Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Keywords: amerikai; 20. század; 1001 könyv listán szerepel; regény; krimi; Amerikai Egyesült Államok
Description: Egy amerikai város választási küzdelmekről feszült légkörébe vezet el, ahol a korteshadjárat finisében megölik az egyik párt szenátorjelöltjének fiát. A közvéleményben elterjed, hogy a gyilkos a szentárojelölt pártjának vezére, akit ez a gyanú bukással fenyeget. Az elkeseredett helyzetben a pártvezér barátja vállalkozik az amatőr detektív szerepére, és hátborzongató kalandok eredményeként megfejti a váratlan és döbbenetes tényállást…
Publisher: L:J:

DASHIELL HAMMETT – AZ ÜVEGKULCS

Egy amerikai város választási küzdelmekről feszült légkörébe vezet el, ahol a korteshadjárat finisében megölik az egyik párt szenátorjelöltjének fiát. A közvéleményben elterjed, hogy a gyilkos a szenátorjelölt pártjának vezére, akit ez a gyanú bukással fenyeget. Az elkeseredett helyzetben a pártvezér barátja vállalkozik az amatőr detektív szerepére, és hátborzongató kalandok eredményeként megfejti a váratlan és döbbenetes tényállást…

DASHIELL HAMMETT

AZ ÜVEGKULCS

The Glass Key

Fordította: Szíjgyártó László

I. fejezet
Holttest a China Streeten

1

A zöld kockák végiggurultak a zöld posztón, egyszerre ütköztek az asztal peremének, és pattantak vissza róla. Az egyik rögtön meg is állt, a hatossal felfelé: kétszer három fehér pont sorakozott rajta, párhuzamosan. A másik kocka visszabukdácsolt az asztal közepéig, s ott pihent meg. De ennek csak egy pont volt a felső lapján.

Ned Beaumont halkan káromkodott egyet, a nyertesek meg besöpörték az asztalról a pénzt.

Harry Sloss felszedte a két kockát, és megcsörgette őket nagy, szőrös, fehér mancsában.

– Huszonöt a tét!

S az asztalra hajított egy húszdolláros meg egy ötdolláros bankjegyet.

Ned Beaumont felállt az asztaltól.

– Ti csak játsszatok tovább, fiúk! Nekem muszáj újra tankolnom.

Keresztülment a játéktermen. Az ajtóban összetalálkozott Walter Ivansszel, aki éppen befelé igyekezett.

– Hello, Walt! – köszönt oda neki, és tovább akart menni, de Ivans elkapta a könyökét, és megállította.

– B… b… beszélt már P… p… paullal?

Nyálcseppek fröccsentek az ajkáról, mikor a Paul p-jét kimondta.

– Épp most akarok felmenni hozzá.

Ivans formás, kerek arcában felragyogtak a porcelánkék szemek. De Ned Beaumont tekintete komor volt.

– Ne nagyon bizakodj… Ha van egy kis időd, megvárhatsz.

Ivansnek remegni kezdett az álla.

– D… d… de hát a f… f… felesége a jövő hónapban sz… sz… szülni fog…

Megdöbbenés tükröződött Ned Beaumont sötét szemében. Kiszabadította karját a nála alacsonyabb ember szorításából, és hátrább lépett. Fekete bajsza alatt megrándult a szája sarka.

– Rosszkor, Walt. És… izé… nagy csalódástól kíméled meg magad, ha novemberig nem túlságosan reménykedsz.

Újból komor és figyelmes volt a tekintete.

– D… d… de ha m… maga e… elmondja neki…

– Igyekszem megdolgozni, ahogy tőlem telik, és tudod, hogy ő hajlandó is elmenni, ameddig csak lehet, de most éppen nehéz helyzetben van.

Megvonta a vállát, komor arcában csak a szeme csillogott továbbra is éberen.

Ivans megnyalta az ajkát, és szaporán pislogott. Nagy lélegzetet vett, és két kézzel veregette meg Ned Beaumont vállát.

– M… m… menjen már – sürgette könyörögve. – Itt f… f… fogom várni.

2

Ned Beaumont felfelé menet rágyújtott egy vékony, zöld pettyes cigarillóra. Az első emeleti pihenőre érve, ahol a kormányzó arcképe lógott a falon, az épület homlokzati része felé kanyarodott, és a folyosó végén bekopogott a hatalmas tölgyfa ajtón.

– Tessék! – hallatszott bentről Paul Madvig hangja. Ned kinyitotta az ajtót, és bement.

Paul Madvig egyedül volt a szobában. Zsebre dugott kézzel állt az ablaknál, háttal az ajtónak, és a függönyön keresztül bámult lefelé a sötét China Streetre.

Lassan megfordult.

– Na, csakhogy itt vagy!

Negyvenöt éves, ugyanolyan magas férfi volt, mint Ned. csak húsz kilóval nehezebb, de még így sem kövér. Középen elválasztott szőke haja simára volt lefésülve. Jóképű volt, pirospozsgás, vonásai élesek. Öltözéke csak azért nem látszott feltűnőnek, mert minden darabja jó minőségű volt, és természetes eleganciával viselte.

Ned Beaumont becsukta maga mögött az ajtót.

– Adj kölcsön egy kis gubát.

Paul Madvig hatalmas barna bőrtárcát húzott elő zakója belső zsebéből.

– Mennyi kell?

– Kétszáz.

Madvig adott neki egy százdolláros és öt húszdolláros bankjegyet.

– Kocka? – kérdezte.

– Kösz – vágta zsebre a pénzt Ned Beaumont. – Az.

– Úgy rémlik, jó rég nem nyertél már – jegyezte meg Madvig, és megint zsebre dugta a kezét.

– Nem olyan rég… Egy hónapja… Vagy másfél…

Madvig elmosolyodott.

– Az is hosszú idő, ha folyton csak veszít az ember.

– Nekem nem! – felelte Ned Beaumont, árnyalatnyi ingerültséggel a hangjában.

Madvig megcsörgette a zsebében az aprópénzt.

– Nagyban megy a játék ma este?

Felült az asztal sarkára, és gondosan kifényesített barna cipőjét kezdte nézegetni.

Ned Beaumont kíváncsi pillantást vetett a szőke férfira, aztán megrázta a fejét.

– Fillérekben.

Az ablakhoz sétált. Az utca túlsó oldalán sorakozó épületek fölött fekete fellegek lógtak alacsonyan az égbolton. Ned odalépett az asztalhoz, Madvig mögé, felvette a telefonkagylót, és tárcsázott.

– Hello! Bernie? Itt Ned. Mennyi az oddsa Peggy O’Toole-nak?… Csak?… Hát akkor fogadj a nevemben ötszáz-ötszáz dollárral mind a három lóra. Ahogy mondom… Fogadni mernék, hogy esni fog, és ha esik, Peggy O’Toole még Incineratort is megveri… Jó, akkor majd adsz egy jobb tippet… Helyes.

Letette a kagylót, megkerülte az asztalt, és ismét odaállt Madvig elé.

– Miért nem próbálod meg abbahagyni egy időre, ha egyszer ilyen pechszériában vagy? – kérdezte Madvig.

Ned Beaumont mogorva képet vágott.

– Semmi értelme. Csak meghosszabbítanám vele a pechszériát. Inkább teszem egyszerre kockára ezt az ezerötszáz dollárt, mint hogy apránként veszítsem el a játékasztalon. Ha már csapás, essen túl rajta egyszerre az ember.

Madvig elnevette magát, és felnézett.

– Ha el tudja viselni – jegyezte meg.

Ned Beaumont lebiggyesztette a szája sarkát, bajsza két vége is legörbült.

– Én bármit el tudok viselni, ha kell – felelte, és elindult az ajtó felé.

Már a kilincsen volt a keze, amikor Madvig őszinte meggyőződéssel megszólalt:

– Azt hiszem, te tényleg képes vagy rá, Ned.

Ned Beaumont visszafordult, és ingerülten megkérdezte:

– Mire?

Madvig az ablak felé fordította a tekintetét.

– Hogy bármit elviselj…

Ned Beaumont fürkésző pillantást vetett Madvig elfordított arcára. A szőke férfi zavartan megmozdult, és ismét csörgetni kezdte a zsebében az aprópénzt. Ned Beaumont tekintete értetlenné vált. Tanácstalanul megkérdezte:

– Mi baj?

Madvig elpirult. Leugrott az asztalról, és lépett egyet Ned Beaumont felé.

– Menj a fenébe!

Ned Beaumont felkacagott.

Madvig zavartan elvigyorodott, és zöld szegélyű zsebkendőjével megtörölte az arcát.

– Miért nem jársz mostanában hozzánk? – kérdezte. – Mama éppen tegnap este mondta, hogy egy hónapja nem látott.

– Lehet, hogy a héten benézek valamelyik este.

– Jól tennéd. Tudod, hogy odavan érted Mama. Gyere vacsorára. – Eltette a zsebkendőt.

Ned Beaumont ismét elindult az ajtó felé, lassan, szeme sarkából a szőke férfit figyelve. Már ismét a kilincsen volt a keze, amikor megkérdezte:

– Erről akartál beszélni velem?

Madvig a homlokát ráncolta.

– Igen, azazhogy… – Megköszörülte a torkát. – Izé… van még valami. – Zavara hirtelen elmúlt, nyugodtnak és magabiztosnak látszott. – Te járatosabb vagy az ilyesmikben, mint én… Csütörtökön lesz Miss Henry születésnapja. Mit gondolsz, mivel lepjem meg?

Ned Beaumont elengedte a kilincset. Mikor megint ott állt Madviggal szemközt, már nem látszott rajta a meghökkenés. Kifújta a szivarfüstöt, és megkérdezte:

– Rendeznek valami születésnapi cécót?

– Igen.

– Meghívtak rá?

Madvig tagadólag rázta a fejét.

– Nem. De holnap náluk vacsorázom.

Ned Beaumont a szivarjára pillantott, aztán újból Madvig arcába nézett.

– Te támogatni akarod a szenátort, Paul?

– Azt hiszem, támogatni is fogjuk.

Ned Beaumont mosolya éppen olyan nyájas volt, mint a hangja, amikor feltette a következő kérdést:

– Miért?

Madvig is mosolygott.

– Mert a mi segítségünkkel legyőzi Roant, mi meg az övével úgy visszük diadalra az egész listánkat, mintha nem is indulna senki ellenünk.

Ned Beaumont a szájába dugta a szivart. Még mindig nyájas hangon kérdezte meg:

– Elképzelhető, hogy – s erősen megnyomta a névmást – a te segítséged nélkül is újraválasztják a szenátort?

Madvig nyugodtan, határozottan válaszolt:

– Semmi esélye rá.

Ned Beaumont egy kis szünet után azt kérdezte:

– És ő ezt tudja?

– Neki kell a legjobban tudnia. És ha nem tudná… Hát beléd meg mi ütött?

Ned Beaumont ugyanis gúnyosan nevetett.

– Ha nem tudná – jegyezte meg –, te holnap nem vacsoráznál nála, igaz?

Madvig összeráncolta a homlokát, és ismét megkérdezte:

– Mi ütött beléd?

Ned Beaumont kivette a szájából a szivart. Agyon volt rágva a vége.

– Semmi – felelte. Komolyságot erőltetett az arcára. – Csak nem gondolod, hogy a listán szereplő többi jelöltnek szüksége van az ő támogatására?

– Nincs olyan lista, amelyiknek ne jönne jól egy kis támogatás – felelte hanyagul Madvig –, bár valószínű, hogy az ő segítsége nélkül is elérnénk, amit akarunk.

– Ígértél már neki valamit?

Madvig az ajkát biggyesztette.

– Befejezett dolog.

Ned Beaumont lehajtotta a fejét, és szemöldöke alól nézett fel a szőke férfira. Sápadt volt az arca.

– Ejtsd azt az embert, Paul – mondta halk, rekedt hangon. – Bukjon meg.

Madvig csípőre tette az ökleit, és halkan, hitetlenkedve felkiáltott:

– Mi a fene?!

Ned Beaumont elhaladt Madvig mellett, és vékony, remegő ujjaival elnyomta szivarját az asztalon heverő kovácsolt réz hamutartóban.

Madvig nem vette le a szemét a fiatalember hátáról, amíg az ki nem egyenesedett, és vissza nem fordult. Akkor a szőke férfi szeretettel, de keserűen rávigyorgott.

– Mi van veled, Ned? – kérdezte panaszosan. – Eddig remekül megvoltunk egymással, s erre most minden ok nélkül kötözködni kezdesz. Akasszanak fel, ha értelek!

Ned Beaumont utálkozó grimaszt vágott.

– Jó, ne beszéljünk a dologról – felelte, de nyomban újabb támadásba lendült.

– Gondolod – tette fel a szkeptikus kérdést –, hogy a szenátor azután is együtt fog működni veled, ha újraválasztják?

Madvig efelől nem aggódott.

– Tudom, hogy kell bánni vele.

– Az lehet. Csak ne felejtsd el, hogy még soha senkinek és semminek nem engedte meg, hogy fölébe kerekedjék.

Madvig egyetértése jeléül bólintott.

– Úgy van. Épp ez az egyik igen jó ok arra, hogy együttműködjem vele a választási küzdelemben.

– Nem, nem az – jelentette ki mélységes meggyőződéssel Ned Beaumont. – Éppen ellenkezőleg. Gondolkozz csak a dolgon, még ha belefájdul is a fejed. Mennyire sikerült rád akaszkodnia a lányának, annak a szédítő szőkeségnek?

– Miss Henryt feleségül fogom venni – felelte Madvig.

Ned füttyentésre csücsörítette a száját, de nem füttyentett. Még keskenyebbre húzta össze a szemét.

– Ez is benne van az alkuban? – kérdezte.

Madvig kisfiúsan elvigyorodott.

– Még senki se tud róla – felelte –, csak te meg én.

Piros foltok jelentek meg Ned Beaumont sovány arcán. Legelbűvölőbb mosolyával elmosolyodott, és azt mondta:

– Légy nyugodt, nem fogom világgá kürtölni. De hadd adjak egy apró tanácsot. Ha csakugyan ez a szándékod, foglaltasd a dolgot írásba velük, és tegyenek rá közjegyző előtt esküt, köss ki bánatpénzt. Vagy ami még jobb, ragaszkodj hozzá, hogy az esküvőre még a választás napja előtt sor kerüljön. Akkor legalább – Shakespeare-rel szólva – az egy font húsodban biztos leszel. Minimum száztízet nyom a lány, nem?

Madvig egyik lábáról a másikra állt. Igyekezett nem nézni Ned Beaumont szemébe.

– Nem tudom – felelte –, miért beszélsz úgy a szenátorról, mint valami kasszafúróról. Úriember, és…

– Kétségtelenül az. Benne volt a Post-ban: az amerikai politika utolsó arisztokratáinak egyike. És arisztokrata a lánya is. Épp ezért figyelmeztetlek, hogy jól varrd magadra az inged, ha látogatóba mégy hozzájuk, különben ing nélkül jössz el onnan. Mert az ő szemükben te csak egy alsóbbrendű állatfaj vagy, akire nem vonatkoznak a játékszabályok.

Madvig felsóhajtott.

– Ugyan, Ned, ne légy már ilyen átkozottul… – kezdte.

De Ned Beaumont-nak eszébe jutott valami. Gúnyosan megcsillant a szeme.

– És azt sem szabad elfelejtened, hogy az ifjabb Henry Taylor is arisztokrata. Valószínűleg épp ezért tiltottad meg Opalnak, hogy vele járjon. Hogy lesz hát majd, ha elveszed Taylor húgát, és Taylor a nagybátyja vagy mije lesz a lányodnak? Ez feljogosítja majd afiút arra, hogy ismét legyeskedni kezdjen Opal körül?

Madvig tüntetően ásított egyet.

– Nem jól értettél, Ned – mondta. – Én nem erre vonatkozólag tettem fel neked kérdést. Csak arra, hogy véleményed szerint milyen ajándékkal kéne meglepnem Miss Henryt?

Ned Beaumont arca élettelen lett, mint egy halotti maszk.

– Mennyire jutottál vele? – kérdezte, s a hangja semmit sem árult el abból, amit valójában gondolt.

– Semennyire. Eddig talán ötször vagy hatszor voltam náluk, hogy a szenátorral tárgyaljak. Néha találkoztam a lánnyal is, néha nem, de ha találkoztam is, legfeljebb egy jó napot vagy jó estét köszöntem neki, mindig mások jelenlétében. Még egyszer sem volt alkalmam bármiről is beszélni vele.

Ned szemében egy pillanatra megcsillant a jókedv, de rögtön ki is aludt. Hüvelykujja körmével végigsimított a bajsza egyik szárnyán.

– Először vacsorázol náluk holnap? – kérdezte.

– Igen, de remélem, nem utoljára.

– És a születésnapi murira nem hívtak meg?

– Nem. – Madvig habozott. – Még nem.

– Akkor nem fog tetszeni, amit a kérdésedre felelek.

Madvig egykedvű képet vágott.

– Azért csak mondjad.

– Ne lepd meg semmivel.

– Ugyan, Ned, ne viccelj!

Ned Beaumont vállat vont.

– Akkor csinálj, amit akarsz. Te kérdeztél, én feleltem.

– De hát miért ne lephetném meg valamivel?

– Mert nem szokás ajándékot adni, ha az ember nem biztos abban, hogy az illető szívesen fogadja.

– De hát mindenki szereti, ha…

– Lehet, de itt többről van szó. Ha ajándékot adsz valakinek, az annyi, mintha világgá kürtölnéd: tudod, hogy az illető úgy szeret, hogy…

– Értelek – felelte Madvig. Jobb keze ujjaival megdörzsölte az állát, összeráncolta a homlokát. – Azt hiszem, igazad van. – Aztán felderült az arca. – De hát az ördög vigye el, csak nem szalasztom el az alkalmat…

– Akkor küldj virágot, vagy valami ilyesmit, az is megteszi – vágott a szavába Ned Beaumont.

– Virágot? Úristen! Én a legszívesebben…

– Tudom, tudom, te a legszívesebben egy sportkocsival vagy egy kétméteres gyöngysorral lepnéd meg. Erre lesz alkalmad később is. Kicsivel kell kezdeni, hogy nagyobbal folytathassa az ember.

Madvig savanyú képet vágott.

– Valószínűleg igazad van, Ned. Te jobban értesz az ilyesmihez. Virágot küldök.

– De azt se sokat. – Aztán egy lélegzetre hozzátette: – Walt Ivans mindenkinek azt meséli, hogy kötelességed volna kiszabadítani a bátyját.

Madvig rántott egyet a mellényén.

– Nyugodtan megmondhatják neki, hogy Tim rács mögött marad, amíg túl nem leszünk a választásokon.

– Hagyod, hogy bíróság elé állítsák?

– Hagyom – felelte Madvig, és indulatosan hozzátette: – Nagyon jól tudod, Ned, hogy nem tehetek semmit az ügyében. Most, hogy a választások miatt az egész város a feje tetején áll, és a nőegyletek is kiásták a harci bárdot, az öngyilkossággal lenne egyenlő bármit is tennem Tim érdekében.

Ned Beaumont sandán rávigyorgott a szőke férfira, és vontatott hangon megjegyezte:

– Amíg nem működtünk együtt az arisztokráciával, nem izgattak a nőegyletek.

– Most izgatnak – komorodott el Madvig.

– Tim felesége a jövő hónapban szülni fog – folytatta Ned Beaumont.

Madvig türelmetlenül fújt egyet.

– Hát ez azért már sok – jegyezte meg panaszos hangon. – Miért nem gondolnak az ilyesmire akkor, amikor még nem keveredtek bajba? Nincs eszük az ilyeneknek!

– De szavazati joguk van!

– Ez a feneség az egészben – dörmögött Madvig. Egy pillanatig dühösen meredt a padlóra, aztán felemelte a fejét. – Mihelyt kihirdették a választási eredményt, kezembe veszem az ügyét, de addig semmit sem tehetek.

– Nem fog jó hatást kelteni a választók körében – jegyezte meg Ned Beaumont, sanda pillantást vetve a szőke férfira. – Lehet, hogy eszük nincs, de megszokták, hogy törődnek velük.

Madvig előreszegte az állát. Kerek, acélkék szeme szilárdan állta Ned Beaumont tekintetét.

– Na és? – kérdezte csendesen.

Ned Beaumont elmosolyodott, és továbbra is tárgyilagos hangon felelt:

– Tudod, hogy nem sok kell hozzá, és elkezdik mondogatni, hogy bezzeg nem így volt hajdan, amikor még nem működtél együtt a szenátorral.

– Igazán?

Ned Beaumont állta a sarat, nem változott se a hangja, se a mosolya:

– És azt is tudod, milyen kevés kell hozzá, hogy azt kezdjék mondogatni: bezzeg Shad O’Rory még mindig törődik a választóival.

Madvig figyelmesen végighallgatta, aztán csendesen, de határozottan így szólt:

– De azt is tudom, hogy te nem fogsz így beszélni előttük, Ned, meg azt is, hogy számíthatok rád, s ha rajtad áll, elhallgattatod az efféle szóbeszédet, ha a füledbe jut.

Egy pillanatig némán álltak egymással szemben, farkasszemet nézve, rezzenéstelen arccal. A csendet Ned Beaumont törte meg.

– Talán segíthetne valamit, ha törődnénk Tim feleségével meg a gyerekkel.

– Remek ötlet. – Madvig már nem szegezte előre olyan harciasan az állát, és felcsillant a szeme. – Vállalnád a dolgot? Legyen rá gondod, hogy ne szenvedjenek szükséget semmiben.

3

Walter Ivans reménykedve, csillogó szemmel várta Ned Beaumont-t a lépcső aljában.

– M…m…mit m…m…mondott?

– Amit előre megjósoltam: semmit sem tehet. A választás után Tim minden segítséget megkap, hogy kiszabaduljon, de addig a kisujját sem mozdíthatja érte.

Walter Ivans lehorgasztotta a fejét, és halkan dörmögött magában valamit.

Ned Beaumont az alacsony emberke vállára tette a kezét.

– Súlyos csapás, és ezt senki se tudja jobban Paulnál, de hát pillanatnyilag tehetetlen. Azt üzeni, mondd meg Tim feleségének, hogy ne fizessen ki semmiféle számlát. Küldje el neki valamennyit, kifizeti ő a lakbért, a fűszerest, az orvost, a kórházat.

Walter Ivans fölkapta a fejét, és két kézzel kezdte szorongatni Ned Beaumont kezét:

– Istenemre, ez i…igazán sz…szép t… t…tőle! – A porcelánkék szemek könnyesek lettek. – D…d…de jobb sz…sz…szeretném, ha k…k…kihozná Timet…

– Még van rá esély, hogy történik valami, és kieresztik – felelte Ned, és kiszabadította a kezét. – Viszlát. –Kikerülte Ivanst, és a játékterem ajtajához sietett.

A teremben nem volt senki.

Kivette a ruhatárból a kalapját meg a felöltőjét, és a kapuhoz ment. A China Streetet hosszú, gyöngyszínű, ferde szálakban verte az eső. Ned elmosolyodott, és halkan odaszólt neki:

– Essél csak, drágaságom! Háromezer-kétszázötven dollárt érsz nekem!

Visszament az épületbe, és telefonon taxit rendelt.

4

Ned Beaumont levette a kezét a holttestről, és fölállt. A halott férfi feje kicsit balra billent, lelógott a járda széléről, s így az arca teljes egészében a sarki lámpa fénykörébe került. Haragos, fiatal arc volt, s a sötét csíktól, amely átlósan húzódott végig a homlokán, göndör, szőke haja tövétől a szemöldökéig, csak még haragosabbnak látszott.

Ned Beaumont mindkét irányban végignézett a China Streeten. Az utca felső részén, ameddig a szem ellátott, nem volt sehol egy lélek. Két háztömbbel lejjebb, a Fakunyhó Klub előtt, éppen akkor szállt ki két férfi egy autóból. A kocsit a klub előtt hagyták, az orrával Ned Beaumont felé, és bementek a klubba.

Ned Beaumont néhány másodpercig az autóra meredt, aztán hirtelen hátrafordította a fejét, és ismét szemügyre vette az utca felső részét. Aztán szinte ugyanazzal a mozdulattal perdült egyet, és felugrott a járdára, a legközelebbi fa árnyékába. Lihegett, s noha a lámpafényben apró verítékcsöppek csillantak meg a keze fején, borzongott. Felhajtotta a felöltője gallérját.

Körülbelül fél percig ott maradt a fa árnyékában, fél kézzel a fa törzsének támaszkodva. Aztán hirtelen kihúzta magát, és elindult a Fakunyhó Klub felé. Egyre gyorsabban lépkedett, előredőlve, s már majdnem futott, amikor észrevette, hogy az utca túloldalán egy férfi közeledik. Azonnal lelassított, és igyekezett egyenes tartással járni. A férfi belépett az egyik házba, mielőtt még egy vonalba ért volna Ned Beaumont-nal.

Mire Ned Beaumont a klubhoz ért, már nem zihált, de az ajka egy kicsit még mindig vértelen volt. Megállás nélkül vetett egy pillantást az üres autóra, felsietett a két lámpával megvilágított lépcsőn, és belépett a klubba.

Harry Sloss meg egy másik férfi éppen akkor ment keresztül a ruhatár felől a hallon. Megálltak, és egyszerre üdvözölték:

– Hello, Ned!

Sloss hozzátette:

– Hallom, nyert Peggy O’Toole-on.

– Igen.

– Sokat?

– Háromezerkettőt.

Sloss megnyalta az alsó ajkát.

– Szép kis összeg. Akkor ma este hajlandó beszállni egy partira, ugye?

– Talán majd később. Paul itt van?

– Nem tudom. Csak most jöttünk. Ne jöjjön későn, mert megígértem az öreglánynak, hogy korán hazamegyek.

– Jó – felelte Ned Beaumont, és a ruhatárhoz sietett.

– Paul itt van? – kérdezte a ruhatárostól.

– Igen. Körülbelül tíz perce.

Ned Beaumont megnézte a karóráját. Fél tizenegy volt. Felment a homlokzat felé eső emeleti szobába. Madvig szmokingban ült az asztalánál, és éppen a telefon felé nyúlt, amikor Ned Beaumont belépett.

Madvig visszahúzta a kezét, és megkérdezte:

– Hogy vagy, Ned?

Széles, szép vonású arca pirospozsgás volt, és nyájas.

– Voltam már rosszabbul is – felelte Ned, és becsukta maga mögött az ajtót.

Leült egy székre, közel Madvighoz.

– Milyen volt a vacsora Henryéknél?

Madvig szeme sarkában ráncot vetett a bőr.

– Voltam már rosszabbon is – felelte.

Ned Beaumont lecsípte egy halványzöld pettyes cigarillo végét. Remegett a keze, de a hangja nyugodt volt, amikor megkérdezte:

– Taylor ott volt? – Alulról nézett fel Madvigra.

– A vacsorán nem. Miért?

Ned Beaumont kinyújtotta keresztbe vetett lábait, hátradőlt a székén, s hanyag mozdulattal leírt egy félkört azzal a kezével, amelyikben a szivar volt.

– Holtan fekszik a járda szélén, nem messze innen.

– Csakugyan? – kérdezte nyugodtan Madvig.

Ned Beaumont előrehajolt. Sovány arcán megfeszültek az izmok. A cigarillo pattanva tört ketté az ujjai közt. Ingerülten kérdezte:

– Értetted, mit mondtam?

Madvig lassú mozdulattal igent bólintott.

– Na és? – kérdezte Ned.

– Mi az, hogy na és?

– Megölték!

– Értem – felelte. Madvig. – Azt várod, hogy hisztizni kezdjek miatta?

Ned Beaumont kiegyenesedett a széken.

– Értesítsem a rendőrséget?

Madvig könnyedén felhúzta a szemöldökét.

– Még nem értesítetted?

Ned Beaumont nem vette le a szemét a szőke férfiról.

– Nem volt senki a közelben, amikor megtaláltam. Beszélni akartam veled, mielőtt bármit is tennék. Okosnak tartod, ha megmondom, hogy én találtam meg?

Madvig leeresztette a szemöldökét.

– Miért ne tartanám annak? – kérdezte közömbösen.

Ned Beaumont felállt, tett két lépést a telefon felé, megtorpant, és újból szembefordult a szőke férfival. Lassan, nyomatékosan ejtette ki a szavakat.

– Nem volt mellette a kalapja.

– Nem lesz többé szüksége rá – jegyezte meg Madvig. Aztán elkomorodott, és hozzátette: – Átkozott egy hülye vagy, Ned!

– Hogy egyikünk az, az biztos – felelte Ned Beaumont, és a telefonhoz lépett.

5

MEGGYILKOLTÁK TAYLOR HENRYT!

A CHINA STREETEN TALÁLTÁK HOLTAN A SZENÁTOR FIÁT

Taylor Henryt, Ralph Bancroft Henry szenátor 26 éves fiát tegnap este néhány perccel tíz óra után holtan találták a China Streeten, pár lépésre a Pamela Avenue sarkától. Valószínű, hogy rablótámadás áldozata lett.

William J. Hoops halottkém megállapította, hogy az ifjú Henry halálát koponyaalapi törés és agyrázkódás okozta, annak következtében, hogy gumibottal vagy valami hasonló tompa tárggyal homlokon vágták, elesett, s beleverte a fejét a járda szélébe.

A holttestet hír szerint Ned Beaumont, Randall Avenue 914. szám alatti lakos találta meg elsőnek, aki azonnal a két háztömbbel odébb levő Fakunyhó Klubba sietett, hogy felhívja a rendőrséget, de mielőtt még sikerült volna megkapnia a főkapitányságot, a holttestet megtalálta Michael Smitt őrszemes rendőr is, és jelentést tett.

Frederick M. Rainey rendőr-főkapitány azonnali razziát rendelt el a városban élő gyanús elemek ellen, és úgy nyilatkozott, hogy minden követ megmozgatnak a gyilkos vagy gyilkosok mielőbbi kézre kerítése érdekében.

Taylor Henry családtagjai szerint a fiatalember körülbelül este fél tízkor távozott a Charles Street-i házukból, hogy…

Ned Beaumont félretette az újságot, kiitta csészéjéből a maradék kávét, a csészét az aljával együtt az ágya mellett álló asztalkára helyezte, és visszahanyatlott a párnáira. Fáradt és fakó volt az arca. Nyakáig felhúzta a paplant, kezét összekulcsolta a tarkója alatt, és elégedetlen tekintettel meredt a hálószoba ablakai között függő rézkarcra.

Félóráig feküdt így, csak a szemhéjai rebbentek meg néha. Aztán újra kezébe vette az újságot, és még egyszer elolvasta a tudósítást. Olvasás közben az elégedetlenség kiült az arcára is. Megint letette az újságot, lassan, fáradt mozdulatokkal felkelt, fehér pizsamába bújtatott sovány testére apró fekete mintás barna háziköntöst vett fel, barna papucsba bújtatta a lábát, és köhécselve átment a nappaliba.

Ódivatú, magas, tágas szoba volt, hatalmas ablakokkal, piros plüss bútorokkal, a kandalló fölött óriási tükörrel. Kivett egy szivart az asztalon lévő dobozból, és letelepedett az egyik öblös, piros fotelbe. Lába a késő délelőtti napfény egyik négyszögében pihent, s szivarjának füstje hirtelen testet öltött, ha a napsugár útjába sodródott. Amikor nem a szivar volt a szájában, a körmét rágta gondterhes arccal.

Kopogtak. Kiegyenesedett ültében, éber lett a tekintete, s egész teste megfeszült.

– Tessék!

Egy fehér kabátos pincér lépett be.

– Ja! Maga az? – mondta Ned Beaumont csalódott hangon, elengedte magát, és ismét hátradőlt a piros plüssfotelben.

A pincér bement a hálószobába, kihozta a reggeliző-tálcát, és eltűnt. Ned Beaumont a kandallóba dobta a szivarja végét, és bement a fürdőszobába. Mire megborotválkozott, megfürdött, és felöltözött, már nem volt annyira sápadt, és frissebben is mozgott.

6

Még nem volt dél, amikor Ned Beaumont eltávozott hazulról, és gyalogosan elbaktatott nyolc sarokkal arrébb, a Link Streetig, s ott egy kopott, szürke bérházig. Az előtérben megnyomott egy gombot, s mikor kinyílt az ajtó, belépett az épületbe. A szűk kis önműködő liften felment az ötödik emeletre.

A 611-es számú ajtó mellett megnyomta a csengő gombját. Az ajtó azonnal kinyílt. Csöpp kis nő állt a küszöbön, még húszéves se lehetett. Sápadt, dühös arcában vadul villogtak a karikás fekete szemek.

– Ó, maga az? – kérdezte. – Jó napot! – Elmosolyodott, s bizonytalan, engesztelő mozdulatot tett a kezével, mintha elnézést kérne, hogy ilyen dühös. Vékonyka hangja fémesen csengett. Barna bundában volt, de kalap nélkül. Rövidre vágott, majdnem koromfekete haja mint valami lakksapka simult kerek fejére. Fülcimpáiban aranyba foglalt karneol kövek lógtak. Hátralépett, és szélesre tárta az ajtót.

Ned Beaumont bement.

– Bernie felkelt már? – kérdezte.

A nő arca ismét lángba borult a dühtől.

– Az a rohadt csirkefogó! – kiáltotta éles hangon.

Ned Beaumont nem fordult hátra, csak belökte maga mögött az ajtót.

A nő hozzálépett, mindkét karját megragadta a könyökénél, és megpróbálta megrázni Nedet.

– Tudja, mit tettem én azért a csirkefogóért? – kérdezte. – Elhagytam az otthonomat, pedig olyan otthona még soha nem volt lánynak, elhagytam a szüleimet, akik azt hitték rólam, hogy én vagyok a földre szállt angyal! Pedig megmondták, hogy semmirekellő. Mindenki mondta, és igazuk volt, de én ostoba voltam, és nem hittem el nekik. Hát mondhatom magának, most már én is tudom, miféle… – és egy csomó fülsértő trágárság következett.

Ned Beaumont mozdulatlanul, komolyan hallgatta. Már nem volt barátságos a tekintete. Amikor a leánynak kifogyott a lélegzete, és elhallgatott egy pillanatra, gyorsan megkérdezte:

– Miért? Mit csinált?

– Hogy mit csinált? Meglépett a… – s megint egy trágársággal fejezte be a mondatot.

Ned Beaumont meghökkent. Kényszeredett mosollyal megkérdezte:

– Nem hagyott itt véletlenül valamit a számomra?

A lány szinte fogcsattogtatva dugta közelebb az arcát a férfi arcához. Kerekre tágult a szeme.

– Csak nem tartozik magának?

– Nyertem… – Köhécselt néhányat. – Azaz úgy tudom, hogy nyertem tegnap a negyedik futamon háromezer-kétszázötven dolcsit…

A nő elengedte Ned karját, és gúnyosan felkacagott.

– Azt ugyan lesheti! Ide nézzen! – És eléje tartotta a kezeit. Egyetlen karneol gyűrű volt a bal keze kisujján. Aztán megtapogatta a karneol fülbevalókat. – Ez minden, amit az ékszereimből itt hagyott. És ezeket se hagyta volna itt, ha nincsenek rajtam.

Ned Beaumont furcsamód közömbös hangon tette fel a kérdést:

– Mikor lépett meg?

– Az éjszaka. De csak reggel jöttem rá. De legyen nyugodt, elintézem őuraságát. Ügy elintézem, hogy elátkozza a pillanatot, amikor találkozott velem. – Bedugta a kezét a blúzába, és ökölbe szorítva húzta ki. Odatartotta Ned Beaumont orra elé, és kinyitotta az öklét. Három gyűrött kis cédula feküdt a tenyerén. De mikor Ned el akarta venni őket, megint rájuk szorította az ujjait, hátrább lépett, és elkapta előle a kezét.

Ned Beaumont ajka idegesen megrándult. Leengedte a kezét.

A nő izgatottan megkérdezte:

– Olvasta, mit írnak a reggeli lapok Taylor Henryről?

– Igen – felelte Ned. A hangja eléggé nyugodt volt, csak a mellkasa hullámzásából lehetett látni, hogy sebesen lélegzik.

– Tudja, mik ezek? – kérdezte a nő, és ismét Ned elé tartotta nyitott tenyerén a három gyűrött cédulát.

Ned Beaumont nemet intett, csak a szeme csillogott félig lehunyt szemhéja alatt.

– Ezek Taylor Henry elismervényei – jelentette ki diadalmasan a nő. – Ezerkétszáz dollárról.

Ned Beaumont mondani akart valamit, de meggondolta magát. Amikor végül megszólalt, élettelen volt a hangja:

– Most már egy vasat sem érnek, hogy Taylor meghalt.

A nő visszadugta a cédulákat a blúzába, és ismét közelebb lépett Ned Beaumont-hoz.

– Mondok én magának valamit. Soha nem értek egy vasat sem. Ezért kellett meghalnia.

– Ez feltételezés, vagy…

– Nevezze, aminek akarja – felelte a leány. – De hadd mondjak még valamit: Bernie a múlt pénteken felhívta Taylort, és figyelmeztette, hogy három napot ad neki a tartozása rendezésére.

Ned Beaumont végigsimította a hüvelykujja körmével a bajusza egyik szárnyát.

– Nem csak azért mondja ezt, mert dühös? – kérdezte óvatosan.

A nő bosszús képet vágott.

– Persze hogy dühös vagyok – felelte. – Olyan dühös, hogy el is viszem ezeket a papírokat a rendőrségre. El én! És ha maga nem hiszi, hogy így történt, egyszerűen hülye.

Neden látszott, hogy még mindig nincs meggyőzve.

– Honnan szedte ezeket?

– A széfből – intett a nő simára nyalt fejével a lakás belseje felé.

– Hány órakor lépett meg Bernie? – kérdezte Ned.

– Nem tudom. Én fél tízkor értem haza, és majdnem egész éjjel fenn maradtam, és vártam rá. Csak reggel fogtam gyanút, néztem körül, és fedeztem fel, hogy minden fillért elvitt a lakásból, és elvitt minden ékszert is, ami nem volt rajtam.

Ned ismét végigsimított a bajszán a hüvelykujja körmével.

– Mit gondol, hová ment?

A nő toporzékolva, ökleit rázva kezdte ismét dühös, fülsértő hangon átkozni a szökevényt.

– Elég! – szólt rá Ned Beaumont. Elkapta és lefogta a nő csuklóit. Aztán így folytatta: – Ha nem tud egyebet, csak üvöltözni, adja ide azokat az elismervényeket, én tudom, mit kezdjek velük.

A nő kitépte a csuklóit a markából.

– Dehogy adom magának – kiáltotta. – Csak a rendőrségnek adom oda, senki másnak!

– Jó, akkor adja nekik. Mit gondol, Lee, hová ment Bernie?

Lee elkeseredetten kijelentette, hogy azt nem tudja, de azt igen, hogy hová kívánja. Ned Beaumont fáradtan megjegyezte:

– Butaság. Sokra megyünk a szellemeskedéssel. Gondolja, hogy visszament New Yorkba?

– Mit tudom én! – A nő tekintete hirtelen óvatos lett.

Ned Beaumont elvörösödött mérgében.

– Most mi jutott az eszébe? – kérdezte gyanakodva.

A nő ártatlan képet vágott.

– Semmi. Miért?

Ned feléje hajolt. Nagyon nyomatékosan beszélt, minden szavát egy-egy fejmozdulattal húzta alá.

– Nehogy azt higgye, hogy nem viszi el azokat az elismervényeket a rendőrségre, Lee, mert igenis elviszi!

– Persze hogy elviszem – felelte a nő.

7

A bérház földszintjének jó részét egy drugstore foglalta el. Ned Beaumont ide tért be telefonálni. Feltárcsázta a rendőrséget, és Doolan hadnagyot kérte a telefonhoz.

– Hello! Doolan hadnagy?… Miss Lee Wilshire nevében beszélek. A hölgy Bernie Despain lakásán tartózkodik, a Link Street 1666. szám alatt. Úgy látszik, hogy Despain az éjjel váratlanul eltűnt, de maga után hagyott néhány adóslevelet Taylor Henry aláírásával… Úgy van. És a nő azt mondja, hallotta, hogy Despain két-három nappal ezelőtt megfenyegette Taylort… Igen, és minél hamarabb szeretne beszélni magával… Nem, inkább menjen el hozzá maga, vagy küldjön oda valakit, amilyen gyorsan csak lehet. Igen… Nem fontos, úgysem ismer. Azért telefonálok én helyette, mert a nő nem akar Despain lakásáról telefonálni…

Hallgatott még egy darabig, de szólni nem szólt többet, letette a kagylót, és kilépett az utcára.

8

Ned Beaumont egy csinos, vörös téglából épült ház előtt állt meg, a Thames Street felső részén, ahol csupa ilyen csinos, vörös téglából épült ház sorakozik. Becsöngetett. Egy néger lány nyitott ajtót. Szélesen rámosolygott, barna arcából kivillant fehér fogsora. – Jó napot, Mr. Beaumont – tárta szélesre az ajtót, és szívélyesen beinvitálta Nedet.

– Hello, June – felelte Ned. – Van itthon valaki?

– Igenis, uram. Még asztalnál ülnek.

Ned belépett az ebédlőbe. Paul Madvig és az anyja egymással szemközt ült a piros-fehér kockás abrosszal leterített asztalnál. Az asztal mellett állt egy harmadik szék is, de nem ült rajta senki, és érintetlen volt az előtte lévő tányér és ezüst evőeszköz is.

Paul Madvig anyja magas, csontos asszony volt, szőke haja hetven-egynéhány éves kora ellenére sem őszült még meg egészen. Kék szeme éppoly tiszta és fiatalos volt, mint a fiáé, sőt még fiatalosabbnak is látszott, mikor a szobába lépő Ned Beaumont-ra nézett. De azért egy kicsit elmélyültek a ráncok a homlokán, amikor megszólalt:

– Na végre! Rossz fiú! Így elhanyagolni egy öregasszonyt!

Ned Beaumont hetykén rámosolygott

– Jaj, Mama, már nagy fiú vagyok, és dolgoznom kell. – Odaintett Madvignak: – Hello, Paul.

– Ülj le – mondta Madvig. – June talán még összeszed neked valami ennivalót.

Mrs. Madvig odanyújtotta Nednek hosszú, keskeny kezét. Ned föléje hajolt, hogy megcsókolja, de az asszony elkapta előle, és ráförmedt:

– Hol tanult ilyen butaságokat?

– Mondtam, hogy már nagy fiú vagyok, Mama. – Aztán Madvig felé fordult:

– Kösz, de csak néhány perce villásreggeliztem. – Az üres székre nézett. – Hol van Opal?

Mrs. Madvig válaszolt:

– Lepihent. Nem érzi jól magát.

Ned Beaumont a fejét csóválta, várt egy pillanatig, aztán udvariasan megkérdezte:

– De nincs komoly baja, ugye? – Madvigra nézett.

Madvig a fejét rázta:

– Migrénje van, vagy mi. Azt hiszem, túl sokat táncol a gyerek.

Mrs. Madvig közbeszólt:

– Mondhatom, szép kis apa vagy, ha még azt se tudod, mikor van migrénje a leányodnak!

Madvig szeme körül apró ráncok jelentek meg.

– Ugyan már, Mama, ne légy tapintatlan. – Aztán Ned Beaumont-hoz fordult. – Mi jó híred van?

Ned Beaumont Mrs. Madvig háta mögött az üres székhez került, és leült.

– Bernie Despain az éjjel meglépett a pénzzel, amit Peggy O’Toole-on nyertem – felelte.

A szőke férfi nagyot nézett.

– Viszont itthagyott néhány elismervényt, összesen ezerkétszáz dollár értékben, Taylor Henry aláírásával.

A szőke férfi szeme erre hirtelen összeszűkült.

– Lee azt mondja, hogy Bernie pénteken felhívta Taylort, és három napot adott neki, hogy kifizesse a tartozását.

Madvig végigsimította az állát a keze fejével.

– Ki az a Lee?

– Bernie nője.

– Ja. – Aztán látva, hogy Beaumont hallgat, megkérdezte: – Mit mondott Despain, mi lesz, ha Taylor nem fizet?

– Azt nem mondta a nő – felelte Ned. Az asztalra fektette az alsókarját, és a szőke férfi felé hajolt:

– Paul! Intézd el nekem, hogy nevezzenek ki helyettes seriffnek vagy valaminek.

– Teremtő atyám! – kiáltott fel Madvig, és nagyokat pislogott. — Minek az neked?

– Megkönnyíti a dolgom. Utánamegyek annak a csibésznek, s ha van egy ilyen papírom, nem keveredhetek zűrbe!

Madvig aggódva nézett a fiatalemberre.

– Miért vagy ilyen izgatott? – kérdezte vontatottan.

– A háromezer-kétszázötven dollárom miatt.

– Azt megértem – felelte Madvig, továbbra is vontatott hangon. – Csakhogy már az este is bántott valami, amikor még nem tudtad, hogy átejtettek.

Ned Beaumont türelmetlen mozdulatot tett a kezével.

– Csak nem gondolod, hogy belebotlom egy hullába, és meg se rebben a szemem? – kérdezte. – De hagyjuk ezt. Most nem ez a fontos. Hanem az, hogy elkapjam azt a fickót. El kell kapnom!

Az arca sápadt volt, és elszánt, a hangja halálosan komoly.

– Nézd, Paul: nemcsak a pénz miatt, noha háromezer-kétszázötven dollár szép summa. De ha öt dollárról lenne szó, akkor is ez volna a helyzet. Két hónapja egyetlen futamot se nyertem, és ez kezdett már az idegeimre menni. Mi a fenét érek, ha elpártolt tőlem a szerencse? Aztán végre nyerek – azaz abban a hitben vagyok, hogy nyertem –, és ismét minden rendben van. Nem kell behúznom a farkam, megint érezhetem magam valakinek, nem vagyok akárkinek a lába kapcája. Persze hogy a pénz is fontos, de a lényeg nem az. Hanem hogy folyton csak vesztek, vesztek és vesztek. Meg tudod ezt érteni? Abba megyek tönkre. És amikor végre úgy érzem, hogy sikerült kijutnom a pechszériából, ez a fickó egyszerűen átráz. Ezt nem tűrhetem el. Ha eltűröm, kész, végem. Nem vagyok hajlandó eltűrni. Utánamegyek annak a fickónak. Nem leszek tekintettel semmire, de nagyon megkönnyítenéd a dolgom, ha elintéznéd, amit kérek.

Madvig kinyújtotta lapáttenyerét, és megpaskolta Ned Beaumont fáradt arcát.

– Jól van, Ned – mondta –, persze hogy elintézem. Csak azért mondtam, amit mondtam, mert nem szeretem, ha mindenfélébe belekeveredsz. De ha erről van szó, egye fene… Azt hiszem, a legjobb az lesz, ha az államügyészségen csinálunk belőled különleges nyomozót. Akkor csak Farr lesz a feljebbvalód, ő meg nem fogja beleütni az orrát a dologba.

Mrs. Madvig felállt. Egy-egy tányér volt mindkét hosszú, csontos kezében.

– Ha nem lenne már régóta elvem, hogy nem avatkozom férfiak dolgába – jegyezte meg szemrehányó hangon –, biztos, hogy mondanék valamit mindkettőtöknek. Folyton csak szamárságokat csináltok, csak azért, hogy a jó ég tudja miféle zűrökbe keveredjetek!

Ned Beaumont szélesen mosolygott, amíg az asszony ki nem ment a tányérokkal a szobából. Akkor ismét elkomolyodott, és gyorsan megkérdezte:

– El tudnád intézni még ma délután a dolgot?

– Persze – felelte Madvig, s már állt is fel. – Rögtön telefonálok is Farrnak. És ha tehetek még valamit érted, tudod, hogy…

– Tudom – felelte Ned Beaumont. Madvig kiment.

Bejött June, a néger lány, és elkezdte leszedni az asztalt.

– Mit gondol, alszik Miss Opal? – kérdezte tőle Ned.

– Nem, uram. Épp most vittem fel neki teát meg pirítóst.

– Akkor ugorjon fel még egyszer, és kérdezze meg, benézhetek-e hozzá egy percre.

– Igenis, uram, azonnal.

Amikor kiment, Ned Beaumont felállt az asztal mellől, és elkezdett fel-alá járkálni a szobában. Piros foltok jelentek meg sovány arcán, a pofacsontjai alatt. Amikor Madvig belépett, megállt.

– Minden rendben – jelentette be Madvig. – Ha Farr nem lenne bent, keresd meg Barberót. Elintézi neked a dolgot, semmiféle magyarázkodásba nem kell bocsátkoznod.

– Kösz – mondta Ned Beaumont, s kérdő pillantást vetett az ajtóban megjelenő néger lányra.

– Miss Opal azt üzeni, hogy tessék csak felmenni hozzá.

9

Opal Madvig szobájában a kék volt az uralkodó szín. Ő maga is ezüsttel díszített kék hálóköntösben ült az ágyban, a párnáknak támaszkodva, amikor Ned Beaumont belépett. Ugyanolyan kék szemű és ugyanolyan magas volt, mini az apja meg a nagyanyja, az arcvonásai is ugyanolyan szabályosak, csak a bőre volt még mindig gyerekesen hamvas rózsaszínű. Vörösre volt sírva a szeme.

A pirítósdarabkát az ölében tartott tálcára ejtette, kezet nyújtott Ned Beaumont-nak, és erős, fehér fogait kivillantva, rámosolygott.

– Hello, Ned! – A hangja eléggé erőtlen volt.

Ned nem fogta meg a kezét, csak könnyedén megveregette.

– Hello, kislány!

Azzal leült az ágy végére, keresztbe vetette hosszú lábait, és elővett a zsebéből egy szivart.

– Nem fájdul meg még jobban a feje a füsttől?

– Ó, dehogy.

Ned bólintott, hogy persze, érti, visszadugta a szivart a zsebébe, és elkomolyodott. Derékból kicsit megfordult, hogy jobban lássa a lány arcát. Részvevően csillogott a szeme, és rekedtes volt a hangja.

– Tudom, hogy fáj, kislány.

A lány rábámult nagy kék csecsemőszemével.

– Nem, igazán nem! Már majdnem egészen kiállt a fejemből a fájás, és különben sem volt olyan borzasztó. –Már nem volt erőtlen a hangja.

A férfi fanyarul elmosolyodott.

– Szóval semmi közöm hozzá, ugye?

A lány könnyedén összeráncolta a homlokát.

– Nem tudom, mire gondol, Ned.

A férfi rideg hangon, rideg tekintettel felelte:

– Taylorra.

A tálca kicsit megremegett ugyan a lány térdén, de az arckifejezése nem változott.

– Értem – mondta –, de hát… tudja, én hónapok óta nem láttam Taylort. Amióta papa…

Ned Beaumont hirtelen felállt.

– Így is jó – vetette oda a válla fölött, és már indult is az ajtó felé.

A lány csak feküdt az ágyban, nem szólt semmit.

Ned kiment a szobából, és lesietett a lépcsőn. A földszinti hallban Paul Madvig éppen akkor bújt a felöltőjébe.

– Be kell mennem az irodába elintézni azokat a csatornázási szerződéseket. Ha akarod, leteszlek Farr hivatala előtt.

– Nagyszerű – felelte Ned Beaumont, amikor Opal hangja ütötte meg a fülüket az emeletről.

– Ned!… Ned!…

– Jövök! – kiáltott vissza Ned, aztán Madvighoz fordult: — Ha sietsz, ne várj rám.

Madvig megnézte az óráját.

– Rohannom kell. Találkozunk este a klubban?

– Ühüm – dünnyögte Ned, és ismét fölment az emeletre.

Opal az ágy lábához lökte a tálcát.

– Csukja be az ajtót – mondta.

Mikor Ned becsukta, a leány beljebb húzódott az ágyon, hogy a férfi melléje ülhessen. Aztán megkérdezte:

– Miért viselkedik így?

– Nem lett volna szabad hazudnia – felelte komoran Ned, mikor leült.

– De Ned… – A kék szemek kutatóan néztek a férfi barna szemébe.

– Mikor találkozott utoljára Taylorral? – kérdezte Ned.

– Úgy érti, hogy mikor beszéltem vele utoljára? – kérdezte ártatlan arccal, ártatlan hangon a leány. – Annak már jó néhány hete, és…

A férfi hirtelen felállt.

– Így is jó! — vetette oda a válla fölött, és már indult is az ajtó felé. A lány csak akkor szólt utána, amikor majdnem odaért.

– Jaj, Ned! Ne nehezítse így meg a dolgomat!

A férfi lassan, kifejezéstelen arccal visszafordult.

– Hát nem vagyunk jó barátok? – kérdezte a leány.

– Dehogynem – felelte kedvetlenül a férfi –, csakhogy ez nehezen jut az ember eszébe, ha hazudnak neki.

A lány az oldalára fordult, a párnába temette az arcát, és csöndesen sírni kezdett. Könnyei nyomán szürkés folt támadt a párnahuzaton.

A férfi erre visszament az ágyhoz, ismét leült a lány mellé, felemelte a párnáról a leány fejét és a vállára fektette.

A leány ott sírt csöndesen a vállán néhány percig. Aztán megszólalt, de alig lehetett hallani, mit mond, mert a férfi kabátjához szorította az ajkait.

– Maga tudta… tudta, hogy találkozni szoktam vele?

– Igen.

A lány ijedten kiegyenesedett

– Papa is tudta?

– Azt hiszem, nem. De biztosan nem tudom.

A leány megint a vállára hajtotta a fejét, s csak fojtottan lehetett hallani a szavait.

– Ó, Ned, még tegnap délután is vele voltam… Egész délután!

A férfi még szorosabban magához ölelte, de nem szólt semmit.

A leány hallgatott egy pillanatig, aztán megkérdezte:

– Mi… mit gondol, ki ölte meg?

A férfi összerezzent.

A leány fölkapta a fejét. Már nyoma sem volt benne gyöngeségnek.

– Maga tudja, Ned?

A férfi habozott, aztán megnedvesítette az ajkát.

– Azt hiszem, tudom – dünnyögte.

– Ki? – kérdezte indulatosan a lány.

A férfi megint habozott egy darabig, kerülte a lány tekintetét, aztán halkan feltett neki egy kérdést:

– Megígéri, hogy nem mondja meg senkinek, amíg el nem jön az ideje?

– Igen – vágta rá a lány, de amikor a férfi már éppen meg akart szólalni, két kézzel megmarkolta a vállát, és elhallgattatta.

– Várjon. Csak akkor ígérem meg, ha maga is megígéri nekem, hogy a gyilkos nem ússza meg, hanem elfogják, és megbüntetik!

– Ezt nem ígérhetem meg. Senki sem ígérhetné meg.

A lány rámeredt, egy darabig az ajkát harapdálta,, aztán azt mondta:

– Na jó. Akkor így is megígérem. Ki ölte meg Taylort?

– Sose említette magának, hogy tartozik egy Bernie Despain nevű bukmékernek? És hogy nem tudja megfizetni a tartozását?

– Ez… ez a Despain ölte meg?

– Azt hiszem, ő. De Taylor csakugyan nem mondta magának, hogy adóssága van?…

– Azt tudtam, hogy zűrben van. Ezt mondta, de azt nem, hogy miféle zűrben. Csak annyit árult el, hogy nagy veszekedése volt az apjával valami pénz miatt, és hogy „kétségbeejtő” helyzetbe került. Ezt a szót használta.

– Despainről nem beszélt?

– Nem. Miért? Miből gondolja, hogy Despain ölte meg?

– Több mint ezer dollár értékű elismervény volt a birtokában Taylor aláírásával, és nem tudta behajtani rajta a pénzt. És az éjszaka meglépett a városból. A rendőrség már keresi. – Lehalkította a hangját és lopva a lányra nézett

– Segítene valamiben, hogy elkaphassák, és elítélhessék?

– Igen. Miben segíthetek?

– Egy kicsit furcsa, amit kérni szeretnék. Értse meg jól: elég nehéz lesz elítéltetni, de ha valóban bűnös, hajlandó volna megtenni valamit, ami lehet, hogy egy kicsit… izé… furcsán hangzik, hogy biztosan elítéljék?

– Bármit – felelte a lány.

A férfi sóhajtott egyet, és töprengve szorította össze az ajkát.

– Mit kell csinálnom? – kérdezte buzgón a lány.

– Szeretném, ha szerezne nekem egyet Taylor kalapjai közül.

– Micsoda?

– Taylor valamelyik kalapjára volna szükségem – ismételte, meg Ned Beaumont. Elvörösödött. – Tudna nekem szerezni egyet?

A lány el volt képedve.

– De hát mire kell az magának, Ned?

— Hogy biztosabban elítéljék Despaint Egyelőre csak ennyit mondhatok Meg tudja szerezni nekem azt a kalapot, vagy nem?

– A… azt hiszem, igen, de nagyon szeretném, ha…

– Mikor?

– Talán még ma délután… – felelte a lány. – De szeretném…

A férfi ismét a szavába vágott

– Fölösleges bármit is tudnia róla. Minél kevesebbet tud az ügyről, annál jobb, főleg ami a kalapot illeti. – Átkarolta, és magához húzta a lányt – Igazán szerette Taylort, kicsikém, vagy csak mert a papája…

– Igazán szerettem – zokogott a lány. – Ebben biztos vagyok… Biztos, hogy szerettem.

II. fejezet
A kalaptrükk

1

Ned Beaumont, fején egy nem éppen ráülő kalappal, követte a hordárt, aki a Központi Pályaudvaron keresztül a 42. utcára vezető kijárat felé, s onnan egy barna taxihoz cipelte a bőröndjeit. Borravalót nyomott a markába, beszállt a taxiba, megadta a sofőrnek egy szálloda címét a 40. utcában, a Broadway közelében, aztán hátradőlt az ülésen, és szivarra gyújtott. A szivart inkább rágta, mint szívta, miközben a taxi keresztülvergődött a Broadway felé irányuló forgalmon: nemsokára kezdődtek a színházi előadások.

A Madison Avenue-n egy a piros lámpa ellenére bekanyarodó zöld taxi teljes sebességgel belerohant Ned Beaumont barna taxijába, nekilökte egy járda mellett parkoló kocsinak. Ned üvegszilánkok záporában röpült az ülés sarkába.

Összeszedte magát, és kiszállt á kocsiból. Már egész csődület támadt körülöttük. Kijelentette, hogy nem sérült meg, válaszolt egy rendőr kérdéseire, aztán megkereste a nem egészen a fejére illő kalapot, és feltette. Bőröndjeit átcipelte egy másik taxiba, megadta ennek a sofőrnek is a szálloda címét, és behúzódott az ülés sarkába. Falfehér volt, és az egész úton reszketett.

Miután kitöltötte a szállodai bejelentőlapot, megkérdezte, nem érkezett-e postája. Átadtak neki két telefonüzenetet és két bélyeg nélküli, leragasztott borítékot.

A boynál, aki felvezette a szobájába, rendelt egy üveg whiskyt. Mikor a boy kiment, kulcsra zárta az ajtót, és elolvasta a telefonüzeneteket. Mindkét cédulán aznapi keltezés volt, az egyik délután négy óra ötvenkor, a másik este nyolc óra öt perckor érkezett. Megnézte a karóráját. Nyolc óra negyvenöt perc volt.

Az első üzenet így szólt: „A Gargoyle-ban vagyok.” A második: Tom & Jerrynél. Később még telefonálok.” Az aláírás mind a kettőn ez volt: Jack.

Felbontotta az egyik borítékot. Két papírlap volt benne, határozott, férfias írással, az előző napon keltezve.

„A Matinben lakik, az 1211-es szobában, Eileen Dale néven van bejelentve, Chicagóból. Az állomásról telefonált valakinek, aztán találkozott egy férfival meg egy nővel, akik a Keleti Harmincadik utcában laknak. Sok helyen jártak, főleg tiltott italmérésekben, nyilván azt az embert keresték, de úgy látszik, nem volt szerencséjük. Az én szobám a 734-es. A férfit meg a nőt Brookéknak hívják.”

A másik borítékban lévő levél ugyanazzal a kézírással íródott, és aznap kelt.

„Ma reggel beszéltem Dewarddal, de azt állítja, nem tud róla, hogy Bernie a városban lenne. Később majd telefonálok.”

A két levél aláírása is ez volt: Jack.

Ned Beaumont megmosakodott, fehérneműt váltott, és éppen szivarra gyújtott, amikor a boy megjelent a fél liter whiskyvel. Kifizette a boyt, aztán kihozott a fürdőszobából egy poharat, és a hálószoba ablaka elé húzott egy széket. Ott ült, szivarozott, ivott, és bámulta az utca túlsó oldalát, amíg meg nem szólalt a telefon.

– Hello! – szólt bele a kagylóba. – Igen, Jack… Azonnal… Hol?… Persze… Máris indulok.

Ivott még egy korty whiskyt, föltette a nem egészen a fejére illő kalapot, fogta a felöltőjét, amelyet előzőleg egy szék hátára hajított, belebújt, megtapogatta az egyik zsebét, eloltotta a villanyt, és kiment a szobából.

Kilenc óra tíz perc volt.

2

A Broadway közelében Ned egy kétszárnyas lengő üvegajtón – az ajtó fölött a kivilágított cégtáblán ez állt: Tom & Jerry – belépett egy szűk folyosóra. A folyosón bal kéz felől egy-szárnyas lengőajtó nyílt egy kis étterembe.

Az egyik sarokasztalnál felállt egy férfi, és felemelt mutatóujjával jelt adott neki. Középtermetű, elegáns, elég jóképű fiatalember volt, napbarnított arca olajosan fénylett.

Ned Beaumont odament hozzá. – Hello, Jack – üdvözölte, és kezet fogott vele.

– Fent vannak az emeleten, a lány is, meg a Brook házaspár is. Nyugodtan leülhet ide, háttal a lépcsőnek. Észreveszem őket, ha elmennek, és Bernie-t is, ha bejön. Elég sokan vannak itt ahhoz, hogy ne lássák meg magát.

Ned Beaumont leült Jackkel szemben.

– Őt várják?

Jack megvonta a vállát.

– Nem tudom. De nyilván alapos okuk van rá, hogy itt rostokolnak. Eszik valamit? Italt itt a földszinten nem szolgálnak fel.

– Én inni szeretnék – felelte Ned Beaumont. – Nem kereshetnénk az emeleten egy asztalt, ahol nem láthatnak minket?

– Az emeleti helyiség nem nagy – figyelmeztette Jack. – Csak két-három olyan boksz van, ahol előlük ugyan rejtve maradhatunk, de ha megjön Despain, ő könnyen kiszúrhat bennünket.

– Vállaljuk a rizikót. Szeretnék inni valamit, és ott is éppúgy beszélhetek vele, ha csakugyan idejön.

Jack furcsállva nézett Ned Beaumont-ra, aztán elfordította a tekintetét.

– Maga a góré… Megyek, és megnézem, van-e üres boksz.

Tétovázott egy pillanatig, aztán megint vállat vont, és felállt az asztaltól.

Ned Beaumont megfordult a székén, és utánanézett az elegáns fiatalembernek, aki a lépcsőhöz sétált, és fölment az emeletre. Addig figyelte a lépcső alját, amíg a fiatalember le nem jött. A legalsó lépcsőfokra érve intett Nednek. Amikor Ned csatlakozott hozzá, azt mondta neki:

– Éppen a legjobb boksz üres, és a lány háttal ül neki. Nyugodtan vethet egy pillantást Brookékra, amikor elhaladunk előttük.

Felmentek az emeletre. A bokszok – mellmagasságig érő deszka válaszfalak közt egy-egy asztal és két pad – a lépcsőtől jobbra voltak, jobbra kellett hát kanyarodniuk. Az emeleti étterembe a bárpult végében lévő széles boltíven keresztül lehetett belátni.

Ned Beaumont tekintete éppen Lee Wilshire hátára esett. A lány ujj nélküli barna ruhában és barna kalapban volt. Barna bundája a széke hátára volt akasztva. Ned szemügyre vette a társaságában ülőket. A lány balján egy karvalyorrú, előreugró állú, ragadozó képű, sápadt, negyven körüli férfi ült. Leevel szemközt meg egy vörös hajú, lágy húsú fiatal nő, egymástól távol ülő szemekkel. Teli szájjal nevetett.

Ned Beaumont követte Jacket a bokszukhoz. Egymással szemközt ültek le. Ned háttal az étteremnek, a pad belső végére, hogy minél jobban eltakarja a válaszfal. A kalapját levette, de a felöltőjét nem.

Az asztalukhoz lépett egy pincér.

– Egy whiskyt – mondta Ned Beaumont.

– Egy gint – mondta Jack.

Jack felbontott egy csomag cigarettát, kivett belőle egyet, nézte egy ideig, aztán megszólalt:

– Ez a maga bulija, én csak dolgozom magának. De engedje meg, hogy megmondjam: ez nem a legalkalmasabb hely a Despainnel való leszámolásra, ha egyszer barátai vannak itt.

– Gondolja, hogy vannak?

Jack a szája sarkába dugta a cigarettát, ahol aztán a szavai ütemére mozgott fel-alá.

– Ha ezek itt várják, alighanem ez az egyik búvóhelye.

A pincér megjött az italokkal. Ned Beaumont rögtön fel is hajtotta a magáét, és panaszosan megjegyezte:

– Szart sem ér.

– Gondolom – felelte Jack, és szürcsölt egyet a magáéból. Meggyújtotta a cigarettáját, aztán még egyet szürcsölt.

– Nos – szólalt meg Ned Beaumont –, én mindenesetre azonnal elébe állok, mihelyt megjelenik.

– Helyes. – Jack napbarnított, csinos arcáról nem lehetett leolvasni, mit gondol. – És én? Én mit csináljak?

– Egyedül is elintézem – felelte Ned Beaumont, és az asztalhoz intette a pincért.

Dupla whiskyt rendelt, Jack meg ismét egy gint. Ned Beaumont azonnal kiitta a poharát, mihelyt a pincér elébe tette. Jack hagyta, hogy a maga első poharát majdnem tele elvigyék, a másodikba is csak belekortyolt. Mielőtt még egyetlen pohárral végzett volna, Ned Beaumont még két dupla whiskyt rendelt és ivott meg.

Ekkor jelent meg Bernie Despain.

Jack, aki a lépcsőt figyelte, azonnal észrevette a bukmékert, és az asztal alatt rálépett Ned Beaumont lábára. Ned felnézett üres poharáról, hirtelen megmerevedett, és fagyos lett a tekintete. Mindkét kezével rátenyerelt az asztalra, és felállt. Kilépett a bokszból, és farkasszemet nézett Despainnel.

– A pénzemet akarom, Bernie!

Az a férfi, aki Despain nyomában jött fel a lépcsőn, most megkerülte őt, és a bal öklével keményen gyomron vágta Nedet. Nem volt magas termetű, de a válla széles, s a két ökle mint két vasgolyó.

Ned Beaumont nekivágódott a boksz válaszfalának. Előregörnyedt, és megroggyant a térde, de nem esett el. Egy darabig így maradt, üveges volt a szeme, és ólomszínű az arca. Aztán motyogott valamit, amit nem lehetett érteni, és elindult a lépcső felé.

Hajadonfőtt, sápadtan, tántorogva lement a lépcsőn. Keresztülhaladt a földszinti éttermen, ki az utcára, a járda szélére, és hányni kezdett. Amikor kihányta magát, odament egy pár méterre várakozó taxihoz, belemászott, és égy Greenwich Village-i címet adott meg a sofőrnek.

3

Ned Beaumont egy bérház előtt szállt ki a taxiból. A kapuhoz vezető barna kőlépcső alatt lárma és világosság szűrődött ki az utcára a nyitott pinceajtón. Ned belépett ezen a pinceajtón, s egy szűk helyiségbe jutott, ahol a hat méter hosszú bárpult mögött két fehér kabátos csapos szolgált ki vagy tucatnyi férfit és nőt, két pincér meg az asztalok közt szaladgált, mert azoknál is ültek vendégek.

A kopaszabbik csapos felkiáltott:

– Jóságos ég, hiszen ez Ned! – Letette a rózsaszínű keveréket, amelyet éppen összerázni igyekezett egy karcsú shakerben, és a pult fölött a kezét nyújtotta Nednek, amúgy nedvesen, ahogy volt

– Hello, Mack! – üdvözölte Ned Beaumont és megrázta a nedves kezet.

Odajött az egyik pincér is, hogy kezet szorítson Neddel, aztán megjelent egy pocakos, pirospozsgás olasz is, akit Ned Beaumont Tonynak szólított. Miután túlestek a kézfogásokon, Ned Beaumont bejelentette, hogy fizet egy rundot.

– Fizet ám a fenét! – mondta Tony. Azzal megfordult, és egy üres koktélos pohárral rávert a pultra. – Ez a fickó ma este még egy pohár vizet sem fizethet – jelentette ki, mikor sikerült magára vonnia a csaposok figyelmét. – Akármit akar inni, a cég kontójára megy.

– Annál jobb, élek is vele – felelte Ned Beaumont. – Egy dupla whiskyt!

A helyiség túlsó végében egyszerre két lány is felugrott az egyik asztaltól. Egyszerre kiáltották:

– Juh-hé-é, Ned!

– Rögtön visszajövök – mondta Tonynak Ned, és odament a lányok asztalához. Azok összecsókolták, kérdéseket tettek fel neki, bemutatták a társaságukban lévő férfiaknak, és helyet szorítottak neki az asztaluknál.

Ned leült, és a kérdéseikre azt felelte, hogy csak rövid időre jött vissza New Yorkba, nem maradhat velük, s éppen csak megiszik egy dupla whiskyt.

Nem sokkal hajnali három előtt álltak fel az asztaltól, s hagyták el Tony intézményét, hogy három sarokkal odébb betérjenek egy majdnem pontosan ugyanolyanba, leüljenek egy majdnem ugyanolyan asztalhoz, és ugyanazt igyák, amit előzőleg is ittak.

Az egyik férfi fél négykor eltűnt. Nem köszönt el a társaságtól, s a társaság se tőle. Tíz perc múlva Ned Beaumont, a másik férfi és a két lány is felkerekedett. A sarkon beültek egy taxiba, s egy szállodához hajtattak a Washington Square közelében. Ott a férfi és az egyik lány kiszállt.

A másik lány, akit Ned Beaumont Fedinknek szólított, felvitte Nedet egy Hetvenharmadik utcában lévő lakásra. A lakás túl volt fűtve. Amikor a lány kinyitotta az ajtót, valósággal megcsapta őket a forróság. A lány három lépést tett a nappaliban, aztán sóhajtott egyet, és elterült a padlón.

Ned Beaumont becsukta az ajtót és megpróbált életet verni a lányba, de nem sikerült. Erre nagy nehezen behúzkodta-cipelte a másik szobába, és lefektette egy kreton huzatú heverőre. Úgy-ahogy levetkőztette, keresett néhány takarót, a lányra terítette, és kinyitott egy ablakot. Aztán bement a fürdőszobába, és hányt. Utána visszatért a nappaliba, ruhástul végignyúlt a díványon, és elaludt.

4

Ned Beaumont arra ébredt, hogy valahol a közelében telefon cseng. Kinyitotta a szemét, letette a lábait a padlóra, az oldalára fordult, és körülnézett a szobában. Amikor meglátta a telefonkészüléket, behunyta a szemét, és újból végignyúlt a díványon.

A telefon tovább csengett. Ned nyögött egyet, ismét kinyitotta a szemét, és addig forgolódott, amíg sikerült kiszabadítania maga alól a bal karját. A szeméhez emelte a csuklóját, és hunyorogva megnézte rajta az órát. Az üveg eltűnt az óráról, a mutatók tizenkettő előtt tizenhét perccel megálltak.

Ned Beaumont ismét forgolódni kezdett a díványon, sikerült is feltámaszkodnia a bal könyökére, és a tenyerébe fektetnie a fejét. A telefon még mindig csöngött. Szánalmasan üres tekintettel nézett körül a szobában. A villany égett. A nyitott ajtón keresztül megpillantotta Fedink takarókba burkolt lábát a heverő végén.

Megint nyögött egyet, és felült. Ujjaival beleszántott kócos fekete hajába, és a tenyerei közé szorította a halántékát. Az ajka száraz volt, és cserepes. Végignyalta, és utálkozva elfintorodott. Aztán felállt, köhögött egy kicsit, levetette a kesztyűjét meg a felöltőjét, a díványra lökte őket, és bement a fürdőszobába.

Amikor kijött, a másik szobában lévő heverőhöz lépett, és lenézett Fedinkre. A lány arcra fordulva, mélyen aludt, egyik karja begörbítve a fején. Rajta volt a kék blúz. A telefon már nem csengett. Ned megigazította a nyakkendőjét, és visszament a nappaliba.

Egy asztalon, amelyik mellett két szék állt, három szál Murad cigaretta hevert egy nyitott dobozban. Kivette az egyiket, „Mindegy” – dünnyögte kedvetlenül, keresett egy levél gyufát, rágyújtott, és kiment a konyhába. Egy magas pohárba belefacsarta négy narancs levét, és megitta. Aztán főzött két csésze kávét, és azt is megitta.

Amikor kijött a konyhából, Fedink szánalmasan fakó hangon megszólalt:

– Ted hol van?

Csak az egyik szeme látszott, azt is alig nyitotta ki.

Ned Beaumont átment hozzá.

– Ted? Ki az? – kérdezte.

– Az az alak, akivel voltam.

– Volt valakivel? Honnan tudhatnám?

A lány kinyitotta és becsukta a száját. Fülsértően kotkodácsoló hangot hallatott.

– Hány óra?

– Azt se tudom. Csak annyi biztos, hogy már nappal van.

A lány beledörzsölte arcát az alatta lévő, kreton huzatú párnába, és azt mondta:

– Szép kis alak vagyok! Tegnap még azt ígértem neki, hogy hozzámegyek feleségül, aztán elhagytam az első utamba került csavargóért, akit még a lakásomra is felhoztam. – Kinyitotta és összecsukta a tenyerét a feje fölött. – Vagy nem otthon vagyok?

– Kulcsa mindenesetre volt a lakáshoz – felelte Ned Beaumont. – Akar egy kis narancslét meg kávét?

– Nem akarok én semmi egyebet, csak megdögleni. Nem menne innen a fenébe, Ned, hogy ne is lássam többé?

– Nehezen fog menni – felelte gúnyosan Ned –, de azért megpróbálom.

Belebújt a felöltőjébe, felhúzta a kesztyűjét, a felöltő zsebéből elővett egy gyűrött fekete sapkát, a fejébe húzta, és elhagyta a házat.

5

Ned Beaumont fél óra múlva visszatért a szállodájába, és bekopogott a 734-es szoba ajtaján. Odabenn szinte azonnal felhangzott Jack álmos hangja:

– Ki az?

– Beaumont.

– Ja – mondta minden lelkesedés nélkül a hang. – Rögtön.

Jack kinyitotta az ajtót, és meggyújtotta a villanyt. Zöld pettyes pizsamában volt, mezítláb. Tekintete üres volt, és álmos, az arca vörös. Ásított, aztán üdvözlésül biccentett egyet, visszament az ágyhoz, hanyatt vágta magát rajta, és egy darabig a mennyezetet bámulta. Aztán minden különösebb érdeklődés nélkül megkérdezte:

– Hogy érzi magát ma reggel?

Az ajtót Ned Beaumont csukta be. Most ott állt az ajtó és az ágy között, és mogorván nézte az ágyban fekvő fiatalembert.

– Mi történt azután, hogy eljöttem? – tette fel a kérdést.

– Semmi. – Jack ismét ásított egyet. – Vagy arra gondol, hogy én mit csináltam? – Nem várt választ. – Kijöttem, és őrt álltam az utca másik oldalán, amíg ők is kijöttek. Despain jött ki, a nője, meg az a fickó, aki kiütötte magát. A Buckmanbe mentek, a Negyvennyolcadik utcába. Ott bujkál Despain, Barton Dewey néven, a 938-as lakosztályban. Hajnali háromig csellengtem a ház körül, aztán lekoptam. Hacsak lóvá nem tettek, még most is ott vannak mind a hárman. – A szoba egyik sarka felé bökött a fejével. – A kalapja ott van azon a széken. Gondoltam, nem árt, ha megmentem magának.

Ned Beaumont odament a székhez, és kezébe vette a nem az ő fejére való kalapot. A gyűrött fekete sapkát bedugta a felöltője zsebébe, és a kalapot nyomta a fejébe.

– Ha akar egyet inni, van gin az asztalon – mondta Jack.

– Kösz, nem kérek – felelte Ned Beaumont. –Revolvere van?

Jack levette a szemét a mennyezetről. Felült az ágyon, nyújtózkodott egyet, harmadszor is ásított, és megkérdezte:

– Miben töri a fejét? — De csak udvarias érdeklődés volt a hangjában.

– Meglátogatom Despaint.

Jack felhúzta a térdét, összekulcsolta rajta a kezét, s kicsit előregörnyedve az ágy lábára meredt.

– Nem hinném, hogy okos lenne, legalábbis most nem – jelentette ki lassan, nyomatékosan.

– Épp most kell meglátogatnom – felelte Ned Beaumont.

Olyan hangon mondta ezt, hogy Jack önkéntelenül ránézett. Ned Beaumont arca egészségtelenül sárgásszürke volt, tekintete zavaros, véraláfutásos szeme olyan keskenyre összeszűkült, hogy nem is látszott a szeme fehérje. Száraz, cserepes ajka is valahogy vastagabbnak tűnt, mint máskor.

– Egész éjjel fenn volt? – kérdezte Jack.

– Valamicskét azért aludtam.

– Másnapos?

– Igen. De kérdeztem valamit a revolverről.

Jack nagy lendülettel kiszabadította lábait a takarók alól, és letette a talpát a padlóra.

– Miért nem alszik előbb egy kicsit? Utána is megkereshetjük őket. Most nincs kellő formában.

– Most akarok odamenni.

– Értem – mondta Jack –, de nincs igaza. Tudja, hogy ezek nem beszari alakok. Komolyan veszik a dolgokat.

– Hol a revolver? – kérdezte Ned Beaumont.

Jack felállt, és nekilátott kigombolni a pizsamakabátját.

– Adja ide a revolvert, és feküdjön vissza – mondta Ned Beaumont. – Egyedül megyek.

Jack begombolta a pizsamakabátot, és visszabújt az ágyba.

– A revolver ott van a komód felső fiókjában. Van mellette néhány tartaléktöltény is, ha kell.

Az oldalára fordult, és behunyta a szemét.

Ned Beaumont megkereste a revolvert, és a farzsebébe süllyesztette. – Viszlát – mondta, eloltotta a villanyt, és távozott.

6

A Buckman hatalmas, sárga, négyzet alakú, bútorozott lakásokkal berendezett bérház volt, majdnem egy egész háztömböt betöltött. Ned Beaumont közölte a házmesterrel, hogy Mr. Deweyt keresi. Amikor megkérdezték, kit jelentsenek be, megmondta:

– Ned Beaumont vagyok.

Öt perc múlva kilépett a liftből, és egy hosszú folyosón elindult egy kitárt ajtó felé, amelynek a küszöbén ott állt Bernie Despain.

Despain alacsony, törékeny emberke volt, de a testéhez mérten akkora fejjel rendelkezett, hogy dús, hosszú, hullámos haja miatt ez a fej szinte már idomtalannak látszott. Sötét bőrű, erős vonású arcában csak a szeme volt kicsi, s mély ráncok barázdálták a homlokát, meg húzódtak az orra tövétől a szája sarkáig. Arca egyik felén rózsaszínű sebhely virított. Kék öltönye gondosan volt vasalva, és nem viselt semmiféle csecsebecsét.

A küszöbön állva, gúnyos mosollyal fogadta vendégét.

– Jó napot, Ned!

– Beszélni szeretnék magával, Bernie.

– Sejtettem. Mihelyt feltelefonálták a nevét, rögtön azt mondtam magamban: „Fogadni mernék, hogy beszélni szeretne velem.”

Ned Beaumont nem szólt semmit. Sápadt volt, s összeszorította az ajkát.

Despain még szélesebben mosolygott.

– Hát akkor ne álljunk itt, öregem. Jöjjön be! – És visszahúzódott a küszöbről.

Az ajtó egy kis előszobára nyílt. A szemközti ajtó tárva-nyitva állt, s a szobában Lee Wilshire meg az a férfi volt látható, aki leütötte Ned Beaumont-t. Két utazótáskába csomagoltak, de Ned Beaumont láttán abbahagyták tevékenységüket.

Ned belépett az előszobába.

Despain becsukta a folyosóra nyíló ajtót, és így szólt:

– A Kölyök kicsit hirtelen természetű, és amikor maga úgy nekem esett, azt hitte, hogy verekedni akar. Érti? Csúnyán letoltam a viselkedése miatt, s lehet, hogy ha megkéri, még bocsánatot is kér magától.

A Kölyök halkan mondott valamit Lee Wilshire-nek, aki villámló tekintettel méregette Nedet. Most egy kis gúnykacajt hallatott, és ezt felelte a Kölyöknek:

– Az hát, a velejéig.

– Menjen csak be, Mr. Beaumont – mondta Bernie Despain. – Ugye, már ismerik egymást?

Ned Beaumont belépett a szobába, ahol Lee meg a Kölyök volt.

– Hogy van a gyomrocskája? – kérdezte a Kölyök.

Ned Beaumont nem szólt rá semmit.

– Uramisten! – kiáltott fel Bernie Despain. – Ahhoz mérten, hogy állítólag azért jött ide, hogy beszélgessünk, fenemód szűkszavú. Még nem is láttam ilyen szűkszavú embert!

– Én magával szeretnék beszélni – felelte Ned Beaumont. – Feltétlenül szükséges, hogy ezek is jelen legyenek?

– Szerintem igen – felelte Despain. – Ha magát zavarják, könnyen megszabadulhat tőlük. Ott van az ajtó, mehet a dolgára.

– Nekem itt van dolgom.

– Ja persze! Valami pénzről volt szó, ugye? – Despain rávigyorgott a Kölyökre. – Vagy nem valami pénzt emlegetett, Kölyök?

A Kölyök közben már elhelyezkedett annak az ajtónak a küszöbén, amelyen Ned Beaumont a szobába lépett.

– Valami olyasmiről – felelte rekedtes hangon. – De már nem emlékszem rá, mit mondott.

Ned Beaumont levetette a felöltőjét, és ráakasztotta az egyik barna fotel hátára. Aztán ő maga is elhelyezkedett a fotelben, és a háta mögé tette a kalapját.

– Ezúttal nem abban az ügyben jöttem – felelte. – Hanem… nézzük csak. – A zakója belső zsebéből előhúzott egy papírt, széthajtogatta, vetett rá egy pillantást, és így folytatta:

– Most mint az államügyészség különleges nyomozója vagyok itt.

Despain tekintete a másodperc egy töredékére elbizonytalanodott, de rögtön összeszedte magát.

– Ejha! – kiáltott fel. – Hogy felvitte az isten a dolgát! Amikor utoljára találkoztunk, még csak Paul tótumfaktumja volt!

Ned Beaumont összehajtogatta a papírt, és visszatette a zsebébe.

Despain folytatta:

— Hát akkor rajta, nyomozzon ki nekünk valamit, hadd lássuk, hogy megy az ilyesmi.

Leült Neddel szemközt, és megcsóválta túl nagyra sikerült fejét.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy azért utazott fel New Yorkba, mert nekem akar kérdéseket feltenni Taylor Henry meggyilkolásával kapcsolatban?

– De igen.

– Kár. Megspóroltam volna magának ezt a kis kirándulást. – Széles mozdulattal a padlón heverő utazótáskára mutatott. – Mihelyt Lee elmondta, miről van szó, nyomban csomagolni kezdtem, hogy visszautazzam, és röhögjek egyet a koholmányukon.

Ned Beaumont kényelmesen elterpeszkedett a fotelben. Egyik keze a háta mögött volt. És így szólt:

– Ha koholmány, Lee koholmánya. A rendőrség tőle kapta a tippet.

– Igen – mondta dühösen a lány –, mert maga rákényszerített azzal, hogy a nyakamra küldte őket, maga aljas…

– Jó, jó – szólt közbe Despain. – Lee tényleg ostoba liba. Csakhogy azok az elismervények még nem jelentenek semmit. Azok csak…

– Micsoda? Ostoba liba vagyok? – kiáltotta felháborodva Lee. – Hát nem azért utaztam ide, hogy figyelmeztesselek, pedig megléptél az összes…

– De igen, azért utaztál ide – hagyta rá nyájasan Despain. – És éppen ez mutatja, milyen ostoba liba vagy, mert ezzel szabadítottad a nyakamra ezt az alakot.

– Hát ha így fogod fel a dolgot, akkor csak örülök, hogy odaadtam a rendőröknek azokat az elismervényeket! Erről mi a véleményed?

– Azt majd megtudod, ha elment a vendégünk – felelte Despain. Aztán Ned felé fordult. – Szóval a derék Paul Madvig meg akarja ajándékozni magát a skalpommal, ugye?

Ned Beaumont mosolygott.

– Nem koholt vád ez, Bernie, és ezzel maga is tisztában van. Lee csak a tippet adta, és amit eddig sikerült megtudnunk, gyönyörűen egybevág ezzel a tippel.

– Miért? Van valami egyéb is azokon az elismervényeken kívül, amiket tőle kaptak, ami ellenem szól?

– De van ám, bőven!

– Micsoda?

Ned Beaumont megint csak mosolygott.

– Sok mindent tudnék én mesélni magának, Bernie, csak ne lennénk ilyen népgyűlés előtt.

– Blabla! – kiáltotta Despain.

A Kölyök odaszólt az ajtóból rekedtes hangján Despainnek:

– Dobjuk ki ezt a hülyét, és lépjünk olajra!

– Nyugi – felelte Despain. Aztán összeráncolta a homlokát, és azt kérdezte Ned Beaumont-tól: – Adtak ki ellenem elfogatási parancsot?

– De hát én nem…

– Igen vagy nem? – Despain évődő hangulata elmúlt.

– Tudtommal nem – felelte csendesen Ned Beaumont.

Despain felállt, és hátralökte a székét.

– Akkor menjen innen a pokolba, méghozzá gyorsan, különben még egyszer meggyomroztatom a Kölyökkel!

Ned Beaumont felállt. Fogta a felöltőjét, a felöltő zsebéből kivette a sapkáját, és egyik kezében a sapkával, másik karján a felöltővel, ünnepélyesen kijelentette:

– Ezt még megbánja!

Azzal méltóságteljesen kisétált. A Kölyök rekedtes röhögése és Lee éles gúnykacaja szolgált kíséretül a kivonulásához.

7

Ned Beaumont kilépett a Buckmanből, és sietve elindult lefelé az utcán. Fáradt arcában vidáman csillogott a szeme, fekete bajsza meg-meg-rándult, ahogy minduntalan mosolyra húzódott az ajka.

Az első sarkon összetalálkozott Jackkel.

– Maga meg mit keres itt? – kérdezte.

– Tudtommal még mindig magának dolgozom – felelte Jack –, eljöttem hát megnézni, nem tudnék-e a segítségére lenni valamiben.

– Remek. Kerítsen gyorsan egy taxit! Olajra akarnak lépni.

– Igenis – felelte Jack, és elindult lefelé az utcán.

Ned Beaumont ott maradt a sarkon. Onnan a Buckman elülső és oldalbejáratát is látni lehetett.

Jack hamarosan megjött a taxival. Ned is beült, és megmutatta a sofőrnek, hol parkoljon le.

– Mit mondott nekik? – kérdezte Jack, miközben ültek, és várakoztak.

– Mindenféléket.

– Aha.

Tíz perc telt el így, amikor Jack hirtelen megszólalt: – Odanézzem! – És egy taxira mutatott, amelyik akkor gördült a Buckman oldalbejárata elé.

A Kölyök jött ki elsőnek az épületből, két bőrönddel, aztán mikor ő már benn ült a taxiban, kirohant, és beült a kocsiba Despain meg a lány is. A taxi elindult.

Jack előrehajolt, és megmondta a sofőrnek, mit csináljon. Nyomába eredtek a másik taxinak. Összevissza kanyarogtak a délelőtti napfényben fürdő utcákon, végül nagy kerülővel a Nyugati Negyvenkilencedik utca egyik ütött-kopott, homokkőből épült háza előtt kötöttek ki.

Despain taxija a kapu előtt állt meg, s a három ember közül megint a Kölyök ugrott ki belőle elsőnek a járdára. Végignézett az utcán mindkét irányban, aztán a kapuhoz lépett, és kulccsal kinyitotta. Visszament a taxihoz, Despain és a lány kiugrott a kocsiból, és berohant a házba. A Kölyök a bőröndökkel utánuk.

– Maradjon itt a taxival – mondta Ned Beaumont Jacknek.

– Mit akar csinálni?

– Szerencsét próbálok.

Jack a fejét csóválta.

– Megint nem megfelelő környezetben próbálkozik – jegyezte meg. – Csak bajba kerül.

– Ha Despainnel jövök ki, tűnjön el. Üljön egy másik taxiba, menjen vissza a Buckmanhez, és álljon lesbe. Ha nem jönnék ki, cselekedjen a belátása szerint.

Kinyitotta a taxi ajtaját, és kiszállt. Megborzongott. A szeme csillogott. Jack kihajolt a kocsiból, és mondani akart valamit, de Ned ügyet se vetett rá. Gyorsan keresztülvágott az úttesten, s a házhoz sietett, ahol a két férfi meg a nő eltűnt.

Felszaladt a bejárati lépcsőn, és a kilincsre tette a kezét. A kilincs engedett, a kapu nem volt kulcsra zárva. Belökte, belesett a homályos kapualjba, aztán belépett.

A kapu csattanva becsapódott mögötte. A Kölyök ökölcsapása a halántékát súrolta, lesodorta fejéről a sapkát, s őt magát nekivágta a falnak. Ned megszédült, megroggyant, és majdnem féltérdre esett. Ennek köszönhette, hogy a Kölyök másik ökle a feje fölött zúgott el, s a falba ütközött.

Ned ajka felhúzódott, kivillant az ínye, s gyorsan, keményen a Kölyök ágyékába öklözött, mire az dühösen felröffent és hátratántorodott. Ned Beaumont-nak így volt ideje kiegyenesedni, mielőtt még a Kölyök újból nekiesett volna.

Kicsit odébb Bernie Despain támasztotta a falat a kapualjban, s összeszorított szájjal, fekete résnyire szűkült szemmel, letompított hangon ismételgette:

– Üsd le, Kölyök! Üsd le!

Lee Wilshire nem volt a láthatáron.

A Kölyök következő két ütése a mellén találta Nedet, ismét nekivágta a falnak, és megköhögtette. A harmadik, arcának szánt ökölcsapást sikerült kikerülnie, aztán alsókarját a Kölyök torkának vetve, ellökte őt magától, és hasba rúgta. A Kölyök dühösen felordított, s újból támadásba lendült a két öklével, de Ned megint ellökte magától az alsókarjával és a lábával, és sikerült jobb kezével a farzsebébe nyúlnia, és előrántania Jack revolverét. Célozni már nem volt ideje, így hát a revolvert csövével lefelé tartva rántotta meg a ravaszt, és sikerült belelőnie a Kölyök jobb combjába. A Kölyök felordított, és elterült a földön. Fektéből rémülten nézett fel vérbe borult szemeivel Ned Beaumont-ra.

Ned Beaumont elfordult tőle, bal kezét zsebre dugta, és odaszólt Bernie Despainnek:

– Jöjjön ki! Beszélnem kell magával!

Komor és elszánt volt az arca.

Rohanó léptek zaja hallatszott a fejük fölött, valahol az épület hátsó részében ajtó nyílt, izgatott hangok hallatszottak a kapualj mélye felől, de nem mutatkozott senki.

Despain egy hosszú pillanatig az iszonyattól megigézve meredt Ned Beaumont-ra, aztán szó nélkül átlépett a földön fekvő emberen, elhaladt Ned Beaumont előtt, és kilépett a kapun. Ned Beaumont a zakója zsebébe dugta a revolvert, mielőtt utánament volna, de egy pillanatra sem vette le a kezét a fegyverről.

– A taxihoz – utasította Despaint, s a kocsira mutatott, melyből Jack már szállt is ki. Mikor a kocsihoz értek, Ned azt mondta a sofőrnek, hogy furikázzon csak, amerre akar, „amíg nem szólok, hogy hová menjünk”.

A kocsi már mozgásban volt, amikor Despain végre meg tudott szólalni.

– Ez közönséges gengsztertámadás. Odaadok mindent, amit csak akar, mert nem szeretném, ha megölnének, de ez mindenképpen közönséges gengsztertámadás.

Ned Beaumont gúnyosan nevetett, és a fejét rázta.

– Ne felejtse el, hogy lett belőlem valami, és az államügyészség szolgálatában állok.

– Csakhogy nincs vád ellenem. Nem adtak ki elfogatási parancsot. Maga mondta…

– Átejtettem, Bernie. Megvolt rá az okom. Körözik.

– Miért?

– Taylor Henry meggyilkolása miatt.

– Micsoda? A szentségit neki! Visszamegyek, és állok elébe! Mi bizonyítékuk van ellenem? Hogy a birtokomban volt néhány elismervény? Ez igaz. Meg az is, hogy azon az éjszakán léptem meg, amikor meggyilkolták. Meg az is, hogy lehordtam, mert nem akart fizetni. De mi ez egy jó ügyvédnek? Semmi! Úristen! Ha egyszer Lee sztorija szerint még fél tíz előtt a széfemben hagytam azokat az elismervényeket, nem azt bizonyítja ez, hogy eszem ágában sem volt aznap este behajtani a pénzem?

– Egyáltalán nem… És nemcsak azok az elismervények szólnak maga ellen.

– Semmi egyéb nem szólhat ellenem – jelentette ki teljes meggyőződéssel Despain.

Ned Beaumont gúnyosan nevetett.

– Téved, Bernie. Emlékszik rá, volt kalap a fejemen, amikor délelőtt meglátogattam?

– Lehetséges. Igen, azt hiszem, volt.

– És arra is emlékszik, hogy amikor eljöttem, egy sapkát húztam elő a felöltőm zsebéből, és azt tettem a fejemre?

Zavarodottság és félelem jelent meg a barna bőrű emberke apró kis szemében.

– Te jó ég! Mire akar kilyukadni?

– Egy maga ellen szóló bizonyítékra! Arra is emlékszik, hogy a kalap nem az én fejemre való volt?

Bernie Despain rekedten válaszolt:

– Nem tudom, Ned. Az isten szerelmére, mit akar ezzel mondani?

– Csak azt, hogy az a kalap azért nem az én fejemre való volt, mert nem az én kalapom. Emlékszik, hogy azt a kalapot nem találták meg, amelyik Taylor fején volt, amikor meggyilkolták?

– Fogalmam sincs róla. Én semmit sem tudok Taylorról!

– Nos, én azt próbálom megértetni magával, hogy az a kalap a fejemen Taylor kalapja volt, s most a barna fotel ülése és támlája közé van dugva a Buckmanben, abban a lakásban, amelyikben maga lakott, Mit gondol, a többi bizonyítékkal együtt, ez nem lesz elég ahhoz, hogy villamosszékbe ültessék?

Despain felüvöltött volna ijedtében, ha Ned Beaumont hirtelen a szájára nem csapja a tenyerét.

– Kuss! – sziszegte a fülébe.

Verejték folyt végig a napbarnított arcon. Despain ráborult Ned Beaumont-ra, és két kézzel kapaszkodott a kabátja hajtókájába.

– Ne csináljon ilyet velem, Ned! – gügyögte. – Az utolsó centig megadom, amivel tartozom, kamatostul, csak ne csináljon ilyet velem! Becsületszavamra nem akartam meglopni, Ned. Csak megszorultam, és azt gondoltam, hogy kölcsönvehetem azt a pénzt. Becsületistenemre, Ned! Most sincs pénzem, de szerzek! Még ma eladom Lee ékszereit, s abból, amit értük kapok, az utolsó centig megadom a pénzét. Mennyi volt az az összeg, Ned? Megadom az egészet, megadom még ma délelőtt.

Ned Beaumont ellökte magától a napbarnított embert az ülés másik sarkába.

– Háromezer-kétszázötven dollár – felelte.

– Háromezer kétszázötven dollár? Megkapja, az utolsó centig, még ma délelőtt, most rögtön. – Megnézte az óráját. – Igen, rögtön, mihelyt odaérünk az öreg Steinhez. Már biztos a boltjában van. Csak ígérje meg, hogy futni enged, Ned, a régi szép idők emlékére!

Ned Beaumont elgondolkozva dörzsölte össze a kezét.

– Nem engedhetem futni. Legalábbis most nem. Kénytelen vagyok emlékeztetni rá, hogy az államügyészség alkalmazottja vagyok, s hogy kihallgatás céljából körözik. Tehát csak a kalapra vonatkozólag köthetünk alkut. Ajánlatom a következő: maga ideadja a pénzemet, és én elintézem, hogy egyedül legyek, amikor megtalálom azt a kalapot, és senki más ne tudjon róla. Máskülönben gondoskodom róla, hogy New York egész rendőrsége jelen legyen, és akkor… Hát tessék. Vagy elfogadja az ajánlatom, vagy nem.

– Uramisten! — nyögött fel Bernie Despain. – Mondja meg a sofőrnek, hogy hajtson az öreg Steinhez. Ott az üzlete a…

III. fejezet
A dinamit

1

Az a Ned Beaumont, aki leszállt a New York-i vonatról, egy új Ned Beaumont volt. Peckesen tartotta magát, s tisztán csillogott a szeme. Csak beesett melle árulkodott némi alkati gyengeségről. Arcáról csak úgy sugárzott az energia és az életkedv. Hosszú, ruganyos léptekkel járt. Fürgén szaladt fel a sínektől az utca szintjére vezető betonlépcsőn, keresztülment a várótermen, barátságosan odaintett valami ismerősnek az „Információ”-ban, és kilépett a pályaudvarról az utcára.

Mialatt a csomagjait cipelő hordárra várt a járda szélén, vett egy újságot. A taxiban, amellyel cuccaival együtt a Randall Avenue felé robogott, széthajtogatta a lapot, s már az első oldalon megakadt a szeme egy féloldalas címen:

MEGÖLTÉK A MÁSODIK WEST FIVÉRT IS!

FRANCIS F. WEST

MAJDNEM UGYANOTT HALT MEG,

AHOL A BÁTYJA!

Két hét leforgása alatt másodszor érte tragikus csapás az Északi Achland Avenue 1342. sz. alatt lakó West családot mára virradó éjszaka. A 31 éves Francis F. Westet a nyílt utcán lőtték agyon, nem egészen egy háztömbnyire attól a saroktól, ahol a múlt hónapban a szeme láttára gázolta halálra Norman nevű bátyját egy kocsi, amely állítólag egy csempészbanda tulajdonában volt.

Francis West, aki pincérként volt alkalmazásban a Rockaway Kávéházban, éppen hazafelé igyekezett a munkából röviddel éjfél után, amikor a tragédia szemtanúi szerint utolérte egy fekete limousine, amely nagy sebességgel száguldott végig az Achland Avenue-n. Amikor a kocsi egy vonalba ért Westtel, hirtelen a járda mellé kanyarodott, és több mint húsz lövést adtak le belőle. West nyolc golyótól találva vágódott el, és meghalt, mielőtt még valaki a segítségére siethetett volna. A gyilkosok kocsija, amely a szemtanúk szerint alig is lassított, még jobban felgyorsított, bekanyarodott a Boviman Streetre, és eltűnt. A rendőrséget hátráltatja a kocsi utáni nyomozásban, hogy a szemtanúk egymásnak ellentmondó leírást adtak róla, és mind azt állítják, hogy nem látták, kik ültek a kocsiban.

Boyd West, a most már egyedül életben maradt fivér, aki a múlt hónapban szintén tanúja volt Norman halálának, semmiféle magyarázatot nem tud adni Francis meggyilkolására. Azt állítja, hogy fivérének tudomása szerint nem voltak ellenségei. Miss Marie Shepperd, Baker Avenue 1917. sz. alatti lakos, akit Francis West a jövő héten szándékozott feleségül venni, szintén nem tud senkit megnevezni, akinek vőlegénye halála érdeke lett volna.

Timothy Ivans, aki állítólag azt a kocsit vezette, amelyik a múlt hónapban halálra gázolta Norman Westet, nem volt hajlandó nyilatkozni az újságíróknak, amikor cellájában kérdéseket intéztek hozzá. Timothy Ivans ugyanis óvadék híján a Városi Börtönben ül, amíg gondatlanságból elkövetett emberölésért bíróság elé nem kerül.

Ned Beaumont lassan, gondosan összehajtogatta az újságot, és bedugta a felöltője zsebébe. Összeszorította ajkát, s csillogó szemmel töprengett. Egyébként nyugodt volt az arca. Behúzódott a taxi ülésének a sarkába, és szórakozottan játszadozott az ujjai közt tartott szivarral, amelyet nem gyújtott meg.

Amikor hazaért, le se vette a kabátját meg a kalapját, hanem egyenest a telefonhoz sietett, és tárcsázni kezdett. Négy számot tárcsázott fel egymás után, mind a négyszer megkérdezte, ott van-e Paul Madvig, és nem tudják-e, hol lehet. A negyedik hívás után feladta a reményt, hogy megtalálja Madvigot.

Letelte a kagylót, fölvette az asztalról a szivart, rágyújtott, aztán visszatette az asztal szélére, és feltárcsázta a Városháza számát. Kérte, hogy kapcsolják az államügyész hivatalát. Várakozás közben a telefonhoz húzott a lábával egy széket, leült, és ismét szájába vette a szivart.

Végre kapcsolták.

– Hello! Mr. Farr bent van?… Ned Beaumont… Köszönöm, várok. – Lassan pöfékelt. – Hello, Farr?… Alig pár perce… Igen. Felkereshetném most?… Nagyszerű! Nem mondott Paul valamit önnek West meggyilkolásával kapcsolatban?… Nem tudja véletlenül, hol lehet?… Igen, ebben az ügyben szeretnék valamiről beszélni önnel… Jó, mondjuk félóra múlva … Remek.

Arrább lökte a telefont, és az ajtóhoz ment, hogy megnézze a postáját az ott álló asztalkán. Néhány képes újság érkezett, meg kilenc levél. Gyorsan átfutotta a borítékokat, és visszadobta őket az asztalra, egyiket sem bontotta fel. Bement a hálószobába, levetkőzött, aztán a fürdőszobába, ahol megborotválkozott és megfürdött

2

Michael Joseph Farr államügyész negyven év körüli, jó húsban levő férfi volt. Vérmes, harcias arca fölött rövidre nyírt, tüskés haj meredezett. Diófából faragott íróasztalán nem volt egyéb, csak egy telefonkészülék, meg egy impozáns ónix írókészlet, amelyen egy fémből készült aktfigura egyensúlyozott fél lábon, egy repülőgéppel a kezében, két ferdén álló fekete-fehér töltőtoll között.

Két kézzel szorította meg Ned Beaumont kezét, belenyomta egy bőrfotelbe, aztán visszaült az íróasztala mögé, és hintázni kezdett a székével.

– Kellemes volt a kirándulás? – kérdezte.

Nyájasan csillogó szeméből csak úgy sütött a kíváncsiság.

– Tűrhető – felelte Ned Beaumont. – A Francis West-üggyel kapcsolatban szeretném megkérdezni: most, hogy őt is eltették láb alól, mi lesz a Tim Ivans ellen indított eljárással?

Farr összerezzent, aztán igyekezett úgy tüntetni fel a dolgot, mintha csak azért mozdult volna meg, hogy kényelmesebben helyezkedjen el a székén.

– Hát az eset nem sokat változtat a helyzetén – felelte –, vagy legalábbis nem túl sokat, hiszen még mindig ott a harmadik fivér, aki ellene tanúskodhatik. – Láthatólag igyekezett nem nézni Ned Beaumont szemébe. Tekintetét mereven az íróasztal sarkára szegezte. – Miért? Mire gondol?

Ned Beaumont komoly pillantást vetett az államügyészre, aki csak nem akart ránézni.

– Csak úgy kérdeztem… Gondolom, megy minden tovább a maga útján, ha a harmadik fivér még ezek után is hajlandó lesz… és meri is azt állítani, hogy Tim vezette a gázoló kocsit…

Farr még mindig nem nézett fel, csak ráhagyta:

– Természetesen.

Csöndesen előre-hátra hintáztatta a székét, mindig csak néhány hüvelyknyire, de legalább hatszor. Húsos arcán kicsit rángatózni kezdett a bőr az állizmai fölött. Megköszörülte a torkát, és felállt. Végre vetett egy barátságos pillantást Ned Beaumont-ra.

– Megbocsát egy pillanatra? – kérdezte. – Utána kell néznem valaminek. Ha nem vagyok folyton a sarkukban, mindenről megfeledkeznek. De ne menjen el, szeretnék beszélni magával Despainről.

– Csak nyugodtan, én ráérek – dörmögte Ned Beaumont, mikor az államügyész elhagyta az irodát. Aztán jó negyedóra hosszat ült és füstölt türelmesen.

Farr a homlokát ráncolva tért vissza.

– Sajnálom, hogy így megvárakoztattam – mondta, mikor leült. – De hát rengeteg a munkánk. Ha ez így megy tovább… – S egy lemondó kézlegyintéssel fejezte be a mondatot.

– Sose mentegetőzzön. Taylor Henry meggyilkolása ügyében semmi újság?

– Itt semmi. Éppen ezzel kapcsolatban akartam megkérdezni… mi van Despainnel? – Farr megint igyekezett kerülni Ned Beaumont tekintetét. Így aztán nem vehette észre, hogy Ned Beaumont szája sarka egy pillanatra gúnyosan megrándul.

– Ha közelebbről megnézzük a dolgot, nem sok szól ellene – állapította meg Ned.

Farr lassan bólintott egyet az íróasztal sarka felé.

– Az lehet, de azért mégiscsak átkozottul gyanús, hogy éppen azon az éjszakán lépett meg a városból.

– Arra más oka volt – felelte Ned –, mégpedig igen jó oka. – A halvány mosoly ismét megjelent az ajkán, de nyomban el is tűnt.

Farr ismét bólintott, de most az olyan ember módján, aki szívesen hagyja magát meggyőzni.

– Szóval maga nem hiszi, hogy ő ölte meg?

– Nem hiszem – felelte hanyagul Ned Beaumont –, de sose lehet tudni, és önnek így is elég oka van rá, hogy egy időre lakat alá tegye, ha akarja.

Az államügyész felemelte a fejét, Ned Beaumont-ra nézett, és elmosolyodott. Mosolya szívélyes volt, de gyámoltalan.

– Mondja, hogy menjek a fenébe, ha úgy gondolja, hogy nem tartozik rám, de hát akkor mi az istennyilának küldte magát Paul New Yorkba Bernie Despain után?

Ned Beaumont gondolkozott egy pillanatig, mielőtt felelt volna, aztán könnyedén megvonta a vállát.

– Nem küldött. Csak elengedett.

Farr nem szólt rá semmit.

Ned Beaumont teleszívta füsttel a tüdejét, aztán kieresztette a füstöt.

– Bernie ugyanis át akart rázni – magyarázta. – Nem akarta kifizetni a pénzt, amit az egyik futamon nyertem. Ezért lépett meg. Véletlen, hogy Taylor Henryt éppen annak a napnak az estéjén ölték meg, amikor Peggy O’Toole elsőnek futott be, ezerötszáz dollárommal a hátán.

Az államügyész sietett kijelenteni:

– Jó, jó, Ned. Nem rám tartozik, hogy maga meg Paul mit csinál… Én… Értse meg, csak arról van szó, hogy én nem vagyok olyan átkozottul biztos abban, hogy Despain nem futott össze véletlenül az utcán az ifjú Henryvel, és nem verte fejbe. Azt hiszem, nem fog ártani, ha a biztonság kedvéért egy időre lakat alá teszem. – Zsémbes, előrebiggyedt szája kicsit édeskés mosolyra görbült. – Nehogy azt higgye, hogy Paul vagy a maga ügyeibe akarom ütni az orrom, de hát… – Pirospozsgás arca püffedt volt, és fényesen csillogott. Hirtelen lehajolt, és kihúzta az íróasztal egyik fiókját. Papír zörgött az ujjai közt. Amikor kikerült a keze a fiókból, és az asztalon át Ned Beaumont felé nyújtotta, egy kis fehér boríték volt benne, egyik szélén felhasítva. – Tessék. – Rekedt volt a hangja. – Olvassa el, és mondja meg, mi a véleménye róla. Vagy ez is csak afféle hülyéskedés?

Ned Beaumont átvette a borítékot, de nem nézett bele rögtön. Most már hidegen villogó szemét állhatatosan az államügyész vörös arcára szegezte.

Farr arca még vörösebb lett a másik merev tekintete láttán, és mentegetődző mozdulattal emelte fel húsos mancsát. Mentegetődző volt a hangja is.

– Én ugyan semmiféle jelentőséget nem tulajdonítok neki, Ned, csak hát… A helyzet ugyanis az, hogy minden felmerülő ügyben rengeteg efféle levelet kapunk, és… Szóval, olvassa csak el, majd meglátja…

Ned Beaumont még jó darabig nézte mereven az államügyészt, csak aztán pillantott végre a borítékra. Írógéppel volt megcímezve:

M. J. FARR ÚRNAK

ÁLLAMÜGYÉSZ

VÁROSHÁZA. HELYBEN

Saját kezűleg bontandó fel!

A postabélyegzőt az előző szombaton ütötték rá. A borítékban egyetlen ív fehér papír volt, rajta három géppel írt mondat, megszólítás és aláírás nélkül.

Miért lopta el Paul Madvig Taylor Henry egyik kalapját, miután Taylort megölték?

Mi történt azzal a kalappal, amelyik Taylor fején volt, amikor megölték?

Miért nevezték ki azt az embert; aki azt állítja, hogy ő talált rá elsőnek Taylor Henry holttestére, az ön állományának a tagjává?

Ned Beaumont összehajtotta a levelet, visszatette a borítékba, a borítékot az íróasztalra dobta, a hüvelykujja körmét végighúzta először a bajusza balszárán, aztán a jobbszárán, nyugodtan nézett az államügyészre, és nyugodt hangon megkérdezte:

– Nos?

Farr arcán ismét rángatózni kezdett a bőr az állizmai fölött, összeráncolt homlokkal, de könyörgő tekintettel nézett Nedre:

– Az isten szerelmére, Ned – mondta nyomatékosan –, nehogy azt higgye, hogy komolyan veszem ezt a levelet! Kosárszámra kapunk efféle irkafirkákat, ahányszor csak történik valami. Csak meg akartam mutatni magának…

– Amíg így gondolkozik felőle, nincs is semmi baj – felelte Ned Beaumont. Még mindig nyugodt volt a tekintete is, a hangja is. – Beszélt róla Paulnak?

– A levélről? Nem. A levél csak ma reggel érkezett, és ma még nem találkoztam Paullal.

Ned Beaumont erre felvette az íróasztalról a borítékot és eltette a zakója belső zsebébe. Amikor az államügyész látta, hogy a levél eltűnik látogatója zsebében, zavart képet vágott, de szólni nem szólt semmit.

Miután Ned eltette a levelet, és egy másik zsebéből elővett egy vékony, zöld pettyes cigarillót, megjegyezte:

– Azt hiszem, én a maga helyében nem is beszélnék neki róla. Úgyis elég gondja van.

Még be se fejezte szónoklatát, Farr megnyugtatta:

– Persze, Ned, igaza van.

Aztán egy darabig mind a ketten hallgattak. Farr újból az asztal sarkát kezdte nézni, Ned Beaumont meg Farrt nézte figyelmesen. A csendet végül is tompa berregés törte meg, a hang az államügyész íróasztala alól jött.

Farr felvette a telefonkagylót, és beleszólt:

– Igen… Igen…

Előreálló alsó ajka felhúzódott a felső ajka szélére, pirospozsgás arca színt váltott.

– Hogyhogy nem? – mordult fel dühösen, – Hozzák be, és szembesítsék azt a csibészt a másikkal, és ha akkor se lesz biztos a dologban, majd keményebben beszélünk vele. Igen… Tegye azt!

Lecsapta a kagylót, és dühösen meredt Ned Beaumont-ra.

Ned Beaumont, aki éppen a szivarját akarta meggyújtani, abbahagyta a műveletet. Egyik kezében a szivarral, a másikban az égő öngyújtóval kissé előrehajolt, úgyhogy az arca a kettő közé került. A szeme csillogott. Nyelve hegyével megnyalta az ajkát, aztán mosolyra húzta a száját, de korántsem jókedvűen.

– Valami újság van? – kérdezte halk, megnyerő hangon.

Az államügyész hangja remegett a dühtől.

– Az a Boyd West… a másik fivér, aki Ivansre ismert a gázoló sofőrben! Az előbbi beszélgetésünk juttatta az eszembe, és kiküldtem hozzá egy emberemet, hadd lássuk, még mindig őrá ismer-e benne? S a csibész most azt mondja, hogy nem biztos a dologban!

Ned Beaumont bólintott, mintha nem érné váratlanul a hír.

– Akkor most hogy alakul a helyzet?

– Ilyen egyszerűen nem ússza meg! – dühöngött Farr. – Ha egyszer ráismert, akkor az esküdtszék előtt is ahhoz fogja tartani magát! Már hozatom is be, s mire végzek vele, engedelmes kisfiú lesz!

– Igazán? És ha nem lesz az? – kérdezte Ned Beaumont.

Az államügyész akkorát csapott az öklével az asztalra, hogy a hatalmas alkotmány beleremegett.

– Igenis az lesz!

Ned Beaumont-on látszott, hogy nincs meggyőzve. Végre meggyújtotta a szivarját, eloltotta és zsebre vágta az öngyújtót, kifújta a füstöt, és csöndesen, kicsit gúnyosan megkérdezte:

– Igen, igen, de hátha mégse? Hátha ránéz Timre, és azt mondja: „Nem vagyok biztos benne, hogy ő volt az”?

Farr ismét az asztalra csapott.

– Nem fogja azt mondani! Ha én egyszer beszéltem vele, semmi esetre se! Szép engedelmesen odaáll majd az esküdtszék elé, és kijelenti: „Ő volt az!”

Ned arcáról lehervadt a derű. Amikor megszólalt, kissé fáradt volt a hangja:

– Nem. Tim vissza fogja vonni a tanúvallomását, és ezt ön nagyon jól tudja. És mit tehet ellene? Az égvilágon semmit, igaz? S ez azt jelenti, hogy az ön Tim Ivans ellen emelt vádjának lőttek. A szeszesital-rakományt csakugyan ott találták meg, ahol Tim hagyta, de arra, hogy ő ült a volánnál, amikor Norman Westet elgázolta az autó, nincs más bizonyítéka, csak Norman két fivérének mint szemtanúknak a vallomása. Következésképpen, ha Francis halott, Boyd meg nem mer beszélni, az ön Tim ellen emelt vádja nem áll meg, s ezt ön éppúgy tudja, mint én.

Farr dühösen, emelt hangon kezdte:

– Ha maga azt hiszi, hogy én majd csak ülök a…

De Ned Beaumont – ujjai közt a szivarral – egy türelmetlen kézmozdulattal elhallgattatta.

– Akár ül, akár áll, akár biciklizik, ön mindenképpen vereséget szenvedett, és ezzel tisztában is van.

– Gondolja? Hát ide figyeljen: én vagyok a megye és e város államügyésze, és én… – Hirtelen abbahagyta a hencegést. Megköszörülte a torkát, és nagyot nyelt. Arcáról eltűnt a harcias kifejezés, s először zavar, aztán valami olyasmi jelent meg rajta, ami nagyon hasonlított a félelemhez. Áthajolt az íróasztal fölött. Olyan nyugtalan volt, hogy eszébe se jutott leplezni a pirospozsgás arcán megjelenő szorongást.

– Persze – nyögte ki kínlódva –, ha maga… vagy Paul… Akarom mondani, ha van valami ok arra, hogy én ne érti… abba is hagyhatjuk a dolgot…

Ned Beaumont ajkán ismét megjelent a mosoly, amelynek semmi köze sem volt a jókedvhez, szeme felcsillant a szivarfüst mögött. Lassan megrázta a fejét, és halkan, bántóan édeskés hangon megszólalt:

– Nem, Farr, nincs rá semmi ok. Legalábbis semmi olyan, amilyenre gondol. Igaz, hogy Paul megígérte, hogy a választás után mindent elkövet, hogy Ivans kikerüljön a börtönből, de akár hiszi, akár nem, Paul soha nem gyilkoltatott meg senkit, de még ha az ellenkezője volna is igaz, Ivans sose volt olyan fontos személy, hogy bárkit is meggyilkoljanak miatta. Nem, Farr, nincs semmiféle „ok”, és igazán nem szeretném, ha ilyesmit venne a fejébe.

– Az isten szerelmére, Ned, ne értsen félre! – tiltakozott Farr. – Tudja jól, hogy nincs senki a városban, aki nálam lelkesebb híve lenne Paulnak és magának! Ezt tudnia kellene. Semmi egyebet nem akartam mondani azzal, amit mondtam, mint azt, hogy… szóval, hogy rám mindig számíthatnak.

– Nagyszerű – felelte nem valami nagy lelkesedéssel Ned Beaumont, és felállt.

Felállt Farr is, megkerülte az íróasztalt, és Ned felé nyújtotta nagy, vörös mancsát.

– Miért siet úgy? – kérdezte. – Miért nem marad még egy kicsit, hogy lássa, hogyan viselkedik ez a West, ha behozzák… Vagy – s az órájára pillantott –, mit csinál ma este? Nem vacsorázna velem?

– Sajnálom, de már foglalt vagyok – felelte Ned Beaumont. – És most már sietnem kell.

Hagyta, hogy Farr többször is megszorongassa a kezét. „Igen, feltétlenül” – dörmögte válaszul az államügyész sürgetésére, hogy minél gyakrabban nézzen be hozzá, és töltsék együtt valamelyik estét, azzal elment.

3

Walter Ivans művezető volt egy ládagyárban. Amikor Ned Beaumont belépett a műhelybe, Ivans éppen egy szegelő gépsor mellett állt. A gépeken egész sereg munkás dolgozott. Azonnal észrevette Nedet, fölemelt kézzel üdvözölte, és eléje is jött a gépek közti átjárón, de porcelánkék szemében és szép kerek arcán koránt sem volt olyan mérhetetlen az öröm, mint amilyennek mutatni szerette volna.

– Hello, Walt! – üdvözölte Ned Beaumont, s kissé az ajtó felé fordult. Ezzel elkerülte, hogy meg kelljen szorítania Walt kezét, vagy feltűnően ne vegyen tudomást arról, hogy az alacsony férfi kezet nyújt neki. – Nem mehetnénk ki ebből a pokoli lármából?

Ivans mondott rá valamit, de hangja beleveszett a fába fémet kalapáló fém zajába. Elindultak a nyitva maradt ajtó felé, amelyen Ned Beaumont belépett. Az ajtó előtt vastag deszkákból ácsolt széles platform volt, ahonnan falépcső vezetett a húsz lábnyival mélyebben levő földszintre.

Kiálltak a platformra, és Ned Beaumont megkérdezte:

– Tudod, hogy az éjszaka kinyírták a bátyádat terhelő egyik tanút?

– I… igen, 1… 1… áttam az újságban.

– Azt is tudod, hogy a másik már nem biztos abban, hogy Tim volt az, akit a gázoló autó volánja mellett látott? – tette fel a következő kérdést Ned.

– N… nem. Ezt n… nem t… t…tudtam, Ned.

Ned Beaumont tovább kérdezett:

– De azt tudod, hogy ha nem vall Tim ellen, akkor Tim kiszabadul?

– I.. .igen.

– Nem örülsz úgy, mint ahogy várná az ember – jegyezte meg Ned.

Ivans megtörülte a homlokát az inge ujjával.

– D…de igen, Ned, n…n…nagyon örülök.

– Ismerted Westet? Akit az éjszaka megöltek?

– T…t…tulajdonképpen n…nem. Cs… csak egyszer jártam n…nála. M…meg akartam k…k…kérni, hogy n…ne valljon T…Tim ellen.

– Mit mondott?

– E…e…elutasított.

– Ez mikor történt?

Ivans egyik lábáról a másikra állt, és ismét megtörölte az arcát az inge ujjával.

– K…k…két-három n…nappal ezelőtt.

Ned Beaumont halkan megkérdezte:

– Fogalmad sincs róla, ki ölhette meg őt, Walt?

Ivans hevesen megrázta a fejét.

– Arról sincs, hogy kinek állt érdekében megölni, Walt?

Ivans megint csak a fejét rázta.

Ned Beaumont egy darabig elgondolkozva nézett el Ivans válla fölött. Az alig tíz lépésre lévő ajtó mögül kihallatszott a szegelőgépek csattogása, a földszintről meg a fűrészelő gépek zúgását lehetett hallani. Ivans mély lélegzetet vett, és nagyot fújtatott.

Mikor Ned Beaumont ismét a nála alacsonyabb férfi porcelánkék szemébe nézett, már barátságosabb volt az arca. Kicsit lehajolt Ivanshez, s úgy kérdezte meg:

– Van alibid, Walt? Mert akadhatnak, akik azt fogják gondolni, hogy talán te lőtted le Westet. Hogy megmentsd a bátyádat. Van ali…

– E…e…egész éjjel a k…k…klubban voltam… E… e… este nyolctól h…h…hajnali k…k…kettőig – felelt Walter Ivans olyan gyorsan, amilyen gyorsan a dadogástól csak tudott. – Harry Sloss, B…b…ben F.. f…ferris meg Brager a t…t…tanú rá.

Ned Beaumont nevetett.

– Akkor mázlid van, Walt – mondta jókedvűen.

Hátat fordított Walter Ivansnek, és lement a falépcsőn, ki az utcára. Mintha nem is hallotta volna Walter Ivans barátságos „Viszlát, Ned!”-jét.

4

Miután Ned Beaumont kijött a ládagyárból, négy sarokkal odébb bement egy vendéglőbe telefonálni. Ugyanazt a négy számot tárcsázta fel, mint délelőtt, megint Paul Madvigot kereste, s mivel nem találta, mind a négy számon üzenetet hagyott neki, hogy hívja fel. Aztán taxiba ült, és hazament.

Újabb levelek hevertek az ajtó mellett álló asztalkán. Felakasztotta a fogasra a felöltőjét meg a kalapját, szivarra gyújtott, leült a levelekkel a legöblösebb piros plüssfotelbe, és sorra felbontotta őket. A negyedik boríték ugyanolyan volt, mint az, amelyet az államügyész mutatott neki. Egyetlen papírlap volt benne, rajta három géppel írt mondat, megszólítás és aláírás nélkül:

Csakugyan holtan találta már Taylor Henryt, vagy akkor is ott volt, amikor meggyilkolták?

Miért csak akkor jelentette Taylor Henry halálát, amikor már a rendőrség is megtalálta a holttestet?

Azt hiszi, megmentheti a bűnöst, ha ártatlanok ellen próbál bizonyítékokat kiagyalni?

Ned Beaumont a levél olvastán összehúzta a szemét, és dühösen szívott egyet a szivarján. Aztán összehasonlította a levelet azzal, amelyet az államügyész kapott. Ugyanolyan papírra, ugyanazzal a géppel írták, ugyanúgy volt egymás alá gépelve a három kérdés, és mindkét levélen ugyanaz volt a postabélyegző kelte is.

Gondterhelt ábrázattal dugta vissza a két levelet a borítékjába, és tette zsebre, hogy nyomban ismét elővegye, elolvassa, és megvizsgálja őket. Olyan gyorsan pöfékelt, hogy a szivarja az egyik oldalon jobban leégett, mint a másikon. Vágott egy dühös grimaszt, letette a szivart a mellette álló asztal szélére, és idegesen húzgálni kezdte a bajuszát. Megint zsebre vágta a leveleket, hátradőlt a fotelben, és a körmét rágva a mennyezetet kezdte bámulni. Beletúrt a hajába, aztán bedugta egyik ujját a gallérja és a nyaka közé. Felegyenesedett a fotelben, megint elővette zsebéből a két borítékot, de nyomban vissza is tette anélkül, hogy egy pillantást vetett volna rájuk. Rágni kezdte az alsó ajkát. Végül ingerülten megrázta magát, és nekiállt elolvasni a többi levelet. Még olvasott, amikor megszólalt a telefon.

A készülékhez lépett.

– Hello… Paul?… Honnan beszélsz?… Meddig leszel ott?… Igen, jó lesz, ugorj be útközben… Igen, itthon leszek.

Aztán tovább olvasta a postáját

5

Paul Madvig akkor érkezett Ned Beaumont lakására, amikor az utca másik oldalán éppen angelusra harangoztak az öreg templomban.

– Hogy vagy, Ned? – kérdezte szívélyesen, amikor belépett. — Mikor jöttél meg New Yorkból?

Szürke tweed öltönyben volt.

– Ma délelőtt – felelte Ned Beaumont, mikor kezet fogtak.

– Sikerrel jártál?

Ned Beaumont elégedetten elvigyorodott. Kivillant a fogsora.

– Amit akartam, megkaptam… az utolsó centig.

– Remek!

Madvig egy székre hajította a kalapját, s leült egy fotelbe a kandalló közelében. Ned Beaumont visszaült a magáéba.

– Történt valami a távollétemben? – kérdezte, és elvette a mellette lévő asztalon álló ezüst shaker mellől a félig telt koktélospoharat.

– Sikerült elintéznünk a csatornázási szerződések ügyét.

Ned Beaumont beleszürcsölt a koktélba.

– Nagy áldozatot kellett hozni? – kérdezte.

– Túl nagyot. Megközelítőleg sem lesz akkora hasznunk belőle, mint reméltük, de még mindig jobb, mint kockáztatni, hogy valami zűr legyen, amikor úgyszólván a választások küszöbén vagyunk. Majd jövőre behozzuk a veszteséget az útépítési munkálatokon, ha sor kerül a Salem Street meg a Chestnut Street kiszélesítésére.

Ned Beaumont bólintott. Közben rátévedt a pillantása a szőke férfi kinyújtott lábára, illetve keresztbe tett bokájára.

– Tweed öltönyhöz nem volna szabad selyem zoknit viselned – jegyezte meg.

Madvig felemelte az egyik lábát, és ránézett a bokájára.

– Nem? De ha egyszer szeretem a selyem tapintását.

– Akkor ne járj tweed ruhában. Eltemették már Taylor Henryt?

– Pénteken.

– Kint voltál a temetésén?

– Igen – felelte Madvig, s kicsit zavartan hozzátette: – A szenátor ragaszkodott hozzá.

Ned Beaumont visszatette a poharat az asztalra, kivette a szivarzsebéből a fehér zsebkendőt, és könnyedén megtörölte a száját.

– Hogy van a szenátor?

Sanda pillantást vetett a szőke férfira, és gúnyosan megcsillant a szeme. Nem is próbálta leplezni.

Madvig egy kicsit még mindig feszélyezetten felelte:

– Jól. Majdnem az egész délutánt vele töltöttem.

– Hol? Náluk?

– Ühüm.

– Ott volt a szőke veszedelem is?

Árnyék suhant át Madvig arcán.

– Janet? Igen.

Ned Beaumont visszatette a zsebkendőt a zsebébe, s halkan kuncogott egyet

– Nocsak! Már csak úgy, hogy „Janet”? Ennyire jutottál vele?

Madvig végre visszanyerte a nyugalmát.

– Még mindig az a szándékom, hogy feleségül veszem.

– És ő már tudja, hogy… izé… hogy tisztességesek a szándékaid?

– Az isten szerelmére, Ned! – tiltakozott Madvig. – Meddig akarsz még faggatni?

Ned Beaumont elnevette magát, fogta az ezüst shakert, megrázta, és még egy koktélt töltött magának.

– Mi a véleményed Francis West meggyilkolásáról? – kérdezte, mikor a pohárral a kezében ismét hátradőlt a fotelben.

Madvig egy pillanatra meghökkent, aztán felderült az arca.

– Ja! Arra a fickóra gondolsz, akit az éjjel lőttek agyon az Achland Avenue-n?

– Arra.

Madvig kék szemében ismét megjelent egy árnyalatnyi zavar.

– Nem ismertem – felelte.

– Ő volt az egyik terhelő tanú Walter Ivans bátyja ellen – világosította fel Ned. – És most a másik, Boyd West, nem mer tanúvallomást tenni, tehát a vád elesik.

– Klassz! – felelte Madvig, de alig mondta ki a szót, elbizonytalanodott a tekintete. Behúzta előrenyújtott lábát, és előrehajolt: – Fél? – kérdezte.

– Igen. Úgy is lehet mondani, hogy csúnyán be van szarva.

Madvig felfigyelt, az arca megmerevedett, kék szeme kerekre tágult, és fagyos lett a tekintete.

– Mire akarsz kilyukadni, Ned? – kérdezte csípősen.

Ned Beaumont kiitta a poharát, és letette az asztalra.

– Miután te azt üzented velem Walt Ivans-nek, hogy a választások előtt semmit sem tehetsz Tim szabadon bocsátása érdekében, ő Shad O’Roryhoz fordult a bajával – felelte kimért, monoton hangon, mintha leckét mondana fel –, mire Shad elküldte valamelyik banditáját, hogy ijesszen rá a két Westre. Hogy ne merjenek Tim ellen vallani. Az egyik azonban nyilván nem volt hajlandó beszarni, s erre kinyírták.

Madvig komoran vetette ellen:

– De hát mi a fenének izgatja Shadet, hogy mi történik Tim Ivansszel?

Ned Beaumont a koktélkeverő felé nyúlt, és ingerülten válaszolt.

– Jó, az egész csak feltevés a részemről. Hagyjuk a fenébe!

– Ugyan már, Ned! Tudod jól, hogy mindig érdekeltek a feltevéseid. Bökd ki, ha nyomja valami a begyedet.

Ned Beaumont letette a shakert, anélkül hogy töltött volna magának.

– Lehet, hogy tényleg csak feltevés az egész, Paul, de hát én így látom a dolgot: mindenki tudja, hogy Walt Ivans mindig neked dolgozott a harmadik választókerületben, tagja a klubodnak is, meg minden, tehát neked minden tőled telhetőt meg kell tenned, hogy kihúzd a bátyját a slamasztikából, ha megkér rá. Nos, mindenki, vagy legalábbis sokan fel fogják tenni magukban a kérdést: vajon nem te lövetted-e agyon, illetőleg félemlítetted meg és hallgattattad el a bátyja elleni terhelő tanúkat? Ezt fogják kérdezni a kívülállók, a nőegyletek, amelyektől az utóbbi időben annyira tartasz, meg a tisztes polgárok. Ami a bennfenteseket illeti – akik közül a legtöbb fütyülne rá, ha valóban te tetted volna –, ők más szemszögből fogják nézni a dolgot, ők úgy fogják nézni, hogy lám, egyik híved kénytelen volt Shadhez fordulni, hogy segítsen rajta, és Shad segített is. Szóval ilyen kutyaszorítóba juttatott Shad. Vagy talán azt hiszed, nem lenne képes idáig elmenni, hogy kutyaszorítóba juttasson?

– Nagyon jól tudom, hogy bármire képes lenne a nyomorult – sziszegte Madvig a foga közt. Lehajtotta a fejét, és egy zöld levélmintát kezdett tanulmányozni a lába előtti szőnyegen.

Ned Beaumont figyelmesen nézte egy darabig a szőke férfit, aztán folytatta:

– De még egy harmadik szemszögből is lehet nézni a dolgot. Lehet, hogy nem kerül rá sor, de ennek is ki vagy téve, ha Shad ügy érzi, megéri a fáradságot ezt is kihasználni.

Madvig felnézett.

– Éspedig? – kérdezte.

– Walt Ivans az, éjjel hajnali kettőig a klubban maradt. Vagyis kábé három órával tovább, mint máskor, kivéve a választások éjszakáit vagy a banketteket. Érted? Alibit biztosított magának a klubunkban! Tegyük fel – Ned Beaumont lehalkította a hangját, és nagyon komoly lett a tekintete –, tegyük fel, hogy Shad úgy manipulál, hogy Waltot vádolhatják meg West meggyilkolásával. Akkor a te nőegyleteid, meg mindazok, akik imádják az efféle pletykákat, mind azt fogják gondolni, hogy Walt alibije hamis, mi rendeztük neki, hogy megvédjük tette következményeitől.

– Az a tetű Shad! – morogta Madvig. Felállt, és mindkét kezét a zsebébe dugta. – Úristen, mit nem adnék érte, ha már túl lennénk a választáson vagy még ne lenne ilyen közel!

– Hát igen, de akkor ez mind nem történt volna meg!

Madvig kettőt lépett a szoba közepe felé.

– Az isten verje meg azt a gazembert! – dörmögte. Megállt és homlokát ráncolva meredt a hálószoba ajtaja mellett álló telefonra. Hatalmas mellkasa hevesen lüktetett. Nem nézett Nedre, csak a szája sarkából vetette oda neki:

– Találj ki valamit, amivel meghiúsíthatnánk a tervét!

Lépett egyet a telefon felé, és ismét megállt.

– Nem, ne törd a fejed – mondta, és szembefordult Neddel. – Azt hiszem, meg kell szabadítanom Shadtől a mi kis városunkat. Elegem van már belőle. És azt hiszem, hamarosan meg is szabadítom. Még ma este elintézem.

– Hogyan? – kérdezte Ned Beaumont.

Madvig elvigyorodott.

– Hogyan? – felelte. – Úgy, hogy bezáratom Raineyvel a Kutyaól-at, a Paradicsomkert-et, meg valamennyi lebujt, amelyikről tudjuk, hogy Shadnek vagy valamelyik barátjának az érdekeltsége. Még ma este bezáratom őket, szép sorjában, egyiket a másik után. Majd megkérem Raineyt, hogy üssön rajtuk.

Ned Beaumont egy kis habozás után megjegyezte:

– Nehéz helyzetbe hozod Raineyt. A mi zsaruink nem szoktak a szesztilalom védelmezőiként fellépni. Nem nagyon fognak örülni a dolognak.

– Most az egyszer megtehetik nekem ezt a szívességet – felelte Madvig. – Még akkor se érezhetik úgy, hogy minden adósságukat lerótták.

– Hát nem tudom… – Ned Beaumont arcán még mindig ott ült a kételkedés. És kételkedés csengett a hangjában is. – De ez az egész kicsit olyan, mintha dinamittal robbantaná fel valaki egy páncélszekrény ajtaját, amikor egy feszítővassal is könnyen ki tudná nyitni.

– Tudsz valami okosabbat javasolni, Ned?

Ned Beaumont a fejét rázta.

– Pillanatnyilag semmit, de nem ártana várni egy-két napot, amíg…

Most Madvig rázta tagadóan a fejét

– Nem – jelentette ki. – Cselekedni akarok. A páncélszekrények kinyitásához nem értek, Ned de két ököllel tudok verekedni a magam módján. Nem, bokszolni, azt sose tudtam megtanulni. Ahányszor csak megpróbáltam, mindig kicsináltak. Ha dinamit, hát dinamit: azzal intézzük el Mr. O’Roryt.

6

– Szóval aggodalomra semmi ok – állapította meg a szikár férfiú, orrán a szarukeretes szemüveggel, és elégedetten ült vissza a fotelbe.

Bal oldali szomszédja – dús barna bajszos, de már erősen kopaszodó, csontos férfiú – odaszólt az ő bal oldali szomszédjának:

– Véleményem szerint ez egyáltalán nem olyan biztos.

– Nem? – meredt rá a szikár férfiú a szemüvegén keresztül. – Nos, az én választókerületembe Paulnak egyszer se kellett személyesen eljönnie, hogy…

– Ugyan már, marhaság! – vágott a szavába a bajuszos.

– Beszélt Parkerrel, Breen? – kérdezte tőle Madvig.

– Beszéltem – felelte a bajszos –, és ötöt ígért, de azt hiszem, kétszer vagy háromszor annyit is ki tudunk szorítani belőle.

– Nafene! Ki hitte volna? – jegyezte meg gúnyosan a szemüveges.

Breen sandán rávigyorgott.

– Miért? Maga talán kapott már valakitől csak ennyit is?

Hármat kopogtak a széles tölgyfa ajtón.

Ned Beaumont, aki lovaglóülésben ült egy széken, felállt, és az ajtóhoz ment. De csak résnyire nyitotta ki.

A kopogtató alacsony homlokú, fekete hajú emberke volt, kék öltönyére bizony már ráfért volna a vasalás. Nem is próbált belépni a szobába, s igyekezett halkan beszélni, de olyan izgatott volt, hogy nem sikerült neki. A szobában lévők mindnyájan hallották, mit mond.

– Shad O’Rory van odalenn. Paullal szeretne beszélni.

Ned Beaumont becsukta az ajtót, hátat fordított neki, és Paul Madvigra nézett. A szobában tartózkodó tíz ember közül csak őket kettejüket nem hozta izgalomba az alacsony homlokú emberke bejelentése. A többiek sem mutatták ki nyíltan, hogy izgatottak – némelyikükön csak abból lehetett látni, hogy hirtelen megmerevedik –, de egy sem akadt közöttük, aki ugyanolyan szabályosan lélegzett volna, mint addig.

Ned Beaumont úgy tett, mintha nem tudná, hogy szükségtelen megismételnie, s megfelelő nyomatékkal a hangjában kijelentette:

– O’Rory szeretne beszélni veled. Odalenn van a földszinten.

Madvig megnézte az óráját.

– Üzend meg neki, hogy most éppen el vagyok foglalva, de ha hajlandó várni egy kicsit, fogadom.

Ned Beaumont bólintott, és kinyitotta az ajtót.

– Mondja meg neki, hogy Paul most éppen el van foglalva – közölte az odakinn várakozó emberkével –, de ha hajlandó várni egy kicsit, fogadni fogja. – Becsukta az ajtót.

Madvig most egy szögletes arcú, sárgás bőrű embert faggatott, hogy van-e esélyük az eddiginél több szavazatot kapni a Chestnut Street túlsó oldalán. A szögletes arcú kijelentette, hogy véleménye szerint „tuti”, hogy sokkal többet fognak kapni, mint a legutóbbi választáson, de még mindig nem eleget ahhoz, hogy komoly veszteséget okozzanak az ellenfélnek. Beszéd közben folyton az ajtóra lesett.

Ned Beaumont ismét lovaglóülésbe helyezkedett a székén, az ablak mellett, és pöfékelt.

Madvig már egy másik embernek tett fel kérdést arra vonatkozólag, hogy milyen összegű hozzájárulásra számíthatnak a választási hadjárat során egy bizonyos Hartwick nevű egyén részéről. A megkérdezett nem pislogott ugyan az ajtó felé, de teljesen összefüggéstelen volt a válasza.

Sem Madvig és Ned Beaumont flegmatikus nyugalma, sem a választási hadjárattal kapcsolatos gyakorlati kérdések nem tudták megakadályozni, hogy egyre nagyobb legyen a feszültség a szobában.

Negyedóra múlva Madvig fel is állt.

– Hát – mondta –, még nem megy minden simán, de már kezdenek alakulni a dolgok. Csak így tovább elszántan, és miénk a győzelem! – Az ajtóhoz ment, és mindenkitől kézszorítással vett búcsút. Kicsit sietősen távoztak.

Amikor kettesben maradtak, Ned Beaumont, aki nem mozdult a székéről, megkérdezte Mad-vigtól:

– Hát én menjek vagy maradjak?

– Maradj – felelte Madvig. Az ablakhoz ment, és lenézett a napsütötte China Streetre.

– Tehát két ököllel? – tette fel a kérdést egy kis szünet után Ned Beaumont.

Madvig visszafordult az ablaktól, és bólintott.

– Másképp nem tudok – vigyorgott rá kisfiúsan a széken lovagló Nedre. – Hacsak nem lábbal is.

Ned Beaumont mondani akart valamit, de nem volt rá ideje, mert már nyikordult is az ajtókilincs.

Egy férfi lökte be az ajtót, és be is lépett. Egy középtermetűnél valamivel magasabb, jó alakú, karcsú, már-már szinte törékenynek látszó ember. Hátrafésült, gondosan lenyalt haja teljesen fehér volt ugyan, mégsem lehetett sokkal több harmincöt évesnél. Feltűnően tiszta, kékesszürke szemek csillogtak kissé hosszú, keskeny, de finom vonású arcában. Sötétkék öltöny és sötétkék felöltő volt rajta, fekete kesztyűs kezében fekete keménykalap.

A nyomában belépő férfi ó-lábú, ugyanolyan magas, napbarnított fickó, valóságos haramiának látszott, s széles, csapott válla, hosszú, vastag karjai és lapos arca miatt volt benne valami majomszerű. Ő nem vette le a fejfedőjét, a szürke puhakalapot. Becsukta maga mögött az ajtót, és nekitámaszkodott, nagykockás felöltője zsebébe süllyesztve a kezeit.

Az, aki elsőnek lépett be, négy-öt lépést előrejött, letette keménykalapját egy székre, és elkezdte lehúzni a kesztyűjét.

Madvig, zsebre dugott kézzel, nyájasan mosolygott.

– Hogy van, Shad? – kérdezte.

– Remekül, Paul – felelte a fehérhajú. – És maga? – Dallamos bariton hangja volt. Némi ír akcentus érződött a beszédén.

Madvig egy fejmozdulattal a széken ülő Nedre mutatott.

– Ismerik egymást? – kérdezte.

– Igen – felelte O’Rory.

– Igen – mondta Ned Beaumont is.

Még csak nem is biccentettek egymásnak, s Ned Beaumont fel sem kelt a székéről.

Shad O’Rory végre lehúzta a kesztyűjét, bedugta a felöltője zsebébe, és rákezdte:

– A politika az politika, és az üzlet az üzlet. Becsülettel fizettem, és hajlandó vagyok továbbra is becsülettel fizetni, de meg is akarom kapni, amiért fizetek.

Dallamos hangja nyájas volt, de komoly.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Madvig, mintha nem túlságosan érdekelné a dolog.

– Azt, hogy a város zsaruinak a fele abból a pénzből vásárol magának kalácsot, amit tőlem meg néhány barátomtól kap.

Madvig leült az asztalához.

– Na és? – kérdezte ugyanolyan közömbösen, mint az imént.

– Én meg akarom kapni azt, amiért fizetek. És azért fizetek, hogy békén hagyjanak. Hagyjanak hát békén!

Madvig kuncogott egyet.

– Csak nem azért jött hozzám, Shad, hogy panaszt emeljen, mert zsarolják a zsaruk?

– Azért jöttem, mert Doolan az este úgy tájékoztatott, hogy közvetlenül magától jött az utasítás, hogy csukják be a mulatóimat.

Madvig megint kuncogott egyet, és Ned felé fordult.

– Mit szólsz hozzá, Ned?

Ned Beaumont halványan elmosolyodott, de nem szólt semmit.

Madvig folytatta:

– Tudod, én mit szólok hozzá? Azt, hogy Doolan százados agyondolgozza magát. Nem ártana egy kis szabadságot adni neki. Minél hosszabb időre. Ne felejtsd el az eszembe juttatni.

O’Rory közbeszólt:

– Én védelmet vásároltam a rendőrségtől, Paul, és igényt is tartok rá. Az üzlet az üzlet, és a politika az politika. Válasszuk el egymástól a kettőt.

– Nem választjuk – felelte Madvig.

Shad O’Rory kék szeme álmatagon nézett valahova a távolba. Kicsit szomorkásán elmosolyodott, és dallamos ír hanghordozásában is volt némi mélabú, amikor megszólalt:

– Ebből emberhalál lesz.

Madvig kék szeme elkomorult. A hangja éppoly kiismerhetetlen volt, mint a tekintete.

– Magán múlik.

A fehér hajú férfi bólintott.

– Akkor feltétlenül az lesz – felelte, még mindig szomorkásan. – Nem vagyok már kisfiú, hogy csak úgy a fenekemre verjen.

Madvig hátradőlt a székén, és keresztbe tette a lábait. Hangján érződött, hogy alig tulajdonít fontosságot a szavainak.

– Az lehet, hogy már nem olyan kisfiú, de akkor is a fenekére fogok verni. – Lebiggyesztette a száját, és hozzátette, mintha csak utólag jutott volna az eszébe: – Most is azt teszem.

Shad O’Rorv szeméből hirtelen eltűnt az álmatag mélabú. Fejére tette a fekete keménykalapot. Megigazította a gallérját. Hosszú, fehér mutatóujjával Madvig felé bökött, és bejelentette:

– Ma este újra kinyitom a Kutyaól-at. Nem szeretném, ha kellemetlenkednének. Csúnyán megbánják, ha megpróbálják!

Madvig szétvetette keresztbe tett lábait, és az asztalon levő telefon után nyúlt. Feltárcsázta a rendőrséget, és a rendőrfőnökhöz kapcsoltatta magát.

– Hello, Rainey?… Köszönöm, jól… És maguk?… Nagyszerű. Ide figyeljen, Rainey! Úgy hallom, Shad ma este újra ki akar nyitni… Igen… Csapjon le, de keményen… Helyes. Persze. Viszlát. – Arrább tolta a telefont, és O’Rory felé fordult: – Érti már, mi a nagy helyzet? Magának itt befellegzett, Shad. Egyszer s mindenkorra.

– Értem – felelte csöndesen O’Rory, sarkon fordult, kinyitotta az ajtót, és kiment.

Az ó-lábú haramia megállt egy pillanatra, kiköpött maga elé a szőnyegre, és szemtelen, kihívó pillantást vetett Madvigra és Ned Beaumont-ra. Aztán kiment.

Ned Beaumont megtörölte a tenyerét a zsebkendőjével. Madvig kérdő tekintetére nem felelt semmit. Komor volt az arca.

Egy pillanat múlva Madvig hangosan is feltette a kérdést:

– Nos?

– Hiba volt, Paul – felelte Ned Beaumont.

Madvig felugrott, és az ablakhoz ment.

– Úristen! – szólt vissza panaszosan a válla fölött. – Hát neked semmi se jó?

Ned Beaumont felállt a székéről, és elindult az ajtó felé.

Madvig visszafordult az ablaktól, és dühösen megkérdezte:

– Megint hülyéskedsz?

– Igen – felelte Ned Beaumont. Azzal kiment a szobából, lesietett a lépcsőn, kivette a kalapját a ruhatárból, és elhagyta a Fakunyhó Klubot. Gyalog sétált a néhány utcával arrább lévő vasútállomásig, jegyet váltott New Yorkba, és helyet foglalt magának az egyik éjszakai vonatra. Aztán taxiba ült, és hazament.

7

Egy szürke ruhás, kövér, formátlan nőszemély meg egy pufók kamasz éppen csomagolt – egy hatalmas bőröndöt és három útitáskát igyekeztek megtömni Ned Beaumont irányításával –, amikor megszólalt az ajtócsengő.

A nőszemély, aki a padlón térdelt, morgott egyet, nehézkesen feltápászkodott, az ajtóhoz ment, és kitárta.

– Jesszusom! Mr. Madvig! – kiáltotta. – Tessék befáradni!

Madvig belépett.

– Hogy van, Mrs. Duveen? Maga napról napra fiatalabb! – Tekintete a bőröndről meg az útitáskákról a fiúra siklott. – Hello, Charley! Te meg hamarosan odaállhatsz a cementkeverő gép mellé, mi?

A kamasz szégyenlősen elvigyorodott.

– Jó napot, Mr. Madvig.

Madvig végül Ned Beaumont-ra mosolygott rá.

– Utazunk? Utazunk?

Ned Beaumont udvariasan elmosolyodott.

– Igen.

A szőke férfi körülnézett a szobában, megint a bőröndökre és az útitáskákra esett a tekintete, aztán a székeken felhalmozott fehérneműre és a kihúzgált fiókokra. Az asszony meg a fiú ismét munkához látott. Ned Beaumont az egyik széken tornyosuló fehérnemű közt észrevett két eléggé kifakult inget, kivette és félrelökte őket.

– Ráérnél egy félórára, Ned? – kérdezte Madvig.

– Van időm bőven.

– Akkor vedd a kalapod, és gyere.

Ned Beaumont belebújt a felöltőjébe, és feltette a kalapját.

– Gyömöszöljenek beléjük, amit csak tudnak – szólt oda az asszonyságnak, mikor elindult Madviggal az ajtó felé –, ami nem fér be, majd küldjék utánam a többi holmimmal.

Lementek az utcára. Amikor elértek az első sarokig,  Madvig megkérdezte:

– Hová mész. Ned?

– New Yorkba.

Befordultak egy mellékutcába.

– Végleg? – kérdezte Madvig.

Ned Beaumont megvonta a vállát.

– Innen mindenesetre végleg elmegyek.

Benyitottak egy zöldre festett faajtón egy vöröstégla épület hátulsó részén, és végigmentek egy folyosón, amelynek a végén egy újabb ajtóhoz értek. Ezen is beléptek, és egy bárfélébe jutottak, ahol vagy fél tucat férfi álldogált és ivott a pultnál. Odaköszöntek a csaposnak, hárman a vendégek közül is visszaköszöntek nekik, és benyitottak egy kisebb szobába, ahol csak négy asztal volt, vendég egy sem. Leültek az egyik asztalhoz.

A csapos bedugta a fejét az ajtón.

– A szokásos söröket, uraim?

– Igen – felelte Madvig. Aztán mikor a csapos visszahúzta a fejét, megkérdezte:

– Miért?

– Unom ezt a mucsai bagázst.

– Engem is beleértve?

Ned Beaumont nem felelt.

Madvig is hallgatott egy darabig. Aztán sóhajtott egyet, és megjegyezte:

– A lehető legrosszabbkor hagysz cserben.

Belépett a csapos, két korsó világos sörrel és egy tányér sós pereccel. Amikor újra becsukódott mögötte az ajtó, Madvig felkiáltott:

– Atyaisten, de nehéz kijönni veled, Ned!

Ned Beaumont megvonta a vállát.

– Sose állítottam az ellenkezőjét. – Szájához emelte a korsót, és ivott.

Madvig apró darabokra tört egy perecet.

– Csakugyan el akarsz menni, Ned?

– El is megyek.

Madvig ledobta a perecdarabkákat az asztalra, és elővett a zsebéből egy csekkfüzetet. Kitépett belőle egy lapot, egy másik zsebéből töltőtollat vett elő, és kitöltötte a csekket. Meglóbálta a levegőben, hogy megszáradjon rajta a tinta, és odalökte Ned elé.

Ned Beaumont ránézett a csekkre, és megrázta a fejét.

– Nincs szükségem pénzre, tartozni meg nem tartozol semmivel.

– De igen. Még ennél is többel, Ned. Örülnék, ha elfogadnád.

– Rendben van. Köszönöm – felelte Ned, és zsebre tette a csekket.

Madvig kortyolt egyet a söréből, megevett egy perecet, megint kortyolt egyet, aztán letette a korsót az asztalra, és megkérdezte:

– Azon kívül is bánt valami, ami a délután a klubban történt? Miért húztad fel az orrod?

Ned Beaumont ingerülten megrázta a fejét.

– Ne beszélj így velem! Ezt senkitől se tűröm el!

– A fenébe is, Ned, valami rosszat mondtam?

Ned Beaumont nem felelt. Madvig megint ivott egy kortyot.

– Nem árulnád el, miért gondolod, hogy helytelenül cselekedtem O’Roryval?

– Semmi értelme se lenne.

– Azért próbáld meg.

– Hát jó – felelte Ned Beaumont –, de csak az időt vesztegetjük.

Hátradöntötte a székét, egyik kezében a korsóval, a másikban egy pereccel.

– Shad harcolni fog. Kénytelen, mert sarokba szorítottad. Azt mondtad neki, hogy itt egyszer s mindenkorra befellegzett neki. Ezek után nem tehet egyebet, mint hogy kijátssza minden aduját. Ha föléd tud kerekedni a választásokon, meg van mentve: igazolva lesz, bármit tesz vagy tett a győzelem érdekében. Ha te győzöl, kénytelen lesz szedni a sátorfáját. Te a rendőrséget használod fel ellene. Ő kénytelen lesz felvenni a harcot a rendőrséggel, és nem is mulasztja el az alkalmat. Ami azt jelenti, hogy – nyugodtan lehet így nevezni – valóságos bűnözési hullámmal lesz dolgod. Te újra meg akarod választatni a törvényhatóság valamennyi tagját. Nos, ha egy bűnözési hullámmal kerülnek szembe – mert akármennyibe lefogadom, hogy nem lesznek képesek megküzdeni vele –, közvetlenül a választások előtt a kudarc nem fog valami kedvező fényt vetni rájuk, ők nem…

– Szóval szerinted le kellett volna tennem Shad előtt a fegyvert? – kérdezte komoran Madvig.

– Szó sincs róla. Csak hagynod kellett volna a számára valami kiutat, valami visszavonulási lehetőséget. Nem lett volna szabad teljesen sarokba szorítanod.

Madvig homlokán még mélyebbek lettek a ráncok.

– Én nem értem a te harci módszereidet. A háborút ő kezdte. Én csak azt tudom, hogy ha sikerült az embernek, valakit a sarokba szorítania, végezni kell vele. Nálam ez a módszer eddig mindig bevált. – Elpirult egy kicsit. – Nem mintha Napóleonnak tartanám magam vagy valami, Ned, de Packy Flood kifutófiújából, a régi Ötödik Avenue-ról küzdöttem fel magam oda, ahol vagyok, s ez elég szép eredmény.

Ned Beaumont kiitta a sörét, és visszaengedte a széke elülső lábait a padlóra.

– Mondtam, hogy csak az időt vesztegetjük – jegyezte meg. – Menj csak tovább a magad feje szerint, s hidd azt, hogy ami jó volt a régi Ötödiken, jó lesz mindenütt.

Madvig hangjában volt némi neheztelés, de ugyanakkor egy kis megadás is, amikor feltette a kérdést:

– Ugye, Ned, te nem valami nagy véleménnyel vagy rólam mint politikusról?

Most Ned Beaumont pirult el.

– Én semmi ilyesmit nem mondtam, Paul.

– De amit mondtál, lényegében azt jelenti, nem? – makacskodott Madvig.

– Nem. De azt hiszem, most az egyszer hagytad, hogy túljárjanak az eszeden. Először engedted, hogy Henryék rávegyenek a szenátor támogatására. Pedig megvolt rá a lehetőség, hogy alkalmazd a taktikádat, és végezz egy sarokba szorított ellenséggel. Csakhogy ennek az ellenségnek véletlenül van egy lánya, előkelő társadalmi pozíciója meg mifene, így aztán te…

– Ezt hagyd abba, Ned! – dörmögte Madvig.

Ned arca hirtelen kifejezéstelen lett. Felállt.

– Ideje mennem – mondta, és már indult is az ajtó felé.

Madvig azonnal mögötte termett, és a vállára tette a kezét:

– Várj, Ned!

– Vedd le rólam a kezed! – mondta Ned Beaumont. Nem nézett hátra.

Madvig a másik kezével karon ragadta Nedet, és maga felé fordította.

– Ide figyelj, Ned! – kezdte.

– Eressz! – vágott a szavába Ned Beaumont. Vértelen volt az ajka, úgy összeszorította.

Madvig megrázta.

– No hülyéskedj! Te meg én…

Ned Beaumont szájon vágta a bal öklével.

Madvig elengedte Nedet, és hátratántorodott két lépést. Körülbelül három másodpercig tátva maradt a szája, és csodálkozás ült ki az arcára. Aztán elvörösödött dühében, összeszorította az ajkait, az álla előreugrott, és megfeszült rajta a bőr. Mindkét kezét ökölbe szorította, nyakát a válla közé húzta, és támadó állásba helyezkedett.

Ned Beaumont keze oldalt előrelendült, és megmarkolta az asztalon álló egyik nehéz söröskorsót, de nem emelte fel. Egész teste oldalra dőlt egy kicsit, amikor a korsó után kapott, ennek ellenére továbbra is farkasszemet nézett a szőke férfival. Az arca merev volt, és feszült, fehér barázdák jelentek meg a szája körül. Sötét szeme tüzesen villogva meredt Madvig kék szemébe.

Így állt a két férfi egymástól nem egészen egy méterre, az egyik szőke, magas és izmos, s nyakát a válla közé húzva, hatalmas ökleit ütésre készen tartva hajolt előre, a másik meg fekete hajú, fekete szemű, magas, de vékony, a teste kicsit oldalt dőlt, s a karja begörbült, ahogy a nehéz korsó fülét szorongatta, s csak ziháló lélegzésük hallatszott a szobában. A vékony ajtó túlsó oldalán lévő, bárból sem hallották már se a pohárcsörgést, se a beszélgetés moraját, se a vízcsobogást.

Két teljes perc telt el így, aztán Ned Beaumont elengedte a korsót, és hátat fordított Madvignak. Az arca nem változott, csak a tekintete: most, hogy már nem nézett farkasszemet Madviggal, kemény és hideg lett, nem izzott már a dühtől. Sietség nélkül lépett egyet az ajtó felé.

Madvig hangja mélyről, rekedten tört fel a torkából:

– Ned!

Ned Beaumont megállt. Még sápadtabb lett az arca, de nem fordult vissza.

– Te őrült hülye – folytatta Madvig.

Ned Beaumont erre lassan visszafordult.

Madvig kinyújtotta a kezét, és nyitott tenyerével arcul ütötte Nedet, aki erre elvesztette az egyensúlyát, kénytelen volt gyorsan oldalt lépni egyet, és megkapaszkodni.

– Ki kéne vernem belőled a lelket – mondta Madvig.

Ned Beaumont szégyenlősen elvigyorodott, és leült a székre, amelynek nekitántorodott. Madvig leült vele szemben, és az asztalra vert a söröskorsóval.

A csapos félig kinyitotta az ajtót és bedugta a fejét.

– Még két korsó sört! – mondta Madvig: A nyitott ajtón behallatszott a bárhelyiségből a beszélgetés moraja, a pohárcsörgés meg a poharak koppanása a pulton.

IV. fejezet
A „Kutyaól”

1

Ned Beaumont az ágyban reggelizett.

– Tessék! – szólt ki, aztán mikor kinyílt és becsukódott a külső ajtó: – Ki az?

Mély, reszelős basszushang kérdezett vissza a nappaliból:

– Hol bujkál, Ned?

De mielőtt még Ned válaszolhatott volna, a reszelős hang tulajdonosa meg is jelent a hálószoba ajtajában.

– Ne zavartassa magát!

Cserzett bőrű, szögletes arcú, izmos fiatalember volt, vastag ajkai közt cigaretta lógott a szája sarkában, fekete szeme vidáman hunyorgott.

– Hello, Whisky! – üdvözölte Ned Beaumont. – Kerítsen magának egy széket.

Whisky körülnézett a szobában.

– Csinos kis odúja van – állapította meg, kivette szájából a cigarettát, és anélkül hogy hátranézett volna, a válla fölött a nappali felé bökött vele.

– Mire valók azok a bőröndök? Költözik?

Ned Beaumont alaposan megrágta és lenyelte a szájában lévő rántottát, csak aztán felelt:

– Az a tervem.

– Igazán? – kérdezte Whisky, és az ágy lábánál álló székhez lépett. Leült. – Hová?

– A jelek szerint New Yorkba.

– Hogyhogy a jelek szerint?

– Hát úgy hogy egy odáig szóló vasúti jegy van a zsebemben – felelte Ned Beaumont.

Whisky leverte a hamut a padlóra, aztán visszadugta a cigarettát a szája bal sarkába. Szörtyögve lélegzett.

– És meddig szándékozik ott maradni?

Ned kezében félúton megállt a kávéscsésze, a szája és a tálca közt. Elgondolkozva pillantott a csésze fölött a cserzett bőrű fiatalemberre. Végül így felelt:

– Nem retúrjegy. – Aztán megitta a kávét.

Whisky addig pislogott Ned Beaumont-ra, hogy a végén az egyik szeme teljesen becsukódott, a másik meg vékony fekete vonallá szűkült. Kivette szájából a cigarettát, és megint a padlóra verte a hamut. Reszelős hangja rábeszélő akart lenni.

– Miért nem néz be Shadhez, mielőtt elutazna? – vetette fel a kérdést.

Ned Beaumont letette a csészét, és elmosolyodott.

– Shad meg én nem vagyunk olyan jó barátok, hogy rosszul esne neki, ha búcsú nélkül megyek el.

– Nem erről van szó – felelte Whisky.

Ned Beaumont az éjjeliszekrényre tette az öléből a tálcát. Az oldalára fordult, és félkönyökre támaszkodott a párnákon. A takarót felhúzta az álláig.

– Hát miről? – kérdezte.

– Arról, hogy Shad meg maga remekül együtt tudnának dolgozni.

Ned Beaumont a fejét rázta.

– Nem hinném.

– Maga sose szokott tévedni? – kérdezte Whisky.

– Dehogynem – vallotta be az ágyban fekvő férfi. – Egyszer, még 1912-ben, tévedtem. De már nem emlékszem rá, hogy miben.

Whisky felállt, és elnyomta a cigarettáját a tálcán lévő egyik tányéron. Ott maradt állva az éjjeliszekrény mellett.

– Miért nem próbálja meg, Ned? – kérdezte.

Ned Beaumont összeráncolta a homlokát.

– Alighanem csak időpazarlás lenne, Whisky. Alig hiszem, hogy Shad meg én kijönnénk egymással.

Whisky hangosan szívni kezdte a fogát. Vastag ajka közben legörbült, s ettől szinte gúnyosan hatott ez a zörej.

– Shad úgy gondolja, hogy kijönnének – jelentette ki.

Ned Beaumont nagyot nézett.

– Igazán? – kérdezte. – Ő küldte ide?

– Persze – felelte Whisky. – Azt hiszi, mondanék ilyet magának, ha nem ő küldött volna?

Ned Beaumont szeme ismét összeszűkült.

– Miért…? – kezdte.

– Mondom: úgy gondolja, hogy maga meg ő együtt dolgozhatnának.

– Úgy értem – magyarázta Ned –, miért gondolja, hogy együtt akarnék dolgozni vele?

Whisky dühös képet vágott.

– Mondja, Ned, ugratni akar? – kérdezte.

– Dehogy.

– Hát akkor az isten szerelmére, azt; hiszi, nem tudja már az egész város, hogy maga meg Paul tegnap összevesztek Pip Carsonnál?

Ned bólintott, mintha csak most értené meg végre a dolgot.

– Tehát ezért? – kérdezte halkan, szinte önmagától.

– Ezért hát – erősítette meg a reszelőshangú. – Sőt, Shad véletlenül azt is megtudta, hogy azért vesztek össze, mert maga szerint Paulnak nem lett volna szabad becsukatnia az ő mulatóit. Vagyis most remekül meglenne Shaddel, ha használná az eszét.

Ned Beaumont gondolkozott.

– Nem tudom. Szívesebben elmennék innen, vissza New Yorkba.

– Gondolkozzon – recsegte Whisky. – New York a választások után is ott lesz, ahol van. Maradjon itt. Tudja jól, hogy Shad tele van dohánnyal, és nem bánik vele szűkmarkúan, ha arról van szó, hogy legyőzheti Madvigot. Maradjon itt, és vegye ki a részét belőle.

– Hát – mondta lassan Ned Beaumont –, talán nem ártana beszélni vele a dologról.

– De mennyire hogy nem ártana – felelte szívélyes hangon Whisky. – öltözzön fel, es máris mehetünk.

– Oké – mondta Ned Beaumont, és kikelt az ágyból.

2

Shad O’Rory felállt, és udvariasan meghajolt. – Örülök, hogy eljött, Beaumont – mondta. – Dobja csak le valahová a kalapját meg a kabátját. – Nem nyújtott kezet.

– Jó napot – felelte Ned Beaumont, és nekiállt levetni a felöltőjét.

Whisky, aki állva maradt az ajtóban, odaszólt nekik.

– Hát akkor majd később benézek, fiúk.

– Jó – mondta O’Rory. Whisky kihátrált, és becsukta maga után az ajtót. Kettesben maradtak.

Ned Beaumont ledobta a felöltőjét egy dívány karjára, rátette a kalapját, és leült melléjük. Érdeklődés nélkül nézett O’Roryra.

O’Rory visszaült a helyére, egy alacsony, öblös, párnázott, borvörös és arany huzatú fotelbe. Keresztbe tette a lábát, és úgy helyezte a kezeit a térdére, hogy csak az ujjai hegye ért össze. Szép formájú fejét lehajtotta a mellére, s szürkéskék szemével alulról felfelé nézett Ned Beaumont-ra. Aztán kellemesen dallamos ír akcentusával megszólalt:

– Köszönettel tartozom magának, hogy megpróbálta lebeszélni Pault…

– Nem tartozik semmivel – vágott a szavába Ned Beaumont.

– Nem?

– Nem. Akkor még vele dolgoztam. Amit mondtam neki, az ő érdekében mondtam. Az volt a véleményem, hogy baklövést követett el.

O’Rory nyájasan mosolygott.

– És ezt ő is be fogja látni, mielőtt még túl leszünk a választásokon.

Aztán hallgattak egy darabig. O’Rory mélyen belesüppedt a fotelbe, és Ned Beaumont-ra mosolygott, aki csak ült a díványon, és nézte O’Roryt. A tekintete nem árulta el, mit gondol.

A csendet O’Rory törte meg.

– Tulajdonképpen mit mondott magának Whisky? – kérdezte.

– Semmit. Csak azt, hogy maga szeretne beszélni velem.

– Ebben teljességgel igaza volt – jelentette ki O’Rory. Szétvette az ujjai hegyét, és egyik hosszú, vékony kezével megpaskolta a másikat. – Csakugyan végleg szakított Paullal?

– Azt hittem, tudja – felelte Ned Beaumont. – Azt hittem, ezért küldött értem.

– Hallottam beszélni a dologról – felelte O’Rory –, de a szóbeszéd nem mindig egyezik a tényekkel. És most mihez akar kezdeni?

– Van egy New Yorkba szóló vasúti jegy a zsebemben, s a holmim már be is van csomagolva.

O’Rory végigsimított a tenyerével simára nyalt fehér haján.

– Maga New Yorkból jött ide, ugye?

– Soha senkinek sem szoktam az orrára kötni, hogy honnan jöttem.

O’Rory levette a kezét a hajáról, és egy kis tiltakozó mozdulatot tett.

– Csak nem képzeli, hogy komolyan érdekel, ki honnan jött? – kérdezte.

Ned Beaumont nem szólt rá semmit.

A fehér hajú férfi folytatta:

– Az viszont érdekel, hogy maga hová megy. Ha úgy intéződnek el a dolgok, ahogy szeretném, még jó ideig nem megy vissza New Yorkba. Sose gondolt még arra, hogy esetleg sokkal többre is vihetné a városunkban?

– Nem – felelte Ned Beaumont. – Pontosabban addig nem, amíg Whisky be nem állított.

– És most? Most hogy vélekedik a dologról?

– Még sehogy. Előbb szeretném hallani, mi mondanivalója van a számomra.

O’Rory ismét végigsimított a haján. Szürkéskék szeme barátságosan, ravaszkásan csillogott.

– Mióta tartózkodik városunkban? – kérdezte.

– Tizenöt hónapja.

– És mióta volt szoros barátságban Paullal?

– Egy éve.

O’Rory bólintott.

– Akkor bizonyára sok mindent tud róla – állapította meg.

– Tudok.

– Nyilván sok olyasmit is, aminek hasznát vehetném – folytatta O’Rory.

– Halljam az ajánlatát – felelte Ned Beaumont nyugodtan.

O’Rory felállt a mély fotelből, és odasétált az ajtóhoz. Ez pontosan szemközt volt azzal, amelyiken Ned Beaumont a szobába lépett. Kinyitotta, mire egy óriási bulldog sétált be rajta. O’Rory visszaült a borvörös fotelbe, a kutya meg lefeküdt a fotel elé a szőnyegre, s a gazdájára emelte komor tekintetét.

O’Rory elkezdte:

– Az első, amit felajánlhatok, az, hogy bőven lesz alkalma visszaadni Paulnak a kölcsönt.

– Ez számomra nem jelent semmit – felelte Ned.

– Nem?

– Nem. Mert – legalábbis ami engem illet – kvittek vagyunk.

O’Rory felemelte a fejét, és csöndesen megkérdezte:

– Ok nélkül ártani meg nem akar neki, ugye?

– Azt nem mondtam – felelte Ned kicsit türelmetlenül. – Ártani szívesen ártok neki, de ezt megtehetem, amikor kedvem támad rá, a saját szakállamra. Nem szeretném, ha azt hinné, hogy ad nekem valamit azzal, ha maga ad rá lehetőséget.

O’Rory nyájasan bólogatott.

– Értem – felelte. – Szóval ő van megsértve, nem maga. Miért nyírta ki Paul a fiatal Henryt?

Ned Beaumont elnevette magát.

– Lassan a testtel – mondta. – Még nem tette meg az ajánlatát. Szép kis kutyus. Milyen idős?

– Hétéves. Kezd vénülni. – O’Rory kinyújtotta az egyik lábát, és a cipője orrával megdörgölte a kutya orrát, mire az lustán csóválni kezdte a farkát.  .

– Mit szól a következő ajánlatomhoz? A választás után kinevezem az állam legjövedelmezőbb játékkaszinójának az igazgatójává, úgy vezeti, ahogy akarja, és a hatóság részéről megkap minden elképzelhető védelmet.

– Ez csak olyan „ha” ajánlat – felelte Ned Beaumont kicsit unottan. – Ha maga győz… Különben nem is biztos, hogy kedvem lesz itt maradni a választások után, vagy akár addig is.

O’Rory abbahagyta a kutya orrának a dörgölését. Megint felnézett Ned Beaumont-ra, és álmatag mosollyal megkérdezte:

– Gondolja, hogy nem mi fogunk győzni a választáson?

Ned Beaumont elmosolyodott.

– Erre még maga se merne fogadni.

O’Rory még mindig álmatagon mosolyogva újabb kérdést tett fel:

– Ugye, nem nagyon ég a vágytól, hogy együttműködjön velem, Beaumont?

– Nem. – Ned Beaumont felállt, és fogta a kalapját. – Nem az én ötletem volt. – Közömbös hangon, udvariasan, de kifejezéstelen arccal beszélt. – Mondtam Whiskynek, hogy csak fölöslegesen fogjuk vesztegetni az időnket.

S a felöltője után nyúlt.

– Üljön le – szólt rá a fehér hajú férfi. – Azért még beszélgethetünk egy kicsit, nem? És hátha mégiscsak sikerül megállapodnunk valamiben.

Ned Beaumont habozott, könnyedén megvonta a vállát, levette a kalapját, felöltőjével együtt visszatette a díványra, és leült melléjük.

O’Rory újra kezdte:

– Adok magának most rögtön, készpénzben, tízezer dollárt, ha velem tart, és még tízet a választás napjának estéjén, ha legyőzzük Pault… És fenntartom a játékkaszinóra vonatkozó ajánlatomat is, ha tetszik.

Ned Beaumont lebiggyesztette az ajkát, és összehúzott szemöldöke alól komoran nézett O’Roryra.

– Persze azt akarja, hogy mindenféle rosszat mondjak Paulról, ugye? – kérdezte.

– Azt akarom, hogy menjen el az Observer-hez, és meséljen el mindent, amit csak tud az ügyeiről: a csatornázási szerződésekről, Taylor Henry meggyilkolásának okáról és módjáról, a múlt téli botrányos Shoemaker-ügyről, meg arról, hogy milyen gyalázatosan vezetik ezt a várost.

– A csatornázási szerződések már nem érdekesek – felelte szórakozottan Ned Beaumont, mintha egész más dolgokon járna az esze. – Lemondott az ezzel kapcsolatos haszonról, nehogy botrány legyen belőle.

– Jó – hagyta rá nyájasan O’Rory. – De Taylor Henry ügyével lehet kezdeni valamit.

– Igen, ott megfoghatjuk – felelte a homlokát ráncolva Ned Beaumont. – De nem tudom, hogy a Shoemaker-ügyet felhasználhatjuk-e, mert félő… – habozott egy kicsit –, félő, hogy én is pácba kerülök…

– A fenét! Arra aztán semmi szükség – szólt közbe gyorsan O’Rory. – El van ejtve. Mi van még?

– Talán a villamosvonalak koncessziójának meghosszabbításával kezdhetnénk valamit, meg azzal a tavalyi botránnyal a megyei tanácsnál. De előbb feltétlenül utána kell nézni bizonyos dolgoknak.

– Mindkét eset megéri a fáradságot – felelte O’Rory. – Majd megbízom Hinkle-t, az Observer riporterét, hogy öntse formába az anyagot. Maga csak adja meg a tippeket neki, ő majd megírja. Kezdjük a Taylor Henry-üggyel. Az most épp a legaktuálisabb téma.

Ned Beaumont végigsimított a bajszán a hüvelykujja körmével.

– Kezdeni éppenséggel kezdhetnénk… – dörmögte.

Shad O’Rory elnevette magát.

– Úgy érti, hogy talán inkább a tízezer dollárral kéne kezdenünk? – kérdezte. – Van benne valami! – Felállt, és keresztülment a szobán, ahhoz az ajtóhoz, amelyen a kutyát eresztette be. Kiment, és becsukta maga mögött az ajtót. A kutya nem mozdult a borvörösarany fotel elől.

Ned Beaumont rágyújtott egy szivarra. A kutya feléje fordította a fejét, és figyelni kezdte.

O’Rory egy vaskos köteg zöld százdolláros bankjeggyel tért vissza. A bankók barna papírszalaggal voltak átkötve, s a szalagon kék tintával ez állt: $ 10 000. O’Rory megpaskolta a köteggel a másik kezét.

– Hinkle már itt is van. Üzentem neki, hogy jöjjön be.

Ned Beaumont aggodalmas képet vágott.

– Nem ártana egy kis idő, hogy rendezzem a gondolataimat.

– Mondja csak el a dolgokat Hinkle-nek, ahogy az eszébe jutnak. Majd ő elrendezi őket.

Ned Beaumont bólintott. Kifújt egy füstgomolyt, és ráhagyta:

– Jó, ezt is megtehetem.

O’Rory odanyújtotta neki a bankjegyköteget.

– Kösz – mondta Ned Beaumont, elvette, és betette a zakója belső zsebébe. Beesett mellén hirtelen kidudorodott a zakó.

– Én is köszönöm magának – felelte Shad O’Rory, és visszaült a fotelbe.

Ned Beaumont kivette szájából a szivart.

– Most jut eszembe, hogy szeretném felhívni valamire a figyelmét – mondta. – Ha Walt Ivanst akarja West meggyilkolásának a gyanújába keverni, sokkal kevesebb bosszúságot okoz Paulnak, mint ha annyiban hagyja az egészet.

O’Rory egy darabig kíváncsian nézett Ned Beaumont-ra. csak aztán kérdezte meg:

– Miért?

– Paul nem fogja hagyni, hogy a klub legyen Ivans alibije.

– Úgy érti, hogy utasítást ad a többieknek, felejtsék el, hogy Ivans ott volt?

– Úgy.

O’Rory csettintett egyet a nyelvével.

– Hogy jött rá Paul, hogy Ivansre akarom terelni a gyanút?

– Hát… gondolkoztunk, és rájöttünk.

O’Rory elmosolyodott.

– Mármint maga gondolkozott, ugye? – kérdezte. – Paul nem ilyen okos.

Ned Beaumont igyekezett minél szerényebb képet vágni.

– Miféle feladattal bízta meg Ivanst?

O’Rory kuncogott egyet.

– Azt a hülyét küldtük el Braywoodba, hogy vásárolja meg a revolvereket, amelyeket használtunk. – Szürkéskék szeme hirtelen keményen villant egyet, aztán ismét felderült a tekintete. – De hát ez most már mind nem lényeges, miután Paul elszánta magát, hogy hadat üzen. De ugye ez hergelte fel ellenem először?

– Igen — felelte Ned Beaumont –, bár valószínű, hogy a hadüzenetre előbb-utóbb mindenképpen sor került volna. Paul azon az állásponton van, hogy ő indította el magát ebben a városban a karrier útján, tehát az ő védőszárnyai alatt kellett volna maradnia, s nem lett volna szabad olyan nagy fiúvá kinőnie magát, hogy a végén ellene forduljon.

O’Rory nyájasan mosolygott.

– Márpedig olyan nagy fiúvá nőttem ki magam, hogy bizony meg fogja bánni, hogy annak idején elindított – helyezte kilátásba. – Tehet nekem…

Kinyílt az ajtó, és belépett egy fiatalember. Lötyögött rajta a szürke öltöny. Éktelenül nagy volt a füle meg az orra. Meghatározhatatlan barna színű hajára ráfért volna már, hogy megnyírják, eléggé csúnya arcán a korához képest túlságosan mélyek voltak a ráncok.

– Jöjjön csak, jöjjön, Hinkle – mondta O’Rory. – Ez itt Beaumont. Tőle kapja a nyersanyagot. Ha formába öntötte, mutassa meg, s a holnapi lapban már hozzuk is az első cikket.

Hinkle elmosolyodott, kilátszottak odvas fogai. Mormogott valami udvariassági formulát Ned Beaumont-nak, de egy szót se lehetett belőle érteni.

Ned Beaumont felállt.

– Nagyszerű. Akkor most eljön hozzám, és azonnal munkához látunk.

O’Rory a fejét rázta.

– Okosabb, ha itt maradnak.

Ned Beaumont fogta a kabátját meg a kalapját, és mosolyogva kijelentette:

– Sajnálom, de telefonokat várok, meg egyéb dolgom is van. Vegye a kalapját, Hinkle!

De Hinkle csak állt némán, ijedten, mozdulatlanul.

– Itt kell maradnia, Beaumont – jelentette ki O’Rory. – Nem kockáztathatjuk meg, hogy történjék magával valami. Itt teljes biztonságban van.

Ned Beaumont nyájasabban már nem is mosolyoghatott volna O’Roryra.

– Ha a pénze miatt aggódik – benyúlt a zakója alá. És elővette a bankjegyköteget –, tartsa magánál, amíg meg nem kapta tőlem az anyagot.

– Nem a pénz miatt aggódom – felelte nyugodtan O’Rory. – De ha Paul megtudja, hogy maga nálam járt, nehéz helyzetbe kerül. Nem szeretném megkockáztatni, hogy esetleg kinyírják.

– Márpedig azt a kockázatot kénytelen lesz vállalni – felelte Ned Beaumont. – Elmegyek.

– Nem – jelentette ki O’Rory.

– De igen! – felelte Ned Beaumont.

Hinkle gyorsan sarkon fordult, és kiment.

Ned Beaumont is sarkon fordult, és elindult a másik ajtó felé, amelyiken bejött. Sietség nélkül, egyenes tartással lépkedett.

O’Rory odaszólt valamit a lábai előtt heverő bulldognak. A kutya esetlenül, de gyorsan felállt, és Ned Beaumont-t megkerülve az ajtóhoz ballagott. Ott szétvetett lábakkal megállt, és mogorván nézett Ned Beaumont-ra.

Ned kényszeredetten elmosolyodott, és visszafordult O’Rory felé, a köteg százdollárossal a kezében. Felemelte a karját.

– Tudja mit? – kérdezte. – Dugja a… – és hozzávágta a bankjegyköteget O’Roryhoz.

De abban a pillanatban, ahogy leengedte a karját, a kutya esetlenül felugrott, már a levegőben elkapta a csuklóját, s valósággal harapófogóba szorította az állkapcsával. Ned Beaumont kicsit balra perdült a hirtelen rántástól, féltérdre rogyott, s a karját igyekezett minél közelebb tartani a padlóhoz, hogy ne lógjon rajta egész súlyával az állat.

Shad O’Rory felállt a fotelből, és odalépett az ajtóhoz. amelyen Hinkle eltűnt. Kinyitotta és kiszólt:

– Gyertek csak be egy pillanatra!

Aztán visszament Ned Beaumont-hoz, aki még mindig féltérden próbálta minél jobban meglazítani a karját a kutya szorításában. Az állat majdnem hason feküdt a padlón, s a négy lábát szétvetve tartotta állkapcsában Ned csuklóját.

Whisky és még két férfi lépett a szobába. Ezek közül az egyik az a majomszerű, ó-lábú fickó volt, aki a Fakunyhó Klubban Shad O’Rory testőreként jelent meg, a másik meg egy tizenkilenc-húsz év körüli, hamvasszőke, zömök, rózsás arcú, komor fiatalember. A komor fiatalember megkerülte Ned Beaumont-t, és elhelyezkedett közte meg az ajtó között, az ó-lábú gorilla meg jobb kezét Ned Beaumont bal karjára tette, vagyis arra, amelyik szabad volt. Whisky valahol félúton állt meg Ned Beaumont és a másik ajtó közt.

O’Rory odaszólt a kutyának:

– Patty!

A kutya elengedte Ned Beaumont csuklóját, és visszaballagott a gazdájához.

Ned Beaumont felállt. Ólomszínű arcát veríték borította. Szemügyre vette megtépett kabátujját és a csuklóját. A vér a csuklójából lefolyt a kezére, s a keze remegett.

– Ezt maga kereste magának – jegyezte meg dallamos ír akcentusával O’Rory.

Ned Beaumont a csuklójáról a fehér hajú férfira emelte a tekintetét.

– Igen – felelte –, de ez még mind nem elég ahhoz, hogy visszatartsanak, ha egyszer el akarok menni.

3

Ned Beaumont kinyitotta a szemét, és nyögött egyet.

A hamvasszőke, rózsás képű fiatalember feléje fordította a fejét, és rámordult:

– Pofa be, nyavalyás!

A sötét képű gorilla rászólt:

– Hagyd békén, Rusty. Hátha megint megpróbál kijutni innen, és elszórakozhatunk vele egy kicsit. – Vigyorogva vette szemügyre dagadt ujjízületeit. – Te osztasz.

Ned Beaumont motyogott valamit Fedinkről, és felült. Egy keskeny ágyon feküdt, amelyen nem volt se lepedő, se egyéb ágynemű. A puszta matracot vérfoltok tarkították. Dagadt, zúzódásokkal teli arca is vértől volt maszatos. Inge ujja az alvadt vértől a csuklójára tapadt a kutya harapása nyomán, és a keze is szinte kérges volt a rászáradt vértől. A helyiség hálószoba lehetett, sárgára és fehérre festett falakkal. Berendezése két székből, egy asztalból, egy fiókosszekrényből és egy falitükörből állt, s az ágy fölött három rézmetszet lógott fehér keretben. Az ággyal szemközt egy nyitott ajtón fehér csempés fürdőszobába lehetett látni. Volt egy másik ajtó is, de az csukva. Ablaka nem volt a szobának.

A sötét képű gorilla meg a rózsás arcú, hamvasszőke fiatalember az asztalnál ült, és kártyázott. Körülbelül húsz dollár hevert az asztalon, papírpénzben és ezüstben.

Ned Beaumont a kártyázókra nézett. Barna szemében tompán felizzott a mélyről jövő gyűlölet. Nekilátott felkelni. Nem volt könnyű feladat: jobb karja tehetetlenül lógott az oldalán, s a lábait egyenként kellett átemelnie bal kezével az ágy szélén. Közben kétszer is az oldalára esett, és a bal karjával kellett újból ülő helyzetbe tornásznia magát az ágyon.

A gorilla egyszer fel is nézett a lapjaiból, és tréfás hangon megkérdezte:

– Hogy boldogulunk, öcskös?

Különben ügyet se vetettek rá.

Végül remegve ugyan, de sikerült lábra állnia az ágy mellett. Bal kezével a matracra támaszkodva elvergődött az ágy lábáig, ott kiegyenesedett, és tántorogva elindult a csukott ajtó felé, tekintetét mereven a céljára szegezve. Már majdnem el is érte, amikor megbotlott, térdre esett, de kétségbeesetten előrenyújtott bal kezével sikerült elkapnia az ajtó kilincsét, és talpra állnia.

A gorilla ekkor gondosan letette a lapjait az asztalra, és megszólalt:

– Most!

Olyan szélesen elvigyorodott, hogy kilátszott az egész fogsora. Feltűnően szép fogai voltak, de az is látszott, hogy nem valódiak. Odalépett Ned Beaumont-hoz, és megállt mellette.

Ned az ajtó kilincsét rángatta.

A gorilla megszólalt:

– Nesze, pajtás! – És teljes súlyát beleadva Ned Beaumont arcába vágott a jobb öklével.

Ned nekiesett a falnak. Először a fejét verte bele, aztán az egész testével hozzákenődött. Lassan lecsúszott a fal mellett a padlóra.

A rózsás arcú Rusty, aki nem tette le a kezéből a lapokat, kritikus hangon, de egyébként minden érzelemtől mentesen megjegyezte:

– Jó ég, Jeff! Még megölöd!

– Ezt? – kérdezte Jeff. Rámutatott a lábánál heverő emberre, s nem túlságosan erősen oldalba rúgta. – Ezt nem lehet megölni. Kemény legény. Még kisbaba, de máris kemény legény. Imádja, ha verik. – Lehajolt, mindkét kezével megragadta az eszméletlen ember gallérját, és térdre rángatta. – Ugye, hogy imádod, kicsikém? – kérdezte, s fél kézzel térdelő helyzetben tartva Ned Beaumont-t, a másik öklével az arcába vágott.

Odakinn megzörgette valaki a kilincset.

– Ki az? – kérdezte Jeff.

– Én – hallatszott Shad O’Rory kellemes hangja.

Jeff kicsit arrébb vonszolta Nedét, hogy ki tudja tőle nyitni az ajtót, elengedte, aztán kulcsot vett elő a zsebéből, és megforgatta a zárban.

O’Rory és Whisky lépett be. O’Rory ránézett a padlón heverő emberre, aztán Jeffre, végül Rustyra. Szürkéskék szeme elfelhősödött. Amikor megszólalt, Rustyhoz intézte a kérdést:

– Jeff csak úgy szórakozásból veri?

A rózsás arcú fiatalember tagadóan rázta a fejét.

– Ez a Beaumont nem fér a bőrébe – felelte komoran. – Valahányszor csak magához tér, felkel, és megpróbálkozik valamivel.

– Nem szeretném, ha megölné. Legalábbis egyelőre nem – jelentette ki O’Rory. Lenézett Ned Beaumont-ra.

– Próbáljátok meg magához téríteni. Beszélni szeretnék vele.

Rusty felállt az asztal mellől.

– Nem tudom, sikerül-e – mondta. – Túlságosan kikészült.

Jeff optimistább volt.

– Mi az hogy sikerül! – jelentette ki magabiztosan. – Majd én megmutatom. Fogd csak meg a lábánál, Rusty!

Ő maga a hóna alá nyúlt Nednek, s úgy emelte fel.

Az eszméletlen embert becipelték a fürdőszobába és betették a kádba. Jeff bedugta a kád lefolyójába a dugót, és megeresztette a hideg vizet, alul is, a csapból, meg felül is, a zuhanyozó rózsájából.

– Ettől pillanatok alatt úgy magához tér, hogy még énekelni is fog. – jósolta.

Öt perc múlva, amikor Nedet víztől csöpögve kiemelték a kádból, és megpróbálták lábra állítani, csakugyan sikerült állva maradnia. Visszavitték a hálószobába. O’Rory ott ült az egyik széken, és cigarettázott. Whisky közben eltűnt.

– Tegyétek az ágyra – adta ki az utasítást O’Rory.

Jeff és Rusty az ágyhoz vezették foglyukat, megfordították a tengelye körül, és rálökték a matracra. De mihelyt elengedték, teljes hosszában hanyatt vágódott. Erre ismét ülő helyzetbe ráncigálták, és Jeff elkezdte pofozgatni a zúzódásokkal teli arcot.

– Ébredj fel, Rip van Winkle! Ébredj már!

– Ettől ugyan aligha ébred fel – dünnyögte komoran Rusty.

– Gondolod? – kérdezte jókedvűen Jeff, és újból elkezdte pofozni Nedet.

Ned Beaumont kinyitotta a fél szemét. Azt, amelyik kevésbé volt bedagadva.

– Beaumont! – szólította meg O’Rory.

Ned Beaumont felemelte a fejét, és megpróbált körülnézni a szobában, de semmi jelét sem adta, hogy tudomást vett volna Shad O’Roryról.

O’Rory felkelt a székről, odaállt Ned elé, s olyan közel hajolt hozzá, hogy majdnem az arcához ért az arca.

– Hall engem? – kérdezte.

Ned Beaumont nyitott szeme tompa gyűlölettel nézett O’Rory szemébe.

– O’Rory vagyok, Beaumont. Hallja, amit mondok?

Ned Beaumont nagy nehezen megmozdította dagadt ajkait, és kinyögött egy rekedt igent.

– Helyes – folytatta O’Rory. – Akkor figyeljen ide. Most szépen elmondja nekem, amit csak tud Paulról. – Tagoltan beszélt, de nem emelte fel a hangját, amely most is ugyanolyan dallamos volt, mint máskor. – Lehet, hogy azt hiszi, nem mondja el, pedig el fogja mondani. Különben kénytelen leszek kezelésbe vétetni, amíg el nem szánja rá magát. Értette?

Ned Beaumont elmosolyodott. Olyan állapotban volt az arca, hogy el kellett borzadni a mosolyától. És megszólalt:

– Nem mondok semmit.

O’Rory erre hátralépett az ágytól.

– Vegyétek kezelésbe!

Rusty tétovázott, de Jeff, a gorilla félreütötte Ned védekezésre emelt kezét, és őt magát megtaszította, hogy hanyatt esett az ágyon. – Majd én kipróbálok rajta valamit! – Megmarkolta Ned lábait, feldobta azokat is az ágyra, aztán Ned fölé hajolt és babrálni kezdett rajta valamit.

Ned Beaumont teste, karja és lába hevesen megrándult. Hármat nyögött, aztán csak feküdt mozdulatlanul.

Jeff felegyenesedett, és levette a kezét az élettelennek látszó testről. Zihálva lélegzett, és eltátotta majompofáját. Félig panaszosan, félig mentegetőzve dörmögte:

– Hát ez nem jó módszer. Megint elájult.

4

Amikor Ned Beaumont magához tért egyedül volt a szobában. A villany égett. Ugyanolyan kínkeservesen, mint az előbbi alkalommal, sikerült lemásznia az ágyról, és eljutnia az ajtóig. Kulcsra volt zárva. Még a kilinccsel matatott, mikor hirtelen belökték az ajtót, s Ned ismét nekivágódott a falnak.

Jeff rontott be, ingben, gatyában, mezítláb.

– Mondja, hát teljesen dilis maga? – kérdezte. – Folyton újrakezdi? Nem unta még meg a padlót csókolgatni? – Bal kézzel megmarkolta Ned Beaumont nyakát, s a jobb öklével kétszer az arcába vágott, de nem olyan erősen, mint az előbb. Aztán hátratuszkolta az ágyig, és rálökte. – Most már maradjon nyugton egy darabig – morogta.

Ned Beaumont hunyt szemmel, mozdulatlanul feküdt az ágyon.

Jeff kiment, és ismét kulcsra zárta az ajtót.

Ned Beaumont nyomban kimászott az ágyból, és nagy kínnal az ajtóhoz vonszolta magát. Megpróbálta kinyitni. Aztán hátrált két lépést, és neki akart rohanni, de nem sikerült, csak nekitántorodott. Mégsem hagyta abba a próbálkozást, amíg Jeff újból be nem lökte az ajtót.

– Még életemben nem találkoztam emberrel, aki ilyen szívesen vette volna, hogy beverik a pofáját, és akinek ilyen szívesen vertem be a pofáját – jelentette ki, azzal jól oldalt hajolt, és mélyen a térde alól lendítette ütésre az öklét.

Ned Beaumont csak állt tehetetlenül. Jeff ökle oldalról találta arcon, és keresztülrepítette az egész szobán. Ned ott is maradt mozdulatlanul, ahová zuhant. Még két óra múlva is ott feküdt, amikor Whisky jött be a szobába.

Vizet hozott a fürdőszobából, magához térítette és az ágyhoz támogatta Nedet.

– Gondolkozzon, az istenért! – Whisky valósággal könyörgött. – Megölik ezek a pancserek! Nincsenek észnél!

Ned Beaumont kábán bámult Whiskyre fénytelen, bevérzett szemével.

– Nem bánom, csak öljenek… – nyögte ki nagy nehezen.

Aztán aludt, amíg O’Rory, Jeff és Rusty fel nem ébresztette. Megint nem volt hajlandó semmit se mondani O’Rorynak Paul Madvig ügyeiről. Erre kirángatták az ágyból, eszméletlenre verték, aztán visszadobták az ágyra.

Néhány óra múlva megismételték az eljárást. Enni nem adtak neki.

Amikor az utolsó ilyen verés után visszanyerte az eszméletét, négykézláb a fürdőszobába kúszott, ahol a mosdó talapzata mögött felfedezett a padlón egy rozsdás zsilettpengét. Hónapok óta rozsdásodhatott ott. Tíz percébe került, amíg sikerült kikotornia a talapzat mögül, s erőtlen ujjai legalább tízszer mondtak csődöt, amíg végre fel tudta szedni a csempével borított padlóról. Megpróbálta elvágni vele a torkát, de csak az állát karcolta meg vele három helyen, aztán kiejtette a kezéből. Erre elnyúlt a fürdőszoba padlóján, és addig sírt, amíg el nem aludt.

Amikor felébredt, úgy érezte, hogy fel tudna állni, és fel is állt. Hideg vízbe mártotta a fejét, és meg is ivott négy pohár vizet. A víztől hányni kezdett, utána meg kirázta a hideg. Visszament a hálószobába, és lefeküdt a csupasz, vérfoltos matracra, de szinte azon nyomban fel is kelt, gyorsan visszabotorkált a fürdőszobába, négykézlábra állt, és addig keresgélt a padlón, amíg meg nem találta a rozsdás zsilettpengét. Akkor leült a padlóra, és a mellénye zsebébe tette a pengét. Közben hozzáért az ujja az öngyújtójához. Kivette és megvizsgálta az öngyújtót. Ravaszkás fény csillant meg fél szemében, amelyet ki tudott nyitni, ravaszkás és kicsit eszelős fény.

Noha úgy reszketett, hogy a foga is vacogott bele, feltápászkodott a fürdőszoba padlójáról, és visszament a hálószobába. Amikor észrevette az újságot az asztal alatt, amelynél előzőleg a sötét bőrű gorilla meg a rózsás arcú, komor fiatalember kártyázott, rekedten felnevetett. Összetépte és gombócokká gyűrte a markában a papírt, a gombócokat az ajtóhoz vitte és ott lerakta a padlóra. A fiókosszekrény mindegyik fiókjának a fenekén talált egy darab csomagolópapírt. Ezeket is gombóccá gyűrte, és lerakta az ajtó elé, az újságpapírból gyűrt gombócok mellé. A zsilettpengével felhasította a matracot, és marokszámra ráncigálta ki belőle a durva szürke gyapotot, amellyel meg volt tömve, és azt is lerakta az ajtó elé. Már nem reszketett, nem is tántorgott, használni tudta mind a két kezét. De a matrac kibelezésébe nemsokára belefáradt. Erre a benne maradt tömést úgy, ahogy volt, huzattal együtt cipelte az ajtóhoz.

Aztán vidáman kuncogni kezdett, mert az öngyújtó már a harmadik próbálkozásra meggyulladt. Lángra lobbantotta vele az ajtó mellett felhalmozott hulladékot. Először ott maradt mellette, a tűz fölé hajolva, de mivel egyre nagyobb lett a füst kénytelen volt lépésről lépésre hátrább húzódni. Kelletlenül vonult vissza, s elfogta a köhögés. Végül is bement a fürdőszobába, vízbe mártott egy törülközőt, és szemét, száját, orrát eltakarva a feje köré csavarta. Botladozva ment vissza a hálószobába – már alig lehetett kivenni az alakját a füstben –, s mikor beleütközött az ágyba, leült melléje a padlóra.

Ott talált rá Jeff.

Káromkodva, köhögve rontott be, valami rongyot tartva az orra meg a szája elé. Ahogy benyitott, az ajtó az égő hulladékcsomó jó részét hátrább lökte. Jeff még egy keveset félrerúgott az útból, a maradékon keresztültaposott, és odarohant Nedhez. Gyorsan megmarkolta a zakója gallérját, és már vonszolta is kifelé a szobából.

Mikor kiért vele, nem eresztette el a gallérját, hanem talpra rugdalta Nedet, aztán újabb rúgásokkal a folyosó túlsó vége felé kényszerítette szaladni. Ott belökte egy nyitott ajtón, és ráordított:

– Leharapom a füled, te nyomorult, ha visszajövök!

Még egyet belerúgott, kiugrott a folyosóra, becsapta az ajtót, és megfordította a kulcsot a zárban.

Ned Beaumont csak azért nem terült el a padlón, amikor Jeff berugdalta a szobába, mert sikerült megfogódznia egy asztalban. Most úgy-ahogy kiegyenesedett, és körülnézett. A véres törülköző már lecsúszott a nyakába és a vállára, mint valami sál. Ennek a szobának két ablaka is volt. Odalépett a közelebb esőhöz, és megpróbálta kinyitni. Be volt reteszelve. Lehúzta a reteszt, és feltolta az ablakot. Odakint sötét volt. Átemelte először az egyik, aztán a másik lábát a párkányon, hasra fordult rajta, aztán lassan egyre lejjebb csúszott, annyira, hogy a végén már csak a két kezével lógott a párkányon. Próbált valami támasztékot kitapogatni a lábával, de nem talált. Erre elengedte a párkányt, és leesett.

V. fejezet
A kórház

1

Az ápolónő igazított valamit a Ned Beaumont arcán lévő kötésen.

– Hol vagyok? – kérdezte Ned.

– A Szent Lukács kórházban. – Az ápolónő apró kis teremtés volt, nagy, csillogó, mogyoróbarna szemekkel. Halkan, hadarva beszélt, és mimózaillat lengte körül.

– Milyen nap van?

– Hétfő.

– Melyik év melyik hónapja? – faggatta tovább Ned. Mikor az ápolónő erre összeráncolta a homlokát, gyorsan hozzátette: – Jó, jó, ne haragudjon. Mióta vagyok itt?

– Harmadik napja.

– Hol a telefon? – Megpróbált felülni.

– Ne mozogjon! – szólt rá az ápolónő. – Nem telefonálhat. Nem szabad fölizgatnia magát.

– Akkor telefonáljon maga. Hívja fel Hartford hat-egy-egy-hatot, és mondja meg Mr. Madvignak, hogy azonnal beszélnem kell vele.

– Mr. Madvig minden délután bejön – felelte az ápolónő –, de nem hiszem, hogy doktor Tait engedélyezné, hogy beszéljen vele. Vagy akárkivel. Úgyis jóval többet összevissza beszélt már, amióta itt van, mint amennyit szabad lett volna.

– Mi van most? Délelőtt vagy délután?

– Délelőtt.

– Nem várhatok délutánig – jelentette ki Ned Beaumont. – Azonnal telefonáljon Mr. Madvignak!

– Doktor Tait mindjárt itt lesz.

– Nincs szükségem semmiféle doktor Tait-re! – felelte ingerülten Ned. – Én Paul Madviggal akarok beszélni.

– Azt csinálja, amit mondtam! – jelentette ki az ápolónő. – Szép nyugodtan fekve marad, és megvárja, amíg doktor Tait megérkezik.

Ned bosszúsan nézett rá.

– Szép kis ápolónő maga! Nem tanulta, hogy nem tesz jót a betegeknek, ha kötekednek velük?

A nő elengedte a füle mellett a kérdést.

– Különben is fáj az állkapcsom, ahogy vacakol vele – mondta Ned.

– Ha nem mozgatná, nem fájna – felelte az ápolónő.

Ned nyugton maradt egy pillanatig, aztán megkérdezte:

– Mit gondol, mi történhetett velem? Vagy odáig még nem jutott a tanulmányai során, hogy meg tudná mondani?

– Nyilván berúgott, és összeverekedett valakivel – felelte az ápolónő, de nem sokáig tudta megőrizni komolyságát. Elnevette magát. – De igazán nem lenne szabad ennyit beszélnie. És senkit sem fogadhat, amíg a doktor meg nem engedi.

2

Paul Madvig már kora délután megérkezett.

– Úristen, de örülök, hogy életben látlak! – mondta, és két kézzel szorította meg a beteg bal kezét, amelyen nem volt kötés.

– Kutya bajom sincs – felelte Ned Beaumont. – Neked viszont azonnal fülön kell csípned Walt Ivanst, és el kell vinned Braywoodba, hogy szembesítsd az ottani fegyverkereskedőkkel. Ő…

– Ezt már mondtad – vágott a szavába Madvig. – Megtörtént.

Ned Beaumont csodálkozva ráncolta össze a homlokát.

– Mondtam?

– Persze… még aznap reggel, amikor összeszedtek az utcán. Beszállítottak a baleseti kórházba, de nem engedted, hogy hozzád nyúljanak, amíg nem beszélsz velem. Én persze azonnal odarohantam, és te mindent elmondtál Ivansről, meg Braywoodról, mielőtt elveszítetted volna az eszméletedet.

– Nem emlékszem rá – mondta Ned Beaumont. – Elkaptad őket?

– A két Ivans megvan, és Walt Ivans beszélt is, miután Braywoodban ráismertek. Jeff Gardner és két ismeretlen egyén ellen kiadták a körözést, de Shad ellen nem tudunk vádat emelni. Gardner volt az, aki Ivansnek a megbízást adta, és persze mindenki tudja, hogy Gardner semmit sem csinál Shad utasítása nélkül, de ezt bizonyítani is megint más dolog.

– Jeff az a gorillaszerű pofa, ugye? Elkapták már?

– Nem. Azt hiszem, Shad bújtathatta el valahol, miután megszöktél tőlük. Mert az ő kezükben voltál, ugye?

– Aha. A Kutyaól-ban, az emeleten. Azért mentem oda, hogy csapdát állítsak Shadnek, de ő ejtett csapdába engem. – Dühös képet vágott. – Emlékszem, hogy Whisky Vassosszal mentem oda, megharapott egy kutya, és Jeff meg egy szőke fiatalember majdnem agyonvert. Aztán valami tűz volt, és… kábé ez minden. Ki talált meg? És hol?

– Egy zsaru, hajnali háromkor, a Colman Street kellős közepén. Hason csúsztál, és egész vércsíkot hagytál magad után.

– Fura dolgokat tudok művelni – jegyezte meg Ned Beaumont.

3

A nagy szemű kis ápolónő óvatosan kinyitotta egy kicsit az ajtót, és bedugta a fejét.

Ned Beaumont fáradt hangon odaszólt neki:

– Jó, jó… kukucs! De nem gondolja, hogy kicsit öreg már az ilyesmihez?

Az ápolónő erre szélesebbre tárta az ajtót, és megállt a küszöbön, egyik kezével a kilincset fogva.

– Nem csoda, ha néha elverik – jegyezte meg. – Csak azt akartam megnézni, hogy ébren van-e. Mr. Madvig van itt… – a szokottnál is jobban hadart, és fényesebben csillogott a szeme – … meg egy hölgy.

Ned Beaumont kíváncsian és kicsit gúnyosan nézett rá.

– Hölgy? Miféle hölgy?

– Miss Janet Henry! – felelte az ápolónő, mint aki váratlanul kellemes hírt közöl.

Ned Beaumont az oldalára fordult, hogy az ápolónő ne láthassa az arcát. Behunyta a szemét. A szája egyik sarka megrándult, de a hangja nem árult el semmit az érzelmeiből.

– Mondja azt, hogy még alszom.

– Nem lehet – felelte az ápolónő. – Már tudják, hogy nem alszik, még akkor is, ha nem hallották a hangját. Ha aludna, már rég vissza kellett volna mennem hozzájuk.

Ned színpadias nyögést hallatott, és felkönyökölt a párnán.

– Úgyis visszajönne máskor – morogta. – Legalább túl leszek rajta.

Az ápolónő megvető pillantást vetett rá, és gúnyosan megjegyezte:

– Rendőröket kellett a kórház elé állítanunk, hogy visszaszorítsák a sok nőt, aki mind magát akarta látni.

– Maga könnyen beszél – felelte Ned. – Lehet, hogy magának imponálnak a szenátorlányok, akiknek a képe állandóan az újságokban szerepel, de maga ellen sose indítottak hajtóvadászatot, mint ellenem. Ők teszik nyomorúságossá az életemet, ők meg az újságokban a képeik. Szenátorlányok, mindig csak szenátorlányok, soha egy képviselő lánya vagy egy miniszteré, vagy a változatosság kedvéért egy városi tanácsosé, mindig csak… Gondolja, hogy a szenátorok több lányt nemzenek, mint a…

– Tulajdonképpen nem is maga olyan mulatságos – jegyezte meg az ápolónő. – Csak a frizurája. Hozom őket. – Azzal elhagyta a szobát.

Ned Beaumont nagyot lélegzett. Csillogott a szeme. Megnyalta az ajkát, aztán titokzatosan elmosolyodott. De mire Janet Henry a szobába lépett, már közömbösen udvarias álarcot öltött. A leány egyenest az ágyához lépett.

– Jaj, Mr Beaumont, mikor megtudtam, hogy ilyen szépen felgyógyult, úgy megörültem, hogy egyszerűen muszáj volt eljönnöm meglátogatni. – Ned kezébe tette a kezét, és lemosolygott rá. Noha a szeme még sötétbarna sem volt, szőkesége miatt szinte feketének látszott. – Szóval ha nem örül a látogatásomnak, ne Pault hibáztassa érte. Én vettem rá, hogy hozzon magával.

Ned Beaumont visszamosolygott rá.

– Nagyon örülök, hogy eljött. Borzasztóan kedves magától!

Paul Madvig, aki Janet Henry után szintén belépett a szobába, az ágy másik oldalára állt. Gyengéden rámosolygott a lányra, aztán Ned Beaumont-ra.

– Tudtam, hogy örülni fogsz, Ned – jegyezte meg. – Mondtam is neki. Ma hogy érzed magad?

– Nagyszerűen. Húzz ide két széket.

– Nem maradhatunk – felelte a szőke férfi. – Randevúm van M’Laughlinnel a Grand-courtban.

– De nekem nincs – mondta Janet Henry. Ismét rámosolygott Ned Beaumont-ra. – Nem maradhatnék… egy kicsit?

– Boldoggá tesz vele – biztosította Ned Beaumont.

Madvig megkerülte az ágyat, odavitt egy széket a lánynak, és boldogságtól sugárzó arccal nézett hol a lányra, hol Nedre.

– Hát akkor igazán nagyszerű – állapította meg.

Mikor a lány már az ágy mellett ült, fekete kabátját a szék hátára fektetve, Madvig az órájára pillantott.

– Sietnem kell – morogta, és kezet rázott Ned Beaumont-tal. – Nincs szükséged valamire?

– Köszönöm, Paul, nincs.

– Hát akkor ég veled. – A szőke férfi már Janet Henry felé fordult, de meggondolta magát, és megint csak Ned Beaumont-hoz intézte szavait: – Véleményed szerint meddig mehetek el M’Laughlinnel első találkozásunk alkalmával?

Ned Beaumont könnyedén megvonta a vállát.

– Ameddig akarsz, föltéve, hogy: nem beszélsz vele nyíltan. Azt nem szereti. De ha bő lére eresztve tálalod neki a dolgot, akár gyilkosságra is felbérelheted. Ha például azt mondod neki: „Tegyük fel, hogy lakott itt meg itt egy Smith nevű egyén, aki megbetegedett vagy valami egyéb történt vele, és nem gyógyult fel, aztán ön egyszer véletlenül betéved hozzám, és ott várja egy önnek címzett boríték, amelyet ez a Smith hozzám küldött el, okvetlenül tudnom kell, hogy ötszáz dollár van benne?”

Madvig bólintott, hogy érti.

– Meggyilkoltatni senkit nem akarok – felelte –, de a vasutasok szavazataira feltétlenül szükségünk van. – Elkomorodott. – Nem bánnám, ha már nem lennél ágyban fekvő beteg, Ned.

– Egy-két nap és nem leszek az. Olvastad a ma reggeli Observer-t?

– Nem.

Ned Beaumont körülnézett a szobában.

– Úgy látszik, már elvitte valaki. Az aljasság egy bekeretezett vezércikk az első oldal közepén. „Mit szólnak ehhez az illetékes hatóságok?” A cikkben felsorolják az utóbbi hat hét folyamán városunkban elkövetett bűncselekményeket, ezzel bizonyítva, hogy bűnözési hullámmal állunk szemben. Aztán következik egy jóval rövidebb lista az eddig foganatosított letartóztatásokról, annak bizonyítására, hogy a rendőrség tehetetlen. A cikkben a legtöbb szó persze Taylor Henry meggyilkolásáról esik.

Bátyja nevének hallatára Janet Henry összerezzent, és szétnyílt az ajka, mintha hang nélkül kérdezne valamit. Madvig ránézett, aztán gyorsan Nedre, és figyelmeztetően intett a fejével.

Ned Beaumont nem vett tudomást szavainak a másik kettőre gyakorolt hatásáról. – Ezzel kapcsolatban erős kifejezéseket használnak. Megvádolják a rendőrséget, hogy egy álló hétig készakarva nem foglalkozott a gyilkossággal, hogy egy politikai körökben jól fekvő szerencsejátékos leszámolhasson egy másik szerencse játékossal… ami alatt engem kell érteni, vagyis azt, hogy Despain után mentem a pénzemért. Felteszik a kérdést, mi a véleménye Henry szenátornak arról, hogy újdonsült politikai szövetségesei ilyen célokra használják fel fia meggyilkolását.

Madvig vérvörösen tapogatta végig a zsebeit az órája után, és gyorsan kijelentette.

– Majd szerzek egy példányt, és elolvasom. Most már muszáj…

– Ráadásul – folytatta zavartalanul Ned Beaumont – még azzal is megvádolják a rendőrséget, hogy miután évekig megtűrt bizonyos mulatókat, most bezáratja őket, mert tulajdonosaik nem hajlandók megfizetni azt a hatalmas összegű hozzájárulást a választási kampányhoz, amelyet követelnek tőlük. Ezt csinálják a te Shad O’Rory ellen indított hadjáratodból. Végül kilátásba helyezik, hogy nyilvánosságra hozzák azoknak a mulatóknak a nevét, amelyek azért működhetnek továbbra is, mert a tulajdonosaik hajlandók voltak fizetni.

– Jó, jó – dünnyögte kényszeredetten Madvig. Odaköszönt Janet Henrynek: – Viszlát! –, intett Nednek, és kisietett.

Janet Henry előrehajolt a székén.

– Miért nem szeret? – kérdezte Ned Beaumont-tól.

– Hátha jobban szeretem, mint gondolja?

– Nem – rázta a fejét a lány. – Tudom, hogy nem szeret.

– Ne a modoromból ítéljen – figyelmeztette Ned. – Nagyon rossz a modorom.

– Nem szeret – ismételte meg makacsul a lány, s nem viszonozta a férfi mosolyát –, pedig szeretném, ha szeretne.

– Miért? – kérdezte szerényen Ned.

– Mert maga a legjobb barátja Paulnak – hangzott a válasz.

– Paulnak sok a barátja – nézett sandán a lányra Ned. – Politikus.

A lány türelmetlenül rázta meg a fejét.

– Maga a legjobb barátja. – Egy kis szünetet tartott, aztán hozzátette: – Legalábbis szerinte.

– És maga szerint? – kérdezte tettetett komolysággal Ned.

– Szerintem is – felelte ünnepélyesen a lány –, különben most nem itt lenne. Nem állt volna ki érte annyi mindent.

Ned Beaumont-nak halvány mosolyra húzódott az ajka, de nem szólt semmit.

Amikor már nyilvánvaló lett, hogy a férfi nem fog megszólalni, a leány nyomatékosan megismételte:

– Szeretném, ha szeretne. Ha képes rá.

– Hátha jobban szeretem, mint gondolja – ismételte meg a férfi.

A lány a fejét rázta.

– Dehogyis szeret.

Ned rámosolygott. Nagyon fiatalos és lekötelező volt a mosolya, a tekintete félénk, s a hangja bizalmas és ugyanakkor bátortalan.

– Megmondom, miért hiszi ezt, Miss Henry. Arról van szó… Nos, Paul engem úgyszólván a csatornából szedett fel mindössze egy évvel ezelőtt, s én mindig feszélyezve érzem magamat az olyan emberek társaságában, mint például maga, aki tulajdonképpen egy másik világba tartozik, az előkelő társaságba, a pletykarovatba meg minden, és maga ezt a … ezt a félszegséget érti félre, ezt érzi gyűlölködésnek, holott egyáltalán nem az.

A lány felállt, és minden neheztelés nélkül azt mondta:

– Maga gúnyolódik rajtam.

Miután elment, Ned Beaumont hanyatt feküdt az ágyán, és csillogó szemmel bámult a mennyezetre, amíg be nem jött az ápolónő, és meg nem kérdezte:

– Mondja, mit művelt már megint?

Ned Beaumont felemelte a fejét, komor pillantást vetett rá, de nem válaszölt.

– Az a lány úgy ment ki innen – folytatta az ápolónő –, mintha sírna. Éppen csak nem folyt a könnye.

Ned Beaumont visszaengedte a fejét a párnára.

– Úgy látszik, kezdek kijönni a formámból – felelte. – Rendszerint csakugyan meg szoktam ríkatni a szenátorlányokat.

4

Egy közepes magasságú, elegánsan öltözött fiatalember lépett be az ajtón. Elég jóképű volt, napbarnított bőre fényesen csillogott Ned Beaumont felült az ágyán.

– Hello, Jack!

– Nem is néz ki olyan rosszul, mint gondoltam – állapította meg Jack, és az ágyhoz lépett.

– Még egy darabban vagyok. Ragadjon meg egy széket.

Jack leült, és elővett egy csomag cigarettát.

– Megint volna munkám a maga számára – mondta Ned Beaumont. Benyúlt a párnája alá, és előhúzott egy borítékot.

Jack előbb cigarettára gyújtott, csak aztán vette el Nedtől a borítékot. Közönséges fehér boríték volt, Ned Beaumont-nak címezve, a Szent Lukács kórházba. Két nappal előbb ütötték rá a postabélyegzőt, helyben. Egyetlen géppel írt papírlap volt benne. Jack kivette, és elolvasta.

Mit tud Paul Madvigról, amit Shad O’Rory annyira szeretett volna megtudni?

Összefüggésben áll-e ez a valami Taylor Henry meggyilkolásával?

Ha nem, miért hagyta úgy megkínozni magát, hogy ez a valami titokban maradjon?

Jack összehajtotta a papírlapot, és visszadugta a borítékba, csak aztán nézett fel.

– Van ennek valami értelme?

– Tudtommal nincs. Szeretném, ha kinyomozná, ki írta.

Jack bólintott.

– Nálam maradhat?

– Igen.

Jack zsebre tette a borítékot.

– Sejtelme sincs róla, ki írhatta?

– Halvány sejtelmem sincs.

Jack a cigarettája parazsát kezdte tanulmányozni.

– Nem lesz könnyű munka, azt tudja – szólalt meg végül.

– Tudom – ismerte el Ned Beaumont. – És csak annyit tehetek hozzá, hogy a múlt héten sok, vagy legalábbis több ilyen levél íródott. Ez. már a harmadik, amit nekem küldtek, de tudom, hogy Farr is kapott legalább egyet. Fogalmam sincs róla, ki kapott még.

– Láthatnám a másik kettőt is?

– Csak ezt az egyet tartottam meg – felelte Ned Beaumont. – De nagyon hasonlítanak egymásra: ugyanaz a papír, ugyanaz az írógép, és mindegyikben három kérdés, ugyanarról a témáról.

Jack fürkésző pillantást vetett Ned Beaumont-ra.

– De a kérdések nem azonosak szó szerint? – kérdezte.

– Szó szerint nem, de ugyanarra vonatkoznak.

Jack bólintott, és szívott egyet a cigarettáján.

– A dolognak természetesen szigorúan köztünk kell maradnia – folytatta Ned.

– Természetesen. – Jack kivette a szájából a cigarettát. – Az az „ugyanaz a téma”, amit említett, Madvig és a gyilkosság összefüggése?

– Igen – felelte Ned Beaumont, és nyugodtan nézett a napbarnított, elegáns fiatalember szemébe –, és ilyen összefüggés nincs!

Jack arca kifürkészhetetlen maradt.

– Nem is tudom, hogyan lehetne – felelte, és felállt.

5

Az ápolónő egy hatalmas gyümölcskosárral állított be.

– Hát nem gyönyörű? – kérdezte, mikor letette.

Ned Beaumont gyanakodva bólintott igent. Az ápolónő egy kis névjegyborítékot vett ki a kosárból.

– Lefogadom, hogy ő küldte – mondta, amikor odaadta a borítékot Nednek.

– Mibe hajlandó fogadni?

– Amibe csak akar.

Ned Beaumont megcsóválta a fejét, mintha legsötétebb gyanúja igazolódott volna.

– Maga ezt megnézte!

– De kérem! Még hogy… – Elhallgatott, mert Ned felkacagott. De az arcáról nem tűnt el a felháborodott kifejezés.

Ned kivette a borítékból Janet Henry névjegyét. Csak két szó állt rajta: „Fogadja szívesen!” Elgondolkozva nézte a névjegyet.

– Nyert – mondta az ápolónőnek, és a hüvelykujja körméhez ütögette a kártyát. – Tessék, vegyen belőle. Minél többet, hadd higgyék, hogy én pusztítottam el.

Alkonyattájban a következő levelet írta:

Kedves Miss Henry,
igazán elbűvöl a kedvessége… Előbb a látogatása, aztán a gyümölcs! Nem is tudom, hogy köszönjem meg, csak remélem, hogy egyszer még alkalmam nyílik világosabban is kimutatni hálámat.

Ned Beaumont

Amikor a végére ért, elolvasta, amit írt, összetépte, másik levélpapírt vett elő, és újra megírta a levelet, ugyanazokkal a szavakkal, csak a második mondat végén változtatta meg a sorrendjüket:

„hálámat egyszer még alkalmam nyílik kimutatni világosabban is.”

6

Másnap délelőtt Ned Beaumont – fürdőköpenyben és papucsban – éppen a reggelijénél ült kórházi szobájában az ablak mellett, és evés közben az Observer-t olvasgatta, amikor beállított Opal Madvig. Ned összehajtotta az újságot, címlapjával lefelé letette a tálca mellé az asztalra, és felállt.

– Hello, kislány! – A hangja szívélyes volt, de az arca sápadt.

– Miért nem látogatott meg, miután visszatért New Yorkból? – kérdezte szemrehányóan a leány. Ő is sápadt volt. Ez a sápadtság még jobban kiemelte ugyan bőre fiatalos üdeséget, de arcban mintha egy kicsit megöregítette volna. Nagy kék szeme a szokottnál sötétebb volt a felindulástól, de a tekintetéből nem lehetett semmit kiolvasni. Egyenesen tartotta magát, de nem mereven, az olyan ember módjára, aki jobban bízik saját egyensúlyérzékében, mint lába alatt a talaj szilárdságában. Nem vett tudomást a székről, amelyet Ned odahozott neki a fal mellől, hanem ugyanolyan parancsoló modorban megismételte:

– Miért nem látogatott meg?

A férfi kedvesen, elnézően ránevetett.

– Jól áll magának ez a barna színárnyalat…

– Az isten szerelmére, Ned…

– Így már jobb – mondta a férfi. – Ki akartam én menni magukhoz, csak… Szóval… sok minden történt, amíg távol voltam, és rengeteg elintézni valóm akadt, mikor visszajöttem, s mire mindennel végeztém, belebotlottam Shad O’Roryba, és a vége az lett, hogy ide kerültem – utalt egy széles karmozdulattal a kórházra.

Hiába beszélt könnyed hangon, a lány komoly maradt.

– Felkötik azt a Despaint? – tette föl ridegen a kérdést.

A férfi ismét elnevette magát. .

– Nem sokra megyünk vele, ha tovább is ilyen hangon tárgyalunk – felelte.

A lány elkomorodott, de mikor újra feltette a kérdést, már szelídebb volt a hangja:

– Felkötik, Ned?

– Nem hiszem – felelte a férfi, s egy kicsit megrázta a fejét. – Lehetséges, hogy mégsem, ő ölte meg Taylort.

A lány szemmel láthatólag nem lepődött meg.

– Ezt maga akkor is tudta, amikor megkért, hogy… hogy segítsek… vagyis szerezzek bizonyítékot ellene?

A férfi szemrehányóan elmosolyodott.

– Ugyan, kislány, dehogy tudtam! Mifélének tart engem?

– Igenis tudta! – A lány hangja ugyanolyan hideg és megvető volt, mint kék szemének a tekintete. – Maga csak a pénzt akarta megkapni, amivel Despain tartozott magának. Erre használta fel Taylor meggyilkolását, s ehhez kellett az én segítségem!

– Felőlem gondolhat, amit akar – felelte közömbösen a férfi.

A lány közelebb ment hozzá égy lépéssel. Az álla alig észrevehetően megremegett, de a következő pillanatban már ismét határozott és elszánt volt az arca.

– Maga tudja, ki ölte őt meg? – kérdezte, s átható pillantást vetett Nedre.

A férfi lassan, tagadóan ingatta a fejét.

– Na és… papa?

A férfi pislogni kezdett.

– Azt akarja kérdezni, hogy ő vajon tudja-e?

A lány dühösen toppantott egyet.

– Azt kérdezem, hogy papa ölte meg? – kiáltotta.

A férfi gyorsan befogta a lány száját a tenyerével, és az ajtóra pillantott. Csukva volt.

– Csitt! – suttogta.

A lány ellökte az arcáról a férfi kezét, és hátralépett.

– Ő volt? – firtatta makacsul.

– Ha már mindenáron hülyeségeket akar beszélni, legalább ne hangszóróval csinálja! – suttogta dühösen a férfi. – Senkit se érdekel, miféle őrült ötletei támadnak, amíg megtartja őket magának. De tartsa meg!

A lány szeme kerekre tágult, tekintete elkomorult.

– Tehát ő ölte meg! – mondta halk, fakó hangon, de meggyőződéssel.

A férfi egészen közel hajolt a lány arcához.

– Nem, drágám – felelte édeskés, de dühös hangon –, nem ő! – Majdnem összeért az arcuk. Gúnyos mosoly torzította el a férfi vonásait.

A lány nem húzódott el tőle.

– Ha nem ő, akkor nem értem, mit számít, hogy mit beszélek, és milyen hangosan – jelentette ki határozott hangon. Határozott volt az arca is.

Ned szája gúnyos mosolyra húzódott.

– Meg volna lepve, ha tudná, mennyi mindent nem ért – felelte dühösen –, és nem is fog soha érteni, ha tovább is így viselkedik. – Egy nagy lépéssel otthagyta a lányt, mindkét kezét ökölbe szorította, és a fürdőköpenye zsebébe dugta. Legörbült a szája sarka, és mély ráncok ültek a homlokán, összehúzott szemmel, mereven nézte a lány lába előtt a padlót. – Honnan támadt ez az őrült ötlete? – morogta.

– Nem őrült ötlet! Maga is tudja, hogy nem az!

A férfi türelmetlenül megvonta a vállát.

– Ki ültette el a fejébe ezt a gondolatot?

A lány is megvonta a vállát.

– Senki. Én… én jöttem rá magamtól.

– Ostobaság! – jelentette ki gorombán a férfi, és ránézett a szemöldöke alól. – Olvasta a ma reggeli Observer-t?

– Nem.

A férfi kételkedő, szinte ellenséges pillantást vetett rá.

A lánynak mérgében az arcába szökött a vér.

– Tényleg nem olvastam – mondta. – Miért kérdi?

– Nem? – ismételte meg Ned olyan hangon, amelyből azt lehetett érezni, hogy nem hisz neki, de a szeméből már eltűnt a kételkedés Komor és töprengő lett a tekintete. Aztán hirtelen felcsillant a szeme. Kivette a jobb kezét a fürdőköpeny zsebéből, és tenyerével fölfelé a lány elé tartotta.

– Mutassa azt a levelet! – mondta.

A lánynak kerekre nyílt a szeme, s csak bámult rá.

– Mit mutassak?

– A levelet – felelte Ned. – A géppel írt levelet… Három kérdés, aláírás nélkül…

A lány lesütötte a szemét, hogy ne kelljen a férfi szemébe néznie, s kicsit zavart lett az arca. Habozott egy pillanatig, aztán megkérdezte:

– Honnan tud róla? – És kinyitotta barna retiküljét.

– Mindenki kapott már legalább egyet a városban – felelte hanyagul a férfi. – Maga még csak ezt az egyet kapta?

– Igen. – S átadott Nednek egy gyűrött papírlapot.

A férfi kisimította és elolvasta:

Csakugyan olyan ostoba, hogy nem tudja: az apja ölte meg a szeretőjét?

Ha nem tudja, miért segített neki és Ned Beaumont-nak, hogy megpróbálják egy ártatlan ember nyakába varrni a bűntényt?

Tudja-e, hogy amikor segített az apjának kibújni az igazságszolgáltatás alól, bűnrészes lett a gyilkosságban?

Ned Beaumont bólintott, és könnyedén elmosolyodott.

– Mind egyforma – jegyezte meg. Gombóccá gyűrte a papírt és bedobta az asztal mellett álló papírkosárba. – Most, hogy maga is rákerült az előfizetők listájára, valószínűleg több ilyen levelet is kap még.

Opal Madvig beharapta az alsó ajkát. Hidegen csillogó kék szeme Ned Beaumont nyugodt arcát fürkészte.

– O’Rory próbálja ezt választási propagandaanyagnak felhasználni. Nyilván tud róla, hogy jártam vele. Csak azért, mert azt hitte, hogy szakítottam a maga apjával, és pénzért hajlandó leszek segíteni neki gyilkossági vádat kovácsolni ellene. Ez elég lett volna ahhoz, hogy vereséget szenvedjen a választáson… És én nem voltam hajlandó.

A lánynak meg se rebbent a szeme.

– Min vesztek össze papával? – kérdezte.

– Ha összevesztünk volna is, az csak ránk tartozna, kislány – felelte kedvesen a férfi.

– Igenis összevesztek – mondta a lány. – Carson italmérésében vesztek össze. – Összeszorította a fogát, aztán bátran tovább mondta: – Akkor vesztek össze, amikor maga rájött, hogy ő ölte meg Taylort!

A férfi elnevette magát, és gúnyosan megkérdezte:

– Szóval mégse tudtam kezdettől fogva?

A lány mintha nem is hallotta volna a gúnyos megjegyzést.

– Miért kérdezte az előbb, hogy olvastam-e az Observer-t? Mi van benne?

– Még néhány efféle ostobaság – felelte nyugodtan a férfi. – Ha érdekli, ott van az asztalon. És nyilván sok hasonló cikk jelenik még meg a választásig: ezúttal így folyik a választási hadjárat. És maga, mondhatom, jó szolgálatot tesz az apjának, ha beveszi az efféle… – Türelmetlenül legyintett egyet, és elhallgatott, mert a lány már nem őrá figyelt.

Az asztalhoz lépett, és felvette az újságot, amelyet Ned Beaumont az ő érkezésekor tett le a kezéből.

A férfi nyájasan rámosolygott, noha a lány most háttal állt neki.

– Az első oldalon van. Nyílt levél a polgármesterhez.

A lány olvasás közben úgy elkezdett remegni –remegett a térde, a keze, a szája –, hogy Ned Beaumont már-már aggódva ráncolta össze a homlokát. De mikor befejezte az olvasást, visszadobta az újságot az asztalra, és ismét szembefordult Neddel, karcsú teste és tiszta arca szinte szoborszerűen merev volt. Jóformán alig mozdult meg az ajka, amikor fojtott hangon kijelentette:

– Nem mernének ilyesmit írni, ha nem volna igaz!

– Ez még semmi ahhoz képest, amiket még ezután fognak írni – felelte vontatott hangon a férfi. Mintha mulatott volna valamin, bár a tekintetében nehezen fékezett harag villant meg.

A lány nézte egy darabig, aztán szó nélkül sarkon fordult, és elindult az ajtó felé.

– Várjon! – szólt utána Ned.

A leány megtorpant, és ismét szembefordult vele. A férfi most barátságosan, megnyerően mosolygott. A lány arca viszont olyan volt, mint egy festett szoboré.

– A politika kegyetlen játék, kislány – szólalt meg a férfi –, legalábbis ahogy most játsszák városunkban… Az Observer a barikád másik oldalán áll. Őket nem izgatja, igaz-e, amit írnak, csak ártani tudjanak vele Paulnak. Ők…

– Nem hiszem! – vágott a szavába a lány. – Ismerem Mr. Mathewst, a felesége csak egy-két osztállyal feljebb járt nálam az iskolában, és barátnők voltunk… Nem hiszem, hogy Mr. Mathews ilyesmit írna papáról, ha nem lenne igaz, vagy nem lenne alapos oka rá, hogy igaznak tartsa.

– Ért is maga az ilyesmihez! – kuncogott gúnyosan Ned Beaumont. – Mathews fülig el van adósodva. Jelzálogkölcsönt vett fel a State Central Trust Companytól a nyomdájára is, meg a házára is. A State Central pedig Bill Roané, és Bill Roan indul Henryvel szemben a szenátor-választáson. Mathews azt csinálja, amit parancsolnak neki, azt nyomatja ki a lapjában, amire utasítást kap.

Opal Madvig nem felelt. Egyáltalán nem látszott rajta, hogy Ned Beaumont érvei meggyőzték volna.

Az meg folytatta, még mindig nyájas, megnyerő modorban:

– Ez itt – pöckölte meg az ujjával az asztalon lévő újságot – semmi ahhoz képest, ami még ezután jön. Addig fogják Taylor Henry csontjait csörgetni, amíg ki nem találnak valami még rosszabbat, addig leszünk kénytelenek efféle zöldségeket olvasni, amíg be nem fejeződnek a választások. Bele kell törődnünk, és főleg magának nem szabad izgatnia magát az efféle cikkek miatt. Paul fütyül rájuk. Ő politikus és…

– Gyilkos – fejezte be a mondatot a lány, halkan, de tisztán érthetően.

– A lánya meg ostoba liba! – kiáltott fel ingerülten Ned Beaumont. – Nem hagyná már abba ezt a hülyeséget?

– Gyilkos az apám – ismételte meg a lány.

– Maga megőrült! Ide figyeljen, kislány! A maga apjának semmi, de semmi köze Taylor meggyilkolásához! Ő…

– Nem hiszek magának – jelentette ki a legkomolyabban a lány. — És soha többé nem fogok hinni.

A férfi bosszúsan nézett rá.

A lány sarkon fordult, és elindult az ajtó felé.

– Várjon! — szólt utána a férfi. – Hadd magyaráz…

De a lány már be is csukta maga mögött az ajtót.

7

Ned Beaumont dühös grimaszt vágott az ajtóra, aztán töprengő kifejezést öltött az arca. Ráncok jelentek meg a homlokán. Fekete szeme összeszűkült, mintha önmagába nézne, az ajka lebiggyedt a bajusza alatt. Aztán a szájához emelte az ujját, és a körmét kezdte rágni. Szabályosan lélegzett, de a szokásosnál mélyebben.

Léptek hangzottak fel a folyosón. Ned arcáról eltűnt a töprengő kifejezés, és hanyagul az ablak felé sétálva a Little Lost Lady-t kezdte dúdolni. A léptek elhaladtak az ajtaja előtt. Erre abbahagyta a dúdolást, és lehajolt a papírlapért, amelyen az Opal Madvignak feltett három kérdés állt. Nem simította ki, hanem úgy, ahogy volt, gombóccá gyűrve, bedugta a fürdőköpenye zsebébe.

Fogott egy szivart, rágyújtott, aztán szájában az égő szivarral megállt az asztal előtt, és félig lehunyt szemhéjai alól a szivarfüstön keresztül az ott heverő Observer első oldalára sandított.

NYÍLT LEVÉL A POLGÁRMESTERHEZ

Polgármester úr,
az Observer bizonyos információk birtokába jutott, amelyek véleményünk szerint rendkívül fontos szerepet játszhatnak a Taylor Henry meggyilkolása körüli rejtély tisztázásában.

Ezek az információk jelenleg jegyzőkönyvekbe foglalva az Observer páncélszekrényében vannak. Lényegük a következő:

1. Paul Madvig néhány hónappal ezelőtt összeveszett Taylor Henryvel, a fiatalembernek leánya iránt tanúsított vonzalma miatt, és megtiltotta lányának, hogy továbbra is találkozzék az ifjú Henryvel.

2. Paul Madvig lánya ennek ellenére továbbra is rendszeresen találkozott Taylor Henryvel egy bútorozott szobában, amelyet a fiatalember erre a célra bérelt.

3. Ebben a bútorozott szobában voltak együtt annak a napnak a délutánján is, amelyen Taylort meggyilkolták.

4. Paul Madvig aznap este Henryéknél járt, kétségtelenül azért, hogy ismét tiltakozzon a fiatalembernél vagy annak apjánál e találkozások ellen.

5. Paul Madvig szemmel láthatólag haragosan távozott Henryéktől néhány perccel Taylor Henry meggyilkolása előtt.

6. Paul Madvigot és Taylor Henryt többen is látták egymás közelében, nem egészen egy saroknyira attól a helytől, ahol negyedóra múlva a fiatalember holttestét megtalálták.

7. A rendőrség eddig még egyetlen nyomozót sem bízott meg a feladattal, hogy próbálja megkeresni Taylor Henry gyilkosát.

Az Observer úgy véli, hogy ezeket a körülményeket tudomására kell hoznia önnek is, valamint a választóknak és adófizetőknek is. Az Observernek ezzel nincsenek egyéni céljai, egyetlen indítéka az az óhaj, hogy napfényre kerüljön az igazság. Az Observer örülne, ha alkalma nyílna ezeket a jegyzőkönyveket s az egyéb birtokában lévő adatokat önnek vagy bárki illetékes városi vagy állami tisztviselőnek átadni, és ha ezzel elősegítheti az igazságszolgáltatás munkáját, kész tartózkodni a jegyzőkönyvek teljes szövegének vagy egyes részleteinek közzétételétől.

Azt azonban az Observer nem fogja megengedni, hogy az ezekben a jegyzőkönyvekben foglalt információkat egyszerűen ne vegyék tudomásul. Ha városunknak és államunknak a törvény és rend tiszteletben tartására választott vagy kinevezett hivatalos személyei nem hajlandók e jegyzőkönyveknek elegendő fontosságot tulajdonítani ahhoz, hogy ezek alapján járjanak el, az Observer az anyagot a legfőbb törvényszék, azaz városunk polgárai elé fogja terjeszteni, vagyis teljes egészében nyilvánosságra hozza.

H. K. Mathews
lapkiadó-tulajdonos

Ned Beaumont megvetően morgott egyet, és valóságos füstfelhőt fújt a nyílt levélre, de a tekintete továbbra is komor maradt.

8

Kora délután ismét látogatója érkezett Ned Beaumont-nak. Paul Madvig anyja. Ned megölelte, és mindkét arcán megcsókolta. Az asszony tettetett felháborodással ellökte magától.

– Elég! Maga rosszabb, mint Paul ír foxija volt…

– Apai ágon bennem is csörgedez némi ír vér – felelte Ned, az asszony mögé került, és lesegítette róla a szilszkin bundát.

Az asszony lesimította fekete ruháját, az ágyhoz lépett, és leült a szélére.

Ned egy szék hátára akasztotta a bundát, aztán szétvetett lábbal, zsebre dugott kézzel odaállt az asszony elé, aki figyelmesen szemügyre vette.

– Nem néz ki nagyon rosszul – állapította meg végül –, de különösebben jól sem. Hogy érzi magát?

– Klasszul. Csak az ápolónők miatt lógok még mindig itt.

– Az se lepne meg túlságosan – felelte az asszony. – De ne álljon és bámuljon itt rám, mint borjú az új kapura. Idegesít. Üljön le! – És megpaskolta maga mellett az ágyat.

Ned leült.

Az asszony folytatta:

– Én nem tudom, hogy maga miket művelt, de úgy látom, Paul abban a hitben van, hogy valami nagy és nemes dolgot cselekedett. De velem ne is próbálja elhitetni, hogy ha rendesen viselkedett volna, zűrbe kerül.

– Jaj, Mama… – kezdte Ned.

De az asszony elhallgattatta. A fiáéhoz hasonlóan fiatalos kék szemével mélyen Ned Beaumont barna szemébe nézett.

– Ide figyeljen, Ned! Ugye, nem Paul ölte meg azt a hátulgombolóst?

Ned Beaumont-nak szeme-szája tátva maradt a csodálkozástól.

– Nem.

– Én se gondoltam – folytatta az idős hölgy. – Paul mindig rendes fiú volt, de mindenféle mocskos pletykákat hallottam, és a jó ég tudja, mi történik a politikában. Az biztos, hogy nekem fogalmam sincs róla.

Ned Beaumont derűsen s ugyanakkor csodálkozva nézte a szikár arcot.

– Hiába meregeti így a szemét, én sose tudtam rájönni, mikor miben törik a fejüket maguk férfiak, és mi értelme annak, amit művelnek anélkül, hogy gondolkoznának. Maga még a világon se volt, amikor én már rég lemondtam arról, hogy megpróbáljam kitalálni.

Ned gyengéden megveregette a vállát

– Klassznak tetszik lenni, Mama – állapította meg csodálattal.

Az asszony lerázta a válláról a kezét, és ismét szigorú, átható tekintetet vetett rá.

– Megmondaná nekem, ha ő ölte volna meg? – kérdezte.

Ned tagadólag rázta a fejét.

– Akkor honnan tudjam, hogy csakugyan nem ő volt?

Ned elnevette magát.

– Onnan, Mama – kezdte magyarázni –, hogy ha ő ölte volna meg, én akkor is azt mondtam volna, hogy „nem”, de ha utána megkérdezte volna, megmondanám-e, ha ő tette volna, „igent” mondtam volna rá.

Szeméből eltűnt a vidámság, el a hangjából is.

– Nem, Mama, nem ő ölte meg.

Rámosolygott az asszonyra. De csak az ajkai húzódtak mosolyra, fanyarul.

– Mégiscsak jó volna, ha rajtam kívül is hinne valaki a városban Paul ártatlanságában, különösen akkor, ha ez a valaki az anyja volna!

9

Mrs. Madvig távozása után egy órával Ned Beaumont csomagot kapott. Négy könyv volt benne meg Janet Henry névjegye. Éppen a köszönőlevelet írta neki, amikor befutott Jack.

– Azt hiszem, sikerült jutnom valamire – jelentette be, egyúttal a cigarettafüstöt is kieresztve a száján –, csak azt nem tudom, örülni fog-e neki.

Ned Beaumont elgondolkozva nézett az elegáns fiatalemberre, és mutatóujjával végigsimított a bajusza bal szárnyán.

– Ha az az, aminek a kiderítésével megbíztam, biztosan örülni fogok. – Éppoly tárgyilagos volt a hangja, mint Jacké. – Üljön le, és meséljen.

Jack megfontoltan leült, keresztbe tette a lábát, kalapját letette maga mellé a padlóra, és Ned Beaumont-ra emelte a tekintetét a cigarettájáról.

– Úgy fest a dolog, hogy azokat az izéket Madvig leánya írta.

Ned Beaumont szeme elkerekedett, de csak egy pillanatra. Arcából kicsit kifutott a vér, lélegzése meggyorsult. De a hangja nyugodt maradt.

– Miből gondolja?

Jack elővett a belső zsebéből két egyforma nagyságú és gyártmányú, egyformán összehajtott papírlapot, és átadta Ned Beaumont-nak. Ned széthajtogatta őket, és látta, hogy mind a kettőn három írógéppel írt kérdés van, méghozzá mind a kettőn ugyanaz a három.

– Az egyiket magától kaptam tegnap – mondta Jack. – Meg tudja mondani, melyiket?

Ned Beaumont lassan megrázta a fejét, jelezve, hogy nem.

– Pontosan egyformák – folytatta Jack. – A másikat én írtam a Charter Streeten, abban a szobában, ahol Madvig lánya Taylor Henry-vel találkozni szokott. Az ott talált Corona márkájú írógépen és az ott talált papíron. Amennyire meg tudtam állapítani, csak két kulcs volt a lakáshoz. Az egyik a férfinál volt, a másik a leánynál. Amióta Taylort megölték, a leány legalább kétszer járt ott.

Ned Beaumont komoran meredt a kezében tartott két papírlapra. Bólintott, de nem nézett fel.

Jack új cigarettára gyújtott a csikkről, felállt, az asztalhoz lépett, a csikket elnyomta a hamutartóban, aztán visszaült a helyére. Sem az arcán, sem a viselkedésén nem látszott, hogy érdekelné, hogyan reagál a felfedezésére Ned Beaumont.

Ned hallgatott még egy darabig, aztán egy kicsit felemelte a fejét, és azt kérdezte:

– Hogy csinálta?

Jack a szája sarkába tolta a cigarettát, ahol az fel-alá mozgott a szavai ritmusára.

– A ma reggeli Observer célzott a lakásra, ez adta a tippet. A célzásra felfigyelt a rendőrség is, és előbb odaért. De marha szerencsém volt: a lakás őrzésére otthagyott zsaru jó barátom – Fred Hurley –, és egy tízesért megengedte, hogy kedvemre körülnézzek.

Ned Beaumont megzörgette kezében a két papírlapot.

– A rendőrség tud erről? – kérdezte.

Jack vállat vont.

– Én nem beszéltem róla nekik. Megpróbáltam kifaggatni Hurleyt, de ő nem tud semmit. Csak azért állították oda, hogy tartsa szemmel a lakást, amíg eldöntik, mit csinálnak. Lehet, hogy tudnak róla, lehet, hogy nem. – A padlóra verte le a cigaretta hamuját. – Utánanézhetek.

– Nem fontos. Mit talált még?

– Egyebet nem is kerestem.

Ned Beaumont vetett egy gyors pillantást a sötét bőrű fiatalember kifürkészhetetlen arcára, aztán megint a papírlapra nézett.

– Milyen az a lakás?

– A Huszonnegyedik utca tizenhárom alatt van. Egy szoba és fürdőszoba, French néven bérelték. A házmesterné azt állítja, hogy nem is tudta az igazi nevüket, míg ma meg nem jelent a rendőrség. Lehetséges, hogy csakugyan nem tudta. Olyanfajta környék, ahol nem sokat kérdezősködnek. Azt mondja a nő, hogy sokszor voltak ott, főleg délutánonként, s hogy a leány a múlt héten kétszer járt ott, ő legalábbis úgy tudja, de könnyen be- és kiosonhatott észrevétlenül is.

– Biztos, hogy Madvig lánya volt?

Jack diplomatikus mozdulatot tett a kezével.

– A személyleírás ráillik. – Egy kis szünetet tartott, aztán pöfékelt egyet, és hanyagul hozzátette: – Más nőt Taylor Henry meggyilkolása óta a házmesternő nem látott ott.

Ned Beaumont ismét felnézett. Kemény volt a tekintete.

– Más nőket is vitt fel oda Taylor? – kérdezte.

Jack megismételte az előbbi diplomatikus kézmozdulatot.

– Erről a házmesternő nem volt hajlandó nyilatkozni. Azt állította, hogy nem tudja, de abból, ahogy mondta, érezni lehetett, hogy hazudik.

– A lakásban lévő holmikból nem lehet megállapítani?

Jack tagadólag rázta a fejét.

– Nem. Nincs ott sok női holmi… Csak egy kimonó, toalettszerek, egy pizsama meg hasonlók.

– És a férfi? Neki sok holmija van ott?

– Áh! Egy öltöny, egy pár cipő, némi fehérnemű, egy pizsama, zokni meg ilyesmi.

– Kalap nincs?

Jack elmosolyodott.

– Kalap az nincs.

Ned Beaumont felállt, és az ablakhoz ment Odakint már majdnem teljes volt a sötétség. Vagy tucatnyi esőcsepp csillogott az ablaküvegen, s még vagy tucatnyi koppant hozzá, mialatt Ned Beaumont az ablak előtt állt. Visszafordult. Jack felé.

– Nagyon köszönöm, Jack – mondta lassan, Semmitmondó, szórakozott tekintettel nézett a fiatalember arcába. – Azt hiszem, hamarosan újabb megbízásom lesz a maga számára, talán már ma este. Majd felhívom.

– Jó – mondta Jack, azzal felállt, és távozott.

Ned Beaumont elővette a szekrényből a ruháit, bement a fürdőszobába, és felöltözött. Amikor kijött, egy ápolónőt talált a szobában, magas, kövér, sápadt, fényes bőrű asszony volt.

– Mi az, maga fel van öltözve? – kiáltott fel csodálkozva.

– Igen. El kell mennem.

A nő arcán a csodálkozáshoz riadalom társult.

– De hát az lehetetlen, Mr. Beaumont! – tiltakozott. – Este van, éppen esni kezd, és doktor Tait…

– Tudom, tudom – felelte türelmetlenül Ned, megkerülte az ápolónőt, és az ajtóhoz sietett

VI. fejezet
Az „Observer”

1

Madvig anyja nyitott neki ajtót.

– Ned! – kiáltott fel. – Meg van maga őrülve? Ilyen időben szaladgál az utcán, amikor csak most került ki a kórházból?!

– A taxi nem ázott be – nyugtatta meg Ned, de vigyora egyáltalán nem volt meggyőző. – Itthon van Paul?

– Félórája ment el hazulról, azt hiszem, a klubba. De azért csak jöjjön be, jöjjön be!

– És Opal? – kérdezte Ned, mikor becsukta maga mögött az ajtót, és bement az asszony után a hallba.

– Ő még délelőtt elment valahova, s azóta se jött haza.

Ned Beaumont megállt a nappali ajtajában.

– Akkor nem maradhatok – mondta. – Rohanok a klubba, és megkeresem Pault. – Kicsit bizonytalan volt a hangja.

Az idős hölgy gyorsan feléje fordult.

– Szó sincs róla – jelentette ki szemrehányóan. – Úgy néz ki, mint akit mindjárt kiráz a hideg. Üljön csak le szépen ide a tűz mellé, hadd készítsek valami meleg innivalót!

– Nem lehet, Mama – felelte Ned. – Még más dolgom is van.

Az asszony kék szeme – amelyen nem látszott meg a kora – hirtelen villant egyet.

– Mondja, mikor került ki a kórházból? – tette fel a kérdést.

– Onnan jövök.

Az asszony szigorúan összeszorította az ajkát, aztán szemrehányó hangon azt mondta:

– Szóval meglépett. – Tiszta kék szeme elfelhősödött. Közelebb lépett Ned Beaumont-hoz, és egészen az arcához dugta az arcát. Majdnem olyan magas volt, mint a férfi. Amikor megszólalt, a hangja rekedt volt, mintha kiszáradt volna a torka. – Paul miatt? – Most már látni lehetett, hogy a félelemtől borult el a tekintete. – Vagy… Opal miatt?

Ned hangját alig lehetett hallani.

– Van valami, amiről feltétlenül beszélnem kell velük.

Az asszony kicsit félénk mozdulattal megsimogatta csontos ujjaival Ned arcát.

– Rendes fiú maga, Ned.

Ned átölelte az egyik karjával.

– Ne nyugtalankodjon, Mama, lehetne komolyabb is a dolog. Csak… ha Opal hazajönne… tartsa itthon… ha tudja.

– Nekem nem mondhatja el, miről van szó, Ned?

– Most nem… és izé… jó lenne, ha nem árulná el egyiküknek sem, hogy tart valamitől.

2

Ned Beaumont legalább öt háztömböt gyalogolt az esőben a legközelebbi drugstore-ig. Bement a telefonfülkébe, először taxit rendelt, aztán két számot is feltárcsázott, és mind a kettőn Mr. Mathewst kérte a telefonhoz. De egyik számon se találta.

Erre felhívott egy harmadik számot is, és Mr. Rumsent kérte a telefonhoz. A következő pillanatban már beszélt is:

– Hello, Jack, itt Ned Beaumont… Nem foglalt?… Akkor jó. A következőről van szó. Szeretném megtudni, hogy az a lány, akiről beszéltünk, járt-e ma Mathewsnál, az Observer-től, és ha igen, mit csinált utána… Igen, az. Hal Mathews. Próbáltam telefonon elérni a lapnál is, meg a lakásán is, de nem sikerült… Igen, lehetőleg feltűnés nélkül, de gyorsan… Nem, kijöttem a kórházból. Otthon fogom várni a hívását. Tudja a számomat?… Igen, Jack. Remek… Köszönöm, és hívjon fel, amilyen gyakran csak tud… Viszlát!

Kiment, beült a már ott várakozó taxiba, megadta a sofőrnek a lakása címét, de az ötödik vagy hatodik keresztutcánál megkocogtatta a sofőr mögött az üvegablakot, és egy másik címet adott meg neki.

A taxi nemsokára egy enyhén lejtős, pázsitos domb tetején állt meg, egy zömök, szürke ház előtt.

– Várjon meg – mondta Ned a sofőrnek, amikor kiszállt.

Becsöngetett a szürke házba. Egy vörös hajú szobalány nyitott kaput.

– Itthon van Mr. Farr? – kérdezte Ned Beaumont.

– Azonnal megnézem. Kit jelenthetek be?

– Beaumont vagyok.

Az államügyész szélesre tárt karokkal jelent meg a hallban. Pirospozsgás, harcias ábrázata csupa mosoly volt.

– Nocsak, Beaumont, igazán örülök! – mondta, miközben látogatója elé sietett. – Ide azzal a kabáttal meg kalappal!

Ned Beaumont mosolyogva nemet intett.

– Nem maradhatok sokáig – mondta. – Éppen csak egy pillanatra ugrottam be, a kórházból hazamenet.

– Ismét jókarban? Bravó!

– Majdnem – felelte Ned Beaumont. – Van valami újság?

– Semmi lényeges. A jómadarak, akik elbántak magával, még mindig szabadon röpködnek… illetve bujkálnak valahol… de elkapjuk őket!

Ned Beaumont kicsinylően elhúzta a száját.

– Nem haltam meg, és nem is akartak megölni. Csak súlyos testi sértés miatt emelhet vádat ellenük. – Kicsit álmosan nézett Farr-ra. – Kapott később is olyan „háromkérdéses” levelet?

Az államügyész megköszörülte a torkát.

– Hm … Igen, ha jól emlékszem, kaptam még egy-kettőt.

– Egész pontosan hányat? – kérdezte Ned Beaumont. Udvariasan közömbös volt a hangja, s a szája sarka kicsit felhúzódott, ahogy halványan elmosolyodott. Vidáman csillogott a szeme, ahogy Farr szemébe nézett.

Az államügyész ismét megköszörülte a torkát.

– Hármat – felelte habozva. Aztán felragyogott a szeme. – Hallotta, milyen remekül sikerült gyűlést tartottunk a…?

Ned Beaumont a szavába vágott.

– Mind ugyanazzal a témával kapcsolatban? – kérdezte.

– Hát… többé-kevésbé… – Az államügyész megnyalta a szája szélét, és könyörgő kifejezés jelent meg a szemében.

– Mennyiben többé vagy, kevésbé?

Farr nem állhatta tovább Ned Beaumont tekintetét. Előbb Ned nyakkendőjére, aztán a bal vállára siklott a szeme. Az ajka kicsit megmozdult, de hang nem jött ki a száján.

Ned Beaumont most már leplezetlenül gúnyosan mosolygott.

– Mindegyikben arról van szó, hogy Paul ölte meg Taylor Henryt? – kérdezte édeskés hangon.

Farr összerezzent, vörös arca narancsszínűvé sápadt, s zavart tekintete izgalmában ismét összeakadt Ned Beaumont tekintetével.

– Úristen! Ned… – lihegte.

Ned Beaumont elnevette magát.

– Kezd ideges lenni, Farr – állapította meg még mindig édeskés hangon. – Jó lesz, ha vigyáz magára, mert még idegösszeroppanást kap. – Elkomolyodott. – Paul még nem figyelmeztette? Mármint az idegállapotára?

– N… nem…

Ned Beaumont ismét elmosolyodott.

– Talán még nem vette észre. – Felemelte a kezét, az órájára pillantott, aztán megint Farr-ra. – Kiderítették már, ki írta azokat a leveleket? – kérdezte élesen.

Az államügyész hebegni kezdett.

– Nézze, Ned, én nem… Hiszen tudja… Ez nem… – Csak ennyit tudott kinyögni, aztán elhallgatott.

– Szóval? – sürgette Ned Beaumont.

Farr nyelt egyet, és kétségbeesetten újra kezdte:

– Valamit már tudunk, Ned, de még túl korai volna beszélni róla. Lehetséges, hogy tévedünk. Tudja, hogy van az ilyesmi…

Ned Beaumont bólintott. Most csak baráti érzelmek tükröződtek az arcán. Amikor megszólalt, a hangja nyugodt volt, hideg, de nem csípős.

– Megmondom, mit tudnak. Tudják, hol írták a leveleket, és megtalálták a gépet is, amelyen íródtak, de ez minden, amit tudnak. Arról, hogy ki írta őket, még csak sejtelmük sincs.

– Igen, Ned, pontosan ez a helyzet – bökte ki Farr határtalanul megkönnyebbülve.

Ned Beaumont megfogta és szívélyesen megrázta Farr kezét.

– Na látja – mondta. – De most már mennem kell. Előbb azonban hadd adjak egy baráti tanácsot: lassan haladjon, s előbb mindig bizonyosodjon meg róla, hogy jó irányba megy-e, mielőtt folytatná az útját. Akkor nem teszi ki magát a kockázatnak, hogy eltéved.

Az államügyész arca is, hangja is legmelegebb háláját fejezte ki.

– Köszönöm, Ned, nagyon köszönöm!

3

Ned Beaumont nappalijában este kilenc óra után tíz perccel szólalt meg a telefon. Gyorsan a készülékhez lépett.

– Hello… Igen, Jack… Igen… Igen… Hol?… Igen, nagyszerű… Ez mára elég is lesz. Nagyon köszönöm.

Mosolyogva állt fel ugyan a telefon mellől, de vértelen volt az ajka. Szeme elszántan csillogott, de a keze remegett egy kicsit.

Még három lépést se tett, újból megszólalt a telefon. Habozott egy pillanatig, aztán visszament a készülékhez.

– Hello! Ó, te vagy az, Paul?… Igen, meguntam beteget játszani… Semmi különös, csak eszembe jutott, hogy beugrom hozzátok, és megnézem, hogy vagy… Nem, attól tartok, ma már lehetetlen. Nem érzem olyan jól magam, mint gondoltam, szóval okosabb, ha lefekszem… Igen, holnap egész biztosan… Viszlát!

Az esőkabátba már a lépcsőn lefelé menet bújt bele. Fejébe nyomta a kalapot, és kinyitotta a kaput. A szél valóságos vízesést zúdított a nyakába, és az egész úton az arcába csapta az esőt, amíg a közeli sarkon lévő garázsig ért.

A garázs üvegkalitkájában – az irodában – egy hórihorgas, barna hajú férfi üldögélt a faszéken, mocskos fehér overallban, és újságot olvasott. Ültében egészen hátradőlt, s a lábát fölrakta a fűtőtest fölötti polcra. Amikor Ned Beaumont ráköszönt: – Hello, Tommy! –. leeresztette az újságot, és szélesen elvigyorodott. Olyan mocskos volt az arca, hogy kivillanó egészséges fogsora még fehérebbnek látszott, mint amilyen valójában volt.

– Szép kis időnk van – jegyezte meg.

– Az. Kaphatnék kölcsön egy tragacsot, amely ilyen időben is kibírna velem egy kis kirándulást a környékre?

– Atyaisten! – kiáltott fel Tommy. – Még szerencse, hogy ilyen jó időt választott a kirándulásra! Lehetne sokkal rosszabb is. Hát van éppen egy Buickom, amit nem sajnálok, akármi történik is vele.

– Kibír egy ilyen kirándulást?

– Ilyen időben olyan mindegy, milyen kocsival kísérletezik – felelte Tommy.

– Jó. Akkor töltse meg. Melyik úton a legokosabb menni ilyen időben Lazy Creek felé?

– Meddig?

Ned Beaumont elgondolkozva pillantott a garázsmesterre, aztán megmondta:

– Körülbelül addig, ahol az országút a folyóhoz ér.

Tommy bólintott.

– Szóval a Mathews-házig? – kérdezte.

Ned Beaumont nem válaszolt.

– Tudnom kell, hová megy – jelentette ki Tommy.

– Csakugyan? Akkor Mathewsékhoz megyek. – Komolyan összeráncolta a homlokát. – De ez köztünk maradjon ám, Tommy!

– Azért fordult hozzám, mert fecsegő természetűnek tart, vagy mert tudja, hogy nem vagyok az? – vágott vissza harciasan Tommy.

– Minél hamarább oda szeretnék érni – mondta Ned Beaumont.

– Akkor hajtson a New River Roadon Bartonig, onnan – ha járható ilyen időben – a dűlőúton tovább a hídig, aztán az első keresztúton vissza, keleti irányba. Így eljut a Mathews-ház mögött valahová a domb tetejére. Ha a dűlőút az idő miatt nem járható, a New River Roadon kell továbbmennie a kereszteződésig, s onnan vissza a régi úton.

– Köszönöm.

Mikor Ned Beaumont beszállt a Buickba, Tommy csak úgy odavetőleg megjegyezte:

– A kesztyűtartóban szükség esetén talál egy pisztolyt.

Ned Beaumont meglepetten nézett a hórihorgas emberre.

– Szükség esetén? Hogy érti?

– Kellemes kirándulást! – tért ki a válasz elől Tommy.

Ned Beaumont becsapta a kocsi ajtaját, és elhajtott

4

A műszerfalon tíz óra harminckét percet mutatott az óra. Ned Beaumont kikapcsolta a reflektorokat, és kiszállt a Buickból. Kicsit mereven mozgott. A szél hajtotta eső pillanatnyi szünet nélkül verte a fákat, bokrokat, földet, meg a kocsit és az embert. A domb aljában lámpa égett, sárga fénye halványan, szabálytalan kis foltokban szűrődött keresztül a lombok sűrűjén és az esőfüggönyön. Ned Beaumont megborzongott, szorosabbra húzta magán az esőkabátot, és a csuromvíz aljnövényzetben botladozva, elindult lefelé a domboldalon, a lámpafény irányába.

A szél a hátába fújta az esőt, s valósággal taszította lefelé a domboldalon. Menet közben egyre inkább kiállt a tagjaiból a merevség, s noha sűrűn megbotlott és megtántorodott – az útjába kerülő gyökerek valósággal elgáncsolták –, egyszer sem szaladt ki lába alól a talaj, s ha akadozva is, de elég gyorsan haladt célja felé.

Egyszerre csak kitaposott ösvényt érzett a lába alatt. Rátért, és azon haladt tovább. Nem azért sikerült rajta maradnia, mert látta, hanem mert érezte, hogy csúszós a lába alatt a talaj, és két oldalról csapódnak az ágak az arcába. Az ösvény először egy rövid szakaszon balra vezetett, de aztán kanyarodott egy nagyot, s Ned egy keskeny szurdok szélére jutott, amelyben víz hömpölygött lármásan, onnan meg egy újabb kanyar után egyenest az épület elé került, ahol a sárga fényű lámpa égett.

Ned Beaumont habozás nélkül az ajtóhoz lépett és bekopogott.

Egy ősz hajú, szemüveges férfi tárta ki az ajtót. Az arca jóindulatú volt, de fakó, a szeme szürke. Nyugtalanul lesett ki a teknőckeretes, szemüveg lencséin keresztül a sötétbe. Elegáns barna öltönye jó minőségű anyagból készült, csak a szabása volt ódivatú. Kicsit túl magas fehér keménygallérja az egyik oldalon négy helyen is esőcseppektől volt hólyagos. Félreállt a küszöbről, s ha nem is különösebben szívélyes, de azért, barátságos hangon így szólt:

– Tessék, uram, jöjjön csak be! Nem kellemes ilyen időben szabad ég alatt lenni.

Ned Beaumont köszönete jeléül könnyedén biccentett egyet és belépett. Egy tágas helyiségben találta magát, amely az épület egész földszintjét elfoglalta. Csak néhány egyszerű bútordarab volt benne, a kellemesen rusztikus berendezésben nem-volt semmi hivalkodó. Ez a helyiség volt az épület nappali szobája, s egyben ebédlője és konyhája is.

Opal Madvig hirtelen felugrott a zsámolyról, amelyen a kandalló mellett üldögélt, teljes magasságában kiegyenesedett, és ellenségesen fagyos tekintettel meredt Ned Beaumont-ra.

Ned levette fejéről a kalapot, és nekiállt kigombolni az esőkabátját. A többiek csak ekkor ismertek rá.

Az a férfi, aki ajtót nyitott neki, hitetlenkedve kiáltott fel:

– De hisz ez Beaumont!

És csodálkozva nézett Shad O’Roryra.

Shad O’Rory a szoba közepén ült egy faszéken, szemközt a kandallóval. Álmatagon mosolygott Ned Beaumont-ra.

– Csakugyan – jegyezte meg dallamos ír baritonján. – Hogy van, Ned?

Jeff Gardner majompofája olyan széles vigyorra húzódott, hogy egész szépséges hamis fogsora kilátszott, s apró vörös szeme majdnem eltűnt az arcában.

– Az áldóját, Rusty! – szólt oda a rózsás arcú, komor fiatalembernek, aki mellette terpeszkedett a fapadon. – Visszajött hozzánk a mi kis pofozólabdánk. Mondtam én neked, hogy élvezte, mikor püföltük!

Rusty ellenséges pillantást vetett Ned Beaumont-ra, s morgott valamit, amit nem lehetett érteni.

A piros ruhás, karcsú nő. aki Opal Madvigtól nem messze ült, kíváncsiságtól csillogó szemmel nézett Ned Beaumont-ra.

Ned Beaumont kibújt az esőkabátból. Sovány arca, amelyen még látni lehetett Jeff és Rusty ökleinek a nyomait, nyugodt volt, csak a szeme csillogott lázasan. A kabátot meg a kalapot letette az ajtó mellett álló hosszú, festetlen faládára, és udvariasan rámosolygott a férfira, aki beeresztette.

– A ház előtt robbant le a kocsim! Igazán kedves öntől, hogy menedéket nyújt a számomra, Mr. Mathews.

– Szót sem érdemel. Nagyon szívesen – felelte meglehetősen bizonytalanul Mathews. Aztán megint O’Rory felé fordította riadt szemeit, és könyörgő pillantást vetett rá.

O’Rory végigsimított hosszú, sápadt kezével fehér haján, és nyájasan Ned Beaumont-ra mosolygott, de nem szólt semmit.

Ned a kandallóhoz lépett.

– Jó estét, kislány! – köszönt rá Opal Madvigra.

A lány nem viszonozta a köszönését. Csak állt mereven, és ellenséges, fagyos tekintettel nézett rá.

Ned erre a piros ruhás, karcsú nőre mosolygott rá.

– Mrs. Mathews, ugyebár?

– Az – felelte a nő lágyan, szinte turbékolva, és kezet nyújtott neki.

– Opal mesélte, hogy iskolatársak voltak – mondta Ned, és megszorította a kezét. Aztán Rustyhoz és Jeffhez fordult.

– Jó estét, fiúk – vetette oda nekik hanyagul. – Reméltem, hogy hamarosan viszontlátjuk egymást.

Rusty nem szólt rá semmit, de Jeff arca vidáman vigyorgó, csúnya álarccá torzult.

– Hát még én hogy reméltem – felelte jókedvűen –, most, hogy az ujjízületeim már begyógyultak! Nem tudná megmondani, miért okoz olyan pokoli élvezetet, ha magát püfölhetem?

Shad O’Rory még csak nem is pillantott a majomszerű ember felé, úgy szólt rá nyájas hangon:

– Túl sokat jártatod a szád, Jeff! Ha nem jártattad volna ennyit, talán még ma is meglennének a saját fogaid!

Mrs. Mathews odasúgott valamit Opalnak. A leány tagadóan rázta a fejét, és visszaült a kandalló mellé a zsámolyra.

Mathews egy faszékre mutatott a kandalló másik oldalán, és idegesen odaszólt Nednek:

– Üljön oda, Mr. Beaumont, és szárítsa meg a lábait… attól átmelegszik.

– Köszönöm. – Ned közelebb húzta a széket a kandalló tüzéhez, és leült.

Shad O’Rory cigarettára gyújtott. Aztán kivette a szájából a cigarettát és megkérdezte:

– Hogy érzi magát, Ned?

– Kutya bajom, Shad.

– Akkor jó. – Kicsit elfordította a fejét, és odaszólt a padon ülő két embernek: – Fiúk, holnap visszamehettek a városba. – Aztán visszafordult Ned felé, és nyájasan kifejtette: – Amíg biztosan nem tudhattuk, hogy nem hal meg, vigyáznunk kellett. De ha csak súlyos testi sértésért emelnek vádat ellenünk, az nem érdekes.

Ned Beaumont bólintott.

– Valószínű, hogy emiatt nem is lenne érdemes feljelentenem magukat. De ne felejtse el, hogy Jeff barátunkat West meggyilkolása miatt körözik.

A hangja könnyed volt, csak a szemében csillant meg egy kis gonosz fény, miközben az égő fahasábokat nézte. De mikor Mathewsra emelte a tekintetét, már csak gúny csillogott a szemében.

– De persze Mathewsnak azért még okozhatok némi bosszúságot, amiért segített maguknak elbújni.

Mathews gyorsan megszólalt:

– Nem segítettem, Mr. Beaumont! Nem is tudtam, hogy itt vannak, amíg ma ki nem jöttünk ide, én legalább úgy meglepődtem, mint… – Rémült arccal elhallgatott és szinte siránkozva fordult Shad O’Roryhoz. – Tudja, hogy ön mindig szívesen látott vendég itt, most csak azt próbálom kifejteni – hirtelen boldog mosoly ragyogott fel az arcán –, hogy ha tudtom nélkül segítettem önön, azzal semmi olyat nem követtem el, amiért a törvény felelősségre vonhatna.

– Úgy van – felelte lágyan O’Rory –, csakugyan a tudta nélkül segített rajtam. – Feltűnően tiszta, szürkéskék szeme közömbösen nézett a laptulajdonosra.

Mathews arcáról lassan lehervadt a boldog mosoly, s a végén teljesen el is tűnt. A nyakkendőjét kezdte babrálni, és igyekezett kerülni O’Rory tekintetét.

Mrs. Mathews édeskés hangon odaszólt Ned Beaumont-nak:

– Ma este olyan unalmas itt mindenki! Amíg maga meg nem érkezett, egyszerűen rémes volt!

Ned kíváncsian nézett rá. A nő fekete szeme lágyan, csábítóan csillogott. A férfi kutató pillantására egy kicsit lejjebb hajtotta a fejét, és kacéran lebiggyesztette az ajkát. Vékony, túlságosan vörösre rúzsozott, de szép formájú ajka volt. Ned rámosolygott, felállt, és odalépett hozzá.

Opal Madvig a padlót nézte a lába előtt. Mathews. O’Rory és a padon ülő két ember viszont Ned Beaumont-t és Mathews feleségét figyelte.

– Mi lehet az oka, hogy olyan unalmasak? – kérdezte Ned, és leült az asszony elé a padlóra, törökülésben, háttal a tűznek. Mégsem elölről nézett fel az asszonyra, hanem oldalról, fél kezével támaszkodva maga mögött a padlóra.

– Fogalmam sincs róla – biggyesztette le az ajkát az asszony. – Amikor Hal megkérdezte, volna-e kedvem ide jönni vele meg Opallal, azt hittem, remekül fogunk szórakozni. Aztán mikor ideértünk, itt találtuk ezeket a… – egy pillanatra elnémult, aztán – rosszul leplezett kétkedéssel a hangjában – folytatta: –… szóval Hal barátait. S azóta mind csak ültek itt, és valami titokról sugdolóztak egymás közt, amit ők úgy látszik, mind ismernek, de nekem sejtelmem sincs róla, mi az, szóval elviselhetetlenül ostoba volt az egész. Opal volt a legrémesebb. Ő…

– De Eloise! – szólt közbe a férje, ám a hangja egyáltalán nem volt tekintélyt parancsoló, s amikor az asszony ránézett, és találkozott a tekintetük, a szemében is inkább csak zavar tükröződött, nem erély.

– Nem érdekel! – jelentette ki ingerülten az asszony. – Ez az igazság! Opal se különb maguknál. Hiszen maga meg ő egy árva szót sem beszéltek például arról, aminek a megtárgyalására állítólag idejöttünk! Azt hiszi, hogy ha nem ilyen pokoli az idő, itt maradtam volna ennyi ideig is? Nem én!

Opal Madvig elpirult, de nem emelte fel a fejét.

Eloise Mathews újból Ned Beaumont felé hajolt. Már nem ingerült volt az arca, hanem játékosan kihívó.

– Ezért várok egy, kis kárpótlást magától – jelentette be. – Ezért örültem meg, amikor beállított, és nem azért, mert olyan szép fiú!

Ned színlelt felháborodással nézett rá.

Az asszony is haragos képet vágott. De ő őszintén haragudott.

– Mondja, tényleg lerobbant a kocsija? – kérdezte. – Vagy maga is a miatt az ostobaság miatt jött ide, amitől ezek olyan hülyemód titokzatosak? Hát persze! Maga is azért jött!

Ned elnevette magát.

– Számít az, hogy miért jöttem, ha meggondoltam magam, amikor magát megláttam? – kérdezte.

– Talán… nem… – Az asszony még gyanakodott. – De bizonyságot kell kapnom róla, hogy csakugyan meggondolta magát.

– Én mindenesetre nem fogok titokzatoskodni – ígérte meg könnyed hangon Ned. – Tényleg fogalma sincs róla, mi miatt emésztik ezek itt magukat?

– Halvány fogalmam sincs – felelte dühösen az asszony –, de biztos, hogy valami mérhetetlen ostobaságról van szó, méghozzá a politikával kapcsolatban.

Ned felemelte a karját, és megpaskolta az asszony kezét.

– Okos nő. Mindkét vonatkozásban igaza van. – Elfordította a fejét, és egy pillantást vetett O’Roryra meg Mathewsra. Amikor ismét az asszony felé fordult, vidáman csillogott a szeme. – Akarja, hogy elmeséljem, miről van szó?

– Nem!

– Először: – kezdte Ned – Opal azt hiszi, hogy az ő apja ölte meg Taylor Henryt.

Iszonyú, rekedt sikoly tört fel Opal Madvig torkából. Felugrott a zsámolyról, a szájára csapta a tenyerét, szeme kitágult, hogy az egész szeme fehérjét látni lehetett, s ijesztően üveges lett a tekintete.

Rusty felugrott, az arca vérvörös volt a dühtől. De Jeff gúnyosan vigyorgott, és elkapta a fiatalember karját.

– Hagyd békén – tanácsolta reszelős hangon. – Igaza van.

A fiatalember nekifeszülve állt a gorilla markának szorításában, de kiszabadítani nem próbálta magát.

Eloise Mathews megdermedt ültében, s értetlenül meredt Opalra.

Mathews egész testében remegett. Szürke arca betegesen összezsugorodott, az ajka lefittyedt, s táskás lett a szeme.

Shad O’Rory előrehajolt ültében, hosszú, finom vonású arca sápadt volt és kemény, szeme fagyosan kék, keze a szék karfáját szorongatta, talpa a padlónak feszült.

– Másodszor – folytatta Ned Beaumont, akit egy cseppet se hozott ki a sodrából a többiek izgatottsága –, másodszor ez a lány…

– Ne, Ned! – kiáltott fel Opal.

Ned erre megfordult ültében a padlón, és felnézett rá.

A lány már levette a tenyerét a szájáról. Két kezét a mellén összekulcsolva, rémült tekintettel, elgyötört arccal, némán könyörgött kegyelemért.

Ned figyelmesen nézte egy darabig. Hallani lehetett, milyen vadul veri odakint az ablaktáblákat és a ház falait az eső, és az egyes szélrohamok közti szünetekben behallatszott a közeli folyó zúgása is. A férfi hideg, elszánt tekintettel tanulmányozta a lányt. Aztán elég jóindulatú, de azért tartózkodó hangon megkérdezte:

– Hát nem azért van itt?

– Kegyelem! – esdekelt rekedten a lány.

Ned ajka halvány mosolyra húzódott, de a szeme nem mosolygott.

– Tehát csak magának meg az apja többi ellenségének van joga beszélni róla? – kérdezte.

A lány leeresztette a karját, mindkét keze ökölbe szorult, dühösen felvetette a fejét, és határozott hangon kijelentette:

– Taylort az apám ölte meg!

Ned Beaumont ismét hátratámaszkodott a fél kezére, és felnézett Eloise Mathewsra.

– Tessék! Ahogy mondtam – kezdte vontatott hangon. – Ezért kereste fel a maga férjét, amikor elolvasta azt a zagyvaságot, amit a ma reggeli lapban tett közzé. A férje persze soha egy pillanatig se hitte el, hogy Paul gyilkos, csak éppen szorult helyzetben van a State Centraltól kapott kölcsönök miatt. Ugyanis a State Central tulajdonosa Shad jelöltje a szenátusba… és a férje kénytelen azt csinálni, amit parancsolnak neki. A lány azért…

Mathews közbeszólt. A laptulajdonos erőtlen hangjában érezni lehetett a kétségbeesést.

– Most már elég, Beaumont. Maga…

Mathewsnak O’Rory vágott a szavába. Az ő hangja éppoly nyugodt és dallamos volt, mint addig.

– Hagyja csak beszélni, Mathews – mondta. – Hadd mondja el a mondanivalóját.

– Kösz, Shad – vetette oda hátra se nézve Ned Beaumont, s már folytatta is: – A lány azért kereste fel a maga férjét, hogy megerősíttesse vele a gyanúját, csakhogy a férje ezt nem tehette meg, ha nem akart hazudni, ő ugyanis nem tud semmit. Az ő szerepe csak annyi, hogy megrágalmazzon bárkit, akit Shad be akar mocskolni. De azért valamit így is meg tud és meg is fog tenni: holnap megírja a lapjában, hogy Madvig lánya felkereste és közölte vele, hogy őszerinte az apja ölte meg a szeretőjét. Szép kis szenzáció lesz: „Opal Madvig gyilkossággal vádolja az apját! A pártvezér leánya leleplezi a szenátor fiának gyilkosát!” El tudja képzelni nagy, kövér betűkkel az Observer első oldalának teljes szélességében?

Eloise Mathews kerekre nyílt szemmel, falfehéren, lélegzetvisszafojtva hallgatta. Annyira Ned fölé hajolt, hogy majdnem összeért az arcuk. Odakinn vadul csapkodta a szél és az eső a falakat és az ablaktáblákat. A szobában csak Rusty nem fojtotta vissza a lélegzetét: hosszan, zajosan szívta tele levegővel a tüdejét, s ugyanúgy engedte ki.

Ned Beaumont elmosolyodott, végignyalta a nyelve hegyével az ajkát, aztán folytatta:

– Ezért hozta ide Opalt Mr. Mathews. Itt akarta tartani, amíg a sztori meg nem jelenik. Lehet, hogy tudott Shad meg a fiúk ittlétéről, lehet, hogy nem. Ez egyébként nem is érdekes. Azért kellett volna eldugnia a leányt, hogy senki se tudhassa meg, mit művelt, amíg a cikk meg nem jelenik. Nem állítom, hogy erőszakkal hozta ide, vagy tartotta volna itt, ez a jelenlegi helyzetben nem nagyon lett volna okos dolog a részéről, de nem is volt szükség erőszakra. A lány a végsőkig hajlandó elmenni, csak tönkretehesse az apját.

Opal Madvig suttogva, de érthetően megismételte:

– Ő ölte meg Taylort…

Ned Beaumont kiegyenesedett ültében, és ránézett. Egy darabig nagyon komoran nézte, aztán elmosolyodott, gúnyosan, rezignáltan megcsóválta a fejét, majd ismét hátradőlt, és két könyökre támaszkodott.

Eloise Mathews a férjét nézte, fekete szeme csupa csodálkozás volt. Mathews már ült, lehajtotta a fejét, és a tenyerébe rejtette az arcát.

Shad O’Rory megint keresztbe vetette a lábát, és elővett egy cigarettát.

– Kész? – kérdezte nyájasan.

Ned Beaumont háttal ült neki. Nem fordult vissza.

– Nem is képzeli, mennyire „kész” vagyok. – A hangja nyugodtan csengett, de az arca hirtelen fáradt lett, törődött.

O’Rory szájába dugta a cigarettát, és meggyújtotta. Aztán újból megszólalt:

– Na és mi a fenét ér vele? Most rajtunk a sor, hogy üssünk egy jó nagyot magukon, és ütünk is. A lány magától állt elő a sztorijával. Idejött, mert ide akart jönni. Akárcsak maga. Ő is, maga is, meg mindenki mehet most már, ahová akar, akkor, amikor akar. – Felállt. – Én a magam részéről máris megyek, és lefekszem. Melyik szobában alszom,, Mathews?

Eloise Mathews a férje felé fordult.

– Hal! Ez nem igaz! – Nem kérdés volt.

Mathews lassan felemelte fejét a tenyeréből. Bizonyos méltósággal felelte:

– Drágám, tízszer kevesebb bizonyíték is elég lenne ahhoz, hogy igazoljon bennünket, amikor azt követeljük, hogy a rendőrség legalább hallgassa ki Madvigot. És csak ezt követeljük!

– Nem erre gondoltam – mondta az asszony.

– Nézd, drágám, amikor Miss Madvig eljött hozzám… – Dadogni kezdett, és elakadt. A szürke arcú férfi megremegett, mikor meglátta, milyen tekintettel néz rá a felesége, és újból a tenyerébe temette az arcát.

5

Eloise Mathews és Ned Beaumont magukra maradtak a nagy földszinti szobában. A kandalló elé állítottak két széket, egymástól nem messze, s ott üldögéltek. Az asszony előrehajolva, tragikus arccal nézte, hogy hamvad el az utolsó fahasáb. A férfi keresztbe tette a lábát, s egyik karját átvetette a széke hátán. Szivarozott, s közben lopva az asszonyt figyelte.

Megreccsent a falépcső, a férj indult lefelé rajta. Félúton megállt. Teljesen fel volt öltözve, csak a kemény gall ért vette le. Félig kibontott nyakkendője kívül lógott, a mellényére.

– Nem fekszel még le, drágám? – kérdezte. – Éjfél van.

Az asszony meg se moccant A férj újra megszólalt:

– Mr. Beaumont!… Lenne szíves?…

Ned Beaumont a neve hallatára a lépcsőn álló férfira nézett. Nyájas, de könyörtelen volt az arca. Mikor Mathews hangja elakadt, Ned Beaumont ismét a szivarjára és Mathews feleségére összpontosította a figyelmét.

Mathews várt egy kicsit, aztán visszament az emeletre.

Eloise Mathews – anélkül, hogy levette volna tekintetét a tűzről – megszólalt:

– A ládában van whisky. Hajlandó inni velem?

– Mi az hogy! – Elővette a whiskyt, odavitte az asszonyhoz, aztán két poharat is kerített. – Tisztán? – kérdezte.

Az asszony igenlően bólintott. A gömbölyű keblén szabálytalan időközökben megfeszülő piros selyemruha elárulta, hogy kapkodva lélegzik.

Ned töltött két jókora pohárral.

Az asszony nem vette le a szemét a tűzről, amíg Ned a kezébe nem adta az egyik poharat. Akkor felnézett, s erősen kirúzsozott, gyönyörű vékony ajkát félrehúzva, furcsán elmosolyodott. Szeme, amelyben visszatükröződött a tűz vörös fénye, feltűnően csillogott.

Ned visszamosolygott rá.

Az asszony felemelte a poharát.

– A férjem egészségére! – búgta.

– Nem! – felelte kurtán Ned Beaumont, és pohara tartalmát a kandallóba loccsantotta. A szesz sercent egyet, és libegő lángra lobbant.

Az asszony kéjesen felkacagott, és talpra szökött.

– Töltse meg még egyszer! – adta ki a parancsot.

Ned felvette az üveget a padlóról, és újratöltötte a poharát.

Az asszony most majdnem a feje fölé emelte az övét.

– Akkor a maga egészségére!

Ittak. Az asszony összerázkódott.

– Jobban tenné, ha nem inná tisztán, vagy legalább utána inna egy szódát – jegyezte meg a férfi.

Az asszony a fejét rázta:

– Így szeretem. – A férfi karjára tette a kezét, és hátat fordítva a tűznek, egészen közel lépett hozzá. – Hozzuk ide azt a padot!

– Kitűnő ötlet – helyeselt Ned.

Félretették a két széket a kandalló elől, s a helyükre odavitték a padot. A férfi fogta az egyik végét, az asszony a másikat. Széles, alacsony, támla nélküli pad volt.

– Most oltsa el a villanyt! – mondta az asszony.

Ned eloltotta. Mikor visszament a padhoz, az asszony már rajta ült, és ismét teletöltötte a poharakat.

– Ezt a maga egészségére! – mondta a férfi. Ittak, és az asszony ismét megborzongott.

Ned melléje ült. A kandalló tüze rózsaszínű fénnyel árasztotta el őket.

Megreccsent a lépcső, a férj jött le rajta. A legalsó lépcsőfokon megállt és megszólalt:

– Kérlek szépen, drágám…

– Vágjon hozzá valamit! – súgta dühösen Ned fülébe az asszony.

Ned kajánul nevetett.

Az asszony fogta a whiskysüveget.

– Hol a pohara? – kérdezte.

Miközben megtöltötte a poharakat, Mathews megint visszament az emeletre.

Az asszony odanyújtotta Nednek a poharát, és hozzáütötte a magáét. Szeme vadul villogott a vörös tűzfényben. Fekete hajából egy fürt kibomlott, és a homlokába lógott. A száján keresztül, halkan zihálva lélegzett.

– Ezt a kettőnk egészségére! – mondta.

Ittak. Az asszony elhajította üres poharát, és a férfi karjaiba bújt. Már a száján volt a szája, amikor rájött a borzongás. Az elhajított pohár csörömpölve tört össze a deszkapadlón. Ned Beaumont szeme ravaszul összeszűkült. Az asszonyé egészen becsukódott.

Nem mozdultak, mikor a lépcső megreccsent. Ned Beaumont aztán sem mozdult. Az asszony szorosan magához ölelte vékony karjaival, nem fordulhatott a lépcső felé. Mind a ketten nehezen lélegeztek.

Aztán ismét megreccsent a lépcső, mire a fejük ugyan szétvált, de továbbra is összefonódva maradtak. Ned Beaumont a lépcső felé pillantott. Már üres volt.

Eloise Mathews keze a férfi tarkójára siklott, ujjai beletúrtak a hajába, körmeit belevájta a bőrébe. Már nem volt csukva a szeme: fekete szembogarai nevetősen csillantak meg a résnyire nyílt szemhéjak között.

– Ilyen az élet – suttogta alig hallhatóan, keserűen, gúnyosan, s hanyatt dőlt a padon, magával húzta a férfit, s szájával a száját kereste.

Ebben a helyzetben voltak, amikor meghallották a lövést.

Ned Beaumont azonnal kibontakozott az asszony öleléséből, és felugrott.

– Hol a férje szobája? – kérdezte kurtán.

Az asszony csak rémülten hunyorgott, nem tudott szólni.

– Hol a szobája? – ismételte meg Ned Beaumont.

Az asszony erőtlen mozdulatot tett a kezével.

– Az elülső részen – mondta alig érthetően.

Ned a lépcsőhöz rohant. Négyesével vette a fokokat. A lépcső tetején Jeffel, a gorillával találta szemben magát. Jeff teljesen fel volt öltözve, csak cipő nem volt a lábán, és álmosan pislogott ki dagadt szemhéjai alól. Egyik kezét csípőre tette, a másikat meg kinyújtotta, hogy megállítsa Ned Beaumont-t.

– Mi van? – morogta.

Ned kikerülte a kinyújtott kezet, elsiklott Jeff mellett, és bal öklével belevágott a majompofába. Jeff vicsorogva hátratántorodott, Ned Beaumont egy ugrással otthagyta, és az épület elülső része felé rohant. O’Rory is előkerült valamelyik szobából, és Ned után vetette magát.

A földszinten Mrs. Mathews sikoltozott.

Ned Beaumont belökött egy ajtót, és megtorpant. Mathews a hátán feküdt a szoba padlóján, egy lámpa alatt. Nyitott szájából vékony patakban csörgedezett a vér. Egyik karját oldalt vetette a padlón, a másik a mellén feküdt. A fal tövében – kinyújtott karja mintha egyenest rámutatott volna – egy fekete revolver hevert. Az ablak mellett egy tintásüveg állt az asztalon, mellette – felfordítva – a dugója, egy tollszár meg egy papírlap. Az asztal előtt volt egy szék is.

Shad O’Rory félrelökte Ned Beaumont-t, és letérdelt a padlóra Mathews mellé. Ned Beaumont meg O’Rory háta mögött egy gyors pillantást vetett az asztalon heverő papírlapra, elvette, és zsebre dugta.

Bejött Jeff is, s a nyomában Rusty, anyaszült meztelenül.

O’Rory felállt, és tehetetlen mozdulattal széttárta a karját.

– Golyót röpített a szájába – mondta. – Finis.

Ned Beaumont sarkon fordult, és kiment a szobából. A hallban szembetalálkozott Opal Madviggal.

– Mi történt, Ned? – kérdezte rémült hangon a lány.

– Mathews agyonlőtte magát. Lemegyek, és az asszony mellett maradok, amíg maga magára kap valamit. Ne menjen be oda! Nincs ott semmi néznivaló. – Azzal lesietett a lépcsőn.

Eloise Mathews a pad mellett feküdt a padlón, alig lehetett kivenni az alakját.

Ned gyorsan elindult feléje, de két lépés után megtorpant, és körülnézett. Hideg, éles volt a tekintete. Aztán odament az asszonyhoz, letérdelt, és megtapogatta a pulzusát. Az arcát is megnézte, amennyire csak lehetett a kialvófélben lévő tűz fényénél, de semmi sem mutatott arra, hogy az asszony eszméletnél lenne. Erre Ned elővette a zsebéből a papírt, amelyet a férj asztaláról vett el, térden állva a kandallóhoz kúszott vele, és a parázs vörös fényénél elolvasta.

Én, Howard Keith Mathews, testi és szellemi képességeim teljes birtokában kijelentem, hogy az alábbiak szerint végrendelkezem.

Hőn szeretett feleségemre, Eloise Braden Mathewsra, illetve örököseire és jogutódaira hagyományozom minden ingóságomat és ingatlan vagyonomat, legyenek azok bármilyen természetűek.

E végrendelet egyedüli végrehajtójául a State Central Trust Companyt jelölöm ki.

Ennek tanúságául szolgáljon aláírásom…

Ned Beaumont komor mosollyal az ajkán abbahagyta az olvasást, háromszor összehajtotta, és apró darabokra tépte a végrendeletet. Felállt, átnyúlt a hőellenző fölött, és az izzó parázsra hullatta a papírdarabokat. A fecnik fellángoltak, s egy pillanat múlva megsemmisültek. Ned a kandalló mellett álló kovácsolt piszkavassal belekotorta a papírhamut a parázsba.

Aztán visszatért Mrs. Mathewshoz, töltött egy kis whiskyt a pohárba, amelyikből előzőleg ő ivott, felemelte az asszony fejét, és a whiskyből az ajkai közé erőltetett egy keveset. Mire Opal Madvig lejött a földszintre, az asszony félig mar eszméletnél volt, és köhögött.

6

Shad O’Rory jött lefelé a lépcsőn, Jeff és Rusty a nyomában. Mind a hárman fel voltak öltözve. Ned Beaumont már az ajtó mellett állt, esőkabátban és kalapban.

– Hová megy, Ned? – kérdezte Shad.

– Keresek valahol egy telefont.

O’Rory bólintott.

– Nem rossz ötlet – mondta –, de előbb szeretnék kérdezni valamit magától.

Már le is ért a lépcsőn. Két csatlósa szorosan mögötte.

– Igazán? – kérdezte Ned és kivette a kezét a zsebéből. O’Rory és a mögötte állók láthatták ezt a kezet, de a pad elől, amelyen Opal ült Eloise Mathewst átkarolva, eltakarta Ned Beaumont teste. Egy automata pisztoly volt benne. – Csak semmi hülyéskedés! Sietek!

O’Rory úgy tett, mintha nem látná a pisztolyt, de nem lépett közelebb. Töprengő arcot vágott.

– Furcsának tartom – mondta –, hogy egy kidugaszolt tintásüveg meg egy tollszár mellett semmiféle írást nem találtunk az asztalon, holott az asztal elé volt húzva egy szék is.

Ned Beaumont színlelt csodálkozással elmosolyodott.

– Tényleg nem találtak semmit?

Hátrált egy lépést az ajtó felé.

– Ez valóban furcsa. Szívesen megtárgyalom magával alaposabban is a dolgot, ha visszajöttem. Előbb telefonálok.

– Jobb lenne most megtárgyalni – mondta O’Rory.

– Igazán sajnálom. – Ned Beaumont egészen az ajtóhoz hátrált, kitapogatta maga mögött a kilincset, és kinyitotta az ajtót.

– Nem maradok el sokáig. – Azzal kiugrott, és becsapta az ajtót.

Az eső már elállt. Ned nem az ösvényen indult el, hanem a magas fűben kezdett a ház hátsó része felé rohanni. A ház felől újabb ajtócsapódás hallatszott. A folyó Ned Beaumont-tól nem messze, bal kéz felől zúgott. Arrafelé tört utat magának a bozótban.

Éles, átható, de nem túl hangos füttyszó hallatszott valahonnan a háta mögül. Keresztülvergődött egy sáros tisztáson, sikerült egy facsoportba érnie, s ott, a fák közt kanyarodott el a folyótól. Ismét felhangzott a füttyszó, de ezúttal már jobb kéz felől. A fákon túl vállmagasságig érő bokrokat talált. Bevette magát közéjük, és előregörnyedve igyekezett tovább, hogy észre ne vegyék, noha teljes volt a sötétség.

Most dombnak felfelé haladt, a domboldal sok helyütt csúszós volt, s mindenütt egyenetlen, az ágak összevissza karmolták az arcát meg a kezeit, beleakaszkodtak a ruhájába. Többször megbotlott, és háromszor el is esett. Több füttyszó nem hangzott fel. De nem sikerült megtalálnia sem a Buickot, sem az utat, amelyen idejött.

Már alig húzta a lábát, és ott is megbotlott, ahol nem volt semmiféle akadály, s amikor átjutott a domb tetején, és lefelé kezdett ereszkedni az ellenkező oldalon, még többször elesett. A domb aljában végre talált egy utat, s elindult rajta jobb kéz felé. Az agyag egyre nagyobb csomókban tapadt a cipőjéhez, s időnként kénytelen volt megállni, hogy levakarja. A pisztoly agyával vakarta le.

Egyszer csak kutyaugatást hallott a háta mögött. Megállt, tántorogva megfordult, és visszanézett. Az úttól nem messze, tőle alig ötven lépésre, egy ház bizonytalan körvonalait pillantotta meg. Elhagyta úgy, hogy észre se vette. Visszament hát, és egy magas rácskapuhoz ért. A kutya – alaktalan szörny az éjszakában – a másik oldalon vadul próbált fel-felugrani a kapura, és eszeveszettül ugatott.

Ned Beaumont végigtapogatta a rácskaput, sikerült is megtalálnia a reteszt, visszahúzta és betántorgott. A kutya visszahátrált, körözni kezdett körülötte, úgy tett, mintha neki akarna támadni, de nem támadott, csak lármázott.

Nyikorogva kinyílt egy ablak, és kiszólt egy öblös hang:

– Mi a fenét művel azzal a kutyával?

Ned Beaumont erőtlenül elmosolyodott. Aztán összeszedte magát, és elég szilárd hangon válaszolt:

– Beaumont vagyok, az államügyészségtől. Telefonálni szeretnék. Halott van a szomszédban.

Az öblös hang felkiáltott:

– Nem értem, mit mond. Kuss, Jeanie! – A kutya még hármat ugatott, egyre hangosabban, aztán végre elhallgatott. – Na, mi van?

– Telefonálni szeretnék. Az államügyészségtől vagyok. Egy halott van a szomszédban.

– Te jó ég! – kiáltott fel az öblös hang, s az ablak nyikorogva becsukódott.

A kutya újrakezdte az ugatást, a körözést és a színlelt támadásokat. Ned Beaumont hozzávágta sáros pisztolyát. A kutya erre megfordult, és eltűnt a ház mögött.

A bejárati ajtót egy vörös képű, hordóhasú, alacsony férfi nyitotta ki, hosszú kék hálóingben.

– Szűzmáriám, maga aztán szép kis állapotban van! – kezdett levegő után kapkodni, mikor Ned Beaumont a küszöbről belépett a világosságba.

– A telefon? – kérdezte Ned.

Megtántorodott. A vörös képű férfi kapta el.

– Ide figyeljen – röffent rá Nedre –, mondja csak meg, kit hívjak fel, és mit mondjak neki. Maga már meg se tud állni a lábán.

– Hol a telefon? – ismételte meg Ned Beaumont.

A vörösképű erre végigtámogatta egy folyosón, és kinyitott egy ajtót.

– Ott van – mondta. – És átkozott mázlija van, hogy az öreglány nincs itthon, mért ilyen sárosan ugyan be nem tette volna ide a lábát!

Ned Beaumont lerogyott a telefon mellé a székre, de nem nyúlt rögtön a készülék után. Komor pillantást vetett a kék hálóinges férfira, és rekedten rászólt:

– Menjen ki, és csukja be az ajtót!

A vörösképű be se lépett. Becsukta az ajtót.

Ned Beaumont felvette a kagylót, előrehajolt, hogy rákönyökölhessen az asztalra, és feltárcsázta Paul Madvig számát. Várakozás közben vagy fél tucatszor lecsukódott a szeme, de sikerült erőt vennie magán, és mikor végre beszélni kezdhetett, tisztán csengett a hangja.

– Hello, Paul… Itt Ned… Nem érdekes… Ide figyelj. Mathews öngyilkos lett a folyó melletti házában, és nem hagyott hátra végrendeletet… Jól figyelj. Fontos. Mivel fülig el volt adósodva, és végrendelet nincs, amely megjelölné, ki hajtsa végre, a bíróságnak kell zárgondnokot kineveznie. Érted?… Igen. Nézz utána, hogy megfelelő bíró elé kerüljön az ügy – például Phelps elé –, és akkor kikapcsolhatjuk az Observer-t a választási küzdelemből, hacsak nem áll mellénk. Értetted?… Jó, jó, figyelj csak, mert ez még nem minden. A következőt kell sürgősen elintézni. Az Observer holnap reggeli száma teli van robbanóanyaggal. Meg kell akadályoznod, hogy megjelenjen. Ajánlom, hogy ráncigáld ki Phelpset az ágyából, és szerezz tőle betiltó végzést vagy bármit, amivel leállíthatod a lapot, amíg megérteted az Observer bértollnokaival, milyen helyzetbe kerültek azzal, hogy legalább egy hónapig a mi barátaink fogják irányítani a lapot… Azt most nincs módomban elmesélni, Paul, de csakugyan robbanóanyag, és meg kell akadályoznod, hogy megjelenjen. Ráncigáld ki Phelpset az ágyból, és nézz utána személyesen a dolognak. Kábé három órád van a megjelenésig… Rendben… Micsoda?… Opal? Á, kutya baja. Velem van… Igen, hazaviszem… És telefonálnál a megyei rendőrségnek Mathews dolgában? Máris megyek vissza hozzájuk. Jó.

Letette a kagylót az asztalra, felállt, az ajtóhoz tántorgott, a második próbálkozásra sikerült is kinyitnia, és szinte kiesett a folyosóra. Szerencsére nekiesett a falnak, ezért nem terült el a földön.

A vörösképű hozzásietett.

– Támaszkodjon csak rám, öregem, rögtön kényelembe helyezem. Pokrócot terítettem a díványra, nem kell félni, hogy besározza, és…

Ned Beaumont a szavába vágott.

– Szeretnék kölcsön kérni egy kocsit. Vissza kell mennem Mathewsékhoz.

– Ő halt meg?

– Igen.

A vörösképű felhúzta a szemöldökét, és halkan füttyentett egyet.

– Kölcsön adná a tragacsát? – kérdezte Ned Beaumont.

– Az istenért, öregem, térjen észre! Ilyen állapotban nem vezethet!

Ned Beaumont lerázta magáról a másiknak a karját, és megtántorodott.

– Akkor megyek gyalog – jelentette ki.

A vörösképű ingerülten nézett rá.

– Szó sincs róla. Ha hajlandó várni, amíg magamra húzok egy nadrágot, odaviszem, bár nagyon valószínű, hogy még útközben ott hal meg a kocsimban.

A nagy földszinti helyiségben csak Opal Madvig és Eloise Mathews tartózkodott, amikor Ned Beaumont betoppant, pontosabban amikor betámogatta a vörös képű férfi. Kopogás nélkül állítottak be. A két nő egymáshoz volt bújva. Meghökkenve ugrottak fel.

Ned Beaumont kiszabadította magát kísérője karjából, és kábán körülnézett a szobában.

– Hol van Shad? – motyogta.

Opal felelt neki.

– Elment. Mind elmentek.

– Helyes — mondta Ned. Alig tudott megszólalni. – Szeretnék négyszemközt beszélni magával.

Eloise Mathews nekirontott.

– Maga ölte meg a férjem! – kiáltotta.

Ned hülyén vigyorgott, és megpróbálta elkapni a derekát.

Az asszony felsikoltott, és teljes erejéből pofon ütötte Nedet.

Ned teljes hosszában, mereven hanyatt esett. A vörösképű megpróbálta elkapni, de nem sikerült. Ned elterült a padlón, és nem mozdult többet

VII. fejezet
A párthívek

1

Henry szenátor letette a szalvétáját az asztalra, és felállt. Állva magasabbnak és fiatalabbnak látszott. Aránytalanul kicsi, de feltűnően szabályos fején már őszes volt a ritkuló haj. Arisztokratikus arcán már megereszkedtek az izmok az öregségtől, s emiatt még élesebbnek tűntek rajta a függőleges barázdák, de az ajka még nem volt petyhüdt, s apró, zöldesszürke szemein sem látszottak meg az évek: mélyen ültek ugyan, de fényesen csillogtak, s a szemhéján nem volt egyetlen ránc sem. Mesterkélt, ünnepélyes udvariassággal beszélt:

– Megbocsátják, ha egy pillanatra felmegyek Paullal az emeletre?

– Igen – felelte a lánya –, ha itthagyod nekem Mr. Beaumont-t, és megígéred, hogy nem maradtok odafent egész este.

Ned Beaumont csak elmosolyodott, és udvariasan biccentett.

Aztán átment Janet Henryvel egy fehér tapétás szobába, ahol a fehér márvány kandallóban szén parázslott a rostélyon, sötétvörös fényt vetve a mahagóni bútorzatra.

A lány meggyújtott egy lámpát a zongora mellett, aztán leült a zongoraszékre, hátat fordítva a billentyűknek, úgy, hogy a feje Ned Beaumont és a lámpa közé került. Szőke haja csillogott a lámpafényben, és glóriaként övezte az arcát. Fekete ruhája valamilyen matt, antilop utánzatú anyagból készült. Nem viselt semmilyen ékszert.

Ned Beaumont lehajolt, és a parázsló szénre verte szivarjáról a hamut. A plasztronjába tűzött fekete gyöngy úgy csillant meg a tűz fényében, mintha egy vörös szem kacsintott volna egyet. Amikor felegyenesedett, megkérdezte:

– Nem játszana valamit?

– Szívesen, ha akarja, bár nem játszom valami kitűnően, de csak később. Most, amíg alkalmam van rá, inkább beszélgetni szeretnék magával. – Két keze összekulcsolva pihent az ölében, s olyan mereven tartotta a karjait, hogy felhúzódott és előregörbült a válla.

Ned Beaumont udvariasan bólintott, de nem szólt semmit. Otthagyta a kandallót, és a lánytól nem messze leült egy díványra, amelynek lant alakú volt a támlája. Figyelmesen várt, de kíváncsiságnak nyoma sem volt az arcán.

A lány megfordult a zongoraszéken, hogy lássa az arcát, és megkérdezte:

– Hogy van Opal? – Halk, bensőséges volt a hangja.

– Tudtommal jól – felelte hanyagul a férfi. – Igaz, hogy már több mint egy hete nem láttam. – Már-már szájához emelte a szivart, de aztán leengedte a kezét, s mintha csak most jutott volna az eszébe, megkérdezte: – Miért?

A lány barna szeme kerekre nyílt.

– Hát nem fekszik? Nincs idegkimerülése?

– Ja, arra gondol? – kérdezte derűsen mosolyogva Ned. – Csak nem Paul mondta?

– De igen. Ő mondta, hogy Opal fekszik, kimerültek az idegei. – Zavartan bámult a férfira. – Szó szerint így mondta.

Ned Beaumont most már elnézően mosolygott.

– Azt hiszem, Paul kényes ügyként kezeli a dolgot – mondta lassan, a szivarját bámulva. Aztán felnézett a lányra, és kicsit megvonta a vállát. – Nincs Opalnak semmiféle idegbaja. Csak éppen azt az őrültséget vette a fejébe, hogy a maga bátyját Paul ölte meg, és – ami még nagyobb őrültség – ezt világgá is akarta kürtölni. Paul persze nem hagyhatta, hogy a saját lánya vádolja úton-útfélen gyilkossággal, kénytelen hát otthon tartani, amíg a lány ki nem veri a fejéből ezt az őrültséget.

– Úgy érti, hogy Opal… – habozott, csillogott a szeme – … hogy Opal… izé… fogoly?

– Ne dramatizálja a dolgot – tiltakozott hanyagul Ned. – Opal csak egy gyerek. S a gyerekeket szokták néha büntetésül szobafogságban tartani, nem?

Janet sietett válaszolni:

– De igen, persze! Csak…– Lenézett az ölében összekulcsolt kezeire, aztán megint a férfira emelte a tekintetét. – De hát miért gondolja Opal, hogy az apja a gyilkos?

Ned Beaumont hangja éppoly lagymatag volt, mint a mosolya.

– Hát nem azt gondolja mindenki? – kérdezte.

A lány megmarkolta kétoldalt a zongoraszék szélét, és előrehajolt. Az arca sápadt volt, és nagyon komoly.

– Éppen ezt akartam megkérdezni magától, Mr. Beaumont. Csakugyan azt gondolják?

A férfi igent intett. Nyájas volt az arca.

A lány úgy szorította a széket, hogy belefehéredtek az ujjpercei.

– Miért? – kérdezte rekedten.

A férfi felállt, a kandallóhoz lépett, és a tűzbe dobta a szivarja végét. Aztán visszaült a helyére, keresztbe tette hosszú lábait, és kényelmesen hátradőlt.

– A másik párt szerint remek taktikai fogás minél több emberrel elhitetni – felelte. Sem a hangjában, sem a modorában, sem az arcán nem mutatta semmi, hogy személy szerint is érdekelné, amiről beszél.

A lány összevonta a szemöldökét.

– De hát miért hinné el bárki is, Mr. Beaumont, ha nem lenne rá valamiféle bizonyíték, vagy amit bizonyítéknak lehetne feltüntetni?

A férfi derűs kíváncsisággal nézett rá.

– Természetesen van – felelte. – Azt hittem, tud róla. – Hüvelykujja körmével végigsimította a bajusza egyik szárnyát. – Maga még nem kapott azokból a névtelen levelekből? Jóformán már mindenki kapott.

A lány gyorsan felállt. Egészen eltorzult az arca az izgalomtól.

– De igen! Ma! – kiáltotta. – Meg is akartam mutatni magának, hogy…

A férfi halkan felnevetett, és tiltakozó mozdulattal felemelte a kezét.

– Ne fáradjon. Jóformán mind egyformák, és már épp eleget láttam belőlük.

A lány lassan, kelletlenül leült. A férfi folytatta:

– Nos, ezek a levelek, meg amik az Observer-ben megjelentek, amíg el nem némítottuk, meg a sok szóbeszéd – megvonta sovány vállát – együttvéve épp elég volt ahhoz, hogy tetszetős vádat koholjanak az úgynevezett „tények” alapján Paul ellen.

A leány beharapta az alsó ajkát.

– Szóval… szóval csakugyan veszélyben forog?

Ned Beaumont bólintott, és nyugodt meggyőződéssel kijelentette:

– Ha nem nyeri meg a választást, elveszti a városi és állami hatóságokra gyakorolt befolyását, és villamosszékbe kerül.

A lány megborzongott. Remegett a hangja, amikor feltette a kérdést:

– De ha megnyeri, nincs mitől félnie, ugye?

Ned Beaumont ismét bólintott.

– Akkor természetesen nincs.

A leány visszafogta a lélegzetét. Úgy remegett az ajka, hogy csak szaggatottan tudta kinyögni:

– És… meg fogja… nyerni?

– Szerintem igen.

– És akkor… akkor mindegy lesz, hogy… miféle bizonyítékok szólnak ellene – elcsuklott a hangja –, akkor túl lesz minden ilyen veszélyen?

– Még csak bíróság elé sem fogják állítani – felelte Ned Beaumont, és hirtelen kiegyenesedett ültében. Behunyta, aztán újra kinyitotta a szemét, úgy bámult a lány sápadt, feszült arcába. Vidám fény csillant a szemében, vidámság árasztotta el az arcát. Elnevette magát – nem hangosan, de őszinte gyönyörűséggel –, felállt, és felkiáltott.

– Tökéletes Judit!

Janet Henry sápadtan, lélegzetvisszafojtva, mozdulatlanul ült, s értetlenül nézett rá barna szemével.

A férfi meg elkezdett fel-alá járkálni a szobában, és jókedvűen szónokolt. Nem a lányhoz beszélt ugyan, de azért néha feléje fordította a fejét, és rámosolygott.

– Hát persze, hogy ez az ábra! Az apjának nyújtott politikai támogatásért cserébe hajlandó volt elviselni Pault, udvarias lenni hozzá, de hát mindennek van határa! Pedig udvariasságnál többre nem is lett volna szükség, Paul annyira beleesett. Mégis: mikor arra a meggyőződésre jutott, hogy Paul ölte meg a bátyját, és ráadásul meg is ússza a dolgot, hacsak ő nem… Elképesztő! Pault a lánya is, meg a szerelme is villamosszékbe akarja juttatni! Hát az biztos, hogy nagy szerencséje van a nőkkel! – Már az ujjai közt volt egy hosszú, vékony, zöld pettyes cigarillo. Megállt Janet Henry előtt, levágta a szivar végét, és így folytatta, nem vádlóan, hanem mintha valamiféle felfedezést osztana meg vele: – Azokat a névtelen leveleket maga küldte szét! Csak maga lehetett. Azon az írógépen íródtak, amelyik abban a lakásban van, ahol a bátyja meg Opal találkozni szoktak. A bátyjának volt kulcsa a lakáshoz, meg a lánynak. Opal nem írhatta azokat a leveleket, hiszen azok zaklatták fel! Maga írta őket! Megkaparintotta a bátyja kulcsát, mikor a rendőrség Taylor többi holmijával együtt átadta magának, illetve az apjának, belopódzott a lakásba, és lekopogta a leveleket. Hát persze! – Újból elkezdett fel-alá járkálni. És folytatta: – Akkor pedig rá kell vennünk a szenátort, hogy szerződtessen egy csapat jó kondícióban lévő ápolónőt, és zárja be magát is idegkimerüléssel a szobájába! Úgy látszik, az idegkimerülés járvánnyá kezd válni politikusaink leányai közt. De a választási győzelmet még akkor is a magunk számára kell biztosítanunk, ha a város valamennyi házában be kell rendezni egy betegszobát.

Hátranézett a válla fölött, és barátságosan a leányra mosolygott.

A lány a nyakához emelte a kezét. Egyébként nem moccant. Nem is szólt.

Ned pedig folytatta:

– Szerencsére a szenátorral nem lesz problémánk. Fütyül ő mindenre – magára is, meg a halott fiára is –, csak válasszák újra, és tisztában van vele, hogy Paul nélkül ez nem megy. – Elnevette magát. – Ez hajszolta a Judit-szerepbe, mi? Tudta, hogy az apja semmiképpen se lesz hajlandó szakítani Paullal – még akkor se, ha bűnösnek tartja –, amíg nem nyeri meg a választást. Nos, ezt nem árt tudni… egyikünknek sem.

Amikor elhallgatott egy pillanatra, hogy végre rágyújtson, a lány kezdett beszélni. Már levette a kezét a nyakáról, s újból az ölébe tette. Egyenesen ült, de nem mereven. A hangja hűvös és nyugodt volt.

– Én képtelen vagyok hazudni – mondta. – Tudom, hogy Taylort Paul ölte meg. A leveleket valóban én írtam.

Ned Beaumont kivette a szájából az égő szivart, visszatért a díványhoz, és leült, szemközt a leánnyal. Az arca komoly volt, de nemi ellenséges.

– Ugye, maga gyűlöli Pault? Akkor is gyűlölné, ha bebizonyítanám magának, hogy nem ő ölte meg Taylort, igaz?

– Igen – felelte a lány, s világosbarna szeme szilárdan állta a férfi fekete szemének tekintetét. – Azt hiszem, akkor is gyűlölném.

– Erről van szó – mondta a férfi. – Maga nem azért gyűlöli őt, mert megölte a bátyját, hanem azért gondolja, hogy ő ölte meg, mert gyűlöli.

A leány tagadóan ingatta a fejét.

– Nem.

Ned hitetlenül elmosolyodott. Aztán azt kérdezte:

– Beszélt a dologról az apjával?

A leány az ajkába harapott, és egy kicsit elpirult.

Ned Beaumont ismét elmosolyodott.

– És ő megmondta magának, hogy nevetséges, amit gondol, ugye?

A lány arca bíborvörös lett. Mondani akart valamit, aztán mégse mondott Ned folytatta:

– Pedig ha Paul ölte volna meg a bátyját, az apja tudná!

A leány lenézett az ölében összekulcsolt kezeire, és fakó, szánalmas hangon kijelentette:

– Az apám nyilván tudja is, csak nem akarja elhinni.

– Tudnia kellene – jelentette ki Ned Beaumont. Hirtelen összeszűkült a szeme. – Mondja, szóba hozta Paul egyáltalán az apja előtt Taylor meg Opal ügyét azon az estén?

A lány csodálkozva kapta fel a fejét.

– Hát maga nem tudja, mi történt azon az estén? – kérdezte.

– Nem.

– A dolognak semmi köze sem volt Taylor-hoz meg Opalhoz – hadarta a leány olyan gyorsan, hogy a szavak szinte egymásba torlódtak a nyelvén. – Az az egész… – Hirtelen az ajtó felé kapta a fejét, és elnémult. Harsány hahota és közeledő léptek hallatszottak a szomszédos szobából. A leány gyorsan újból Nedre nézett, és esdeklő mozdulattal emelte fel a kezeit: – Feltétlenül el kell mondanom magának – suttogta szinte kétségbeesetten. – Találkozhatnánk holnap?

– Igen.

– Hol?

– Nálam megfelel? – vetette fel a férfi.

A lány gyorsan igent intett. A férfinak még volt ideje odasúgni a címét, a leánynak meg azt, hogy: – Tíz után, jó? –, s Nednek rábólintania, mielőtt még Henry szenátor és Paul Madvig a szobába lépett.

2

Paul Madvig és Ned Beaumont fél tizenegykor köszönt el Henryéktől. Beültek a barna szedánba, és Madvig elindult vele a Charles Streeten. Körülbelül a második keresztutcához érhettek, amikor Madvig elégedetten felsóhajtott:

– Istenem, Ned! Nem is tudod, mennyire örülök, hogy te meg Janet olyan remekül megvoltatok egymással.

Ned Beaumont egy oldalpillantást vetett a szőke férfira, akinek csak a profilját látta.

– Megvagyok én akárkivel – jegyezte meg.

Madvig kuncogni kezdett.

– Meg a fenét! – felelte elnézően.

Ned Beaumont halványan elmosolyodott, hogy Madvig ne vegye észre.

– Megtudtam valamit – mondta –, amit szeretnék holnap megbeszélni veled. Hol talállak meg, mondjuk úgy a délután közepe táján?

Madvig befordult a szedánnal a China Streetre.

– Az irodámban – felelte. – Holnap elseje. Miért nem mondod el most, amit akarsz? Hosszú még az éjszaka.

– Még nem tudok mindent pontosan. Hogy van Opal?

– Kutya baja – felelte rosszkedvűen Madvig. Aztán felkiáltott: – Istenem, csak tudnék haragudni arra a gyerekre! Sokkal könnyebb lenne. – Elhaladtak egy utcai lámpa mellett. – Remélem, nem állapotos – tette hozzá váratlanul.

Ned Beaumont nem szólt rá semmit. Az arca is kifejezéstelen maradt.

Már közel jártak a Fakunyhó Klubhoz. Madvig lelassított. Vörös volt az arca.

– Mit gondolsz, Ned? – kérdezte rekedten. – Vajon a… – lármásan megköszörülte a torkát — vajon a szeretője volt? Vagy csak olyan gyermekszerelem volt köztük!

– Nem tudom – felelte Ned Beaumont. – Szerintem nem is fontos. Ne kérdezd meg tőle, Paul!

Madvig leállította a szedánt, és egy pillanatig a semmibe meredve ült a volán mögött. Aztán újból megköszörülte a torkát, és halkan, rekedten megszólalt:

– Rendes fickó vagy te, Ned.

– Ühüm – dünnyögte Ned, s már szálltak is ki a kocsiból.

Beléptek a klubba, felmentek az első emeletre, és a kormányzó arcképe alatt szó nélkül elváltak egymástól.

Ned Beaumont az épület hátsó részébe ment, és benyitott egy aránylag szűk kis szobába, ahol nagyban pókereztek, öt ember játszott, három meg nézte. A játékosok helyet szorítottak neki az asztalnál. Hajnali háromig, amikor abbahagyták a játékot, Ned körülbelül négyszáz dollárt nyert.

3

Már majdnem dél volt, amikor Janet Henry Ned Beaumont lakására érkezett. Ned már több mint egy órája járkált fel-alá, s hol a körmét rágta, hol meg szivarozott. Mikor a lány végre becsöngetett, mégis minden sietség nélkül ment az ajtóhoz, és nyitotta ki. Nem túlságosan nagy, de jóleső meglepetéssel üdvözölte a lányt:

– Jó napot!

– Borzasztóan sajnálom, hogy késtem – kezdte a lány —, de…

– Dehogy késett – nyugtatta meg a férfi. – Csak abban állapodtunk meg, hogy tíz után.

A nappaliba vezette be a lányt.

– Tetszik – mondta a lány, miközben lassan körbefordult, és szemügyre vette a régimódi szoba magas mennyezetét, széles ablakait, a kandalló fölött a hatalmas tükröt és a bútorok piros plüss huzatát. – Igazán bájos. – Egy félig nyitott ajtóra emelte barna szemeit. – Az ott a hálószoba?

– Igen. Megnézi?

– Szívesen.

Ned megmutatta neki a hálószobát, aztán a konyhát és a fürdőszobát is.

– Tökéletes – mondta a lány, mikor visszatértek a nappaliba. – Nem is gondoltam, hogy ilyen lakás is létezhetik még egy olyan borzasztóan modern városban, mint a miénk.

A férfi könnyed meghajlással köszönte meg az elismerő szavakat.

– Szerintem is elég csinos, és mint látja, sehol senki, aki kihallgathatna bennünket, hacsak nem valamelyik szekrényben rejtőzik, ami nem valószínű.

A lány kihúzta magát, és nyíltan a szemébe nézett.

– Ilyesmi eszembe se jutott. Lehet, hogy nem értünk egyet, még az is lehet, hogy ellenségek leszünk – vagy már vagyunk is –, de akkor is tudom, hogy maga úriember. Különben nem lennék itt.

A férfi jókedvűen megkérdezte:

– Úgy érti, hogy megtanultam: kék öltönyhöz nem hord sárga cipőt az ember, meg ilyesmi?

– Nem erre gondoltam.

Ned elmosolyodott.

– Akkor viszont téved. Szerencsejátékos vagyok, és egy politikuson élősködöm.

– Nem tévedek. – Könyörgő kifejezés ült ki a szemébe. – Nagyon kérem, ne veszekedjünk, legalábbis amíg nem muszáj.

– Bocsánat. – Ned most már mentegetődzve mosolygott. – Nem óhajt leülni?

A lány leült. Leült Ned is a vele szemközti öblös piros fotelbe.

– Nos, azt akarta elmesélni, hogy mi történt maguknál azon az estén, amikor megölték a bátyját.

– Igen – lehelte alig hallhatóan a leány. Egy kicsit elpirult, és lesütötte a szemét. Amikor ismét felnézett, félénk volt a tekintete. Zavarában akadozott a hangja.

– Azt akarom, hogy tudja. Maga barátja Paulnak, és amit mondani szeretnék… könnyen ellenem hangolhatja… mégis azt hiszem, hogy ha megtudja, mi történt… ha megtudja az igazat… nem fog… legalábbis az ellenségem nem lesz. Bár nem tudom. Lehet, hogy ha… De akkor is meg kell tudnia… Aztán majd döntsön. Szóval ő nem mondta el. – Olyan feszült figyelemmel nézte a férfit, hogy tekintetéből teljesen eltűnt a félénkség. – Vagy igen?

– Nem tudom, mi történt maguknál azon az estén – felelte Ned Beaumont. – Ő nem mondta el.

A leány hirtelen közelebb hajolt hozzá, és megkérdezte:

– Nem azt mutatja ez, hogy valamit el akar titkolni? Hogy kénytelen titkolni valamit?

Ned megvonta a vállát.

– És ha igen? – A hangja nyugodt volt, és közömbös.

A lány összeráncolta a homlokát.

– De hát értse meg… Na jó, hagyjuk ezt most. Én elmondom, mi történt, aztán döntsön maga. – Úgy maradt előrehajolva, barna szeme figyelmesen tapadt a férfi arcára. – Vacsorára jött hozzánk. Életében először vacsorázott nálunk.

– Ezt tudtam – felelte Ned Beaumont – És a maga bátyja nem volt ott.

– Vacsorázni Taylor csakugyan nem vacsorázott velünk – igazította ki a lány –, de otthon volt, fenn a szobájában. Csak apa, Paul meg én ültünk az asztalnál. Úgy volt, hogy Taylor házon kívül vacsorázik… nem akart, egy asztalhoz ülni Paullal, mivel az a nézeteltérés volt köztük Opal miatt.

Ned Beaumont megértően, de hűvösen bólintott.

– Vacsora után Paul meg én egy ideig még ott maradtunk… abban a szobában, ahol maga meg én beszélgettünk az este, és ő egyszerre csak átölelt és megcsókolt.

Ned Beaumont felkacagott. Nem hangosan, de leplezetlenül vidáman.

Janet Henry elképedve nézett rá.

Ned erre abbahagyta a kacagást, s már csak mosolygott.

– Elnézést. Folytassa csak. Majd később elmondom, miért nevettem. – De mikor a lány tovább akarta mondani, a szavába vágott: – Egy pillanat. Mondott valamit, amikor megcsókolta magát?

– Nem. Vagyis lehet, hogy mondott, csak én nem hallottam. – Még zavartabb képet vágott. – Miért?

Ned Beaumont újból elnevette magát.

– Nyilván mondott valamit bizonyos neki járó egy font húsról. Valószínűleg én vagyok a hibás. Én próbáltam meg lebeszélni arról, hogy a választáson a maga apját támogassa. Elmagyaráztam neki, hogy magát az apja csak csaléteknek használja, hogy megnyerje a támogatását, és azt tanácsoltam neki, hogy ha ezzel akarja megvásároltatni magát, még a választások előtt biztosítsa magának a maga egy font húsát, különben sose kapja meg.

A lány nagy szemeket meresztett, de már nem volt olyan zavart a tekintete.

– Ez aznap délután történt – folytatta Ned –, de nem nagyon hittem, hogy sikerült őt meggyőznöm. – összeráncolta a homlokát. – Mondja, mit művelt vele? Ő komolyan gondolta, hogy megkéri a kezét, és tele volt tisztelettel maga iránt, meg minden… Ugyancsak felizgathatta, hogy így magának esett!

– Nem csináltam én vele az égvilágon semmit – felelte lassan a lány –, de tény, hogy kínos este volt. Egyikünk sem érezte jól magát. Én úgy éreztem… bár igyekeztem nem kimutatni… úgy éreztem… szóval semmi kedvem nem volt társalogni vele. Tudom, hogy ő is rosszul érezte magát, és gondolom, hogy… a zavara… meg talán a gyanú is, hogy magának volt igaza… szóval az késztette arra, hogy… – Egy kurta kézmozdulattal fejezte be a mondatot.

Ned Beaumont bólintott.

– És mi történt aztán?

– Természetesen mérges lettem, és faképnél hagytam.

– Nem mondott neki semmit? – Ned szeme csak úgy csillogott a rosszul leplezett jókedvtől.

– Nem, és ő se mondott semmit, én legalábbis nem hallottam. Felmentem az emeletre, és összetalálkoztam apával, aki éppen akkor jött lefelé. Miközben elmondtam neki, mi történt… apára éppúgy haragudtam, mint Paulra, hiszen Paul az ő hibájából volt ott… hallottuk, hogy Paul kimegy a kapun. Taylor is akkor jött ki a szobájából. – A leány arca sápadt és feszült volt, a hangja rekedt az izgalomtól. – Meghallotta, hogy apának magyarázok valamit, és megkérdezte, mi történt. Én azonban otthagytam őt apával, és bementem a szobámba. Nagyon dühös voltam, semmi kedvem sem volt még egyszer elmesélni. Aztán egyiküket se láttam, amíg apa be nem jött a szobámba, és el nem mondta, hogy… hogy Taylort megölték.

Elhallgatott. Sápadtan, idegesen, a kezét tördelve nézett Ned Beaumont-ra, várta, mit fog mondani a történetre.

A férfi ridegen csak ennyit kérdezett:

– Na és?

– Mi az, hogy na és? – ismételte meg a kérdést elképedve a lány. – Hát nem érti? Hogyne jöttem volna rá rögtön, hogy Taylor utánaszaladt Paulnak, utol is érte, Paul pedig megölte? Taylor dühös volt, és… – Felderült az arca. – Hiszen tudja, hogy nem találták mellette a kalapját! Úgy sietett, és olyan dühös volt, hogy eszébe se jutott megállni, és kalapot tenni a fejére. Taylor…

Ned Beaumont lassan megcsóválta a fejét, és nagyon határozott hangon közbeszólt:

– Nem – jelentette ki. – Nem stimmel a dolog. Paulnak egyáltalán nem kellett volna megölnie Taylort, és nem is ölte volna meg. Fél kézzel is meg tudta volna fékezni. Ő sose veszti el a fejét verekedés közben. Én aztán tudom. Láttam verekedni, és magam is verekedtem már vele. Nem stimmel a dolog. – Összeszűkült a szeme, s a tekintete megkeményedett. – De tegyük fel, hogy megölte. Mármint véletlenül, noha még ezt se tudom elhinni. Mit vethet a szemére? Legfeljebb azt, hogy önvédelemből ölt!

A lány gúnyosan felkapta a fejét.

– Ha önvédelemből tette, miért hallgatta el?

Ned Beaumont-t ez sem rendítette meg.

– Mert feleségül akarja venni magát – adta meg a magyarázatot. – Csak önmagának ártana, ha beismerné, hogy ő ölte meg a bátyját, még akkor is, ha… – Elnevette magát. – Kezdek éppoly rosszhiszemű lenni, mint maga. A maga bátyját nem Paul ölte meg, Miss Henry!

A lány tekintete is megkeményedett, mint az előbb a férfié. Csak nézte Nedet, szó nélkül. Ned töprengő arcot vágott.

– Maga csak a következtetései alapján állítja olyan biztosan, mint amilyen biztos, hogy kétszer kettő az négy – idegesen mutatta is az ujjain –, hogy a bátyja azon az estén Paul után szaladt? – kérdezte.

– A következtetés is elég – makacskodott a lány. – Igenis utánaszaladt! Utána kellett szaladnia. Különben… különben mit keresett volna hajadonfőtt a China Streeten?

– Az apja látta, amikor a bátyja elrohant?

– Nem. Nem is tudott róla, míg hírül nem hozták, hogy…

Ned a szavába vágott:

– És ő is úgy vélekedik, mint maga?

– Kénytelen úgy vélekedni! – kiáltotta a lány. – Szó se lehet tévedésről! Kénytelen úgy vélekedni, még ha mondani nem is mondja; mint ahogy maga se tehet egyebet! – Már könnyes volt a szeme. – Ne akarja elhitetni velem, hogy magának más a véleménye, Mr. Beaumont! Fogalmam sincs róla, mennyit tudott eddig. Taylor holttestét maga találta meg. Nem tudom, mi egyebet talált még, de most már magának is be kell látnia, mi az igazság!

Ned Beaumont-nak remegni kezdett a keze.

Mélyebbre süppedt a fotelben, és gyorsan zsebre dugta mind a két kezét. Az arca nyugodt maradt, de a szája körül elmélyültek a merev vonások.

– Taylor holttestét csakugyan én találtam meg – mondta. – Senki nem volt a közelben. Egyebet nem találtam.

– De most igen! Megtudta az igazat – felelte a lány.

Ned szája dühösen megrándult a fekete bajusz alatt. A szeme haragtól izzott. Fojtott, éles, szándékosan sértő hangon válaszolt:

– Én csak azt tudom, hogy akárki ölte meg a bátyját, nagy szolgálatot tett vele a világnak!

A lány először borzadva dőlt hátra a fotelben, s a torkához kapott, de a következő pillanatban már el is tűnt arcáról a borzadály. Kiegyenesedett, és szánakozó pillantást vetett Nedre.

– Értem – mondta halkan. – Maga a barátja Paulnak. De azért ez fájt.

A férfi kicsit restelkedve lehajtotta a fejét.

– Ocsmányság volt ilyet mondanom – dünnyögte. – És ostobaság. – Savanyúan elmosolyodott. – Látja, igazam volt, amikor azt mondtam, hogy nem vagyok úriember. – Aztán az arcáról eltűnt a mosoly, a szeméből a restelkedés, s tiszta, határozott lett a tekintete. Nyugodt hangon folytatta: – Igaza van, amikor azt mondja, hogy a barátja vagyok Paulnak. És az is maradok… még akkor is, ha gyilkos.

A lány komolyan nézte egy darabig, aztán halk, színtelen hangon megszólalt:

– Szóval minden hiába? Azt hittem, ha feltárom maga előtt az igazságot… – Reménytelen mozdulatot tett – nemcsak a kezével, hanem a vállával és a fejével is —, és abbahagyta a mondatot.

A férfi lassan, tagadóan ingatta jobbra-balra a fejét.

A lány sóhajtott egyet, felállt, és a kezét nyújtotta.

– Sajnálom, és csalódott vagyok. De azért még nem muszáj, hogy ellenségek legyünk. Vagy igen?

Ned is felállt. Nem fogta meg a lány kezét.

– Énjének az a fele, amelyik Paul vesztére tört, és tör továbbra is, ellenségem.

A lány nem húzta vissza a kezét, hanem azt kérdezte:

– És a másik fele? Amelyiknek semmi köze ehhez az egészhez?

A férfi megfogta a feléje nyújtott kezet, és föléje hajolt.

4

Mikor Janet Henry elment, Ned Beaumont a telefonhoz lépett, és feltárcsázott egy számot.

– Hello! Itt Beaumont. Mr. Madvig bent van már?… Ha megjön, lenne szíves megmondani neki, hogy kerestem, és be fogok ugrani hozzá?… Igen. Köszönöm.

A karórájára pillantott. Pár perccel múlt egy. Szivarra gyújtott, leült az ablak elé, füstölt, és az utca túloldalán lévő öreg templomot bámulta. A szivarfüst szürke felhőkben kanyarodott vissza az ablaküvegről a feje fölé. Idegesen rágta a szivar szájában lévő végét. Tíz perc múlva megszólalt a telefon.

A készülékhez lépett.

– Hello!… Igen, Harry… Persze. Hol van most?… Úgyis be akarok menni a városba… Várjon meg ott… Fél óra múlva… Jó.

Bedobta a szivart a kandallóba, fejére tette a kalapját, belebújt a felöltőjébe és már ment is. Gyalog sétált el a legközelebbi vendéglőig, evett egy orosz salátát két zsemlével, ivott egy csésze kávét, aztán tovább gyalogolt a néhány utcával odébb lévő Majestic szállodáig – másodrangú szálloda volt –, és felvitette magát a liften a harmadik emeletre. A liftkezelő kis növésű kamasz volt, Nednek szólította őt, és megkérdezte, mi a tippje a harmadik futamra.

Ned Beaumont gondolkozott egy kicsit, aztán azt mondta:

– Alighanem Lord Byron fog nyerni.

– Remélem, téved – felelte a liftesfiú. – Én Orgonára fogadtam.

Ned Beaumont megvonta a vállát.

– Elképzelhető, hogy ő nyer, bár túlságosan meg van terhelve.

A 417. számú szoba elé érve bekopogott. Harry Sloss nyitott neki ajtót, ingujjban. Harmincöt év körüli, zömök, vállas, széles arcú, kopaszodó férfiú volt.

– Ez aztán a pontosság! Jöjjön be.

Mikor Sloss becsukta az ajtót, Ned Beaumont megkérdezte:

– Mi a probléma?

A zömök férfiú az ágyhoz sétált, és leült Aggodalmas képpel nézett Ned Beaumont-ra.

– Szerintem átkozottul szerencsétlen lépés volt, Ned.

– Micsoda?

– Az, hogy Ben elment azzal a sztorival a rendőrségre.

– Remek – felelte ingerülten Ned Beaumont. – Egyáltalán nem sürgős elárulnia, miről van szó, van időm bőven.

Sloss felemelte fakó bőrű lapátkezét.

– Egy pillanat, Ned. Rögtön mondom. Szóval, ide figyeljen. – Végigtapogatta a zsebeit, és elővett egy gyűrött csomag cigarettát. – Emlékszik arra az estére, amikor a Henry fiút kinyírták?

– Ühüm – dünnyögte közömbösen  Ned Beaumont.

– Emlékszik, hogy Ben meg én röviddel maga előtt érkeztünk a klubba?

– Igen.

– Nahát ide figyeljen: mi láttuk Pault meg a fiút, amint ott veszekedtek a fák alatt.

Ned Beaumont végigsimította hüvelykujja körmével bajsza egyik szárnyát. Amikor megszólalt, lassan beszélt, és zavart volt a képe.

– De hiszen én láttam, amikor kiszálltak a kocsiból a klub előtt… közvetlenül azután, hogy megtaláltam a holttestet… és maguk az ellenkező irányból jöttek. – Felemelte a mutatóujját. – És Paul akkor már a klubban volt.

Sloss erőteljesen bólogatott busa fejével.

– Úgy van, úgy van – felelte –, csakhogy mi eredetileg továbbmentünk a China Streeten, egészen Pinky Klein bárjáig, és azért fordultunk meg, és hajtottunk vissza a klubhoz, mert Pinky nem volt ott.

Ned Beaumont bólintott, hogy így már érti. –. Szóval, mit láttak?

– Láttuk, hogy Paul meg a fiú ott állnak a fák alatt, és veszekednek.

– Ezt akkor látták, amikor elrobogtak mellettük?

Sloss megint erőteljesen bólogatni kezdett.

– Sötét volt ott – emlékeztette Ned Beaumont. – Nem értem, hogy vehették ki az arcukat, ha csak elrobogtak mellettük. Talán lelassítottak? Vagy meg is álltak?

– Nem, nem álltunk meg, de Pault akárhol megismerném – erősködött Sloss.

– Az lehet. De honnan tudta, hogy a fiú van vele?

– Ő volt. Biztosan ő. Őt is elég jól láttuk.

– És azt is meg tudták állapítani, hogy veszekszenek? Mit ért ezen? Talán verekedtek?

– Nem, de pontosan úgy álltak ott, mint akik veszekszenek. Tudja, néha az emberek testtartásából is meg lehet állapítani, hogy veszekszenek.

Ned Beaumont elmosolyodott, de korántsem jókedvűen.

– Meg hát, ha valamelyik a másiknak a pofáján tapos. – A mosoly eltűnt az arcáról. – És ezzel a sztorival ment el Ben a rendőrségre?

– Igen. Nem tudom, hogy magától-e, vagy Farr kapott-e szimatot valahogy, és ő idézte be, de az biztos, hogy beköpte Farrnak a dolgot. Még tegnap.

– Maga honnan tudja, Harry?

– Onnan, hogy Farr már engem kerestet – felelte Sloss. – Ben nyilván elmesélte neki, hogy én is vele voltam, és Farr már üzent is, hogy keressem fel, de semmi kedvem hozzá. Nem akarok belekeveredni a dologba.

– Ezt remélem is, Harry – mondta Ned Beaumont. – De mit mond Farrnak, ha mégis elcsípi?

– Hacsak lehet, nem hagyom magam elcsípni. Ezért is akartam beszélni magával. – A torkát köszörülte, és megnyalta a szája szélét. – Gondoltam, nem ártana egy-két hétre eltűnnöm a városból, amíg elalszik az ügy, de hát ahhoz egy kis pénz kéne.

Ned Beaumont elmosolyodott, és tagadólag rázta meg a fejét.

– Én a maga helyében nem azt csinálnám – kezdte magyarázni a zömök férfiúnak. – Ha valóban szívességet akar tenni Paulnak, menjen el Farrhoz, és mondja meg neki, hogy nem ismerhetett rá arra a két emberre ott a fák alatt se maga, se más, aki a kocsijukban ült.

– Jó. akkor azt fogom csinálni – jelentette ki készségesen Sloss. – De ide figyeljen, Ned, valami hasznot azért nem ártana húznom a dologból. Végeredményben kockázatot vállalok, és… izé… tudja, hogy van az ilyesmi.

Ned Beaumont bólintott.

– Majd a választások után bedugjuk valami kényelmes állásba. Valami olyanba, ahol naponta legfeljebb egy órát kell töltenie.

– Az jó lenne… – Sloss hirtelen felállt. Zöld pettyes szürke szemével könyörögve nézett Beaumont-ra. – Elárulom magának, Ned, hogy istentelenül le vagyok égve. Nem lehetne inkább most kiutalni egy kis dohányt? Átkozottul jól jönne…

– Esetleg … Majd megbeszélem Paullal.

– Tegye azt, Ned. Aztán csöngessen fel.

– Természetesen. Viszlát.

5

Ned Beaumont a Majestic szállóból egyenest a városházára ment, az államügyész hivatalába, és bejelentette, hogy Mr. Farr-ral szeretne beszélni.

A holdvilágképű fiatalember, akivel óhaját közölte, eltűnt, de egy perc múlva már jött is vissza, bocsánatkérő ábrázattal.

– Sajnálom, Mr. Beaumont, de Mr. Farr házon kívül van.

– Mikor jön vissza?

– Nem tudom. Nem mondta meg a titkárjának.

– Akkor várok egy kicsit a dolgozószobájában. Hátha szerencsém lesz.

A holdvilágképű ifjú elállta az útját

– Sajnos, azt nem lehet…

Ned Beaumont legnyájasabb mosolyával mosolygott az ifjúra, és csöndesen megkérdezte:

– Nem szereti a munkahelyét, öcskös?

A fiatalember habozott, ideges lett, s végül is félreállt Ned Beaumont útjából. Ned végigment a belső folyosón, és kopogás nélkül benyitott az államügyész dolgozószobájának az ajtaján.

Farr felnézett az irományaiból, és talpra ugrott.

– Hát maga az? – kiáltotta. – Fene essen abba a fiúba! Semmit nem képes megjegyezni. Azt mondta, valami Mr. Bauman keres.

– Nem történt semmi – nyugtatta meg nyájasan Ned Beaumont. – Így is bejutottam.

Hagyta, hogy az államügyész lelkesen megrázza a kezét, és egy fotelhez vezesse. Mikor már ültek mind a ketten, szinte csak úgy mellékesen megkérdezte:

– Mi újság?

– Semmi. – Farr hátrabillentette a székét, s hüvelykujjait beakasztotta mellénye alsó zsebeibe. – Mindig csak az egyhangú rutinmunka, de isten a tudója, hogy ez is épp elég!

– Hogy megy a választási hadjárat?

– Mehetne jobban is. – Egy kis árnyék suhant át az államügyész harcias, pirospozsgás arcán. – De majd csak túl leszünk rajta valahogy…

Ned Beaumont hangja közömbös maradt.

– Mi a probléma?

– Hol ez, hol az. Mindig adódik valami. De hát ez valószínűleg együtt jár a politikával.

– Nem lehetnénk valamiben a segítségére? Mármint Paul vagy én? – kérdezte Ned Beaumont, s mikor Farr tagadóan rázta meg vörös sörényes fejét, rögtön feltette a következő kérdést: – Még mindig az a szóbeszéd zavarja, hogy Paulnak valami köze van Taylor Henry meggyilkolásához?

Farr szeme ijedten villant meg, ere csak egy pillanatra. Pislogni kezdett, és kihúzta magát a széken.

– Hát – kezdte óvatosan –, csakugyan sokaknak az a véleménye, hogy már régen világosságot kellett volna derítenünk arra a gyilkosságra. Ez az egyik legbosszantóbb dolog… talán a legeslegbosszantóbb.

– Előbbre jutottak valamivel, amióta utoljára beszélgettünk? Felmerült valami új adat?

Farr csak a fejét rázta. Gyanakvó volt a tekintete.

Ned Beaumont fagyosan mosolygott.

– Még mindig a kellő óvatossággal jár el?

Az államügyész nyugtalanul fészkelődött a székén.

– Természetesen, Ned.

Ned Beaumont helyeslően bólintott. Kajánul csillogott a szeme. Kétértelműén csengett a hangja.

– A Ben Ferris-féle bejelentés ügyében is?

Farr előreálló kis szája kinyílt, és becsukódott. Egymáshoz dörzsölte az ajkait. Meghökkenésében először kerekre nyílt a szeme, aztán teljesen kifejezéstelen lett.

– Nem tudom, van-e egyáltalában valami Ferris sztorijában, vagy nincs – felelte. – Szerintem aligha. Nem is tartottam érdemesnek, hogy említést tegyek róla magának, Ned.

Ned Beaumont gúnyosan nevetett.

– Tudja jól, hogy a világért se titkolnék el maga vagy Paul előtt semmi olyat, ami fontos – folytatta Farr. – Ennyire már igazán ismerhetnek.

– Amikor megismertük, még nem voltak rosszak az idegei – vágott vissza Ned Beaumont. – De hát ez most nem érdekes. Ha valóban el akarja csípni azt a fickót, aki, Ferris mellett ült a kocsiban, most elcsípheti a Majestic szállóban, a 417-es szobában.

Farr rámeredt a zöld írókészletre, a két ferdén álló töltőtoll közt repülőgéppel a kezében egyensúlyozó aktfigurára. Komor volt az arca. Nem felelt.

Ned Beaumont fanyar mosollyal az ajkán felállt.

– Paul mindig örül, ha kisegítheti valamelyik hívét a slamasztikából. Gondolja, hogy értelme lenne, ha hagyná lefogatni és elítéltetni magát Henry meggyilkolásáért?

Farr nem vette le a szemét a zöld írókészletről. Konokul csak ennyit mondott:

– Nem az én feladatom tanácsot adni Paulnak, hogy mit csináljon.

– Eltalálta! – kiáltott fel Ned Beaumont Áthajolt az íróasztalon, egészen az államügyész füléhez, és bizalmas hangon belesúgta: – Hadd áruljak el még valamit, ami ezzel szorosan összefügg. Az sem a maga feladata, hogy olyasmiket csináljon, amiket Paul egy világért sem tanácsolna magának.

Vigyorogva ment ki, de mikor az utcára ért, már nem vigyorgott

VIII. fejezet
A szakítás

1

Ned Beaumont benyitott egy ajtón, amelyen ez állt: East State Construction & Contracting Company, jó napot kívánt az íróasztalok mellett ülő két ifjú hölgynek, aztán végighaladt egy nagyobb helyiségen, ahol vagy fél tucat férfi ügyködött, nekik is köszönt, s végül benyitott egy Belépni tilos! felirattal ellátott ajtón. Egy négyzet alakú kis szobába jutott, ahol Paul Madvig üldögélt egy ütött-kopott íróasztal mögött, s azokat az iratokat tanulmányozta, amelyeket a háta mögött álló alacsony emberke helyezett tisztelettudóan elébe.

Madvig felnézett az iratokból.

– Hello, Ned! – Azzal félrelökte az előtte heverő papírokat, és odaszólt az emberkének: – Hozza vissza később ezt a szemetet!

– Parancsára, uram – felelte az emberke, s miközben összeszedte a papírokat, megkérdezte: – Hogy van, Mr. Beaumont? – aztán elhagyta a szobát.

– Úgy nézel ki, Ned, mintha egész éjszaka lumpoltál volna – jegyezte meg Madvig. – Mi bajod? Ülj már le!

Ned Beaumont levetette a felöltőjét, letette egy székre, rátette a kalapját, és elővett egy szivart.

– Nekem semmi. És nálad mi újság?

Azzal leült az ütött-kopott íróasztal egyik sarkára.

– Szeretném, ha elmennél M’Laughlinhez – felelte a szőke férfi. – Csak te tudsz bánni vele.

– Jó. Mi a probléma vele?

Madvig vágott egy grimaszt.

– Fene tudja! Azt hittem, már sikerült megnyernem magunknak, de úgy látszik, kettős játékot játszik.

Ned Beaumont sötét szeme komoran megvillant. Lenézett az asztal mögött ülő szőke férfira.

– Ejha! Ő is? – kérdezte.

Madvig gondolkozott egy pillanatig, aztán lassan, nyomatékosan megkérdezte:

– Mit akarsz ezzel mondani, Ned?

Ned Beaumont a kérdésre kérdéssel felelt:

– Talán úgy mennek a dolgok, ahogy szeretnéd?

Madvig türelmetlen mozdulattal vonta meg széles vállát, de a szeme továbbra is éberen figyelt.

– Azért olyan nagyon rosszul se mennek – felelte. – Szükség esetén M’Laughlin szavazói nélkül is megleszünk.

– Talán – keskenyedett el Ned Beaumont ajka. – De úgy mégse lehet győzni, hogy egyre több szavazót veszítünk. – Szája sarkába dugta a szivart, úgy folytatta: – Te is tudod, hogy korántsem állunk olyan jól, mint akár csak két héttel ezelőtt is álltunk.

Madvig elnézően mosolyogva pillantott az íróasztalán ülő emberre.

– Úristen, hogy szeretsz te lamentálni, Ned! Hát neked soha semmi se elég jó? – Nem várt választ, hanem nyugodtan folytatta: – Még nem vettem részt olyan választási hadjáratban, amelynek során néha ne úgy látszott volna, hogy megette a fene az egészet. Aztán mégse ette meg!

Ned Beaumont végre meggyújtotta a szivarját. Pöfékelt egyet, aztán azt mondta:

– Ez még nem jelenti azt, hogy sohase eszi meg. – Madvig mellének szegezte a szivart. – Ha Henry Taylor meggyilkolásának ügye nem tisztázódik azonnal, fölösleges gondot csinálnod magadnak a választási hadjárat miatt. Akárki nyeri meg, te mindenképpen alulmaradsz.

Madvig kék szeme elkomorult, de az arckifejezése nem változott. A hangja sem.

– Mit akarsz ezzel mondani, Ned?

– Az egész város azt hiszi, hogy te ölted meg Taylort.

– Igazán? – Madvig elgondolkozva megdörzsölte az állát. – Emiatt ugyan ne izgasd magad. Sok mindent meséltek már rólam.

Ned Beaumont bágyadtan elmosolyodott, és színlelt csodálkozással felkiáltott:

– Van valami, ami még nem történt meg veled! Villamosszékben is ültél már?

A szőke férfi elnevette magát.

– Nem, és azt hiszem, nem is fogok.

– Pedig jelenleg nem vagy messze tőle, Paul – jelentette ki csöndesen Ned Beaumont.

Madvig ismét elnevette magát.

– Jesszusom! – kiáltott fel gúnyosan.

Ned Beaumont megvonta a vállát.

– Nagyon sok a dolgod? – kérdezte. – Nem veszem túl sok idődet igénybe a badarságaimmal?

– Beszélj csak – felelte nyugodtan Madvig. – Még sose bántam meg, hogy meghallgattalak.

– Köszönöm, tábornokom. Tudod, miért vonakodik határozottan mellénk állni M’Laughlin?

Madvig tagadóan rázta a fejét.

– Mert azt hiszi, máris vesztettél – jelentette ki Ned Beaumont. – Mindenki tudja, hogy a rendőrség a kisujját se mozdította, hogy elkapja Taylor gyilkosát, és mindenki azt hiszi, hogy azért nem, mert te vagy az. M’Laughlin úgy gondolja, ez is elég ahhoz, hogy ezúttal alulmaradj a választásokon.

– Valóban? Azt hiszi, a választók jobban szeretnék, ha Shad intézné a város ügyeit, s nem én? Azt hiszi, hogy csak azért, mert gyilkossággal gyanúsítanak, máris rosszabb a reputációm, mint Shadé?

Ned Beaumont bosszúsan nézett a szőke férfira.

– Magadat csapod be, vagy engem próbálsz ugratni? Mi köze ehhez Shad reputációjának? Ő nem nyíltan támogatja a jelöltjeit. De te igen, és épp ezért a te jelöltjeidet tartják felelősnek azért, hogy semmi sem történt a gyilkosság ügyében.

Madvig az íróasztalra könyökölt, és a tenyerébe támasztotta az állát. Csinos, pirospozsgás arca teljesen nyugodt volt.

– Túl sokat beszéltünk arról, hogy mások mit gondolnak, Ned – jegyezte meg. – Beszéljünk végre arról is, hogy te mit gondolsz. A te véleményed is az, hogy máris vesztettem?

– Több mint valószínű – felelte Ned Beaumont csendesen, de meggyőződéssel. – S ha továbbra is tétlen maradsz, egészen biztos. – Elmosolyodott. – De a jelöltjeid valószínűleg győzni fognak.

– Ez magyarázatra szorul – jegyezte meg flegmatikusan Madvig.

Ned Beaumont előrehajolt, és szivarja hamuját gondosan az íróasztal mellett álló réz köpőcsészébe pöckölte. Aztán szenvtelenül kijelentette:

– Ejteni fognak, Paul.

– Igazán?

– Persze. Hagytad, hogy Shad a mögötted álló „csőcselék” zömét meghódítsa magának. Te ezen a választáson a „jobb elemekre”, a tiszteletre méltó polgárokra számítasz. Márpedig ezek kezdenek nyugtalankodni. Mi akadályozza a jelöltjeidet abban, hogy egy nagy színjátékot rendezzenek, s téged gyilkosságért lefogassanak? A tiszteletre méltó polgárok – lelkesedésükben, hogy feddhetetlen jellemű köztisztviselőiknek van bátorságuk saját elismert pártvezérüket is dutyiba dugni, ha áthágja a törvényt – egymást halálra taposva sietnek majd leadni szavazataikat a hősökre, hogy újabb négy esztendeig ők intézzék a város ügyeit. Nem is nagyon hibáztathatod érte a párthíveidet. Tudják, hogy ha ekként cselekszenek, maradhatnak, ahol vannak, ha meg nem, mehetnek a fenébe.

Madvig elvette a tenyerét az álla alól.

– Vagyis te nem nagyon számítasz párthíveink lojalitására, Ned? – kérdezte.

Ned Beaumont elmosolyodott.

– Korántsem annyira, mint te – felelte. Aztán eltűnt az arcáról a mosoly. – Nem rémeket látok, Paul. Ma délután elmentem Farrnoz. Kénytelen voltam szinte erőszakkal rátörni az ajtót, el akart bújni előlem. Azt állította, hogy nem folytatott nyomozást a gyilkosság ügyében. Megpróbálta eltitkolni előlem, mit derített ki. S a végén egyszerűen nem volt hajlandó tárgyalni velem. – Megvetően elhúzta a száját. – Farr! Az a fickó, akit eddig az ujjam köré tudtam csavarni!

– Ugyan, ez csak Farr – kezdte Madvig.

Ned Beaumont a szavába vágott.

– Csak Farr, de éppen ez az intő jel! Rutledge, Brody, sőt Rainey is képes önmagától is ellened fordulni, de ha Farr tesz ilyet, holtbiztos, hogy tudja: nincs egyedül. – Bosszúsan nézett a szőke férfi merev arcába. – Nem muszáj mindig hinned nekem, Paul.

Madvig hanyagul legyintett a kezével.

– Ha már nem hiszek, megmondom – felelte. – Miért jártál Farrnál?

– Harry Sloss hívott fel ma. Úgy látszik, ő meg Ben Ferris láttak, hogy a gyilkosság estéjén vitatkoztál Taylorral a China Streeten. Legalábbis ezt állítják. – Ned Beaumont kifejezéstelen tekintettel nézett a szőke férfi arcába, a hangja száraz volt. – Ben elment Farrhoz, és elmondta neki. Harry azt akarta, hogy vesztegessem meg, hogy ő ne menjen el. Tehát a klubod tagjai közül néhányan már sejtik, honnan fúj a szél. Farron egy idő óta már látom, hogy kezdi elveszteni az idegeit, elmentem hát hozzá, megnézni, hogy ezek után milyen állapotban van.

Madvig bólintott

– Biztos vagy benne, hogy hátba akar döfni?

– Igen.

Madvig fölkelt a székéből, és az ablakhoz lépett. Körülbelül három percig állt ott zsebre dugott kézzel, s nézett kifelé az utcára. Ned Beaumont meg, aki még mindig az íróasztal sarkán ült, és szivarozott, a szőke férfi széles hátát nézte. Aztán Madvig egyszerre csak megszólalt, de nem nézett hátra.

– Mit mondtál Harrynak?

– Kitérő választ adtam neki.

Madvig eljött az ablaktól, visszatért az íróasztalához, de nem ült le. Az arca vörösebb volt ugyan, de más változást nem lehetett észrevenni rajta. Nyugodt volt a hangja is.

– Szerinted mit kellene tennünk?

– Sloss dolgában? Semmit. A másik hülye már úgyis járt Farrnál, mindegy, hogy Sloss mit csinál.

– Nem erre gondoltam. Általában mit kellene tennünk?

Ned Beaumont a köpőcsészébe hajította a szivart.

– Már mondtam. Ha Taylor Henry meggyilkolásának ügye nem tisztázódik azonnal, bukott ember vagy. Ez a lényeg. Csak ezzel érdemes foglalkozni.

Madvig levette a tekintetét Ned Beaumont-ról. A szemközti falat kezdte nézni. Telt ajkait összeszorította. Verítékcseppek jelentek meg a halántékán. Mélyről szakadt fel a hang a melléből:

– Az nem megy. Találj ki valami egyebet.

Ned Beaumont-nak megremegett az orrcimpája, szemének irisze majdnem olyan sötét lett, mint a szembogara.

– Egyéb lehetőség nincs, Paul. Minden egyéb próbálkozás csak Shadnek, Farrnak meg a bandájuknak a malmára hajtja a vizet, s ők mind a ketten a vesztedet akarják.

– Valami kiútnak csak kell lennie, Ned – felelte kicsit rekedten Madvig. – Gondolkozz!

Ned Beaumont leugrott az asztal sarkáról, és odaállt a szőke férfi elé.

– Nincs. Ez az egyetlen lehetőség! Vállalnod kell az ügy tisztázását, akár tetszik, akar nem, különben én vállalom helyetted.

Madvig erélyesen megrázta a fejét.

– Ne! Ne üsd bele az orrod!

– Erre még a te kedvedért sem vagyok hajlandó, Paul – felelte Ned Beaumont.

Erre Madvig egyenesen a szemébe nézett, és halkan azt sziszegte:

– Taylort én öltem meg, Ned!

Ned Beaumont mély lélegzetet vett, aztán sóhajtott egyet.

Madvig Ned vállára tette a kezét. Amikor megszólalt, rekedt volt a hangja. Hadarva beszélt.

– Véletlenül történt, Ned. Amikor eljöttem tőlük, utánam szaladt az utcán egy sétabottal, ami éppen a keze ügyébe esett. Előzőleg… volt egy kis vitánk, s amikor utolért… meg akart ütni a bottal. Nem is tudom, hogy történt, de mikor kicsavartam a kezéből, megütöttem vele a fején… nem erősen… nem, nem lehetett erős az ütés… de így is hanyatt esett… és beleverte a fejét a járda szélébe…

Ned Beaumont bólintott Hirtelen teljesen kifejezéstelen lett az arca, de feszülten figyelte Madvig minden szavát. A hangja fakó volt.

– Mi lett a bottal?

– A felöltőm alá dugtam, hazavittem és elégettem. Mikor láttam, hogy Taylor halott, elindultam a klubba, s útközben vettem észre, hogy a bot a kezemben van. Bedugtam a felöltőm alá, s később elégettem.

– Milyen bot volt?

– Durván faragott, barna, jó nehéz.

– És mi lett Taylor kalapjával?

– Azt nem tudom, Ned. Nyílván leesett a fejéről, aztán felszedte valaki.

– Volt egyáltalán kalap a fején?

– Igen, persze.

Ned Beaumont végigsimította a körmével a bajsza egyik szárnyát.

– Emlékszel rá: csakugyan elrobogott mellettetek Sloss és Ferris kocsija?

– Nem emlékszem – rázta a fejét Madvig. – De nincs kizárva.

Ned Beaumont komor pillantást vetett a szőke férfira.

– Alaposan eltoltad a dolgot azzal, hogy elhoztad és elégetted azt a botot, aztán hallgattál róla – dörmögte. – Cáfolhatatlan bizonyítékod lenne rá, hogy önvédelemből tetted, amit tettél.

– Tudom, de nem akartam bevallani, hogy én tettem, Ned – felelte rekedten Madvig. – Életemben nem vágytam úgy semmire, mint Janetre, és ugyan mennyi esélyem lett volna a kezére, ha bevallom? Még akkor is, ha véletlenül történt!

Ned Beaumont az arcába nevetett Madvignak. Halkan, keserűen.

– Több, mint amennyi most van – hangzott a válasza.

Madvig csodálkozva nézett rá, de nem szólt semmit.

Ned Beaumont folytatta:

– Kezdettől fogva az volt a véleménye, hogy te ölted meg a bátyját. Gyűlöl. Minden erejével azon volt, hogy villamosszékbe juttasson. Elsősorban ő a felelős azért, hogy rád irányult a gyanú: névtelen leveleket küldött mindenkinek, aki valamiképpen érdekelt lehet a dologban, ö fordította ellened Opalt. Ma délelőtt hozzám is eljött, a lakásomra, hogy mindezt elmondja, és megpróbáljon engem is ellened fordítani, ő…

– Elég! – vágott a szavába Madvig. A nagydarab szőke férfi kék szeme fagyos tekintettel meredt Beaumont-ra. – Mi ez, Ned? Magadnak akarod őt megkaparintani? Vagy talán… – Megvető pillantással elhallgatott. – Különben mindegy. – Hüvelykujjával az ajtó felé bökött:

– Mars ki, szemét alak! Végeztünk egymással!

– Megyek, de előbb elmondom, amit mondani akarok – felelte Ned Beaumont.

– Akkor mész, amikor parancsolom! – reccsent rá Madvig. – Úgysem hiszem el egyetlen szavadat sem. Amit eddig mondtál, azt se hiszem el. Soha nem is fogom.

– Oké – felelte Ned Beaumont. Fogta a kalapját meg a felöltőjét, és kiment.

2

Ned Beaumont hazament. Sápadt volt és gondterhelt. Kitett maga mellé az asztalra egy üveg Bourbon whiskyt meg egy poharat, és belerogyott az öblös piros fotelbe. De nem ivott. Rosszkedvűen nézegette lábán a fekete cipőt, és a körmét rágta. Megszólalt a telefon. Nem vette fel a kagylót. Lassan bealkonyodott Már majdnem sötét volt a szobában, amikor felállt, a telefonhoz lépett, és feltárcsázott egy számot.

– Hello! Miss Henryvel szeretnék beszélni, kérem. – Egy kis szünet következett, ezalatt hang nélkül fütyörészett, aztán beszélni kezdett – Hello! Miss Henry?… Igen… Voltam Paulnál, és elmondtam neki mindent az ügyről is, magáról is… Igen, és magának volt igaza. Úgy viselkedett, ahogy maga előre megjósolta. – Nevetett. – De igen, megjósolta. Maga előre tudta, hogy hazugnak fog nevezni, nem lesz hajlandó végighallgatni, és ajtót fog mutatni. Pontosan ez történt… Nem, nem, így van ez rendjén! Előbb-utóbb meg kellett történnie… Nem, igazán… Bizony, alighanem véglegesen. Olyasmik hangzottak el, amiket nem lehet könnyen elfelejteni… Igen, azt hiszem, egész este… Remek… Értem… Akkor viszlát.

Ekkor töltött végre magának egy pohár whiskyt, és megitta. Aztán bement a már sötét hálószobába, beállította nyolc órára áz ébresztőórát, és ruhástul hanyatt vetette magát az ágyon. Egy darabig a mennyezetet bámulta, aztán elaludt, s szaggatottan lélegezve aludt, amíg meg nem szólalt az ébresztőóra.

Nagy nehezen föltápászkodott az ágyról, villanyt gyújtott, bement a fürdőszobába, megmosta az arcát meg a kezét, tiszta inget vett fel, aztán begyújtott a nappaliban a kandallóba. Janet Henry megérkezéséig újságot olvasott.

A leány izgatott volt. Noha azonnal bizonygatni kezdte Ned Beaumont-nak, hogy igazán nem tudhatta előre, mi lesz a következménye, ha Ned beszámol Paulnak az ő látogatásáról, és ilyesmire igazán nem számított, diadalmasan csillogott a szeme, és az ajka is önkéntelenül mosolyra húzódott, miközben megformálta a mentegetődző szavakat.

– Nem érdekes – jelentette ki Ned Beaumont – Akkor is el kellett volna mondanom neki, ha tudom, mi lesz belőle. Azt hiszem, tulajdonképpen tudtam is. Előfordul az ilyesmi. És ha maga megjósolta volna is, hogy ez fog történni, csak felszólításnak tekintettem volna, hogy minél hamarabb cselekedjem.

A lány mind a két kezét odanyújtotta Ned Beaumont-nak.

– Úgy örülök – jelentette ki. – Hazudnék, ha az ellenkezőjét állítanám.

– Én sajnálom, hogy ez lett a vége – felelte a férfi, és megfogta a lány kezeit –, mégse tettem volna egy lépést se, hogy elkerüljem.

– Most már maga is tudja, hogy igazam van – mondta a leány. – Ő ölte meg Taylort! – De kérdő volt a tekintete.

A férfi bólintott.

– Azt mondta, hogy ő.

– Akkor hát segít nekem? – kérdezte Janet. Megszorította a férfi kezeit és közelebb lépett hozzá.

A férfi nem felelt azonnal. Komor pillantást vetett a lány mohó arcára.

– Jogos önvédelem volt. Vagy véletlen – jegyezte meg nyomatékosan. – Nem tehetem…

– Gyilkosság volt! – kiáltotta a lány. – Persze hogy kénytelen önvédelemnek beállítani! – Türelmetlenül megrázta a fejét. – De még ha önvédelemből vagy véletlenül tette is, nem köteles-e vajon ő is éppúgy bíróság elé állni, és bebizonyítani, amit állít, mint akárki más?

– Túlságosan sokáig várt vele. Ellene szólna, hogy egy hónapig hallgatott.

– Na és ez kinek a hibája? – kérdezte a leány. – Maga elhiszi, hogy ennyi ideig hallgatott volna, ha valóban önvédelemről lenne szó?

A férfi lassan, nyomatékosan bólintott.

– Elhiszem. Maga miatt nem beszélt. Szerelmes magába. Nem akarta, hogy megtudja, hogy ő ölte meg a bátyját.

– Csakhogy tudom! – kiáltotta dühösen a lány. – És gondom lesz rá, hogy mindenki megtudja!

A férfi könnyedén megvonta a vállát. Gondterhelt volt az arca.

– Szóval nem segít nekem? – kérdezte a lány.

– Nem.

– Miért nem? Hiszen összeveszett vele!

– Én elhiszem, hogy úgy történt, ahogy elmondta. De tudom, hogy ennyi idő után már nehezen hitethetné el a bírósággal is. Végeztünk ugyan egymással, de tönkretenni nem akarom. – Megnedvesítette a nyelvével az ajkát. – Hagyja békén maga is. Valószínű, hogy tönkreteszik a maga vagy az én segítségem nélkül is.

– Nem – jelentette ki a lány –, nem hagyom békén, amíg meg nem kapja megérdemelt büntetését! – Visszafogta a lélegzetét, és elsötétült a tekintete. – Ha olyan nagyon hisz neki, miért tartja kockázatosnak bizonyítékot keresni rá, hogy nem hazudott magának?

– Mire gondol? – kérdezte óvatosan Ned.

– Hajlandó segíteni nekem bebizonyítani az igazságot, akár hazudik Paul, akár nem? Mert kell lennie valahol valamiféle konkrét bizonyítéknak, amit meg lehet találni. Ha igazán hinne neki, nem félne segíteni megkeresni ezt a bizonyítékot.

A férfi egy darabig figyelmesen tanulmányozta a leány arcát, aztán megkérdezte:

– Ha segítek, és csakugyan megtaláljuk a konkrét bizonyítékot, megígéri, hogy belenyugszik, akármit bizonyít?

– Igen – felelte készségesen a leány –, ha maga is megígéri ugyanezt.

– És azt is megígéri, hogy titokban tartja, akármilyen felfedezésre jutunk, amíg be nem fejezzük a munkát… azaz meg nem találjuk a konkrét bizonyítékot… és hogy nem használja fel Paul ellen, amit találunk, amíg mindent biztosan nem tudunk?

– Igen.

– Akkor áll az alku – felelte Ned Beaumont.

A leánynak könnyes lett a szeme, és boldogan felzokogott.

– Üljön le – mondta Ned. Az arca kemény volt, a hangja parancsoló. – Meg kell állapodnunk valamiféle haditervben. Hallott felőle, amióta összevesztem vele, vagyis a délután vagy az este folyamán?

– Nem.

– Akkor nem tudhatjuk, hogy viszonyul magához a történtek után. Az is elképzelhető, hogy később rájött, hogy igazam volt. Ez nem változtatna ugyan a kettőnk jelenlegi viszonyán – végeztünk egymással –, de akkor is minél hamarább meg kell tudnunk. – A leány lábára bámult, és a hüvelykujja körmével végigsimított a bajuszán. – Meg kell várnia, amíg ő jelentkezik. Nem engedheti meg magának, hogy maga keresse őt. Ha kétségei vannak magát illetően, ez azonnali elhatározásra késztetné. Maga mennyire érzi magát biztosnak benne?

A lány az asztal mellett ült egy fotelben.

– Amennyire biztos csak lehet egy nő egy férfiban – felelte. Zavart kis nevetést hallatott. – Tudom, hogy ostobán hangzik… de biztos vagyok benne, Mr. Beaumont.

A férfi bólintott.

– Akkor valószínűleg így is van, de nem ártana, ha holnapra minden kétséget kizáróan tudnánk. Megpróbálta már kifaggatni?

– Még nem… Még vártam…

– Nos, erre pillanatnyilag nincs is szükség. Akármennyire biztos is benne, most óvatosnak kell lennie. Van valami, amit sikerült megtudnia, de nekem még nem említett?

– Nincs – rázta meg a fejét a leány. – Nem nagyon tudtam, hogy fogjak hozzá. Ezért is akartam magával olyan nagyon…

A férfi ismét a szavába vágott:

– Arra még nem gondolt, hogy esetleg fel kellene fogadnia egy magándetektívet?

– De igen, csak nem mertem. Attól tartottam, hogy olyasvalakihez találok fordulni, aki elárul Paulnak. Fogalmam sem volt róla, kiben bízhatnék meg.

– Én ismerek egy használható magándetektívet. – Beleszántott az ujjaival fekete hajába. – Jelenleg két olyan dolog van, amit magának kellene kiderítenie, ha ugyan nem nézett máris utána. Az egyik: hiányzik-e valamelyik a bátyja kalapjai közül? Paul azt mondja, hogy volt kalap a fején… Amikor én rátaláltam, nyoma sem volt a közelében semmiféle kalapnak. Próbálja megtudni, hány kalapja volt Taylornak, és megvan-e mind, kivéve persze azt – s egy kis mosoly jelent meg a szája sarkában –, amelyet én vettem kölcsön.

A leány nem figyelt fel a mosolyára. Csak a fejét rázta, és kicsit csüggedten tárta szét a kezeit.

– Ezt nem tudom megállapítani – felelte. – Már elég régen túladtunk Taylor minden holmiján, és nem hiszem, hogy bárki pontosan tudná, hogy egyáltalán mije volt.

Ned Beaumont megvonta a vállát.

– Nem is igen számítottam rá, hogy ezen a nyomon elindulhatunk – jegyezte meg. – A másik, ami érdekel, egy sétabot. Nem hiányzik-e valamelyikük – Taylor vagy az apja – sétabotjai közül egy, nevezetesen egy durván faragott, barna, súlyos darab.

– Az csakis az apámé lehet – jelentette ki buzgón a lány –, és úgy emlékszem, megvan.

– Ellenőrizze. – Ned a hüvelykujja körmét kezdte rágni. – Ennyi feladat elég is magának holnapig. Meg talán azt is feladatnak tekinthetjük, hogy meg kell állapítania, hogyan viszonylik magához Paul.

– Az a sétabot miért érdekes? – kérdezte izgatottan a lány, amikor felállt.

– Paul azt mondja, hogy a maga bátyja azzal támadott rá, és ő azzal ütötte meg Taylort véletlenül, amikor kicsavarta a kezéből. De azt állítja, hogy a botot elvitte, és elégette.

– Márpedig én biztos vagyok benne, hogy apa valamennyi sétabotja megvan! – kiáltott fel a lány. Falfehér lett, s kerekre nyílt a szeme.

– Taylornak nem volt sétabotja?

– Csak egy ezüst fogantyús fekete. – A lány a férfi csuklójára tette a kezét. – Ha valamennyi bot megvan, az azt jelenti, hogy…

– Esetleg jelenthet valamit – felelte a férfi, és ő meg a lány kezére térte a kezét. – De aztán semmi stikli! – figyelmeztette.

– Nem lesz – ígérte a lány. – Ha tudná, milyen boldog vagyok, hogy segít nekem, s hogy mennyire vágytam erre a segítségre, azt is tudná, hogy bízhat bennem.

– Remélem is, hogy bízhatok – felelte Ned Beaumont, és levette a kezét a leányéról.

3

Mikor Ned Beaumont magára maradt, egy darabig fel-alá járkált a szobában. Arca fáradt volt, de a szeme csillogott, öt perccel háromnegyed tíz előtt az órájára pillantott, belebújt a felöltőjébe, és elindult a Majestic szállóba. Harry Sloss nem volt otthon. Erre beült egy taxiba, és a West Road Innbe vitette magát.

A West Road Inn kocka alakú fehér épület volt – a sötétben persze szürkének látszott – az országút menti fák közt, mintegy három mérföldre a város határától. Földszintje fényesen ki volt világítva, s vagy fél tucat autó állt előtte. Még néhány az épülettől balra, egy hosszú, sötét színben parkolt.

Ned Beaumont ismerősként bólintott a portásnak, s belépett a tágas étterembe, ahol egy háromtagú zenekar igyekezett minél nagyobb zajt csapni, s vagy négy-öt pár táncolt. Ned végigment az asztalok közt a táncparkett mellett, és megállt a terem sarkában, a bárpult előtt. Senki más nem volt a pultnál.

A borvirágos orrú, kövér csapos lelkesen üdvözölte:

– ‘stét, Ned! Ritkán látjuk mostanában.

– Hello, Jimmy! El voltam foglalva. Egy Manhattant!

A csapos azonnal keverni kezdte a koktélt. A zenekar befejezte a számot. Hirtelen rikácsolni kezdett egy éles, dühös női hang:

– Nem vagyok hajlandó egy levegőt szívni ezzel a csirkefogó Beaumont-nal!

Ned Beaumont megfordult, s a pultnak támaszkodott. A csapos kezében megállt a koktélkeverő, s ő maga is mozdulatlanná dermedt.

Lee Wilshire állt a táncparkett közepén, s dühösen meredt Ned Beaumont-ra. Egyik keze egy kövér fiatalember karján pihent, akin kicsit túlságosan feszült a sötétkék öltöny. Ő is Ned Beaumont-ra nézett, meglehetősen bambán.

– Az egy aljas gazember! – rikoltozott tovább a lány. – Ha nem dobja ki azonnal én megyek el!

Néma csend lett a helyiségben. Mindenki feszülten figyelt.

A fiatalember elpirult. Megpróbált fenyegető képet vágni, de csak még zavartabbnak látszott tőle.

A lány folytatta:

– Ha maga nem mer, én megyek oda hozzá, és pofozom fel!

Ned Beaumont elmosolyodott.

– Hello, Lee! Találkozott Bernie-vel, amióta kiszabadult szegény?

Lee mondott egy cifrát, és dühösen nekiindult.

A kövér fiatalember utánakapott, és megállította.

– Majd én elintézem ezt a csirkefogót – mondta. Megigazította a gallérját, rántott egyet a zakója elején, peckesen végigsétált a táncparketten, és odaállt Ned Beaumont elé.

– Mi ez? – kérdezte. – Hogy jut eszébe így beszélni a kis hölggyel?

Ned Beaumont komor pillantást vetett a fiatalemberre, felemelte a jobb karját, és tenyerét felfelé fordítva a bárpultra tette a kezét.

– Adj csak ide valamit, Jimmy, amivel kupán vághatom! Semmi kedvem bepiszkítani a kezem.

A csapos keze már el is tűnt a bárpult alatt. Előszedett egy rövid gumibotot, és Ned Beaumont tenyerébe tette. Ned Beaumont egyelőre nem markolta meg, csak annyit mondott:

– Sokféle névvel illették már azt a hölgyet Az a fickó például, akivel utoljára láttam együtt, ostoba libának nevezte.

A fiatalember kihúzta magát, és lopva körülnézett Aztán így felelt:

– Nem fogom magát elfelejteni! Találkozunk még négyszemközt is! – Azzal sarkon fordult, és odaszólt Lee Wilshire-nek:

– Gyere, menjünk ebből a lebujból!

– Rajta! Menjen csak! – felelte gyűlölködve a lány. – Rohadjak meg, ha magával megyek! Hányingerem van magától!

Megjelent egy zömök, arany fogsorú férfiú.

– Ki innen mind a ketten! Tűnés! – szólt rájuk.

Ned Beaumont elnevette magát.

– A… izé… a kis hölgy velem van, Corky.

– Helyes – felelte Corky, s a fiatalember felé fordult: – Kifelé, nyavalyás!

A fiatalember eliszkolt.

Lee Wilshire visszament az asztalához. Leült, két ökle közé szorította a fejét, és az abroszra meredt.

Ned Beaumont leült szemközt vele. Odaszólt a pincérnek:

– Jimmy már kevert nekem egy Manhattant. És szeretnék enni is valamit. Maga vacsorázott már, Lee?

– Igen – felelte a lány, de nem nézett fel. – Csak egy Silver-fizzt kérek.

– Remek – mondta Ned Beaumont. – Én viszont kérek egy gombás bifszteket, zöldséggel, feltéve, hogy Tommy nem csak konzervzöldséget tud adni, hozzá paradicsomsalátát Roquefort-mártással, és egy kávét.

Mikor a pincér eltűnt, Lee keserűen kijelentette:

– Minden férfi gyáva. Egytől egyig. Ezt a dagadt állatot! – És elkezdett csöndesen sírni.

– Hátha maga választja meg rosszul a partnereit? – vetette fel Ned Beaumont.

– Még maga mer beszélni? – nézett fel dühösen a lány. – Az után, hogy olyan aljas módon kitolt velem?

– Nem toltam én ki magával sehogy – tiltakozott Ned. – Nem én tehetek róla, hogy Bernie kénytelen volt eladni a maga ékszereit, hogy megfizethesse, amivel meglépett előlem.

A zenekar ismét játszani kezdett

– Persze. A férfiak soha semmiről se tehetnek – felelte panaszosan a lány. – Táncoljunk!

– Örömmel – felelte Ned Beaumont, de lelkesedésnek nyoma sem volt a hangjában.

Mire visszatértek az asztalukhoz, már várta őket a koktél meg a fizz.

– Mit csinál mostanában Bernie? – kérdezte Ned, miután ittak egyet.

– Nem tudom. Amióta kiszabadult, nem láttam, és nem is akarom látni. Az is klassz alak! Milyen pechem volt az idén! Ő, Taylor, meg ez a dagadt!

– Taylor Henry? – kérdezte Ned.

– Az hát, bár vele nem sokszor voltam együtt – sietett kijelenteni a lány –, mert akkor még Bernie-vel jártam.

Ned Beaumont előbb végzett a koktéljával, csak aztán kérdezte meg:

– Szóval maga is azok közé a lányok közé tartozott, akik feljárogattak hozzá a Charter Streetre?

– Igen – felelte a lány, s gyanakvó pillantást vetett Nedre.

A férfi azt mondta:

– Azt hiszem, nem ártana innunk még egyet.

Mialatt odahívta a pincért, és megrendelte az italokat, a lány bepúderozta az arcát.

4

Ned Beaumont arra ébredt, hogy szól a bejárati csengő. Álmosan kikászálódott az ágyból, köhögött egy keveset, felvette a háziköntösét, és papucsba bújt. Az ébresztőórán néhány perccel múlt kilenc. Aztán ajtót nyitott.

Janet Henry lépett be mentegetődzve.

– Tudom, hogy borzasztóan korán van, de egyszerűen képtelen voltam tovább várni. Az éjjel többször is próbáltam telefonon elérni, és jóformán szemhunyásnyit sem aludtam, hogy nem sikerült. Apának valamennyi sétabotja megvan! Ebből is láthatja, hogy Paul hazudott!

– Van köztük egy durván faragott, barna, nehéz bot is?

– Igen, Sawbridge őrnagy hozta neki Skóciából. Sose használja, de ott van! – Diadalmasan mosolygott Ned Beaumont-ra.

A férfi álmosan pislogott, és beletúrt kócos hajába.

– Akkor hát Paul csakugyan hazudott – állapította meg.

– És – folytatta vidáman a lány – amikor az este hazamentem, ott volt nálunk!

– Paul?

– Igen. És megkérte a kezemet.

Ned Beaumont szeméből kiment az álom.

– Említette, hogy összevesztünk?

– Egyetlen szóval sem.

– És maga mit felelt, amikor megkérte a kezét?

– Azt, hogy úgy érzem, még túl közel vagyunk Taylor halálához, semhogy akár csak ígéretet is tudnék tenni neki, de azt egy szóval sem mondom, hogy később nem térhetünk vissza a dologra. Szóval, azt hiszem, sikerült valami megállapodásfélére jutnunk, ahogy mondani szokták.

A férfi kíváncsian nézte a lányt.

Annak meg lehervadt az arcáról a vidámság. A férfi karjára tette a kezét, s kicsit megtört hangon folytatta.

– Könyörgök, ne tartson szívtelennek – kezdte –, de… Ó, úgy szeretném, ha… sikerülne, amit elhatároztunk, hogy semmi egyéb… igen… semmi egyéb nem fontos.

A férfi megnedvesítette a nyelvével az ajkát, és komolyan, csendesen megjegyezte:

– Szép kis pácban lenne Paul, ha maga véletlenül úgy szerette volna, mint ahogy gyűlöli.

A leány toporzékolni kezdett.

– Ne mondjon ilyeneket! Soha többé nem akarok ilyet hallani!

Ned idegesen összeráncolta a homlokát, és összeszorította az ajkát.

A lány bűnbánó hangon hozzátette:

– Ne haragudjon. Nem bírom elviselni.

– Bocsánat – mondta a férfi. – Reggelizett már?

– Nem. Siettem, hogy minél hamarabb elmondjam magának, amit megtudtam.

– Remek. Akkor most velem fog reggelizni. Mit parancsol? – S már ment is a telefonhoz.

Miután megrendelte a reggelit, bement a fürdőszobába, fogat mosott, megmosakodott, és megfésülködött. Mire visszatért a nappaliba, a lány már levetette a kalapját, kabátját, a kandalló mellett állt, és cigarettázott. Éppen mondani akart valamit, amikor megszólalt a telefon.

Ned felvette a kagylót.

– Hello?… Igen, Harry, arra jártam, de maga nem volt otthon… Szerettem volna megkérdezni valamit arról… tudja… arról a fickóról, akit azon az estén Paullal látott. Volt kalap a fején?… Volt? Biztos?… És sétabot volt nála? Oké… Nem, Paullal nem sikerült semmire se jutnom az ügyben, Harry. Jobb lesz, ha személyesen, beszél vele… Igen… Viszlát…

Janet kérdő pillantást vetett rá, mikor felállt a telefon mellől.

– Ez az egyik a két alak közül – magyarázta Ned –, akik akkor este állítólag látták Pault meg a maga bátyját az utcán tárgyalni. Azt mondja, hogy a kalapot látta, de a botot nem. De hát sötét volt, s a két fickó kocsin robogott el mellettük. Nem mernék fogadni rá, hogy tisztán láttak bármit is.

– Miért érdekli annyira az a kalap? Olyan fontos?

A férfi megvonta a vállát

– Nem tudom. Én csak műkedvelő detektív vagyok, de úgy érzem, az a kalap így vagy úgy, de fontos lehet.

– Megtudott valamit tegnap este óta?

– Nem. Az éjszaka egy részét azzal töltöttem, hogy italokat fizettem egy lánynak, akivel Taylor hetyegett, de nem tudtam meg tőle semmit.

– Ismerem azt a lányt? – kérdezte Janet.

Ned tagadólag rázta a fejét, aztán éles pillantást vetett Janetre.

– Nem Opal volt, ha ezt akarta kérdezni.

– Nem gondolja, hogy… tőle… tőle esetleg kaphatnánk valami útbaigazítást?

– Opaltól? Nem… Szentül hiszi ugyan, hogy Taylort az apja, vagyis Paul ölte meg, de azt hiszi, hogy őmiatta. Nem attól esett pánikba, hogy tud valamit… valamit, amit senki más nem tud… hanem a maga leveleitől, az Observer-től meg az efféléktől.

Janet Henry bólintott ugyan, de látszott rajta, hogy nincs meggyőzve.

Behozták a reggelijüket.

Miközben ettek, ismét megszólalt a telefon. Ned Beaumont a készülékhez lépett, és felvette a kagylót.

– Hello!… Igen, Mama… Micsoda? – Néhány másodpercig komoran figyelt, aztán azt mondta: – Nem sokat tehet, azon kívül, hogy hagyja a csudába az egészet. Nem hiszem, hogy ártana… Nem, nem tudom, hol van… Nem hiszem, hogy találkozom vele… Ne nyugtalankodjon, Mama, rendbe jön a dolog… Persze, persze… Viszlát. – Mosolyogva tért vissza az asztalhoz. – Farr pontosan ugyanarra a gondolatra jutott, mint az imént maga – mondta, mikor leült. – Paul anyja telefonált. Megjelent náluk az államügyészség egyik embere, hogy kihallgassa Opalt. – Gúnyos fény csillogott a szemében. – A lánnyal ugyan nem sokra mennek, de Paul körül kezd szorulni a hurok.

– Miért hívta fel magát az anyja?

– Mert Paul nincs otthon, és nem tudja, hol keresse.

– Hát ő nem tudja, hogy maga meg Paul összevesztek?

– Úgy látszik, nem. – Letette a villát. – Ide figyeljen! Biztos benne, hogy a végére akar járni ennek az ügynek?

– Életemben nem voltam még ilyen biztos semmiben – felelte Janet.

Ned Beaumont keserűen felnevetett.

– Majdnem pontosan ugyanezeket a szavakat használta Paul, amikor elmondta, mennyire vágyik, maga után.

A leány megborzongott, kemény lett az arca, s hűvös pillantást vetett rá.

A férfi meg folytatta:

– Nem tudom, mihez tartsam magam magával kapcsolatban. Egyáltalán nem vagyok biztos magában. Álmodtam valamit, ami sehogy se tetszik nekem.

A leány elmosolyodott.

– Csak nem hisz az álmokban?

A férfi nem mosolygott.

– Hinni nem hiszek semmiben, de szerencsejátékos vagyok, és sok minden befolyásol.

A leány mosolya már nem volt ironikus.

– Mi volt az az álom, ami bizalmatlanságot keltett magában irántam? – Színlelt komolysággal felemelte az ujját. – Aztán majd én is elmesélem, mit álmodtam magáról.

– Horgásztam – felelte a férfi –, és fogtam is egy óriás halat, egy szivárványos pisztrángot, de igazán óriásit… és maga azt mondta, hogy szeretné közelebbről megnézni, és amikor a kezébe adtam, visszadobta a vízbe, mielőtt megakadályozhattam volna.

A lány vidáman felkacagott.

– És akkor maga mit csinált?

– Csak eddig tartott az álmom.

– Hazug álom volt – jelentette ki a lány. – Én nem dobtam volna vissza a vízbe a pisztrángját. Most elmondom, hogy én mit álmodtam. Én meg…. – Kerekre nyílt a szeme. – Maga mikor álmodta ezt? Nem az után való éjjel, hogy nálunk vacsorázott?

– Nem. Ma éjjel.

– Ó! Kár! Bizonyos értelemben érdekesebb volna, ha mind a ketten ugyanazon az éjszakán, ugyanabban az órában és ugyanabban a percben álmodtuk volna az álmunkat. Én azon az éjszakán álmodtam, amikor nálunk vacsorázott. Én meg maga – álmomban – eltévedtünk egy erdőben, fáradtak voltunk, és nagyon éhesek. Mentünk, és mentünk, amíg egyszerre csak egy kis házhoz nem értünk. Bekopogtunk, de senki nem nyitott ajtót. Megpróbáltuk kinyitni, de kulcsra volt zárva. Erre belestünk az egyik ablakon, és egy nagy-nagy asztalt láttunk odabenn, megrakva mindenféle finom ennivalóval. De az ablakokon keresztül se tudtunk bejutni a házba, mert mindegyiken rács volt. Erre visszamentünk az ajtóhoz, és kopogtunk, és kopogtunk, de csak nem nyitották ki. Aztán eszünkbe jutott, hogy vannak, akik néha a lábtörlő alatt hagyják a kulcsot, megnéztük, és csakugyan ott volt. De mikor végre kinyitottuk az ajtót, akkor láttuk, hogy száz meg száz kígyó tekereg a padlón, ahová az ablakon belesve nem láthattunk, és mind felénk kúszik. Gyorsan becsaptuk és kulcsra zártuk az ajtót, aztán ott álltunk halálra rémülten, és hallgattuk, hogy sziszegnek és verdesik a fejükkel a kígyók odabenn az ajtót. Aztán maga azt mondta, hogy ha elbújnánk, és kinyitnánk az ajtót, a kígyók talán kijönnének, és elmennének. Meg is csináltuk. Maga segített nekem felmászni a háztetőre – az álomnak ebben a részében alacsony volt; hogy előzőleg milyen, arra nem emlékszem –, aztán maga is utánam mászott, áthajolt a tetőn, és kinyitotta az ajtót, s a kígyók csakugyan mind kijöttek. Mi lélegzetvisszafojtva lapultunk a tetőn, míg a sok száz kígyó közül a legutolsó is eltűnt az erdőben, aztán leugrottunk a tetőről, berohantunk a házba, kulcsra zártuk az ajtót, és ettünk, ettünk, és ettünk… Arra ébredtem, hogy ülök az ágyban, tapsolok és kacagok.

– Azt hiszem, maga ezt csak kitalálta – szólalt meg egy kis szünet után Ned Beaumont.

– Miért?

– Mert úgy kezdődik, mint valami lázálom, de nem úgy fejeződik be. Én valahányszor étellel álmodtam, az álmom véget ért, mielőtt még módomban lett volna enni.

Janet Henry nevetett.

– Nem az egész kitalálás – mondta –, de hiába is kérdezné meg, hogy melyik rész igaz. Maga meggyanúsított, hogy hazudok, és ezek után nem árulok el magának semmit.

– Hát jó. – Ned Beaumont újra kézbe vette a villát, de nem evett. Mintha csak abban a pillanatban jutott volna az eszébe, megkérdezte: – És az apja nem tud valamit? Mit gondol, ha odaállnánk elébe azzal, amit már tudunk, nem szedhetnénk ki belőle valamit?

– De igen – felelte buzgón a lány. – Azt hiszem, igen.

Ned töprengve ráncolta össze a homlokát.

– Csak az a veszély, hogy esetleg dühbe gurul, és mindent elront, mielőtt még befejeznénk a munkát. Lobbanékony természetű, nem?

A lány habozva válaszolt.

– Az, de – szinte könyörögve felragyogott az arca – bizonyos vagyok benne, hogy ha megmondanánk neki, hogy feltétlenül várnia kell, amíg mi… De hiszen mi már készen is vagyunk, nem?

– Még nem – rázta meg a fejét Ned.

A lány elfintorította az arcát.

– Talán holnap — tette hozzá a férfi.

– Igazán?

– Ne tekintse ígéretnek – figyelmeztette a férfi –, de hiszem, hogy holnap készen leszünk.

A leány átnyúlt az asztal fölött, és megfogta a férfi kezét.

– Ugye, megígéri, hogy azonnal értesít, ha készen leszünk, a nap vagy az éjszaka bármelyik órájában?

– Igen, ezt megígérem. – Sanda pillantást vetett a lányra. – Ragaszkodik hozzá, hogy jelen legyen a kritikus pillanatban?

Ezt olyan hangon mondta, hogy a lány arca lángba borult, de a szemét nem sütötte le.

– Tudom, hogy szörnyetegnek tart – felelte. – Lehet, hogy csakugyan az vagyok.

A férfi lenézett a tányérjára.

– Remélem, örömét leli majd benne – dörmögte.

IX. fejezet
A rongyemberek

1

Miután Janet Henry elment, Ned Beaumont a telefonhoz lépett, feltárcsázta Jack Rumsen számát, s amikor az jelentkezett, megkérdezte:

– Be tudna ugrani hozzám, Jack?… Remek. Viszlát.

Mire Jack megérkezett, Ned felöltözött. Egymással szemközt ültek le, egy-egy pohár szódás whiskyvel a kezükben. Ned Beaumont szivarozott, Jack cigarettázott.

Ned Beaumont feltette az első kérdést:

– Hallotta már, hogy Paul meg én szakítottunk?

– Igen – hangzott Jack közömbös válasza.

– És mi a véleménye róla?

– Semmi. Emlékszem, hogy a múltkor is mindenki azt hitte, hogy szakítottak, aztán kiderült, hogy csak Shad O’Roryt akarták átejteni.

Ned Beaumont elmosolyodott, mintha eleve erre a válaszra számított volna.

– Most is azt hiszik, hogy ilyesmiről van szó?

– Sokan igen – felelte az elegáns fiatalember.

Ned Beaumont lassan pöfékelt.

– És ha azt mondanám magának, hogy ezúttal igazán szakítottunk?

Jack nem felelt. Az arca sem árulta el, hogy mit gondol.

Ned Beaumont folytatta:

– Pedig így van. – Kortyolt egyet a whiskyjéből. – Mennyivel tartozom magának?

– Harminc dollárral a Madvig lány utáni nyomozásért. A többit már rendezte.

Ned Beaumont előhúzott a nadrágja zsebéből egy csomó bankjegyet, kiválasztott három tízdollárost, és átadta Jacknek.

– Kösz – mondta Jack.

– Akkor pillanatnyilag kvittek vagyunk – szögezte le Ned Beaumont. Megint pöfékelt egyet. – De ismét szeretném megbízni valamivel. Paul skalpjára vadászom Taylor Henry meggyilkolása miatt. Nekem bevallotta, hogy ő ölte meg, de további bizonyítékokra is szükségem van. Hajlandó segíteni?

– Nem – felelte Jack.

– Miért nem?

A napbarnított fiatalember felállt, és letette az üres poharat az asztalra.

– Fred meg én azon vagyunk, hogy egy klassz kis magánnyomozó irodát létesítsünk a városban. Még egy-két év, és révben leszünk. Én kedvelem ugyan magát, Beaumont, de annyira azért nem, hogy azzal az emberrel kezdjek ki, aki az egész várost a kezében tartja.

– Lemenőben van a csillaga – felelte csöndesen Ned Beaumont. – Összes hívei meg akarják buktatni. Farr meg Rainey máris…

– Az ő dolguk. Ebbe a buliba semmi kedvem beszállni, s különben is csak akkor hiszem, hogy meg tudják csinálni, ha már megcsinálták. Az lehet, hogy egyszer-kétszer gáncsot vetnek neki, de megbuktatni, az más tészta. Maga ezt nálam is jobban tudja. Tudja, hogy Madvig egymaga bátrabb, mint az egész banda együttvéve.

– Az, de éppen ez lesz a veszte. Hát ha nem akar segíteni, akkor nem segít.

– Nem akarok – ismételte meg Jack, és már vette is a kalapját – Bármi másban szívesen állok a rendelkezésére, de ebben… – Kurtán legyintett, mint aki a maga részéről lezártnak tekinti a témát.

Ned Beaumont is felállt. Sem a modorában, sem a hangjában nem volt semmi neheztelés.

– Sejtettem, hogy így fog reagálni a dologra. – Hüvelykujjával végigsimította a bajuszát, és elgondolkozva nézett a semmibe Jack mellett. – De azért talán nem tagad meg tőlem egy felvilágosítást. Nem tudja véletlenül, hol találhatom meg Shadet?

Jack a fejét rázta.

– Amióta harmadszor is lecsaptak a lebujára – amikor a két zsarut is kinyírták –, lapít valahol, bár a jelek szerint őrá nem különösebben vadásznak. – Kivette a szájából a cigarettát. – Ismeri Whisky Vassost?

– Igen.

– Ha elég jó ismeretségben van vele, tőle megtudhatja. Whisky itt van a városban. Éjszaka rendszerint megtalálható Tim Walker butikjában, a Smith Streeten. Hogy pontosan hánykor, azt nem tudom.

– Köszönöm, Jack. Megpróbálkozom vele.

– Helyesen teszi – felelte Jack. Habozott egy pillanatig. – Átkozottul sajnálom, hogy szakított Madviggal. Kívánom, hogy… – Abbahagyta, és az ajtó felé fordult. – Különben maga tudja, mit akar.

2

Ned Beaumont elment az államügyészségre. Ezúttal késedelem nélkül bevezették Farrhoz.

Farr nem állt fel az íróasztala mellől, és nem nyújtott kezet. Éppen csak üdvözölte.

– Hogy van, Beaumont? Üljön le. – Hűvösen udvarias volt a hangja. Harcias képe nem volt olyan vörös, mint máskor. Tekintete nyugodt volt, és kemény.

Ned Beaumont leült és kényelmesen keresztbe vetette a lábát.

– Szeretném elmondani, mi történt, mikor tegnap innen elmentem és felkerestem Pault – jelentette be.

– Tessék – felelte Farr, hűvösen, udvariasan.

– Közöltem vele, milyen pánikban találtam magát. – Ned Beaumont legmegnyerőbb mosolyával mosolygott, s úgy folytatta, mintha egy mulatságos, de jelentéktelen anekdotát adna elő. – Elmondtam neki, hogy érzésem szerint maga most próbálja összeszedni a kellő bátorságot ahhoz, hogy vádat emeljen ellene Taylor Henry meggyilkolása miatt. Kezdetben hitt nekem, de mikor megmagyaráztam neki, hogy ettől csak egyféleképpen menekülhet meg: ha elárulja, ki az igazi gyilkos, azt felelte, hogy ez nem volna okos dolog. Kijelentette, hogy a gyilkos ő, de balesetnek vagy jogos önvédelemnek vagy valami ilyesminek nevezte, ami történt.

Farr elsápadt, a ráncok elmélyültek a szája körül, de nem szólt semmit.

Ned Beaumont felhúzta a szemöldökét.

– Untatom? – kérdezte.

– Folytassa csak – felelte hűvösen az államügyész.

Ned Beaumont hintáztatni kezdte a székét A mosolya gúnyos volt.

– Ugye, azt hiszi, tréfálok? Azt hiszi, hogy bolonddá akarjuk tenni. – Megcsóválta a fejét – Gyáva alak maga, Farr – dörmögte.

– Szívesen meghallgatom, ha valami hasznos információval tud szolgálni – felelte Farr –, de nagyon sok a dolgom, kénytelen vagyok hát megkérni, hogy…

Ned Beaumont erre már elnevette magát, és a szavába vágott:

– Oké. Gondoltam, talán lenne szíves jegyzőkönyvbe vétetni ezt az információt, vagy valami.

– Kérem. – Farr megnyomott egy gombot az íróasztalán.

Belépett egy ősz hajú, zöld ruhás nő.

– Mr. Beaumont szeretne jegyzőkönyvbe mondani egy bejelentést – közölte vele Farr.

– Tessék, uram – felelte a nő, leült Farr íróasztala elé, jegyzetfüzetét az asztalra tette, s ezüst ceruzáját készenlétbe helyezve, közömbösen nézett Ned Beaumont-ra.

Ned diktálni kezdett:

– Tegnap délután Paul Madvig a következőket adta elő nekem irodájában, a Nebel Buildingben: aznap este, amikor Taylor Henryt megölték, ő Henry szenátoroknál vacsorázott Az este folyamán valami nézeteltérés támadt közte és Taylor Henry közt, s amikor elhagyta a házat, Taylor Henry utánaszaladt, utolérte, és meg akarta ütni egy durván faragott, súlyos, barna sétabottal. Amikor megpróbálta elvenni Taylor Henrytől a botot, véletlenül homlokon ütötte vele, mire Taylor elvágódott. A botot magával vitte, és elégette. Kijelentette, hogy csakis azért titkolta, hogy része volt Taylor Henry halálában, mert nem akarta, hogy Janet Henry tudomást szerezzen róla. Végeztem.

Farr odaszólt a gyorsírónőnek:

– Azonnal tegye át gépbe.

A nő kiment.

– Azt hittem, jobban felizgatja, amit mondok. – Sóhajtott egyet. – Azt hittem, bokázni fog örömében.

Az államügyész csak nézett rá mereven.

Ned Beaumont rendíthetetlenül folytatta:

– Azt hittem, legalábbis azonnal behozatja, és a fejére olvassa ezt a – legyintett egyet a kezével – „terhelő vallomás”-t, ha ugyan ez a megfelelő szakkifejezés.

Az államügyész fojtott dühvel megszólalt:

– Szíves engedelmével a hivatalomban én intézem az ügyeket.

Ned Beaumont ismét elnevette magát, aztán nem szólt többet, amíg az ősz hajú, gyors- és gépírónő meg nem jelent vallomásának egy gépelt példányával. Akkor megkérdezte:

– Esküt is tegyek rá?

– Nem – felelte Farr. – Elég, ha aláírja.

Ned Beaumont aláírta a vallomását.

– Nem is volt olyan mulatságos, mint képzeltem – panaszolta gunyorosan.

Farr előreálló állán megfeszült a bőr.

– Nem – mondta zord elégtétellel a hangjában –, szerintem sem.

– Gyáva alak maga, Farr – ismételte meg Ned Beaumont – Vigyázzon, amikor átmegy az úttesten, el ne üsse egy taxi. – Meghajolt. – Viszontlátásra.

Mikor kiért az utcára, vágott egy dühös grimaszt

3

Ned Beaumont még ugyanaznap este elment a Smith Streetre, és becsöngetett egy komor, kétemeletes ház kapuján. Egy alacsony, madárfejű, széles vállú férfiú nyitotta ki, előbb csak résnyire, aztán jóváhagyó morgással egészen kitárta.

– ‘stét – köszönt Ned Beaumont, belépett, ment vagy tíz lépést a sötét folyosón, s miután elhaladt két jobbra nyíló ajtó előtt benyitott egy bal kéz felé esőn, és egy falépcsőn lement az alagsorba. Ott egy bár volt, s halkan szólt a rádió.

A bárpult mögött nyíló, Mosdó felírású tejüveg ajtón éppen akkor lépett ki egy napbarnított, széles vállú, kicsit görnyedt, hosszú és vastag karú, nyomott arcú, ó-lábú, gorillaszerű férfiú: Jeff Gardner.

Meglátta Ned Beaumont-t, és apró, vöröses szeme felcsillant

– Az anyja! Itt vakuljak meg, ha ez nem Beaumont, a homokzsák! – bömbölte, s olyan szélesen elvigyorodott, hogy egész gyönyörűséges fogsora kilátszott.

– Hello, Jeff! – üdvözölte Ned Beaumont. A helyiségben már mindenki őket nézte.

Jeff hetykén odalépett Ned Beaumont-hoz, bal karjával gorombán átfogta a vállát, jobbjával megragadta Ned jobbját, és kedélyesen odaszólt a nézőknek:

– Ez a legklasszabb fickó, akin valaha is lekoptattam a bőrt az ujjaimról, méghozzá nem is egyszer! – A bárpulthoz vonszolta Nedet. – Előbb iszunk egy keveset, aztán bemutatom, hogy csinálom. Biz’ isten, bemutatom! – Gúnyosan rávigyorgott Ned Beaumont-ra. – Mit szól hozzá, öcskös?

Ned Beaumont kicsit alulról fölfelé, nyugodtan nézett a gorillára, aki egészen közel dugta az arcához ocsmány pofáját, s csak ennyit mondott:

– Egy whiskyt!

Jeff elragadtatottan röhögött, és megint odaszólt a nézőknek:

– Látjátok? Imádja! Ez a fickó – habozott egy pillanatig, a homlokát ráncolta, és megnyalta a szája szélét –, ez a fickó valóságos mazochista. Úgy, ahogy mondom. – Kihívóan vigyorgott Ned Beaumont-ra. – Tudja maga, mi az a mazochista?

– Tudom.

Jeff csalódottnak látszott.

– Egy rozspálinkát! – szólt oda a csaposnak. Amikor előttük állt az ital, elengedte Ned Beaumont kezét, de a vállát továbbra is átfogva tartotta. Ittak. Jeff letette a poharát, és megfogta Ned Beaumont csuklóját. – Van egy éppen kettőnknek való szoba odafenn. Olyan kicsi, hogy el sem eshet benne. Visszapattan a falakról. Nem vesztegetjük a drága időt, amíg feltápászkodik a földről.

– Most én fizetek egy pohárral – mondta Ned Beaumont.

– Nem rossz ötlet – helyeselt Jeff.

Azt is megitták.

Miután Ned Beaumont fizetett, Jeff a lépcső felé fordította.

– Bocsássanak meg, uraim – szólt oda a többieknek –, de muszáj előbb fölmenni, és egy kis próbát tartani az előadásunkból. – Megveregette Ned vállát. – Mármint az enyémből meg az én drágaságoméból.

Felmentek a második emeletre, és beléptek egy aprócska helyiségbe, ahová egy dívány, két asztal s vagy fél tucat szék volt bezsúfolva. Az egyik asztalon néhány üres pohár állt, meg egykét tányér, szendvicsmaradványokkal.

Jeff rövidlátó szemével körülkémlelt a szobában, és azt kérdezte:

– Hát ez meg hová a fenébe lett? – Elengedte Ned Beaumont csuklóját, levette a karját is a válláról, és megkérdezte: – Nem lát itt egy csajt valahol, he?

– Nem én.

Jeff komikusan megcsóválta a fejét.

– Akkor ez elment – állapította meg. Bizonytalanul lépett egyet hátrafelé, és egyik piszkos ujjával megcélozta az ajtó mellett a csengő gombját. Aztán komikus mozdulattal meghajolt, és széles mozdulattal körbemutatott a szobában:

– Parancsoljon helyet foglalni.

Ned Beaumont leült a két asztal közül a kevésbé mocskos mellé.

– Üljön amelyik nyavalyás székre csak akar – mondta Jeff újabb széles mozdulattal. – Ha az nem tetszik, üljön egy másikra. Szeretném, ha a vendégemnek tekintené magát, és mindennel meg lenne elégedve, a szentségit neki!

– Ez igazán klassz szék – mondta Ned Beaumont.

– Klassz a fenét – felelte Jeff. – Nincs ebben a rohadt lebujban egyetlen szék se, amelyik érne valamit. Ide nézzen! – Fölkapott egy széket, és kitörte az egyik elülső lábát. – Ezt nevezi maga klassznak? Ide figyeljen, Beaumont, nyavalyát ért maga a székekhez! – Letette a széket, és a széklábat a díványra dobta. – Engem ugyan nem ejt át! Tudom én, hogy min jár az esze. Azt hiszi, hogy részeg vagyok, mi?

– Dehogy részeg – vigyorodott el Ned Beaumont.

– Nem a fenét! Részegebb vagyok, mint maga! Részegebb, mint akárki ebben a nyavalyás lebujban! Átkozottul részeg vagyok, ne áltassa magát, csak… – Fölemelte vastag, mocskos mutatóujját.

Az ajtóban megjelent egy pincér.

– Parancsolnak, uraim? – kérdezte.

Jeff szembefordult vele.

– Hol a fenébe volt mostanáig? Aludt? Már egy órája, hogy csengettem magáért!

A pincér mondani akart valamit, de Jeff megelőzte:

– Idehozom egy pohár italra a legjobb barátomat. És mi történik? Itt kell ülnünk egy teljes óra hosszat, és várnunk egy nyavalyás pincérre! Nem csoda, hogy dühös rám a barátom.

– Mivel szolgálhatok? – kérdezte közömbösen a pincér.

– Szeretném tudni, hova a fenébe lett az a lány, aki itt volt?

– Ja, az? Elment.

– Hová?

– Nem tudom.

Jeff fenyegető képet vágott.

– Hát akkor keresse meg, de gyorsan ám, a szentségit! Mi az, hogy nem tudja, hová ment? Micsoda rohadt egy lebuj az, ahol senki se… – Ravaszkás fény villant meg vörös szemében. – Majd én megmondom, hol keresse! Menjen a női mosdóba, és nézze meg ott!

– Nincs ott – felelte a pincér. – Végleg elment.

– A rohadt kurva! – dühöngött Jeff, és Ned Beaumont-hoz fordult. – Mit szól hozzá, milyen rohadt egy kurva? Felhozom magát ide, hogy bemutassam neki, mert tudom, hogy tetszene magának, és maga is neki, de a taknyos nem óhajt találkozni a barátaimmal, hanem fogja magát, és elmegy!

Ned Beaumont közben szivarra gyújtott. Nem szólt semmit.

Jeff megvakarta a fejét.

– Hát akkor hozzon inni valamit – morogta, és leült Ned asztalához, szemközt vele. Dühösen hozzátette: – Nekem egy rozspálinkát!

– Nekem egy whiskyt! – mondta Ned Beaumont.

A pincér eltűnt.

Jeff dühösen meredt Ned Beaumont-ra.

– Nehogy azt higgye, hogy nem tudom, miben töri a fejét!

– Nem töröm én semmiben – felelte közömbösen Ned Beaumont. – Shaddel szeretnék beszélni, és gondoltam, talán itt találom Whisky Vassost, és ő majd elirányít Shadhez.

– Csak nem gondolja, hogy én nem tudom, hol van Shad?

– Nyilván tudja.

– Akkor miért nem kérdezi meg tőlem?

– Igaza van. Hol van Shad?

Jeff nagyot csapott az asztalra a tenyerével.

– Hazudik! – bömbölte. – Nem az érdekli magát, hogy Shad hol van! Engem keresett!

Ned Beaumont elmosolyodott, és a fejét rázta.

– De igen! – makacskodott a gorilla. – Maga nagyon jól tudja, hogy…

Egy középkorú, de fiatalos mozgású, kerek szemű, húsos ajkú férfi jelent meg az ajtóban.

– Hagyd ezt abba, Jeff! – szólt rá a gorillára. – Nagyobb lármát csapsz, mint a többi vendég együttvéve!

Jeff gyorsan megfordult a székén.

– Itt van ez a rohadt disznó – kezdte magyarázni az ajtóban álló férfinak, és Ned Beaumont felé bökött a hüvelykujjával. – Azt hiszi, nem tudom, hogy miben töri a fejét. Pedig tudom. Ez egy rongyember, én mondom. Ki is taposom a belét, esküszöm;

Az ajtóban álló férfi csöndesen megjegyezte:

– Azért még nem muszáj ilyen lármát csapnod. – Rákacsintott Ned Beaumont-ra, és eltűnt.

– Tim is kezd rongyember lenni – jelentette ki rosszkedvűen Jeff, és a padlóra köpött.

Megjött a pincér az italokkal.

Ned Beaumont felemelte a poharát:

– Egészségére! – mondta, és kiitta a poharat.

– Én nem iszom a magáéra – jelentette ki Jeff. – Maga rongyember. – Sötét pillantást vetett Ned Beaumont-ra.

– Maga meg dilis.

– Maga meg hazug. Részeg vagyok ugyan, de nem annyira, hogy ne tudnám, miben töri a fejét. – Kiitta a poharát, és a keze fejével megtörölte a száját. – És igenis azt mondom, hogy rongyember!

Ned Beaumont nyájasan mosolygott.

– Jó. Gondoljon, aminek akar.

Jeff közelebb dugta majompofáját.

– Maga fenemód okosnak hiszi magát, mi?

Ned Beaumont nem felelt.

– Azt hiszi, átkozottul ravasz trükk, hogy idejön, és megpróbál leitatni, hogy aztán a kezére adhasson a zsaruknak.

– Ja persze – jegyezte meg hanyagul Ned Beaumont –, magát gyilkosságért körözik, mert kinyírta Francis Westet, ugye?

– Törődik a nyavalya Francis Westtel – felelte Jeff.

Ned Beaumont megvonta a vállát.

– Én nem ismertem.

– Maga rongyember – jelentette ki ismét Jeff.

– Most én fizetek egy pohárral – mondta Ned Beaumont.

A gorilla ünnepélyesen bólintott, és hátradöntötte a székét, hogy elérje a csengő gombját.

– De akkor is rongyember – mondta, mikor megnyomta a gombot. A szék annyira hátrabillent alatta, hogy majdnem eldőlt. Jeff gyorsan a padlóhoz szorította a talpát, és négy lábra állította a széket, mielőtt még leesett volna róla. – Ezt a rohadt széket! – dühöngött, és visszahúzta az asztalhoz. Rákönyökölt az asztal lapjára, és az öklére támasztotta az állát. – Tulajdonképpen mi a nyavalyának izgat, hogy ki juttat rendőrkézre? Talán azt hiszi, hogy villamosszékbe kerülök?

– Miért ne kerülhetne?

– Hogy miért? Atyaisten! Hiszen csak a választások után állítanak bíróság elé, s akkor már Shad lesz az úr!

– Ha!

– Semmi ha!

A pincér bejött. Megrendelték az italokat.

– És mi lesz, ha Shad ejti magát? – kérdezte hanyagul Ned Beaumont, mikor ismét kettesben maradtak. – Előfordult már ilyesmi.

– Majd éppen ő fog engem ejteni – jegyezte meg gúnyosan Jeff –, akiről annyi mindent tudok!

Ned Beaumont fújt néhány füstkarikát.

– Mi mindent tud róla?

A gorilla harsány, gúnyos röhögésben tört ki, s az asztalt csapkodta a tenyerével.

– Atyaisten! – bömbölte. – Azt hiszi, olyan részeg vagyok, hogy elmondom!

A küszöbön megszólalt egy csöndes, dallamos bariton hang. Kicsit ír akcentussal beszélt:

– Rajta. Jeff! Mondd csak el neki!

Shad O’Rory állt az ajtóban. Szürkéskék szemével kicsit szomorkásan nézett Jeffre.

Jeff jókedvűen kacsintott az ajtóban álló férfira.

– Hogy van, Shad? Jöjjön be, és igyon valamit! Ismeri Mr. Beaumont-t? Rongyember.

O’Rory csendesen válaszolt:

– Megmondtam, hogy maradj a rejtekhelyeden!

– Atyaisten, Shad! Már ott tartok, hogy attól félek, beleőrülök a bujkálásba! Különben is ez a lebuj elég jó rejtekhely, nen? Nem nyilvános italmérés!

O’Rory nézte még egy pillanatig Jeffet, aztán Ned Beaumont felé fordult.

– Jó estét, Beaumont!

– Hello, Shad!

O’Rory nyájasan mosolygott, s egy kis fejmozdulattal Jeffre mutatva megkérdezte:

– Sokat kiszedett belőle?

– Nem sok olyat, amit már ne tudtam volna – felelte Ned Beaumont. – Szünet nélkül jártatja ugyan a száját, de se füle, se farka, akármit pofázik.

– Rongy alakok. Pont összeillenek – jelentette ki Jeff.

A pincér megérkezett az italokkal. O’Rory megállította.

– Nem kell. Eleget ittak már.

A pincér engedelmesen eltűnt. Shad O’Rory belépett a szobába, és becsukta maga mögött az ajtót. Háttal állt neki.

– Túl sokat fecsegsz, Jeff! Pedig már figyelmeztettelek.

Ned Beaumont feltűnően kacsintott egyet Jeffre.

– Mi baja? – kérdezte dühösen Jeff. – Mi a fenének kacsingat?

Ned Beaumont elnevette magát.

– Hozzád beszélek, Jeff! – mondta O’Rory.

– Tudom, a szentségit!

– Előbb-utóbb odajutunk, hogy kénytelen leszek nem beszélni hozzád – folytatta O’Rory.

Jeff felállt.

– Ne játssza meg maga is a rongyembert, Shad! – mondta. – Mi baja velem? – Megkerülte az asztalt. – Régi haverok vagyunk. Maga mindig a haverom volt, és én ezután is mindig a haverja leszek. – Kitárta a karját, és tántorogva O’Rory felé lépett, hogy megölelje. – Igaz, hogy lefeketedtem, de azért…

O’Rory a gorilla mellére tette egyik fehér kezét, és ellökte magától.

– Ülj le! – Még csak fel se emelte a hangját.

Jeff hirtelen O’Rory arca felé lendítette bal öklét.

O’Rory csak egy kicsit kapta jobbra a fejét, de ez is elég volt ahhoz, hogy Jeff ökle célt tévesszen. O’Rory hosszúkás, finom vonású arca elkomorult, jobbjával a csípőjéhez kapott.

Ned Beaumont felugrott, két kézzel elkapta O’Rory jobb karját, és gyorsan térdre bukott.

Jeff, aki egész súlyát beleadta az ütésbe, s a lendülettől a falnak esett, megfordult, és mind a két kezével elkapta O’Rory nyakát. A sárga gorillapofa gyűlöletesen eltorzult. Már nyoma sem látszott rajta a részegségnek.

– Elszedte tőle a pisztolyt? – lihegte.

– El. – Ned Beaumont felállt, hátrább lépett, és rászegezte a fekete pisztolyt O’Roryra.

Ó‘Rorynak üveges lett a tekintete, az arca foltos és duzzadt. Nem is próbált küzdeni a torkát szorongató ember ellen.

Jeff a válla fölött Ned Beaumont-ra nézett, és rávigyorgott. Állati vigyor volt, széles, jókedvű, bamba. Apró, vörös szemei vidáman csillogtak. Rekedt hangon, nyájasan megkérdezte:

– Ugye, ezek után tudja, hogy csak egyet tehetünk! Végeznünk kell vele!

– Nem óhajtok belekeveredni – felelte Ned Beaumont. Hangja határozott volt, de az orrcimpája remegett.

– Nem? – vigyorgott rá gúnyosan Jeff. – Talán azt hiszi, Shad elfelejti, mit műveltünk vele? – Megnyalta az ajkát. – Hát akkor gondoskodom róla én, hogy elfelejtse.

Nem az emberre nézett, akinek a torkát szorongatta, hanem fülig húzott szájjal Nedre vigyorgott, s lassan, súlyosan zihálni kezdett. A zakó megfeszült a vállán, hátán és a karjain. Visszataszító, sötét arcán verítékcseppek jelentek meg.

Ned Beaumont elsápadt. Ő is nehezen lélegzett, veríték lepte el a halántékát. Jeff idomtalan válla fölött éppen O’Rory arcába látott.

O’Rory arca ólomszínű volt. Szemei vakon dülledtek ki üregükből. Elkékült nyelve kibukott kékülő ajkai közül. Karcsú teste vonaglott, egyik keze gépiesen, erőtlenül kezdte verdesni maga mögött a falat.

Jeff, aki még mindig Ned Beaumont-ra vigyorgott, s rá se nézett O’Roryra, akit fojtogatott, terpeszállásba helyezkedett, és begörbítette a hátát. O’ Rory keze mór nem verdeste a falat. Először egy tompa kattanás hallatszott, s nyomban utána egy élesebb. O’Rory már nem vonaglott. Ernyedten csüngött Jeff markában.

Jeff torokhangon felnevetett.

– Kampec – mondta. Félrerúgott az útból egy széket, s a díványra lökte O’Rory testét. A halott arcra bukott, fél keze, fél lába a padlóra lógott. Jeff a nadrágjába törölte a mancsait, és Ned Beaumont felé fordult. – Pedig igazan jó természetű ember vagyok – mondta. – Aki csak akarja, belém törölheti a cipőjét, egy szót se szólok.

– De tőle félt! – jegyezte meg Ned Beaumont.

Jeff felröhögött.

– Mi az hogy! Tőle csak a bolond nem félt! Maga talán nem? – Ismét felröhögött, körülnézett a szobában, és folytatta. – Most pedig tűnjünk el, mielőtt még bejön valaki! – Kinyújtotta a kezét. – Ide azt a flintát! Majd én eltüntetem.

– Nem – felelte Ned Beaumont. Oldalt mozdította a kezét, s Jeff hasának szegezte a pisztolyt. – Majd azt fogjuk mondani, hogy jogos önvédelemből tette. Én leszek rá a tanú. A vizsgálat úgyse deríti ki, mi történt igazában.

– Atyaisten, ez aztán a remek ötlet! – kiáltott fel Jeff. – Mikor gyilkosság címén már úgyis vádat emeltek ellenem a West-ügyben!

Apró vörös szemei nyugtalanul cikáztak ide-oda: hol Ned arcára, hol meg a Ned kezében lévő pisztolyra szegeződtek.

Ned vértelen ajka fagyos mosolyra húzódott.

– Pont erre gondoltam – mondta csendesen.

– Ne hülyéskedjen – röffent fel Jeff, s lépett egyet előre. – Maga…

Ned Beaumont hátrálva az asztal másik oldalára került.

– Eszem ágában sincs lepuffantani, Jeff – mondta –, de ne felejtse el, hogy még számadásunk van egymással.

Jeff mozdulatlanná dermedt, és megvakarta a tarkóját.

– Ilyen rongy ember maga? – kérdezte zavartan.

– Csak olyan, mint a haverjai. – Hirtelen előbbre tartotta a pisztolyt. – Leülni!

Jeff habozott egy pillanatig, aztán leült. Forrt a dühtől.

Ned Beaumont kinyújtotta a bal kezét, és megnyomta a csengő gombját.

Jeff felállt.

– Leülni! – ismételte meg Ned Beaumont.

Jeff leült.

– Kezeket az asztalra! – adta ki az utasítást Ned Beaumont.

Jeff gyászos pofával megcsóválta a fejét.

– Ebből látszik, milyen féleszű – mondta. – Csak nem képzeli, hogy hagyják, hogy csak úgy kivigyen innen?

Ned Beaumont ismét megkerülte az asztalt, és úgy ült le, hogy Jeffet is, meg az ajtót is szemmel tarthassa.

– Jobb lesz – folytatta Jeff –, ha szépen ideadja azt az ágyút, aztán majd igyekszem elfelejteni, mit akart művelni. Atyaisten, Ned, hát nem érti, hogy ez a lebuj az én egyik rejtekhelyem? Egy százalék esélye sincs rá, hogy itt bárkit is átejthet!

– Hozzá ne nyúljon ahhoz a ketchupos üveghez! – figyelmeztette Ned Beaumont.

A pincér benyitott, és nagy szemeket meresztett.

– Szóljon Timnek, hogy jöjjön fel – adta ki az utasítást Ned. Aztán rászólt a gorillára, aki mondani akart valamit: – Kuss!

A pincér becsukta az ajtót, és elrohant.

– Ne hülyéskedjen, Neddy! Ezzel csak azt éri el, hogy kinyírják. Mi haszna van abból, ha megpróbál rendőrkézre juttatni? Semmi. – Megnyalta a szája szélét. – Tudom, hogy haragszik rám, amiért gorombák voltunk magával, de hát a fenébe is, abban nem én vagyok a hibás! Csak azt csináltam, amit Shad parancsolt. És nem tettem-e jóvá ezt azzal, hogy kinyírtam őt, szívességből maga helyett?

– Ha hozzá mer nyúlni ahhoz a ketchupos üveghez, belelövök a kezébe – felelte Ned Beaumont.

– Maga rongy ember! – felelte Jeff.

A vastag ajkú, kerek szemű, negyven év körüli férfi benyitott, gyorsan belépett, és becsukta maga mögött az ajtót.

Ned Beaumont azt mondta neki:

– Jeff megölte O’Roryt. Telefonáljon a rendőrségnek. Még van ideje kiüríteni a házat, mielőtt ideérnek. Nem árt, ha orvost is hív, hátha O’Rory még nem halt meg.

– Ha nem halt meg, én vagyok a római pápa – nevetett gúnyosan Jeff. Aztán abbahagyta a nevetést, és bizalmaskodva a vastag ajkú emberhez fordult: – Mi a véleményed erről a fickóról, aki azt hiszi, hagyod, hogy ilyen könnyen megússza? Magyarázd meg neki, Tim, hogy mekkorát téved.

Tim először a díványon heverő hullára, aztán Jeffre s végül Ned Beaumont-ra nézett. Komor volt a tekintete. Halkan odaszólt Nednek:

– Súlyos csapást jelent ez a cég számára. Nem lehetne kicipelnünk az utcára, hogy találják meg ott?

Ned Beaumont tagadólag rázta a fejét.

– Ürítse ki a házat, mielőtt a zsaruk ideérnének, és nem lesz semmi baja. Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy ne legyen.

Miközben Tim tétovázott, megszólalt Jeff:

– Ide figyelj, Tim! Ismersz engem. Tudod, hogy…

– Hallgass már, az isten szerelmére! – szólt rá Tim, nem valami barátságosan.

Ned Beaumont elmosolyodott.

– Most, hogy Shad meghalt, nem ismerik többé magát, Jeff.

– Nem? – A gorilla kényelmesen hátradőlt a széken, és megenyhült az arca. – Hát akkor csak adjon rendőrkézre. Most már látom, milyen rongyemberek mindnyájan. Inkább vállalom a lebukást, mint hogy bármilyen szívességet kérjek maguktól.

Tim nem vett tudomást Jeffről.

– Muszáj feltétlenül így csinálnia?

Ned Beaumont igent intett.

– Akkor azt hiszem, kénytelen vagyok engedni – mondta Tim, és a kilincsre tette a kezét.

– Nem nézné meg, van-e Jeffnél revolver? – kérdezte Ned Beaumont.

Tim tagadólag rázta a fejét.

– Itt történt ugyan a dolog, de semmi közöm sem volt hozzá, és nem is akarom, hogy legyen – felelte, és kiment.

Jeff kényelmesen hátradőlt a széken, két keze az asztalon, s addig szónokolt Nednek, amíg meg nem érkezett a rendőrség. Vidáman szónokolt, mindenféle ocsmány, sőt trágár jelzővel illetve Ned Beaumont-t, sértő gúnyneveken szólította, s egész sor bűnnel vádolta meg.

Ned Beaumont udvarias érdeklődéssel hallgatta.

Elsőnek egy csontos, ősz hajú rendőr hadnagy lépett a szobába. Nyomában vagy fél tucat civil ruhás detektív.

– Hello, Brett – üdvözölte Ned Beaumont. – Azt hiszem, revolvere van a fickónak.

– Mi történt? – kérdezte Brett, s a díványon heverő holttestre nézett, miközben két detektív átfurakodott a háta mögött és rávetette magát Jeff Gardnerre.

Ned Beaumont elmesélte Brettnek a történteket. Sztorija szó szerint egyezett a valósággal, csak éppen azt a benyomást keltette, hogy O’Roryt a dulakodás hevében ölték meg, s nem azután, hogy már lefegyverezték.

Ned Beaumont még nagyban mesélt, amikor betoppant egy orvos, megfordította a díványon Shad O’Rory holttestét, villámgyorsan megvizsgálta, s már fel is egyenesedett. A hadnagy kérdő pillantást vetett rá.

– Vége – mondta az orvos, s már ment is ki a zsúfolt kis szobából.

Jeff kedélyesen szidalmazta a két detektívet, aki lefogva tartotta. Valahányszor mondott valamit, az egyik detektív az arcába vágott az öklével. Jeff csak nevetett, és tovább szidta őket. Műfogsorát kiverték. A szája vérzett.

Ned Beaumont átadta Brettnek a halott pisztolyát, és felállt.

– Most rögtön menjek magukkal a kapitányságra, vagy ráér holnap is?

– Jobb lesz, ha most jön – felelte Brett.

4

Ned Beaumont jóval éjfél után hagyta el a rendőrség épületét. Jó éjszakát kívánt a két riporternek, aki vele együtt jött ki a kapun, és taxiba ült. A sofőrnek Paul Madvig címét adta meg.

Madvig házának földszintjén még világos volt, s mikor Ned Beaumont felment a bejárati lépcsőn, és becsöngetett, Mrs. Madvig nyitott neki ajtót. Feketében volt, sálkendővel a vállán.

– Hello, Mama! – köszönt Ned. – Miért van fenn ilyen későn?

– Azt hittem, Paul jött meg – felelte az asszony, de nem látszott csalódottnak, mikor Ned-re nézett.

– Hát nincs itthon? Szerettem volna beszélni vele. – Fürkésző pillantást vetett az asszonyra. – Valami baj van?

Az idős hölgy kitárta az ajtót

– Jöjjön be, Ned!

Mikor Ned bement, az asszony becsukta mögötte az ajtót, és azonnal kipakolt:

– Opal öngyilkosságot kísérelt meg.

A férfi lesütötte a szemét.

– Micsoda? – motyogta. – Hogyan?

– Belevágott az egyik csuklójába, mielőtt még az ápolónő közbeléphetett volna. Szerencsére nem sok vért vesztett, és nem lesz semmi komoly baja, hacsak nem kísérli meg még egyszer. – A hangja sem árulkodott több gyengeségről, mint az arca.

Ned hangja annál erőtlenebb volt.

– Paul hol van?

– Nem tudom. Nem sikerült megtalálnunk. Már rég itthon kellene lennie. Fogalmam sincs róla, hol lehet.

Csontos kezét rátette Ned Beaumont karjára, s ezúttal egy kicsit remegett a hangja: – Igaz, hogy maga… maga meg Paul… ? – Elhallgatott, és megszorította Ned karját.

Ned igenlően bólintott.

– Méghozzá végleg.

– Jaj, Ned, drága fiam, nem próbálnák meg valahogy elsimítani a dolgot? Maga meg ő… – Megint elhallgatott.

Ned Beaumont felemelte a fejét, és ránézett. Párás volt a szeme. Csöndesen válaszolt.

– Nem, Mama, végleg szakítottunk. Ő említette?

– Csak annyit mondott, amikor elmeséltem neki, hogy felhívtam magát a miatt az ügyészségi ember miatt, hogy többet ilyet ne tegyek, mert… mert maguk nem barátok többé!

Ned Beaumont a torkát köszörülte.

– Ide figyeljen, Mama. Mondja meg neki, hogy itt jártam, és beszélni szerettem volna vele. Mondja meg neki, hogy hazamentem, és otthon várom. Egész éjjel várni fogom. – Újból megköszörülte a torkát, és akadozva megismételte: – Ezt mondja meg… neki.

Mrs. Madvig a férfi vállára tette csontos kezeit.

– Maga rendes fiú, Ned. Nem akarom, hogy maga meg Paul haragot tartsanak. Magánál jobb barátja soha életében nem volt, akármi van is most maguk közt. De hát mi van tulajdonképpen? Csak nem Janet?…

– Paultól kérdezze meg – felelte Ned halkan, keserűen. Türelmetlenül megrázta a fejét. – De most már mennem kell, Mama, hacsak nem lehetek valamiben a segítségükre… Magának vagy Opalnak. Tehetek valamit magukért?

– Nem, semmit. Hacsak nincs kedve felmenni Opalhoz. Még nem alszik, és talán jót tenne, ha beszélne vele. Magára hallgatni szokott.

Ned csak a fejét rázta.

– Nem – mondta. – Nem látna szívesen – nyelt egyet –… ő sem.

X. fejezet
A zárba tört kulcs

1

Ned Beaumont hazament. Ivott egy kávét, szivarozott, elolvasott egy újságot, egy magazint és majdnem egy egész regényt. Időnként abbahagyta az olvasást, és idegesen járkált fel-alá a lakásban. De nem csöngettek az ajtón, és nem szólalt meg a telefon sem.

Reggel nyolckor megfürdött, megborotválkozott, és frissen vasalt öltönyt vett fel. Aztán felhozatta a reggelijét, és evett.

Kilenckor a telefonhoz lépett, feltárcsázta Janet Henry számát, és a telefonhoz kérte a lányt.

– Jó reggelt… Igen, remekül, köszönöm… Nos, kezdhetjük a tűzijátékot… Igen… Ha otthon van az édesapja, azt hiszem, a legokosabb először neki mondani el az egészet… Nagyszerű, de egy szót se, amíg oda nem érek!… Amilyen gyorsan csak tudok. Máris indulok… Jó. Akkor viszlát!

A semmibe vesző tekintettel állt fel a telefon mellől, aztán tapsolt egyet, és összedörzsölte a tenyerét. Szája komoran elkeskenyedett a bajsza alatt, barna szeme baljóslatúan izzott. A szekrényhez lépett, gyorsan belebújt a felöltőjébe, s fejére tette a kalapot.  A Little Lost Lady-t fütyörészve lépett ki a lakásból, s öles léptekkel indult el az utcán.

– Miss Henry vár – közölte a szobalánnyal, aki ajtót nyitott neki Henryéknél.

– Igenis, uram – felelte a szobalány, és bevezette egy napfényes, világos tapétás szobába, ahol a szenátor meg a leánya éppen reggelizett.

Janet Henry azonnal felugrott az asztal mellől, és kitárt karokkal sietett elébe. – Jó reggelt! – kiáltotta izgatottan.

A szenátor lassabban állt fel, udvarias, de meglepett pillantást vetett a leányára, aztán kezet nyújtott Ned Beaumont-nak.

– Jó reggelt, Mr. Beaumont. Örülök, hogy látom. Nem tartana velünk?…

– Köszönöm, már reggeliztem.

Janet Henry egész testében remegett. Az arca sápadt volt az izgalomtól, szeme sötétebb a szokottnál. Mintha kábítószert vett volna be.

– El kell mondanunk neked valamit, apa – szólalt meg feszült, izgatott hangon –, valamit, ami… – Hirtelen Ned Beaumont felé fordult: – Mondja el! Mondja el maga!

Ned Beaumont sanda pillantást vetett rá, összehúzta a szemöldökét, aztán egyenesen az apa szemébe nézett. A szenátor még mindig nem ült le, mereven állt a széke mellett.

– Egy beismerő vallomáson kívül döntő bizonyítékunk is van rá, hogy az ön fiát Patú Madvig ölte meg – mondta Ned Beaumont.

A szenátor szeme összeszűkült. Az asztalra fektette az egyik tenyerét.

– És mi az a döntő bizonyíték? – kérdezte.

– Nos, szenátor úr, a legfontosabb természetesen maga a beismerő vallomás. Paul Madvig azt állítja, hogy az ön fia akkor este utánaszaladt, és meg akarta ütni egy durván faragott barna sétabottal, s amikor ő elvette a fiától a botot, véletlenül megütötte vele. Azt is állítja, hogy a botot magával vitte, és elégette. Csakhogy az ön leánya szerint – könnyedén meghajolt Janet Henry felé – az a bot most is itt van a házban.

– Itt van! – kiáltotta a lány. – Azt hozta neked Sawbridge őrnagy Skóciából!

A szenátor arca kemény és hideg volt, akár a márvány.

– Folytassa!

Ned Beaumont egy kis mozdulatot tett a kezével.

– Vagyis, szenátor úr, ez megcáfolja Paul Madvignak azt a meséjét, hogy véletlenül vagy önvédelemből történt az eset, mivel az ön fiánál nem volt bot. – Könnyedén megvonta a vállát. – Ezt tegnap Farrnak is elmondtam. Ő nyilván fél ekkora felelősséget vállalni – ön is tudja, milyen ember –, de fogalmam sincs róla, hogyan kerülhetné el, hogy legkésőbb ma letartóztassa Pault.

Janet Henry értetlen pillantást vetett Ned Beaumont-ra, nyilván meglepődött valamin, szólni akart, de aztán meggondolta magát, és inkább hallgatott.

Henry szenátor az ajkához érintette a bal kezében tartott szalvétát, aztán az asztalra dobta, és megkérdezte:

– Van… hm… egyéb bizonyíték is?

Ned Beaumont egy hanyagul odavetett kérdéssel válaszolt a kérdésre:

– Ez tán nem elég?

– De ugye, hogy van még egyéb bizonyíték is? – kérdezte Janet is.

– Az is csak ezt a tényt támasztja alá – felelte Ned Beaumont olyan hangon, mintha semmi másnak nem tulajdonítana fontosságot. Aztán ismét a szenátorhoz fordult: – Szolgálhatok még további részletekkel is, de a lényeget már így is tisztán látja, szenátor úr. S ez bőven elég, ugyebár?

– Persze, hogy elég – felelte a szenátor. Végigsimított a tenyerével a homlokán. – De még mindig nem tudom elhinni. Bocsásson meg, és – fordult a leánya felé – te is, drágám, de szeretnék egy pillanatra egyedül maradni, hogy gondolkozzam, és hozzászoktassam magam a… Ne, ne, maradj csak itt. Inkább én vonulok vissza a szobámba. – Könnyedén meghajolt. – Várjon meg maga is, Mr. Beaumont. Nem maradok el sokáig, igazán csak egy pillanatig, amíg hozzászoktatom magam a gondolathoz, hogy az az ember, akivel hónapok óta vállvetve dolgoztam együtt, a fiam gyilkosa – Még egyszer meghajolt, aztán mereven kihúzta magát, és határozott léptekkel kiment a szobából.

Ned Beaumont megfogta Janet Henry kezét, és halkan, de izgatottan megkérdezte:

– Mondja, nem akar vajon valami meggondolatlanságot elkövetni az édesapja?

A lány meghökkenve nézett rá.

– Hátha képes elrohanni, hogy megkeresse Pault? – magyarázta Ned Beaumont. – Semmi szükség rá! Ki tudja, mi történhetik?

– Nem tudom – suttogta a lány.

A férfi türelmetlen arcot vágott.

– Nem hagyhatjuk, hogy ilyesmit csináljon. Nem bújhatnánk el valahol a bejárati ajtó közelében, hogy megakadályozhassuk, ha el akar menni hazulról?

– De igen. – A lány meg volt ijedve.

A ház elülső részébe vezette Nedet, egy aprócska szobába, ahol szinte teljesen sötét volt, mert be voltak húzva a függönyök. Az ajtaja alig pár lépésre volt az utcai ajtótól. Ott álltak szorosan egymás mellett a sötét szobában, a csak résnyire nyitott ajtó közelében, és mind a ketten remegtek. Janet Henry súgni akart valamit Ned Beaumont-nak, de az rápisszegett, hogy maradjon csendben.

Nem kellett sokáig várniuk. A közeledő léptek hangját letompította ugyan a hall vastag szőnyege, mégis felfigyeltek rá: Henry szenátor igyekezett felöltőben, kalappal a fején a bejárati ajtó felé.

Ned Beaumont előlépett rejtekhelyéről.

– Egy pillanat, szenátor úr!

A szenátor megfordult. Az arca kemény volt, és barátságtalan, a tekintete parancsoló.

– Bocsásson meg, de el kell mennem – jelentette ki.

– Nem okos dolog – felelte Ned Beaumont. Közelebb lépett a szenátorhoz. – Csák újabb kellemetlenségek lesznek belőle.

Janet Henry az apja mellé lépett.

– Ne menj el, apa – könyörgött. – Hallgass Mr. Beaumont-ra!

– Mr. Beaumont-t már volt szerencsém meghallgatni. Készséggel meghallgatom, ha még egyéb mondanivalója is van. Ellenkező esetben az elnézését kell kérnem. – Rámosolygott Ned Beaumont-ra. – Annak az alapján cselekszem, amit az imént előadott.

Ned Beaumont nyugodtan nézett farkasszemet vele.

– Nem hiszem, hogy szükséges volna azonnal megkeresnie Pault – jegyezte meg.

A szenátor lesújtó pillantást vetett rá.

– De apa… – kezdte Jahet, a szenátor azonban úgy nézett rá, hogy elakadt a szava.

Ned Beaumont a torkát köszörülte. Kipirult az arca. Hirtelen kinyújtotta a bal kezét, és megtapogatta a szenátor felöltőjének jobb oldali zsebét.

Henry szenátor felháborodva lépett egyet hátra.

Ned Beaumont bólintott, mintha önmagának helyeselne.

– Hát ez tényleg nem okos dolog – állapította meg őszinte meggyőződéssel. – Revolver van a zsebében – nézett Janetre.

– Apa! – sikoltott fel a leány, és a szájához kapta a kezét.

Ned Beaumont komoran összeráncolta a homlokát.

– Hát az biztos – mondta a szenátornak –, hogy revolverrel a zsebében nem engedhetjük elmenni.

– Ne engedje, Ned! – kiáltotta a lány.

A szenátor szeme gúnyosan villant rájuk.

– Azt hiszem, mind a ketten túlzásba viszik a dolgot – jegyezte meg. – Légy szíves, menj vissza a szobádba, Janet!

A lány habozva elindult, de két lépés után megtorpant, és elkezdett kiabálni:

– Nem! Nem hagylak elmenni! Ne hagyja, Ned!

Ned Beaumont megnedvesítette az ajkát.

– Nem fog elmenni – ígérte.

A szenátor fagyos pillantást vetett rá, és máris az ajtó kilincsén volt a jobb keze.

Ned Beaumont erre előrehajolt, és a szenátor kezére tette a kezét.

– Ide hallgasson, uram – kezdte tiszteletteljes hangon. – Tényleg nem engedhetem elmenni. És nem illetéktelenül ütöm bele az orrom a dolgaiba. – Levette a kezét a szenátoréról, benyúlt a zakója belső zsebébe, s elővett egy gyűrött, piszkos, kétrét hajtott papírt. – Még a múlt hónapban kineveztek az államügyészség különleges nyomozójává. Itt van róla a papír. – Odatartotta a szenátor elé. – Tudtommal még nem vonták vissza a kinevezést, tehát – megvonta a vállát – jogom van nem engedni, hogy csak úgy elmenjen, és lelőjön valakit.

A szenátor rá se nézett a papírra. Megvető hangon kijelentette:

– Maga csak azért akarja megmenteni a gyilkos életét, mert a barátja.

– Ön is tudja, hogy ez nem igaz.

A szenátor kihúzta magát.

– Nekem ebből elég! – mondta, és lenyomta a kilincset.

– Ha kiteszi a lábát az utcára azzal a revolverrel a zsebében, azonnal letartóztatom! – figyelmeztette Ned Beaumont.

– Istenem! Apa! – nyöszörgött Janet.

A szenátor és Ned Beaumont egy darabig farkasszemet nézett Mind a ketten hangosan zihálva lélegeztek.

A szenátor szólalt meg elsőnek. A lányához intézte a szavait.

– Magunkra hagynál néhány percre bennünket, drágám? Szeretnék közölni egyet-mást Mr. Beaumont-nal.

A lány kérdő pillantást vetett Ned Beaumont-ra. Ned bólintott.

– Igen – fordult az apja felé a leány –, de csak ha megígéred, hogy nem mész el búcsú nélkül.

A szenátor elmosolyodott.

– Megígérem.

A két férfi megvárta, amíg a lány végigmegy a hallon, visszanéz rájuk, aztán bal kéz felé eltűnik egy ajtón.

– Attól tartok, hogy maga nem valami jó hatást gyakorol a lányomra – jegyezte meg kelletlenül a szenátor. – Nem olyat, mint kellene. Nem szokott ilyen… hm… makacs lenni.

Ned Beaumont bocsánatkérően mosolygott, de nem szólt rá semmit.

– Mióta tart ez a dolog? – kérdezte a szenátor.

– Úgy érti, hogy mióta nyomozunk a gyilkosság ügyében? Én csak egy-két napja. De a leányát kezdettől fogva foglalkoztatta a dolog. Mindig szent meggyőződése volt, hogy Paul a gyilkos.

– Micsoda? – A szenátornak tátva maradt a szája.

– Kezdettől fogva őt tartotta gyilkosnak, ön ezt nem tudta? A leánya úgy gyűlöli Pault, mint a bűnét. Mindig is gyűlölte.

– Gyűlöli? – kapkodott levegő után a szenátor. – Uramisten! Ez nem igaz!

Ned Beaumont bólintott, hogy bizony igaz, és furcsán mosolygott az ajtónak támaszkodó férfira.

– Nem tudta?

A szenátor sóhajtott egyet.

– Menjünk be ide – mondta aztán, és elsőnek lépett a sötét szobába, ahol Ned Beaumont és Janet bújt meg röviddel előbb. A szenátor meggyújtotta a villanyt, Ned Beaumont meg becsukta az ajtót. Aztán szembefordultak egymással. Nem ültek le.

– Mint a férfi a férfival szeretnék beszélni magával, Mr. Beaumont – kezdte a szenátor. – Ugye, megfeledkezhetünk a maga… – elmosolyodott – hivatali beosztásáról?

Ned Beaumont bólintott.

– Annál is inkább, mert valószínűleg Farr is megfeledkezett már róla.

– Az egészen biztos. Nos, Mr. Beaumont, én nem vagyok vérszomjas természet, de itt süllyedjek el, ha el tudom viselni a gondolatot, hogy a fiam gyilkosa szabadon és büntetlenül sétál, amikor…

– Már mondtam, hogy kénytelenek lesznek a gyilkost letartóztatni. A bizonyíték cáfolhatatlan, és már mindenki tud róla.

A szenátor ismét elmosolyodott, de most fagyos volt a mosolya.

– Csak nem akarja elhitetni velem, mikor éppúgy gyakorló politikus, mint én, hogy Paul Madvigot ebben a városban fenyegetheti olyan veszély, hogy megbüntetik valamiért?

– De igen. Paul bukott ember. Ejteni fogják. Hogy még eddig nem ejtették, annak az az egyedüli oka, hogy túlságosan megszokták, hogy úgy táncoljanak, ahogy ő fütyül, és kell hozzá egy kis idő, hogy megjöjjön a merszük.

Henry szenátor mosolyogva rázta meg a fejét.

– Megengedi, hogy ne osszam a nézetét? És hogy rámutassak arra a tényre, hogy én már akkor is részt vettem a politikában, amikor maga még nem is volt a világon?

– Természetesen.

– Akkor hadd nyugtassam meg, hogy sose lesz elég merszük hozzá, akármennyi idő áll is a rendelkezésükre. Paul a párt főnöke, s ha időnként esetleg lázadoznak is ellene, az is marad.

– Azt hiszem, ebben sohasem fogunk egyetérteni – felelte Ned Beaumont. – Paul bukott ember. – összeráncolta a homlokát. – Inkább térjünk vissza arra a revolverre. Szerencsétlen dolog. Okosabb, ha ideadja – tartotta a szenátor elé a tenyerét.

A szenátor gyorsan a felöltője zsebébe dugta a jobb kezét.

Ned Beaumont hozzálépett, és baljával megmarkolta a csuklóját.

– Adja ide!

A szenátor csak egy dühös pillantással válaszolt.

– Rendben van – mondta Ned Beaumont – Ön kényszerít rá!

Rövid küzdelem után, amelynek során egy szék is felborult, elvette a szenátortól a fegyvert. Ódivatú, nikkelezett revolver volt. Éppen a farzsebébe csúsztatta, amikor eszelős tekintettel, falfehéren berontott Janet Henry.

– Mi történt? – kiáltotta.

– Az édesapja nem akar a józan észre hallgatni – morogta Ned Beaumont. – Kénytelen voltam elvenni tőle a fegyvert.

A szenátor zihálva kapkodott levegő után. Az arca idegesen rángatózott. Lépett egyet Ned Beaumont felé.

– Takarodjon a házamból! – kiáltotta.

– Nem én! – felelte Ned Beaumont. Megrándult a szája sarka. Harag lobbant a szemében. Keményen megmarkolta Janet Henry karját. – Üljön le, és figyeljen! Hallani akarta, hát hallja meg! – A szenátorhoz fordult. – Sok mondanivalóm van, okosabb hát, ha ön is leül.

Egyikük sem ült le. A lány félelemtől tágra nyílt szemmel nézett Ned Beaumont-ra, az apja tekintete kemény volt és gyanakvó. Mind a ketten sápadtak voltak.

Ned Beaumont a szenátor szemébe nézett:

– A fiát ön ölte meg!

A szenátornak egy arcizma se rezdült. Egyetlen mozdulatot se tett.

Janet Henry egy darabig ugyanolyan mozdulatlan maradt, mint az apja. Aztán mérhetetlen iszonyat ült ki az arcára, és lassan lerogyott a padlóra. Nem, nem esett össze. Csak lassan behajlott a térde, úgy roskadt le, ülő helyzetbe, kicsit jobbra dőlve, s a jobb kezére támaszkodva. Borzadva nézett fel a padlóról az apjára és Ned Beaumont-ra.

Egyikük sem nézett rá.

Ned Beaumont tovább beszélt a szenátornak:

– Most Pault akarja megölni, hogy ne árulhassa el, hogy ön ölte meg a saját fiát. Tudja, hogy nyugodtan megölheti, mert úgyis megússza – egy régi vágású úriember bosszút állt a fiáért –, csak el kell hitetnie a világgal, amit az előbb velünk próbált elhitetni.

Elhallgatott.

A szenátor néma maradt.

Ned Beaumont folytatta:

– Ön tisztában van vele, hogy Paul nem fedezné önt tovább, ha letartóztatnák, mert semmiképpen se szeretné, ha Janet azt hinné, hogy csakugyan ő ölte meg a bátyját. – Keserűen felnevetett. – Micsoda klassz trükk volt rajta hagyni a gyanút! – Beletúrt a hajába. – Mert mi is történt? Körülbelül ez: amikor Taylor megtudta, hogy Paul megcsókolta Janetet, utánaszaladt, bottal a kezében és kalappal a fején, bár ez az utóbbi nem is lényeges. A lényeges az, hogy önnek eszébe jutott, hogy esetleg olyasmi történhetik, ami veszélyeztetheti újraválasztásának esélyeit…

A szenátor a dühtől rekedten vágott a szavába:

– Ez abszurdum! Nem tűröm, hogy a leányomat…

Ned Beaumont nyersen felkacagott:

– Persze hogy abszurdum! Mint ahogy az is abszurdum, hogy hazahozta a botot, amellyel megölte a fiát, s fejére tette a kalapot is, amelyik a fia fején volt, mert ön hajadonfőtt szaladt utána. Csakhogy ez az abszurdum sokba fog kerülni önnek.

Henry szenátor halkan, gúnyosan megkérdezte:

– Na és a beismerő vallomás nem számít, amit Paul tett?

Ned Beaumont elmosolyodott.

– Nagyon is sokat – felelte. – Rögtön el is árulom, miért. Janet! Hívja fel Pault, és kérje meg, hogy jöjjön azonnal ide. Elmeséljük neki, hogy a maga papája revolverrel akart a keresésére indulni. Aztán majd meglátjuk, akkor mit fog mondani.

Janet végre megmozdult, de nem állt fel a padlóról. Kifejezéstelen volt az arca.

– Nevetséges – jelentette ki az apja. – Nem csinálunk ilyesmit.

– Hívja fel Pault, Janet! – adta ki az utasítást ellentmondást nem tűrő hangon Ned Beaumont.

A leány felállt. Még mindig kifejezéstelen volt az arca. A szenátor élesen rászólt: – Janet! – de az ügyet sem vetett rá, hanem elindult az ajtó felé.

A szenátor erre hangnemet változtatott.

– Várj, drágám – szólt utána, aztán Ned Beaumont-hoz fordult:

– Szeretnék még egyszer négyszemközt beszélni magával.

– Rendben van – felelte Ned Beaumont, és a küszöbön tétovázó lány felé fordult. De mielőtt még mondhatott volna valamit, Janet csökönyösen kijelentette:

– Én is hallani akarom! Jogom van hozzá!

Ned bólintott. Visszafordult az apa felé.

– Csakugyan joga van hozzá!

– Janet, drágám – szólalt meg a szenátor –, én csak kímélni szeretnélek. Én…

– Nincs szükségem kíméletre – felelte színtelen hangon a leány. – Mindent tudni akarok!

A szenátor tehetetlen mozdulattal széttárta a kezét.

– Akkor nem mondok semmit!

– Hívja fel Pault, Janet – ismételte meg Ned Beaumont.

De mielőtt még a lány megmozdulhatott volna, a szenátor ismét megszólalt:

– Ne! A kelleténél jobban megnehezíted ugyan számomra a dolgot, de hát… – Elővett egy zsebkendőt, és megtörölte a tenyerét. – Elmondom pontosan, hogy mi történt, de utána egy szívességet szeretnék kérni magától, Beaumont… Egy olyan szívességet, amit, azt hiszem, nem tagadhat meg tőlem, akármennyire… – Elnémult és a lányára nézett. – Gyere be, drágám, és csukd be az ajtót, ha már neked is muszáj hallanod.

A lány becsukta az ajtót, leült a közelében egy székre, és merev felsőtesttel, feszült arccal előrehajolt.

A szenátor hátratette a kezét – még a markában volt a zsebkendő –, és ellenségeskedés nélkül nézve Ned Beaumont-ra, elkezdte:

– Akkor este azért rohantam Taylor után, mert nem akartam elveszíteni Paul barátságát a fiam lobbanékonysága miatt. A China Streeten értem utol őket. Paul akkor már elvette tőle a botot. Veszekedtek, legalábbis Taylor dühösen szidalmazta Pault. Én megkértem Pault, hagyjon magunkra, hadd beszéljek négyszemközt a fiammal. Ő át is adta nekem a botot, és otthagyott minket. Taylor úgy beszélt velem, ahogy egy fiúnak sohasem volna szabad beszélni az apjával, és félre akart lökni az útból, hogy újból Paul után szaladhasson. Nem tudom pontosan, hogy történt, de tény, hogy megütöttem, Taylor elesett, és beverte a fejét a járda szélébe. Paul erre visszajött – még nem járt messze –, és konstatáltuk, hogy Taylor szörnyethalt. Paul azt tanácsolta, hogy hagyjuk ott, ahol van, és ne áruljuk el senkinek, milyen szerepünk volt a halálában. Azt mondta, hogy feltétlenül csúnya botránnyá fújnák fel a dolgot az elkövetkező választási hadjárat során, és én… én hagytam rábeszélni magam. Ő szedte fel a földről Taylor kalapját, és adta ide, hogy tegyem a fejemre, ugyanis hajadonfőtt rohantam el hazulról. Biztosított, hogy a rendőrségi nyomozást feltétlenül leállítják, ha az a veszély fenyegetne, hogy a szálak túl közel vezetnek hozzánk. Később – pontosabban a múlt héten –, amikor nyugtalanság fogott el a híresztelések miatt, hogy ő ölte meg Taylort, elmentem hozzá, és megkérdeztem, nem lenne-e okosabb, ha őszintén bevallanánk, mi történt. De ő csak nevetett, mondván, hogy nem kell semmitől se tartanom, és megnyugtatott, hogy meg tudja ő védeni magát. – A szenátor elővette a háta mögül a kezét, és megtörölte a zsebkendővel az arcát. – Hát ez történt.

– És Taylort otthagytátok… holtan heverni az utcán! – sikoltott fel halkan a leánya.

A szenátor összerezzent, de nem szólt semmit.

Ned Beaumont komoran hallgatott egy darabig, aztán megjegyezte:

– Igazi választási beszéd volt… némi igazság, de az is egy kicsit megszépítve. – Vágott egy grimaszt. – Azt mondta, valami szívességet akar kérni.

A szenátor először lenézett a padlóra, aztán ismét Ned Beaumont-ra emelte a tekintetét.

– De az már csak magára tartozik.

– Nem! – felelt Ned Beaumont.

– Akkor előre is bocsáss meg, drágám – fordult a szenátor a lánya felé. Következő szavait már ismét Ned Beaumont-hoz intézte. – Tökéletesen tisztában vagyok vele, milyen helyzetbe kerültem azzal, hogy elmondtam magának az igazságot. A szívesség, amit kérek, az, hogy adja vissza a pisztolyomat, és hagyjon magamra öt… vagy akár csak egyetlen percre ebben a szobában.

– Nem! – felelte Ned Beaumont.

A szenátor – kezében a zsebkendővel – a szívéhez kapott.

– Kapja csak meg, amit érdemel – tette hozzá Ned Beaumont.

2

Ned Beaumont a bejárati ajtóhoz kísérte Farrt, az ősz hajú gyorsírónőt, meg a szenátort a két detektív között.

– Nem tart velem? – kérdezte Farr.

– Nem. De okvetlen fel fogom keresni.

Farr lelkesen megszorongatta a kezét.

– Minél hamarabb, Ned, és minél gyakrabban – mondta. – Igaz, hogy néha csúnyán a bolondját járatja velem, mégsem tudok haragudni magára, mikor látom, mi sül ki belőle.

Ned Beaumont egy mosollyal nyugtázta a bókot, meghajolt a gyorsírónő előtt, odabiccentett a két detektívnek, és becsukta utánuk az ajtót. Aztán felment az emeletre, a fehér tapétás szobába, ahol a zongora állt. Janet Henry ott ült a díványon, amelynek lant alakú volt a támlája. Mikor Ned belépett, felállt.

– Elmentek – jelentette be Ned szándékosan száraz, tárgyilagos hangon.

– És… előttük… nekik?…

– Teljes és részletes beismerő vallomást tett Sokkal részletesebben elmondott mindent, mint nekünk.

– És maga… maga el fogja mondani nekem az igazat?

– El – ígérte Ned.

– És mit… – Elakadt a hangja. – Mit fognak csinálni vele, Ned?

– Valószínűleg nem csinálnak nagy ügyet a dologból. A kora, a pozíciója meg a többi mind enyhítő körülményként fog szolgálni. Alighanem előre meg nem fontolt szándékkal elkövetett emberölésért ítélik el… aztán az ítélet végrehajtását elhalasztják vagy felfüggesztik.

– Maga szerint csakugyan véletlen volt?

Ned Beaumont tagadóan rázta meg a fejét.

Fagyos lett a tekintete. Kertelés nélkül kijelentette:

– Szerintem feldühödött a gondolattól, hogy a fia esetleg meghiúsíthatja esélyeit az újraválasztásra, ezért ütött.

A lány nem tiltakozott, összekulcsolta az ujjait. Csak nehezen tudta megformálni következő kérdését:

– És csakugyan… azért akart elmenni, hogy… lelője Pault?

– Azért. Megúszta volna, „a nagy ember megbosszulja fia halálát, amelyet a törvény képtelen volt megbosszulni” alapon. Tisztában volt vele, hogy Paul nem fog tovább hallgatni, ha letartóztatják. Paul csak azért hallgatott, mint ahogy apja újraválasztását is azért támogatta, mert meg akarta kapni magát. És nem kaphatta volna meg, ha a törvény előtt azt vallja, hogy ő ölte meg a bátyját. Az, hogy mások mit gondolnak, nem izgatta, de nem tudhatta, hogy maga mit gondolna, így aztán szükség esetén egy pillanat alatt tisztázta volna magát.

A lány szomorúan bólintott, hogy érti.

– Pedig gyűlöltem – mondta. – Igazságtalanul vádoltam meg, és még mindig gyűlölöm. – Felzokogott. – Mondja meg, Ned, miért van ez?

A férfi türelmetlenül legyintett.

– Ne tegyen fel találós kérdéseket!

– Maga meg – folytatta a lány – becsapott, bolonddá tett, ilyen szerencsétlenséget hozott rám, és mégsem gyűlölöm.

– Ez is találós kérdés – felelte a férfi.

– Mióta… mióta tudta, hogy … apa tette, Ned?

– Nem tudom megmondani. Tény, hogy a gondolat jó ideje motoszkált már a fejemben… Jóformán ez volt az egyetlen, amivel Paul ostobaságait meg lehetett magyarázni. Ha ő ölte volna meg Taylort, nekem már régen megmondta volna. Nem volt oka rá, hogy eltitkolja előttem. Arra viszont igen, hogy a maga apjának bűnét eltitkolja. Tudta, hogy nem szeretem az apját. Elég világosan a tudtára adtam. Érezte, hogy ha elárulná nekem az igazat, a maga apját feltétlenül megfúrnám. És tudta, hogy őt sose fúrnám meg. Ezért tette nekem azt a hamis beismerő vallomást, amikor közöltem vele, hogy világosságot fogok deríteni a gyilkosságra, akármit beszél. Azt akarta, hogy maradjak nyugton.

– Miért nem szerette az apámat, Ned? – tette fel a kérdést a lány.

– Mert nem szeretem a kerítőket – felelte indulatosan a férfi.

A lány elpirult, és lesütötte a szemét. Fojtott hangon, tárgyilagosan megkérdezte:

– És engem azért nem szeret, mert…?

A férfi nem szólt semmit.

A lány az ajkába harapott, aztán felkiáltott:

– Feleljen!

– Személy szerint semmi bajom magával – felelte Ned Beaumont. – Csak az nem tetszett, ahogy Paullal viselkedett, ahogy bolondította. Maguk ketten csak rossz hatást gyakoroltak rá. Ezt igyekeztem is megértetni vele. Megpróbáltam megértetni, hogy mind a ketten alsóbbrendű lénynek tekintik őt, akivel tetszésük szerint bánhatnak. Megpróbáltam megértetni vele, hogy a maga apja olyan ember, aki egy életen át hozzászokott, hogy minden különösebb nehézség nélkül győz, s ha egyszer kényelmetlen helyzetbe talál kerülni, elveszti a fejét, vagy farkassá változik. De hát Paul szerelmes volt magába, így aztán… – összeszorította a fogát, és a zongorához lépett.

– Maga engem megvet — jegyezte meg halkan, de élesen a lány. – Azt hiszi, közönséges kurva vagyok.

– Nem vetem meg – felelte ingerülten a férfi, de nem nézett a lány felé. – Akármit követett is el, meg kellett fizetnie érte, és meg is fizetett. Mindnyájunknak ez a sorsunk.

Hallgattak egy darabig. Aztán a lány megszólalt:

– Most maga meg Paul megint barátok lesznek?

Ned Beaumont olyan mozdulattal fordított hátat a zongorának, mintha megborzongott volna. A karórájára pillantott.

– Sajnos, búcsút kell vennem magától.

A lány szeme meghökkenve villant meg.

– Csak nem akar elutazni?

A férfi bólintott.

– De igen. Még elérem a négy harmincas vonatot.

– Végleg el akar utazni?

– Igen. Ha el tudom intézni, hogy ne idézzenek meg tanúnak valamelyik tárgyalásra. De azt hiszem, ez nem lesz nehéz.

A lány ösztönösen feléje nyújtotta mindkét kezét.

– Vigyen magával!

A férfi gyanakodva nézett rá.

– Igazán szeretne elmenni innen, vagy csak hisztizik? – kérdezte. A lány arca lángra gyúlt. De mielőtt még felelhetett volna, a férfi folytatta: – Különben mindegy. Ha akarja, magammal viszem. – összeráncolta a homlokát. – De mi lesz ezzel? – egy kézmozdulattal körülmutatott, a házra utalva. – Ki viseli a gondját?

– Nem érdekel… – felelte keserűen a lány. – Majd a hitelezőink.

– Még valamire gondolnia kell – jegyezte meg lassan a férfi. – Mindenki azt fogja mondani, hogy mihelyt az apja egyszer bajba került, maga azonnal cserbenhagyta.

– Igenis, cserbenhagyom – felelte a lány. – És nem bánom, ha minél hamarább megtudják. Nem érdekel, hogy mit mondanak… ha magával visz… – Felzokogott. – Nem hagynám el, ha… ha ő nem hagyta volna Taylort… ott heverni holtan, magányosan, abban a sötét utcában.

Ned Beaumont hirtelen a szavába vágott.

– Ezzel most már ne foglalkozzon. Ha velem akar utazni, csomagoljon össze. Csak annyit, amennyi egy-két bőröndbe fér. A többit később is magunk után küldethetjük.

A lány idegesen, élesen felkacagott, és kirohant a szobából. A férfi szivarra gyújtott, leült a zongorához, és halkan játszani kezdett rajta. Játszott, amíg a lány vissza nem jött. Fekete kalapban, fekete kabátban, két bőrönddel a kezében.

3

Taxin mentek Ned Beaumont lakására. Nem beszélgettek. Már az út jó háromnegyed részét megtették, amikor a leány váratlanul megszólalt:

– Nem mondtam el… hogy abban az álomban … a ház kulcsa üvegből volt… és beletört a zárba, amikor kinyitottuk az ajtót, mert a zár nehezen működött, és erőltetnünk kellett a kulccsal.

A férfi egy oldalpillantást vetett a lányra.

– Na és?

A lány megborzongott.

– Nem tudtuk bezárni a kígyókat… Kijöttek és nekünk támadtak, s én arra ébredtem, hogy sikoltozom.

– Csak álom volt – felelte a férfi. – Felejtse el. – Kedvetlenül elmosolyodott. – Maga meg visszadobta a pisztrángomat a vízbe – az én álmomban.

A taxi már meg is állt a ház előtt. Felmentek Ned lakására. A lány felajánlotta, hogy segít neki becsomagolni, de a férfi nem fogadta el.

– Köszönöm, meg tudom csinálni magam is. Üljön csak le, és pihenjen. Még egy egész óránk van a vonatindulásig.

A lány letelepedett az egyik piros fotelba.

– Hová utazik… illetve utazunk? – kérdezte félénken.

– Először mindenképpen New Yorkba.

Éppen végzett az egyik bőrönddel, amikor megszólalt az ajtócsengő.

– Jobb lesz, ha átmegy a hálószobába – mondta Ned, és átvitte a leány bőröndjeit is. Amikor kijött a hálószobából, becsukta az összekötő ajtót.

Aztán a bejárati ajtóhoz lépett, és kinyitotta. Paul Madvig állt a küszöbön.

– Azért jöttem, hogy megmondjam: most már tudom, hogy neked volt igazad.

– Az éjszaka nem jöttél el.

– Nem, mert akkor még nem tudtam. Pedig rögtön utánad hazaértem.

Ned Beaumont bólintott.

– Gyere be – mondta és kitárta az ajtót.

Madvig bement a nappaliba. Azonnal észrevette a bőröndöket, de előbb körüljártatta a tekintetét a szobában, csak aztán kérdezte meg:

– Elutazol?

– El.

Madvig letelepedett a fotelbe, amelyikben néhány perccel azelőtt Janet Henry ült. Az arcán most meglátszott a kora, s leülni is nehézkesen ült le.

– Hogy van Opal? – kérdezte Ned Beaumont.

– Jól, szegény kislány. Most már nem lesz semmi baja.

– Te vagy az oka, hogy azt csinálta, amit csinált.

– Tudom, Ned. Úristen! Nagyon jól tudom. – Madvig kinyújtotta hosszú lábait, és a cipőjét kezdte nézegetni. – Remélem, nem gondolod, hogy büszke vagyok magamra? – Hallgatott egy kicsit, aztán hozzátette: – Azt hiszem… Opal örülne, ha meglátogatnád, mielőtt elutazol.

– Sajnos, neked kell átadnod neki búcsúüdvözletemet… meg Mamának is… A négy harmincassal utazom.

Madvig felemelte a fájdalomtól elfelhősödött kék szemét.

– Persze, igazad van, Ned – szólalt meg fátyolos hangon. – De … szóval… Isten a tudója, hogy igazad van.

Ismét a cipőjét kezdte nézegetni.

Ned Beaumont megkérdezte:

– És te? Te mihez kezdesz hűségesnek éppen nem nevezhető híveiddel? Visszakényszeríted őket magad mellé? Vagy visszaállnak maguktól?

– Farr meg a többi hozzá hasonló patkány?

– Ühüm.

– Adok nekik egy kis leckét. – Madvig határozott hangon beszélt, de nem valami nagy lelkesedéssel, és a cipőjéről sem vette le a szemét. – Négy esztendőmbe fog ugyan kerülni, de ez alatt a négy esztendő alatt alapos nagytakarítást fogok végezni, és létrehozok égy olyan pártszervezetet, amelyik igazán egységes lesz.

Ned Beaumont felhúzta a szemöldökét.

– Cserben akarod hagyni a pártot a választásokon?

– A fenét cserbenhagyni! Szétrobbantani! Shad halott. Vezessék csak a várost az ő emberei az elkövetkező négy esztendőben! Nincs köztük senki, aki olyan erős bázist tudna kiépíteni magának, hogy nyugtalankodnom kéne miatta… Aztán a legközelebbi választáson ismét én veszem a kezembe a gyeplőt, s addig elvégzem a nagytakarítást!

– Pedig most már megnyerhetnéd a választást – jegyezte meg Ned Beaumont.

– Tudom, de ezekkel a csirkefogókkal semmi kedvem megnyerni.

Ned Beaumont helyeslően bólintott.

– Azt hiszem, ez a legokosabb, amit tehetsz. Türelem és bátorság kell ugyan a terveidhez, de hát te rendelkezel ezekkel az erényekkel.

– Csak ezekkel rendelkezem – felelte szerencsétlenül Madvig. – Éppen csak eszem nem lesz soha. – Cipőjéről a kandallóra siklott a tekintete. – Muszáj elmenned, Ned? – kérdezte alig hallható hangon.

– Muszáj.

Madvig erélyesen megköszörülte a torkát.

– Ne tarts hülyének – mondta –, de nagyon szeretném hinni, hogy akár mész, akár maradsz, már nem neheztelsz rám, Ned.

– Nincs miért neheztelnem rád, Paul.

Madvig élénken felkapta a fejét.

– Kezet is adnál rá?

– Hát persze.

Madvig felugrott. Elkapta és megszorította Ned Beaumont kezét.

– Ne menj el, Ned! Maradj mellettem! Isten a tudója, milyen nagy szükségem volna most rád. Még ha nem is tudtam… és nem is fogok tudni jóvátenni mindent…

Ned Beaumont megrázta a fejét.

– Nincs semmi jóvátenni valód velem szemben.

– Akkor hát maradsz?

Ned Beaumont ismét megrázta a fejét.

– Nem lehet. Muszáj elmennem.

Madvig elengedte Ned kezét. Leült és rosszkedvűen megjegyezte:

– Igazad van. Megérdemlem.

Ned Beaumont türelmetlenül legyintett.

– Nem erről van szó. – Elhallgatott és az ajkába harapott. Aztán nem kertelt tovább. – Itt van Janet.

Madvig elképedve bámult rá.

Janet Henry kinyitotta a hálószoba ajtaját, és bejött a nappaliba. Az arca sápadt és elkínzott volt ugyan, de nem sütötte le a szemét. Egyenest odament Paul Madvighoz, és megállt előtte.

– Sok bajt okoztam magának, Paul. Én voltam az, aki…

Madvignak, aki Janet láttán ugyanolyan sápadt lett, mint a lány, hirtelen az arcába szökött a vér.

– Ne folytassa, Janet! – vágott rekedten a szavába. – Maga semmi olyat nem követhetett el, ami… – A mondat vége érthetetlen motyogásba veszett.

A lány meghökkent, és visszahátrált.

– Janet velem jön – szólalt meg Ned Beaumont.

Madvig eltátotta a száját. Döbbenten bámult Ned Beaumont-ra, és ismét kifutott az arcából a vér. Amikor már egészen falfehér volt, motyogott valamit, amiből csak a „szerencsét” szót lehetett érteni, aztán esetlenül sarkon fordult, az ajtóhoz lépett, kinyitotta, és kiment. Az ajtót úgy hagyta, nyitva.

Janet Henry ránézett Ned Beaumont-ra. Az csak állt, és az ajtót nézte mereven.

Tartalom

- I. fejezet Holttest a China Streeten

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7
- 8
- 9

- II. fejezet A kalaptrükk

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7

- III. fejezet A dinamit

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7

- IV. fejezet A „Kutyaól”

- 1
- 2
- 3
- 4

- V. fejezet A kórház

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7
- 8
- 9

- VI. fejezet Az „Observer”

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6

- VII. fejezet A párthívek

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5

- VIII. fejezet A szakítás

- 1
- 2
- 3
- 4

- IX. fejezet A rongyemberek

- 1
- 2
- 3
- 4

- X. fejezet A zárba tört kulcs

- 1
- 2
- 3