer koronára biztosított, már aggodalomban élt.

A jelenlevők csodálkozva összenéztek. Steinhövel, ez a nagyon finom öregúr szólalt meg elsőnek.

– Hogy aggodalomban éltem? Már megbocsásson, Kühlewein úr! Még most is aggodalomban élek! Súlyos aggodalomban!

A vezérigazgató nem értette.

– Na de miért, igen tisztelt Steinhövel úr?

Az az alkalmazott, akinek a csengetés szólott, a szobába lépett, és meghajolt.

– A cégvezetőnk – mondta Kühlewein. – Kedves Klapproth, átadom magának a páncélszekrény kulcsát. Legyen olyan szíves, hozza be nekünk azt a csomagocskát, amelyben a koppenhágai miniatűr van.

Klapproth cégvezető átvette a kulcsot, és távozott.

– Most üti a tizenharmadikat! – mondta Külz Oszkár.

Steinhövel úr izgatottan rángatta a kézelőit.

– Meg fog bocsátani nekünk, Kühlewein úr, hogy ilyen különösen viselkedünk. De a miniatűr, amelyről ön abban a hiszemben van, hogy a páncélszekrényben őrzi, körülbelül egy óra előtt Külz úr lakásáról, bűnös kezek által, eltűnt!

– Úgy van – szólt közbe Külz. – A bőrdívány felett lógott a bolt mögötti szobában.

Busch kisasszony kiegészítette a magyarázatot:

– Ugyanis, mi hamisítványnak tartottuk. Sajnos, ebben tévedtünk.

Kühlewein vezérigazgató úr olyan pillantásokkal méregette vendégeit, mint egy szelídítő, aki nyugtalankodó oroszlánjai között veszi csak észre, hogy szórakozottságból elfelejtett pisztolyt és korbácsot magához venni.

Most a kapitány szólt közbe.

– Jelen pillanatban két tucat motoros járőr teszi tűvé Berlint egy taxi miatt, amelyben állítólag a miniatűr tolvaja ül a valódi Holbeinnel együtt, és külföldre akar menekülni!

– Hát ez egyszerűen őrület! – kiáltott a vezérigazgató. – Biztosítom önöket – ez a szavajárása még ügynök korából maradt meg –, biztosítom önöket, hogy a miniatűrt nem lopták el, hanem jói megőrizve a mi páncélszekrényünkben fekszik, és néhány pillanat múlva kiszolgáltatjuk Steinhövel úrnak!

– Tévedés kizárva? – kérdezte Külz úr.

– Teljesen kizárva! – De hirtelen valami bizonytalanság lett úrrá a vezérigazgató úron. – A fiatal hölgy egy másolatot említett. Lehetséges, hogy a másolat van nálunk?

– Nem – mondta Steinhövel úr, és elővette aktatáskájából a kis csomagocskát. – A másolat nálunk van.

Ekkor megjelent a cégvezető, Klapproth úr, átnyújtotta főnökének a Wertheim-kulcsot, és egy kis csomagocskát, amit magával hozott.

Valamennyien megbabonázva ültek, és mozdulatlanul meredtek a csomagra.

– Parancsoljon! – mondta Kühlewein úr, és egy lendületes kézmozdulattal átnyújtotta a varázslatos tárgyat Steinhövel úrnak.

A műgyűjtő gyorsan kibontotta a papírt, elővette belőle a faládikót, és kinyitotta.

– A miniatűr! – suttogta Irén. – Valóban a miniatűr.

A műgyűjtő kezében újra megcsillant a nagyító, rövid ideig vizsgálta a képet, azután hátradőlt a széken, és bután ezt mondta:

– Hihetetlen! Az igazi!

– Nos tehát! – mondta elegánsan a vezérigazgató. Azután a cégvezetőhöz fordult. – A tisztelt felek nem akarták ezt elhinni. Sőt határozottan állították, hogy a miniatűrt egy órával ezelőtt ellopták, és a tolvaj szökésben van. – Vidáman felrántotta a szemöldökét. – Kedves Klapproth úr, közölje a tisztelt felekkel, hogy mióta hever ez a kis csomag a mi betörésbiztos páncélszekrényünkben a gazdáját várva?

A cégvezető tűnődött, megsimította az állát, látszott, hogy nem akar hozzávetőlegeset mondani, azután így szólt:

– Hát, annak lehet... legalább egy félórája.

A Berolina vezérigazgatója elszörnyedve ugrott fel.

– Mit mond?! Csak félóra óta van itt? Azonnal küldje ide azt a tisztviselőt, aki feldolgozta az ügyletet!

Klapproth cégvezető kisietett a szobából.

Kühlewein úr izgatottan járt fel és alá a hatalmas, puha szőnyegen, és időnként fenyegetően nézett az ajtóra.

– Bocsássanak meg, kérem – szólt zavartan –, de én úgy állok itt most... úgy állok itt...

– Mint vezérigazgató az új kapunál – segítette ki a szolgálatkész hentes.

A vezérigazgató erőltetetten mosolygott.

– Azt hiszem, igaza van. Körülbelül húsz perc előtt értesültem, hogy Steinhövel úr útban van a miniatűrért. Kissé csodálkoztam, mikor megláttam, hogy egy rendőrtisztviselővel jön. De azt hiszem, hogy ma még néhányszor lesz alkalmam kissé csodálkozni.

– Isten akarata! – mondta Külz. – Mi önnel együtt fogunk csodálkozni. Azt hiszem, jó lesz, ha még idejében leül. Az nem árthat! – Azután Busch kisasszony felé fordult. – Úgy érzem magam, mint akit főbe kólintották. Bizonyos, hogy ez az igazi miniatűr? Nem fog megint kiderülni, hogy csak egy teóriával állunk szemben?

– Ez az eredeti – nyugtatta meg Steinhövel úr. – Az egyetlen, ami a világon van.

Újra nyílt az ajtó. Egy fiatalember lépett a szobába.

– Egyike a mi aligazgatóinknak – mutatta be Kühlewein barátságtalanul. – Ő ismeri ezt az anyagot.

A fiatalember, aki ismerte ezt az anyagot, meghajolt, és közelebb jött. Seiler Ervin úr volt!

Irén kisasszonyon kívül senki sem értette, hogy miért ugrik fel az öreg Külz és veti rá magát, mint egy harcias indián, a fiatalemberre.

Egy szék felborult, Külz kiabált.

– Hurrá! – és a Berolina aligazgatóját megölelte. – Bravó, fiam! – ordította. – Így becsapni minket! Maga igazán veszélyes fickó! – Boldogan kacagott. – Én azonnal mondtam, hogy maga nem igazi rabló! – Azután büszkén megfordult és Seilerre mutatott. – Ő az, uraim! Ő az!

– Kicsoda? – kérdezte Kühlewein vezérigazgató. A kapitány megmagyarázta:

– Valószínűleg arról a fiatalemberről van szó, aki egy óra előtt Külz úr lakásáról ellopta a miniatűrt!

– Úristen... – mormogta a vezérigazgató, megroggyant a térde, és szinte hallatszott, ahogy libabőrzik az egész teste. – Seiler, maga tolvaj?

A fiatalember zavartan húzta fel a vállait.

– Így kellett tennem! Kedves Külz úr, engedje meg, hogy utólagos beleegyezését kérjem a lopáshoz!

– Bármikor nagyon szívesen, fiam! – felelte Külz. – Igazán boldog vagyok, hogy maga nem betörő, hanem csak betört!

Seiler Ervin mentegette magát:

– Nagyon bonyolult volt. Nem tudtam szabadulni a gyanútól, hogy a rendőrség az én lakásomban csak egy részét fogta el a bandának. Az elővigyázat arra késztetett, hogy felkeressem önt a hurkagyárában, Külz papa. Éppen úgy megtörténhetett volna, hogy a miniatűr Steinhövel úr villájába érkezett már. De nem így volt. Ott lógott a bőrdívány felett!

Az öreg műgyűjtő elgondolkozva mondta:

– Maga már Warnemündében tudta, hogy nem az igazit, hanem a hamisat lopta el? Vagy ez csak tévedés volt?

Kühlewein vezérigazgató percekig kapkodott levegőért.

– Mi... micsoda?... Seiler úr már Warnemündében lopott?

– Sajnos – ismerte be töredelmesen a fiatalember. – Meg kellett tennem! Vannak esetek, mikor nem áll módunkban megválogatni az eszközöket. Mikor a táncteremben sötét lett, már nem lehetett kesztyűs kézzel semmit sem elintézni. Feltéptem Busch kisasszony retiküljét, belenyúltam, és elraboltam a miniatűrt.

A kapitány bizalmatlanul nézett a delikvensre.

– Ön azt mondja, hogy Warnemündében az eredetit lopta el. A lakásán elfogott betörőknél viszont a másolatot találtuk meg. Mivel magyarázza ezt? Különben köszönöm, hogy a kezünkre játszotta azt a bandát.

– Nagyon szívesen! – felelte a fiatalember. – Ami a két miniatűrt illeti, igazán kézenfekvő a történet. Mikor a világosság kialudt, a kópia még ott feküdt az asztalon. Éppen előzőleg küldte vissza a banda Külz úrnak. A sötétben kiloptam az eredetit a kisasszony kézitáskájából. Azután odatettem az asztalra, Külz úr elé, mintha a kópia lenne, a kópiát viszont magamhoz vettem és menekültem. Természetesen az érdekelteknek csak egy lehetséges feltevés adódott: hogy én vittem el az eredetit! Ennek következtében a rablók nem érdeklődtek tovább a kisasszony és Külz úr iránt. Kizárólag engem üldöztek abban a hitben, hogy a valódi miniatűr a zsebemben van. Ilyen módon sikerült nekem a fickókat Wamemündétől Berlinig csalogatni a nyomomban. Azután bezártam őket a lakásomban, ahol letartóztatták valamennyit. Amint látja, aránylag egyszerű volt... így értem el azt, hogy az eredeti miniatűr biztonságban legyen. És hogy biztonságban legyen Busch kisasszony, valamint Külz úr.

– Óriási! – kiáltott a hentes. – Mesés! Ha ilyesmit hallok, szinte irigy leszek!

Az öreg műgyűjtő lassan bólogatott.

Viszont Kühlewein vezérigazgató urat megtörte az elbeszélés! Ezek a módszerek merőben újak voltak számára a biztosítási szakmában.

Selier Ervin folytatta az előadást.

– Mialatt a törzskávéházamból figyeltem, ahogy a riadókészültség lehozta a bandát a lakásomból, levél érkezett számomra a főrablótól, aki különben még mindig szabadlábon van. Rövid idő múlva megpillantottam őt a kávéház előtt egy taxiban. Hatalmas, ősz szakállát ugyan leborotváltatta, de én azért ráismertem. Ettől újra megrémültem. A leggyorsabban igyekeztem a Borckstrasséba jutni, és meglátogattam Külzné asszonyt. Ha a miniatűr ott van, akkor nyomban biztonságba kell helyeznem. Erre gondoltam, mikor megláttam a taxiban a bandafőnököt. És így, miután Warnemündében elloptam a másolatot, Berlinben már az eredetit szereztem meg bűnös úton. Ha az ember megindult a lejtőn, akkor már nincs többé megállás.

– Szóval az az ember, akit a motoros járőrök üldöznek, a banda főnöke? – kérdezte a kapitány.

– Reméljük – bizakodott Seiler. Kissé figyelmetlen lett közben, mert néhányszor Irén felé pillantott, aki komoran nézett ki az ablakon.

– De hát varázsló maga? – kérdezte a kapitány. – Közben még arra is volt ideje, hogy a belváros forgalmi rendőreit cédulák útján tájékoztassa a taxi rendszámáról, amelyben a borotvált rablóvezér ül?

– Varázsló nem vagyok – felelte a fiatalember. – És a cédulákhoz semmi közöm. Azokat bizonyára Struve barátom osztogatta.

Külz úr hatalmasat nevetett:

– Az a kis kövér, Bautzenból, a maga barátja? Szép kis botrányt csinált, mikor letartóztatták.

– Ismerem az esetet – mondta Seiler. – Találkoztunk a kávéházban. Én küldtem őt, hogy leggyorsabban kövesse a rablóvezért. Ki tudja, hol van most. Remélem, nem történt vele semmi baj.

A kapitány megmagyarázta a vezérigazgatónak, hogy milyen okból tartóztattak le ártatlanul egy Struve nevű zeneszerzőt.

– Szörnyűség! – hüledezett Kühlewein úr értetlenül. – Hamis név alatt is szerepelt a mi aligazgatónk?

– Nem volt más választásom – jelentette ki Seiler Ervin. – Megfigyeltem Koppenhágában, hogy Irén kisasszonyt és Külz urat a banda egyes tagjai követik. Ezért kerestem az alkalmat, hogy idegen néven megismerkedhessem velük. A közelükben akartam lenni, ha valami komoly veszély fenyegeti őket.

Busch Irén közbeszólt:

– Seiler úr nem sajnálta a fáradságot. Még egy lipcsei unokanővért is kitalált a számomra, akit szintén Irénnek hívnak, és kreált egy nagybácsit Hannoverben, aki mint fülorvos keresi meg a mindennapi kenyerét.

– Az unokanővér hazugság volt – vallotta be a fiatalember. – De a fülorvosból nem engedek! Az létezik!

Kühlewein vezérigazgató úr a kezeit tördelte.

– Legyen szíves, közölje velem, hogy milyen bűncselekmények léteznek, amelyeket ön a legutóbbi napokban nem követett el?

– Súlyt helyez egy részletes felsorolásra? – kérdezte Seiler.

– Nem! – kiáltott Kühlewein úr. – Nem! És üljön már végre le, maga... maga betörő!

Seiler Ervin leült. Borzasztó éhes volt. Legszívesebben azonnal a legközelebbi vendéglőbe rohant volna.

Mialatt a kapitány a műgyűjtőnek és a vezérigazgatónak értelmi és időrendi sorrendben elmagyarázta a két miniatűr történetét, a fiatalember a leányt nézte, és nagyon félt, hogy a gyomra esetleg korogni fog.

Mikor a kapitány befejezte a magyarázatát, a finom öreg Steinhövel úr kezet nyújtott Seilernek.

– Nagyon, nagyon köszönöm önnek, és gratulálok az elnyert jutalomhoz.

– Milyen jutalomhoz?

– Steinhövel úr a miniatűr kézrekerítőjének tízezer márkát tűzött ki – közölte a kapitány. – Hiszen ez benne volt ma az összes lapokban!

– Ma még nem olvastam a lapokat. Az ember itt igazán nem jut semmihez! – panaszkodott a fiatalember. – De akárhogy is van, tízezer márkát mindig lehet használni.

HUSZADIK FEJEZET
De most igazán biztos

Kühlewein vezérigazgató elgondolkozva ült. Feldolgozta már belülről a hallottakat, de még mindig nem tudta, hogy dühös legyen-e vagy örüljön? Néha igazán nehéz e kettő közül a legmegfelelőbbet választani. Különösen az olyan, nem túlságosan tartalmas embereknek, akinél bánat vagy öröm egyformán súlyos megerőltetést jelent.

Seilers Ervin megszabadította őt a további fontolgatástól:

– Az a benyomásom, hogy ön az intézkedéseimet, amelyeket szükségesnek tartottam, többé-kevésbé helyteleníti!

– Nagyon helyesen fejezte ki magát – felelte a vezérigazgató.

– És nem tartja erkölcsösnek – folytatta Seiler –, hogy a történtek után én tízezer márka jutalomban részesüljek?

– A vesémbe lát – jelentette ki a vezérigazgató. A fiatalember dühösen felállt. A szemei furcsán fénylettek.

– Ezek után közölnöm kell Steinhövel úrral, hogy a nekem szánt jutalmat nem fogadom el. Amennyiben létezne egy alapítvány szemérmes, de nyomorgó biztosítási vezérigazgatók felsegélyezésére, úgy indítványozom, hogy a tízezer márkát juttassák az említett alap kezelőihez. Kühlewein vezérigazgató úrtól pedig azonnali elbocsátásomat kérem. Jó étvágyat! – Meghajolt és az ajtó felé ment.

De Külz hentes gyorsabb volt. Az ajtó elé ugrott, és elzárta az utat.

– Ilyen egy pukkancs! – kiáltotta. – Ezt nem engedem meg. Mi ez itt, biztosítótársaság vagy játszótér? Steinhövel úrnak megvan a miniatűrje. A biztosítótársaság egy félmillió márkát megtakarított. A rendőrség elcsípett egy betörőbandát. Tulajdonképpen mit kíván ön még az alkalmazottaitól, vezérbürokrata úr?

– Éljen! – mondta Steinhövel úr, és zajos tapsban tört ki. – Amennyiben a vezérigazgató elfogadja a felmondást, a fiatalembert nyomban és bármilyen igényekkel alkalmazom! És a jutalom, kedves Seiler úr, az öné, ha akarja, ha nem! Remélem, nem fog megsérteni!

Külz papa belekarolt Seilerbe, és gyengéd erőszakkal visszahozta a szobába. Kühlewein úr felemelkedett.

– Seiler úr felmondását nem fogadom el. Az igen tisztelt felek meg fognak bocsátani nekem. A rendkívüli ülés rendkívül sok időt vett igénybe. Vissza kell térni az irodámba, ahol egész egyszerű biztosítási ügyletek várnak lebonyolításra. – A fiatalemberhez fordult. – Szeretnék még beszélni önnel, mielőtt eltávozik az intézetből, kedves igazgató úr.

Ezután távozott. Előkelően és reprezentatív testtartással, ahogy már szokva volt. Gyakorlat teszi a mestert.

Miután elhangzottak a szerencsekívánatok, amelyekkel a jelenlevők üdvözölték az újdonsült igazgatót, Külz úr megelégedetten mondta:

– Ez a vezérigazgató okosabb, mint amilyennek gondoltam. Tanult valamit. És az ő korában ez már emberfeletti teljesítmény.

A kapitány az órájára nézett, és nagyon meglepődött. – Nekem is búcsúznom kell. Engem vár a hivatal. A banda, amelyet Seiler igazgató úr olyan kedves volt a lakásán rezerválni nekünk, valószínűleg ég a vágytól, hogy alapos eszmecserét folytathasson velem.

– Ne is emlékeztessen a lakásomra! – kérte a fiatalember. – Félek, hogy a rablók, miután megérkezett a riadókészültség, egyszerűen barikádokká dolgozták fel a bútoraimat.

A műgyűjtő egy csekket nyújtott át a fiatalembernek.

– Itt van a jutalom, igazgató úr. A lakásában történt rombolásért természetesen szintén kártalanítani fogom.

Kezet fogtak. Seiler megköszönte a jutalmat. A műgyűjtő leintette.

– Ez a Holbein – a faládikóra mutatott – többet jelent egy ilyen magamfajta vén bolond számára, mint amennyit számjegyekben kifejezni lehet. Busch kisasszony lesz olyan kedves, és segít magának az új bútorok beszerzésénél.

– Nagyszerű! – Seiler el volt ragadtatva. – Rendkívül jó véleménnyel vagyok Busch kisasszony ízléséről.

Kopogtak.

Egy őrmester lépett be, és összecsapta a bokáját.

– Kapitány úrnak jelentem, Krüger főfelügyelő úr küldött minket. Egy embert kell előállítanunk, akit a Belvárosi Áruház kirakatában csíptünk meg. A főfelügyelő úr azt hitte, hogy itt most kapitány úrral olyan egyének vannak jelen, akik ennek az úrnak a személyazonosságát igazolhatják, és más hasznos bejelentéseket is tehetnek.

– Miért nem hozzátok ide mindjárt az egész vizsgálati fogházat? – kérdezte a kapitány. – Hát lássuk azt a fickót!

Az őrmester kiszólt valamit a folyosóra, és oldalt lépett. Több rendőr egy jól öltözött, idősebb urat vezetett a szobába. Simára borotvált arca volt, és egykedvűen nézett körül, csak akkor ráncolta kissé a homlokát, mikor megpillantotta Seiler Ervint.

A tisztviselők mögött fújtatva és izzadva a kis, kövér zeneszerző lépett a szobába. Aranyszőke sörénye csapzottan lógott az arcára. És a nyakkendője szörnyen félrecsúszott.

– Azt reméltem, hogy nem fogom önt viszontlátni többé – mondta szigorúan a kapitánynak. Azután üdvözölte a többieket. Legutoljára Seiler barátját. – Ember! Remélem, hogy az igazit hajszoltam fel!

– Ez az igazi – nyugtatta meg Seiler. – A fehér körszakáll ugyan eltűnt, és a sötét szemüveg sincs rajta. Mégis ez az az úr, aki szívesen ír leveleket.

– Valóban – suttogta Irén. – Most ismerem meg.

– Az úr a Curtius penzióból! – kiáltotta Külz hentes meglepetten. – Hát így kell önt viszontlátnom!?

– Részemről nem forszíroztam ezt a viszontlátást – felelte a letartóztatott úr barátságosan.

A rendőrtiszt megkérdezte:

– Hogy hívják magát?

– Horn tanár.

– Nem lehetséges, hogy téved? Mit szólna, ha én, mondjuk, azt állítanám, hogy maga nem tanár, és a neve Klotz?

– Ez sincs kizárva – mondta a főnök. – Neveletlenség lenne önnek ellentmondani.

– Különös dolgok történnek az életben – elmélkedett a kapitány. – Az már többször előfordult, hogy az ön cége valamilyen rablást követett el, és mi nem tudtuk kézre keríteni. De, hogy a rablás ne sikerüljön, és magukat mégis elfogja a rendőrség, ez új.

– A maga nemében – hagyta rá a professzor – unikum, az biztos! Azt hiszem, ez a fiatalember az oka. – Seilerre mutatott. – Az volt a meggyőződésem, mielőtt ennek a szobának a küszöbét átléptem, hogy egy versenytársam. Most viszont a legnagyobb sajnálatomra meg kell állapítanom, hogy tehetségeit, mint egy úgynevezett hasznos tagja az úgynevezett emberi közösségnek, hiába prédálja el. – Gúnyosan nézett Seilerre. – Igazán fájdalmasan érint önt ebben a környezetben látnom. Sok érdekes élménytől fosztja meg magát, és nagy jövőt mulaszt így el. – Vállat vont. – Indítványozom, hogy vezessenek el innen.

– Az indítványt elfogadom – mondta a kapitány, és intett a rendőröknek. A rendőrök Klotz úrral együtt távoztak. Struvét dicséretekkel és magasztaló jelzőkkel halmozta el a kapitány eredményes rendőri működéséért.

A zeneszerző visszautasította a bókokat.

– Az egészet azért tettem, mert Seiler megígérte, hogy elém állítja azt a pimaszt, aki jogtalanul használta a nevemet. Hogy végre megszabaduljak attól a két pofontól, ami elemi erővel kívánkozik ki belőlem.

– Maga nem tudja, ki volt a hamis Struve? – kérdezte Irén ámultan.

– Sejtelmem sincs – felelte Struve. Külz nevetett.

– Na, akkor igazán itt az alkalom, hogy a két pofonját átutalja az illetékesnek.

– Mit akar ezzel mondani? – A kis kövér zenész rámeredt a hentesre. – Az az alak talán itt van a szobában?

Valamennyien bólogattak.

– Seiler – szólt vészjóslóan Struve. – Ki tette a jelenlevők közül? Gyorsan! Ne feszíts engem a régóta törvényen kívül helyezett kínpadra!

– Én magam voltam az! – felelte a fiatalember. – Rudi, ne haragudj rám. Nem jutott éppen más név az eszembe. És most vágj oda, ahogy csak tudsz, teljes erőből és nyugodtan. Megígérem, hogy nem ütlek vissza.

Struve zavartan vigyorgott. Azután jól oldalba bökte Seilert:

– Na ne izélj... barátok között? Azt már nem! Most itt állok két pofonnal a Beutstrasséban, és nem tudom, mit kezdjek velük!

– Igazán szörnyű állapot lehet – jegyezte meg a nagyon finom Steinhövel úr.

A kapitány elment, és hazaküldte a detektíveket, akik még mindig árgus szemekkel vették körül az épületet.

Steinhövel úr a garázsba telefonált, hogy küldjék az autóját. Ültek és várakoztak. Külz előadta a nagy élményt Struvénak, különösen kiemelve Seiler kalandjait Koppenhága és Berlin között. Két kezét úgy mozgatta közben, mint egy vezérevezős. Már most, néhány pillanattal az események után, a fiatalember kalandjai jóval meghaladták az életnagyságot.

Az öreg műgyűjtő mosolyogva hallgatta, és azt gondolta: A nép ajka megnyílik, és íme látod, hogy hatvannégy fog van mögötte! Régebben sárkányokat öltek, ma szélhámosokat és gengsztereket győznek le. Csak a mellékkörülmények változtak. A mítoszképzés túlélte a technikát. És mennél jobban elmélyedt e történelemfilozófiai igazságok összehasonlításában, annál kevésbé figyelt oda.

És Seiler sem figyelt oda. Busch Irén mellett ült, és ugyanazt kérdezte, amit huszonnégy óra előtt.

– Ne próbáljuk meg újra elviselni egymást?

A leány nem felelt erre a kérdésre, hanem ezt mondta:

– Ma este eljövök a lakására, igazgató úr, hogy felbecsüljük együtt a kárt. Holnap megvehetjük az új bútorokat. Nagyon sok üzletet ismerek, ahol jól és olcsón szolgálják ki az embert.

A fiatalember hallgatott.

– Megfelel önnek ma este hétkor? – folytatta hivatalosan. – Most jut eszembe, hogy maga egész közel lakik hozzám. A Holtzendorfstrasséban, nem? Hány szám alatt, ha kérnem szabad?

Seiler ellenséges pillantásokat vetett rá. Két darab parázsra emlékeztettek a szemei. A leány zavartalanul folytatta:

– Bocsánat, elfelejtettem! Hiszen maga nem is lakik a Holtzendorfstrassén. Ezt csak hazudta, igazgató úr! Szabad kérnem a valódi címét? De nem csak úgy approximatíve.

Odább húzta a székét.

– Kedves közreműködéséről máris lemondtam. Néhány széket és egy asztalt egyedül is be tudok szerezni.

– A főnököm megbízott, hogy segítsek önnek. Pont hétre ott leszek. Üzleti ügyekben nagyon pontos vagyok.

Seiler ide-oda mozgott a széken, mintha egy működésben lévő gyorsforralón ülne.

– Nem fogok ajtót nyitni. Hozzám ne jöjjön. Fütyülök a segítségére. Inkább életem végéig egy baromfiólban lakom.

– Tehát hét órakor – felelte megingathatatlanul. – Ennél maradunk.

Seiler türelme véget ért. Felugrott.

– Ne merészelje! – kiáltotta. – Ha mégis oda mer jönni, ledobom az emeletről! A negyedik emeleten lakom, ezt jó lesz megjegyezni! – És döngő léptekkel kirohant a szobából. Az ajtót úgy vágta be maga után, hogy ha a kapitány nem küldte volna el a detektíveket, akkor erre a zajra nyomban megszállja az épületet a rendőrség.

– Szentséges Úristen! – mondta rémülten Külz. – Mi történt?

– Semmi különös – felelt Irén.

– Én igazán nem tudom – mondta elgondolkozva Struve úr. – Ha velem valaki azt közölné, hogy ledob az emeletről, hát én valamivel komolyabban fognám fel.

– De nem magával közölte, hanem velem – vágott vissza Irén. – Ez nagy különbség!

Főnöke, a műgyűjtő kezeit dörzsölte. Ez ugyan vérkeringési zavaraival állt összefüggésben, de általában úgy hatott, mintha valami rendkívüli megelégedést fejezne ki vele.

– Ha nem fenyegetés volt – állapította meg okosan –, akkor ez csak szerelmi vallomás lehetett.

– Igazán? – kérdezte Külz. – Na, akkor szívből gratulálok önnek, gyermekem. Már úgyis régen voltam vőfély.

És bár kétséges, hogy életveszélyes fenyegetésekért valóban illik-e szerencsekívánatokat fogadni, Busch Irén bólintott csinos kis fejével.

– Nagyon köszönöm, uraim!

Egy altiszt jelentette, hogy Steinhövel úr autója előállott. Indultak.

A műgyűjtő hátramaradt a hentessel, és átadott neki egy faládikót.

– Majdnem elfelejtettem! Megengedi, hogy a Holbein-másolatot, amely már úgyis régen az öné, még egyszer és végleg felajánljam?

Külz megrázta a kezét, és eltette a ladikot.

– Maradandó emlékem lesz. És Emíliának veszek egy egész tábla csokoládét.

A szoba egy fél percig sem volt üres.

Busch Irén azonnal visszalopakodott, leemelte a telefonkagylót, és összekötötte magát Seiler igazgatóval!

– Halló! – szólt egy nyers, rekedt, ideges férfihang.

A leány nem szólt. A nyelve hegyével kissé megnedvesítette az ajkait.

– Halló! – kiáltotta Seiler dühösen. – Az ördögbe is! Ki van ott?

– Az Irén – mondta halkan. – Ne próbáljuk meg még egyszer elviselni egymást?

Steinhövel úr helyet foglalt az autóban.

– Hol van a titkárnőm? – kérdezte.

Struve Rudi a biztosító palota bejáratára mutatott. A három férfi nevetett.

Külz a kocsi mellé lépett, és így szólt:

– Kedves Steinhövel úr, nem tenne nekem egy rendkívül nagy szívességet?

– Örömmel!

Külz elővette a ladikot a zsebéből, és átnyújtotta:

– Nézze meg kérem, hogy nem tévedett-e, hogy ez valóban a hamis miniatűr-e?

Steinhövel úr nevetett.

– Most már igazán biztos, de ha akarja, megnézhetem. – A gyűjtő elővette a nagyítóját, kinyitotta a ladikot, és felületesen megszemlélte a képet. Azután elsápadt.

– Rémes! – Ezt mondta reszkető hangon. – Az igazit adtam oda magának!

– Igazán rémes! – mormogta Külz papa. – Most újra kezdődött volna az egész elölről. Rossz rágondolni!

Steinhövel úr óvatosan eltette az immár harmadszor birtokába került igazi Holbeint, átadta Külznek a másik ladikot, és nagyot sóhajtva ezt mondta: – Most már igazán biztos!

Ebben a pillanatban Busch Irén kilépett a kapuból, és boldogan integetett a három várakozó úr felé.

TARTALOM

- ELSŐ FEJEZET Külz papa rendel egy felvágottat

- MÁSODIK FEJEZET Busch Irén fél

- HARMADIK FEJEZET A művészetről esik szó?

- NEGYEDIK FEJEZET Egy kis kvaterkázás a Négylevelű Lópatkóban

- ÖTÖDIK FEJEZET Isten veled, Koppenhága!

- HATODIK FEJEZET Ó, azok a pénzügyőrök!

- HETEDIK FEJEZET A bőrönd és a szivarok

- NYOLCADIK FEJEZET Mese a Jó Emberről

- KILENCEDIK FEJEZET Külz végre megismeri a feleségét

- TIZEDIK FEJEZET Újabb levél érkezik

- TIZENEGYEDIK FEJEZET Vége a bálnak

- TIZENKETTEDIK FEJEZET Schmuck apó grogpincéje

- TIZENHARMADIK FEJEZET A kapitánynak van egy teóriája

- TIZENNEGYEDIK FEJEZET Struve úr különös vallomása

- TIZENÖTÖDIK FEJEZET Egy tarokkegyesület, amelynek gondjai vannak

- TIZENHATODIK FEJEZET Megérkezés Berlinbe

- TIZENHETEDIK FEJEZET Semmi sincsen úgy, ahogy van

- TIZENNYOLCADIK FEJEZET Motorosított hajtóvadászat

- TIZENKILENCEDIK FEJEZET Kühlewein úr megtanulja, hogy mi a félelem

- HUSZADIK FEJEZET De most igazán biztos