Katherine Woodward Thomas

Boldogan élni

– külön-külön

A tudatos elválás 5 lépése

Katherine Woodward Thomas

Boldogan élni

– külön-külön

A tudatos elválás 5 lépése

ATHENEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © 2015 by Katherine Woodward Thomas

Hungarian translation © Szilágyiné Márton Andrea, 2016

Minden jog fenntartva.

ISBN 978 963 293 613 0

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

ELSŐ RÉSZ – Könnyebb út a szakításhoz

Amikor a szerelem rossz oldalán érsz földet

Szégyen, vád, és a szerelem kudarca

Keserű szakítások, csúnya befejezések és az, hogyan éljünk boldogtalanul az elválás után

Új lehetőség kettőnk között: a tudatos elválás bevezetése

Hogyan és mikor végezd el ezt a programot

MÁSODIK RÉSZ – A tudatos elválás 5 lépése

Találd meg az érzelmi szabadságot

Szerezd vissza erőd és életed

Szakíts a mintával, gyógyítsd be a szíved

Légy a szeretet alkimistája

Teremts magadnak boldog életet az elválás után

A szerelem elfogadása

Online források

Bibliográfia

Jegyzetek

Ajánlás

Minden társadalmi művésznek, a változás követeinek és az új lehetőségek úttörőinek, akik hatalmas szívvel, mélységes jósággal és élénk intelligenciával egy jobb utat keresnek…

…valamint Marknak és Alexandriának, akik örömtelivé teszik a válás utáni életet.

Külön köszönet Claire Zammitnek

Az utóbbi egy évtized során abban a hatalmas megtiszteltetésben és örömben volt részem, hogy együtt taníthattam az átalakulás tanainak látnoki képességű tanárával, Claire Zammittel, a globális tanulóközösség, a Feminine Power vezetőjével.

Claire különleges képessége a tisztánlátásra, elragadó és kiapadhatatlan kreativitása, valamint a kultúra fejlődése iránti odaadása rendkívül nagy hatással volt e könyv megszületésére. Gondolatait, ötleteit és a munka értékével kapcsolatos makacs véleményét nem lehet túlbecsülni; roppant hálás vagyok azért, ahogy egyszerre inspirált és lendületet adott ahhoz, hogy ez a könyv a mai formájában létrejöhessen.

Köszönöm, Claire, a szívem legmélyéből.

ELSŐ RÉSZ

KÖNNYEBB ÚT A SZAKÍTÁSHOZ

Bevezetés

Amikor a szerelem

rossz oldalán érsz földet

Minden intimitás mélyén, annak bájos felszíne alatt

titkon ott rejtőzik a totális katasztrófa lehetősége.

Elizabeth Gilbert

Amikor az oltár felé lépkedünk, hogy nyitott szívvel álljunk igaz szerelmünk elé, egyikünk sem gondol arra, hogy egy napon benne lesz abban a stabil ötven százalékban, amelyiknek a házassága válással végződik. Amikor egy újonnan formálódó kapcsolatban lubickolunk, mely tele van reménnyel és az élethosszig tartó boldogság ígéretével, szintén nem gondolunk arra, micsoda szívfájdalmak várhatnak ránk; hiszünk a szerelemben, abban, hogy lángoló érzéseink sosem hűlnek ki, és hajlandóak vagyunk mindent kockára tenni a „boldogan élünk, míg…” kereséséért. Az országos könyvsiker, a Calling in “The One”: 7 Weeks to Attract the Love of Your Life (Jöjjön az igazi: Hogyan vonzzuk magunkhoz 7 hét alatt életünk szerelmét) szerzőjeként és világszerte több százezer olyan diák tanáraként, akik az én elméleteimet használták fel arra, hogy elhárítsák belső akadályaikat a szerelem útjából és boldog, szerető párkapcsolatot hozzanak létre, hazudnék, ha azt mondanám, hogy ezt a könyvet az előző folytatásának szántam. Éppúgy nem akartam megírni, mint ahogy te nem akarod elolvasni.

Mi több, amikor rájöttem, hogy a férfival, aki tíz éve a férjem, véget fogunk vetni a házasságunknak, az imám a legkevésbé sem volt jámbornak nevezhető. Egy közeli parkban feküdtem hanyatt a fűben, és felnéztem a hatalmas, kék égre; kerestem az értelmet az események szomorú alakulásában, és hangosan az egyetlen imát mormoltam, amelynek akkor értelmét láttam: „Ugye most hülyéskedsz velem?” Rettentően dühös voltam az élet és a szerelem láthatatlan erőire, melyek nyilvánvalóan eltökélték, hogy az én káromra szórakoznak egy jót, hogy kéretlenül belekavarnak az én „boldogan éltek, míg…”-embe, ami egy meglehetősen zűrzavaros gyermekkor végét jelentette. Abba a happy endbe, amit pedig oly csodálatosan megörökítettem és a nyilvánosság elé tártam az első könyvemben.

Ez így minimum furcsa volt.

Ám amint túl voltam a sokkoló felismerésen, hogy mindez valóban megtörténik, arra koncentráltam, hogy jól történjen. Több ezer társamhoz hasonlóan én is egy csúnya és borzasztóan nem tudatos elválás elszenvedője voltam kislány koromban. Az a válás olyan ronda volt, hogy két, meglehetősen brutálissá fajuló gyermekelhelyezési vita után végül teljesen elidegenedtem az apámtól, aki tízéves koromban végre bedobta a törülközőt, és teljes mértékben feladta apai jogait, mivel egyáltalán nem volt képes kijönni feldühödött anyámmal. Bár több dolgot nem tudtam, miközben a házasságom a szemem előtt bomlott fel, egyvalamit igen: ezt nem fogom megtenni a lányunkkal.

Nem tarthatsz kézben mindent, ami

veled történik, de az a te döntésed,

hogy nem hagyod, hogy lehúzzanak.

Maya Angelou

Ám ahogy a válásunk előrehaladt, rájöttem, hogy hiába aggódtam. A miénk nem csupán nagyon civilizált elválás volt, hanem mélységesen jó, tiszteletteljes és emberséges is, amit váratlan nagylelkűség és jóakarat jellemzett. Tele volt a barátság és a kölcsönös támogatás gesztusaival. Volt férjem, Mark és én mindent megtettünk, hogy minimalizáljuk az egymást és természetesen a kislányunkat érő sérüléseket. A lányunk legfőbb gondja az volt, hogy ne veszítse el a kapcsolatot az édesapjával, mint ahogy azt két barátnőjénél tapasztalta. Mindketten készségesen biztosítottuk arról, hogy ez nem fog megtörténni; eltökéltük, hogy összetartunk, és jó hangulatot, szerető környezetet teremtünk számára a válás alatt és utána is.

Mindez nagyon távol állt azoktól a borzalmas szakításoktól, amelyeket korábban átéltem; ott voltak azok a végtelen hónapok, amikor képtelen voltam enni vagy aludni, és amikor olyan szinten emésztett a düh, hogy alig tudtam úgy végigcsinálni a napot, hogy ne csördítsek rá valami szegény, ártatlan ismeretlenre, aki balszerencséjére az utamba került. Vagy akkor, amikor annyira össze voltam zavarodva, hogy majdnem egy évtized után újra dohányozni kezdtem, és amikor a szakítás okozta stressz miatt kihullott a fele hajam. Vagy ott volt az összes csúnya szakításom eredője, a szívfacsaró, szörnyen drámai és traumatikus elválás a gimnáziumi szerelmemtől, Franktől, amely elhúzódó és feldolgozatlan gyászként évekig kísértett. Frank még majdnem két évtizeden át meg-megjelent az álmaimban; gyakran felriadtam nyugtalan álmomból és újraéltem azt a borzalmas felismerést, hogy valóban elment, és a „boldogan élnek”-et a bosszantóan gyönyörű feleségével és három tökéletes gyerekével valósítja meg, több ezer kilométerre tőlem.

Ahogyan te, én is jól ismerem a szerelem árnyékos oldalát. Ezért amint megbirkóztam a sokkal és a fájdalommal, azonnal elkezdtem a múltat vizsgálni, hogy lássam: meg tudom-e fejteni azt a meglehetősen egyedi módszert, amellyel Mark és én ilyen elegánsan és emberséggel léptünk ki a kapcsolatunkból. Rájöttem, hogy valami hihetetlenül értékes dolog jutott a birtokunkba. Még biztosabb lettem a dologban, amikor közeli ismerőseink szomorúan ingatták a fejüket, de kijelentették, hogy még soha nem láttak olyan házaspárt, amelyik ennyi figyelemmel és gondoskodással lépett ki a házasságból.

Bármennyire is vágytam a happy endre meglehetősen boldogtalan gyermekkorom során, a sors különös fintora folytán úgy tűnt, egy újfajta boldog befejezésre bukkantam. Arra, hogyan lehet egy romantikus házasságot méltósággal, jóakarattal és tisztességgel lezárni úgy, hogy ez senkit ne rázzon meg vagy törjön össze. És én, mint nagy limonádékeverő, rájöttem, hogy még valami csodálatos dolog is kijöhet ebből az egészből. Tulajdonképpen egy végül ötlépésesnek bizonyuló folyamaton mentünk keresztül szétválásunk során, és mind az öt lépés kihatott az elválásunkra. Végül épen, egészségesen és egyéniségünket megőrizve léptünk ki a házasságból, nem pedig sérülten, elidegenedetten és teljességgel megtörten.

Mivel hiszek a szerelemben, támogatom a házasságot és a hosszú párkapcsolatot, a legkevésbé sem szeretek szakításokkal és válásokkal foglalkozni. Nem szeretem emellett a globális felmelegedést sem, az idősek bántalmazását vagy a magas gyermekszegénységi mutatókat. Mivel utálom a szakításokat és a válásokat, mégis miért ezt az utat választottam? Milyen borzalmas dolog történhetett Mark és köztem, hogy az ágytól-asztaltól való elválás, a régóta dédelgetett remények összetörésének mocsaras vidékére léptem?

Millió apró oka van egy házasság szétesésének; a legtöbb túlságosan is kicsi ahhoz, hogy említésre méltó legyen. Dióhéjban: Mark és köztem az történt, hogy én megváltoztam. És ezt úgy értem, hogy radikálisan, és sok szempontból méltánytalanul. Ez amolyan munkaköri ártalom – annak a kedvezőtlen hozadéka, hogy az ember a fejlődést és az átalakulást tanítja másoknak. A férjem nem csalt meg, nem bántalmazott, és nem volt alkoholista vagy megrögzött szerencsejátékos. Azonban ahogy teltek az évek, azok az alapvető értékek, amelyek mentén éltünk, egyre távolabb és távolabb kerültek egymástól. Nekem rögeszmém a változás, amelyért még a saját határaimat és másokét is képes vagyok kitolni, hogy beteljesíthessük a lehetőségeket, amelyeket az élet és a szerelem terén kapunk. Mark pedig, a lágyszívű Mark a teljes elfogadás szellemi ideálját tartja fontosnak; azt, hogy a dolgokat úgy értékeljük, amilyenek, és nem kell megváltoztatni senkit és semmit. Engem mindig is izgatott, hogy minél mélyebbre ássak az emberi psziché sötétebb bugyraiba, hogy felfedezzem és tisztázzam saját belső indítékainkat, Mark viszont abban hisz, hogy ne a hibákra összpontosítsunk, egyszerűen értékeljük a mindenkiben meglevő jóságot és szépséget. Itt nem arról van szó, hogy valakinek igaza van, és valakinek nincs. A maga nemében mindkét út nagyszerű. És gyakran, amikor a házastársaknak ennyire eltérő a véleményük, sikerül egyensúlyt találniuk, s miközben tisztelik a másikat, finoman pótolják egymás hiányosságait. Azonban köztem és Mark között a legfontosabb, általunk legszentebbnek tartott dolgokról szóló beszélgetések valahogy ellaposodtak, nemigen maradt lehetőségünk arra, hogy együtt haladjunk egy közös látomás vagy cél felé, olyasvalami felé, aminek mindketten bevallottan nagy szükségét éreztük az életünkben. Bármennyire is fontosak voltunk egymásnak, egyértelművé vált, hogy csak egyvalamiben vagyunk teljesen egy platformon, és az a lányunk iránti szeretet.

Ha ötven évvel korábban születünk, simán együtt maradunk a gyermekünk kedvéért, anélkül, hogy ezen sokat gondolkodtunk volna. Ám, ahogy még több millióan a nyugati világban, én is többet várok a párkapcsolatomtól, mint hogy a gyermekünk tartsa össze. Íróként és házasságtörténészként Stephanie Coontz rámutat a tényre, hogy az utóbbi harminc évben többet változtak a kapcsolataink,{1} mint az előző háromezer évben összesen. És számos más emberhez hasonlóan én is egy olyan házasságra vágytam, amely sokkal jobb, mint amilyenre az anyám és előtte a nagyanyám számíthatott. Nem arról van szó, hogy Mark és én nem voltunk teljességgel elkötelezve, hogy egy egészséges, kiegyensúlyozott, boldog kislányt neveljünk fel. Természetesen erre vágytunk. Az életünk e közös feladat körül forgott. De ez komolyan azt jelenti, hogy egymáshoz kötve kell élnünk örökre?

Mindenből, ami összetört,

ejtőernyőt fabrikáltam.

William Stafford

Olyan emberként, aki a szíve mélyén mindig is a fejlődést tartotta fontosnak, hiszek abban a nemes törekvésben, hogy tudatosan igyekszünk egyre bölcsebbek, felvilágosultabbak és jobb emberek lenni, és ezzel segítünk felépíteni egy bölcsebb, felvilágosultabb és jobb társadalmat. Mindig is izgattak a szerelmi kapcsolatok új és frissen megjelenő lehetőségei, azok, amelyek kevésbé vannak középpontban, és talán eléggé a komfortzónán kívül helyezkednek el. Ebből a szempontból elég rendhagyó vagyok. „Kulturális kreatív”{2} emberként – akihez hasonló több millió él a világon – hajlok arra, hogy új, úttörő lehetőségeket fedezzek fel az emberi kapcsolatok hatalmas határvidékein. Diplomás házassági és családi tanácsadóként mélyen foglalkoztat az emberi pszichológia. Szóval nem igazán vall rám, hogy csupán azért maradjak házas, mert a jelenlegi kulturális feltételezések szerint ez a legjobb a gyerekeknek. Ezen feltételezések, amelyek biztosan komoly vita tárgyát képező és gondolkodásra serkentő kutatásokból indulnak ki, úgy tűnik, teljességgel híján vannak a valódi, kreatív törekvéseknek, melyek arra irányulnak, hogy kiegyensúlyozott, stabil és szerető családi életet teremtsünk a válás után. Amikor így tekintettem rá, úrrá lett rajtam a kíváncsiság, és mélyen érdekelni kezdett, hogy miként tudnánk ezt kollektíven jobban csinálni.

Az előttünk álló út

A következő oldalakon megosztom veled mindazt, ami ebből a kíváncsiságból született. Csatlakozz hozzám ezen a mély, belső utazáson, a gyógyulás, átalakulás, fejlődés és az újraalkotás felé. Az első néhány fejezetben megkérlek, gondold át, időtlen idők óta milyen feltevésekkel állunk hozzá a szakításokhoz és a váláshoz, és vizsgáld felül a közkeletű megállapítást, miszerint egy párkapcsolat kudarcos, ha nem az egyik vagy a másik fél halála miatt ér véget. Emellett megpróbálom felhívni a figyelmet arra, hogy a kudarc kollektív feltételezésén belül miért is nem léptünk soha túl az elválás primitív és destruktív módszerein, melyekért közérzetünkkel és odaadásunkkal nagy árat fizetünk, és amelyek sokszor jelentősen visszatartanak minket meg a gyerekeinket attól, hogy továbblépjünk. És végül új lehetőséget kínálok arra, hogy az egymástól tudatosan elválók egészséges és emberséges módon vethessenek véget egy szerelmi kapcsolatnak.

A második részben, melyben a te saját tudatos elválásod vesszük sorra, útmutatást és támogatást nyújtok mind az öt lépéshez. Az első lépéstől, onnantól, hogy Találd meg az érzelmi szabadságot – az utolsóig, addig, hogy Teremts magadnak boldog életet az elválás után. Itt találod mindazon praktikus ötleteket és gondolatokat, amelyek a gyengéd átalakulás felé segítenek.

Ha most épp letaglóz a szörnyű fájdalom, talán jobb, ha rögtön a második résszel kezdesz, és csak később olvasod el az elsőt; akkor, amikor az oxigénmaszk már szilárdan ül az arcodon, és ismét képes vagy normálisan lélegezni.

A saját erkölcsi dilemmám

Be kell vallanom, hogy elég sokáig haboztam, mielőtt megírtam ezt a könyvet. Húztam-halasztottam, hogy mindezt papírra vessem. Nagyrészt azért, mert nem akartam senkit arra bátorítani, hogy könnyedén vegyen egy olyan fontos döntést, hogy felbont egy hosszú ideje fennálló kapcsolatot. Vajon mi történik, amikor kiemeljük az egyenletből a társadalmi szégyent, melyet a kudarcos kapcsolattal társítanak, vagy a rettegést, hogy tönkretesszük gyerekeink életét, akik mögött így most csonka család áll? Semmiképpen nem szeretném még csak részben sem felelősnek érezni magam azért, hogy a mérleg nyelve átbillen azon házasságok irányába, amelyek véget érnek, még mielőtt egyik vagy másik fél meghal.

Az élet nem mindig fair.

Néha még akkor is szálka

megy a kezünkbe, amikor

lecsúszunk a szivárványon.

Cherralea Morgen

Elkötelezett támogatója vagyok az odaadó, hosszú kapcsolatoknak, és mindent megteszek, hogy arra biztassam a párokat, maradjanak együtt, amíg lehetséges. Mi több, amikor a pácienseim azzal lépnek be a rendelőbe, hogy a tudatos elválás mellett döntöttek, egy kicsit mindig megpiszkálom őket, és igyekszem rést ütni magabiztosságukon; megpróbálok rámutatni, hogy ez talán egy kicsit korai. Mivel lelkes híve vagyok a szerelemnek, boldogan látom, hogy Amerikában a házasságok terén milyen fordulatok történnek: manapság már leszbikus és meleg barátaink is élethosszig tartó, biztos kapcsolatban élhetnek, és ezzel hozzájárulnak az amerikai társadalom szilárd alapjainak megerősítéséhez. Fontos megérteni tehát, nem azért dolgoztam ki ezt a programot, hogy elbagatellizáljam a válás jelentőségét. Mi több, kicsivel később, a Hogyan és mikor csináld végig ezt a programot című részben komolyan megtárgyaljuk, hogy tulajdonképpen miért is jobb együtt maradni.

Ám a következőt fontos megérteni. Egy olyan világban, ahol több ember válik el egy adott évben, mint ahányan új autót vesznek, vagy grépfrútot esznek reggelire, azt hiszem, ideje megtanulni, hogyan lehet ezt az egészet jobban csinálni. És ez az, amiről a könyvem szól.

Kiknek szól ez a könyv?

A tudatos elválás programja nem csupán azoknak szól, akik eljutottak az oltárig. Bárkinek, akinek nehéz a szíve az elveszített szerelem miatti elmondhatatlan bánattól. Minden szakítás, amellett, hogy őrülten fájdalmas, egyben fontos útkereszteződést is jelent. A szerelem elvesztése egy olyan pont az életben, amely súlyos döntést igényel. A kétségbeesés mélyén az ember vagy bedobja a törülközőt, és eltávolodik az élettől, hogy megvédje szívét az ilyen fájdalmaktól, amivel egy minőségileg rosszabb életre kárhoztatja magát, vagy arra használja fel ezt a tragikus élményt, hogy bölcsebb, érettebb, szeretőbb és szerethetőbb legyen. Dióhéjban: egy szakítás kivételes alkalom az életben a teljes szellemi ébredésre. Ez az élmény a hitelesség, a könyörület, a bölcsesség, a mélység, mi több, az öröm egy teljesen új szintjére repít. A szakítás égető fájdalma csak úgy válik örömmé, ha az ember határozottan eldönti, melyik irányba megy, majd tudatosan és elszántan elindul arrafelé.

Ha az élet köveket ad nekünk,

csak rajtunk áll, hogy hidat

építünk-e belőlük vagy falat.

Ismeretlen szerző

Ha elég bátor vagy, hogy elviseld a szívfájdalmat, akkor ez a könyv neked szól. Ha hajlandó vagy felhasználni ezt a fájdalmat arra, hogy megszabadulj a hazugságoktól, melyeket már túlságosan régóta tűrsz meg, és tanulsz a fájdalmas példákból, amelyekkel eddig képtelen voltál szembenézni, akkor neked szól. Ha lehetőségnek tekinted, hogy felszabadítsd magad és másokat azon dolgok alól, amelyeket eddig elviseltél, és képes vagy kevesebbnek mutatkozni, mint amilyennek eddig mutattad magad, akkor neked szól. Ha készen állsz ezt a sokkoló veszteséget arra használni, hogy megnyisd a szíved, kibontakoztasd azon képességed, hogy valóban szeresd önmagad és másokat, akkor neked szól. Ha van benned elég erő, hogy mindebből valami csodálatosat teremts magadnak és a szeretteidnek, akkor neked szól.

Ha a válasz a szerelem,

megismételné a kérdést?

Lily Tomlin

Bárcsak megígérhetném, hogy ha részt veszel a tudatos elválás programjában, akkor fájdalommentes lesz a szakítás! De ezt nem ígérhetem. Mert mi, emberek biológiailag a kötődésre vagyunk kitalálva, és egyszerűen lehetetlen, hogy ne vérezzünk kicsit (talán nagyon is), amikor azt a köteléket, mely összeköt minket, elvágjuk, még ha ezt nagyon gyengéden is tesszük. Mégis, mivel több ezer diákot kísértem át sikeresen ezen a programon, melyet a következő pár napban, hétben vagy hónapban megosztok veled, annyit ígérhetek, hogy biztonságosan eljutsz odáig, hogy te és szeretteid teljes emberként léptek majd ki belőle. Megígérhetem, hogy az életed nem csupán elviselhető lesz a lélek eme sötét éjszakájának túlsó felén, hanem jobb és csodálatosabb amiatt, amin keresztülmentél. Megígérhetem, hogy újra képes leszel szeretni, boldog leszel, bizakodó és magabiztos; többé nem fogod elkövetni ugyanazt a hibát. És végül megígérhetem, hogy ha egy nap majd visszatekintesz életed eme katasztrofálisan nehéz pillanatára, elmondasz egy hálaimát, mert sikerült életed legszörnyűbb eseményét életed legjobb történésévé változtatni.

Első fejezet

Szégyen, vád,

és a szerelem kudarca

Mi, akik megtapasztaltuk, tudjuk, hogy a romantikus

szerelem feltételezi azt, hogy ahová egyszer

beleesünk, onnan majd ki is kecmergünk.

Martha Beck

Egy szakítás szörnyűségét nagyrészt az okozza, hogy sérülnek az elvárásaink, miszerint ennek a történetnek miként kellett volna lezajlania, azzal szemben, ahogy ténylegesen lezajlott. Ha nem tudjuk elérni a célt, hogy „boldogan éltek, míg…”, amire mindannyian vágyunk, az olyan borzasztó kudarc, amelyből, úgy érezzük, soha nem épülünk fel. A sokkból nem, a bánatból sem, a szégyenből pedig egészen biztosan nem.

Be kell vallanom, hogy amennyire elszomorított házasságom felbomlása, ugyanolyan borzasztó volt számomra az, hogy mindezt a nyilvánosság előtt is vállalnom kell. Mindannyiunkban él egy közös történet arról, hogy miként is kellene működnie a romantikus szerelemnek, és ez a történet meglehetősen egyértelmű. Valahogy így megy: ha sokáig tart, akkor igazi szerelem. Ha nem tart ki, akkor nem is volt az. Vagy így van, vagy valamelyikünk baromira eltolta.

Amint Mark és én elmondtuk az embereknek, hogy különmegyünk, már vártam a házasságunk vagy éppenséggel mindkettőnk titkos és automatikus leértékelését. Szinte hallottam, hogy miként reagálnak majd. Persze nem nyíltan, de titkos gondolataik rejtett zugában, amelyek persze soha nem annyira titkosak, mint hisszük. Hm. Amúgy sem lehetett igazi az a kapcsolat. Vagy: Hm… sosem tartottam őt valami sokra. Emiatt legszívesebben ki sem mozdultam volna otthonról, hanem pizsamában beburkolózom egy takaróba, és semmi mást nem csinálok, mint nyúlós mogyoróvajat eszem üvegből, s közben klasszikus filmeket nézek az ágyból. Olyan filmeket, amelyekben végül a lány megszerzi a srácot, és… igen, boldogan élnek, míg…

A legtöbben azt feltételezzük, hogy az igaz szerelem egy életen át tart, főleg akkor, ha egy pár odaállt a család és a barátok elé, és fogadalmat tett. Az „amíg a halál el nem választ”{3} azóta a házasságkötések része, amióta 1549-ben megjelent az Imádságoskönyvben; talán már előtte is az volt. Az ősi indiai hagyomány szerint a feleség köteles halott férje máglyájára vetni magát; a kínai kislányok lábát el kell kötni, hogy később képtelenek legyenek elfutni a férjük elől; a gondolat, hogy a házasságnak örökre kell szólnia, nagyjából… egy örökkévalóság óta létezik.

Az együtt töltött idő alapján is értékeljük házasságainkat; minden egyes, sarokkőnek számító évfordulóval feljebb lépünk az arra javasolt ajándékok lépcsőjén. Ezüst a huszonötödikre, gyöngy a harmincadikra, és arany az ötvenedikre. Ahogy ezt írom, magam is eltűnődöm, hogy milyen ezüst- ajándékot vettem volna Marknak, ha tovább benne maradok a házasságban. Talán egy szép ezüst kulcstartót vagy egy pár remek ezüst mandzsettagombot? Évekkel korábban, jóval azelőtt, hogy hozzámentem Markhoz, egy késő este a pamlagon kuporogtam, és a klinikai pszichológiai mesterdiplomámhoz kapcsolódó cikkeket olvastam. Megdöbbentett, amit az egyik köztiszteletnek örvendő pszichológus mondott a hosszú távú házasságokról. „Csak akkor ünnepeljük két ember házasságát, akik ötven éve együtt vannak, ha már megértettük, hogy mit tett ez a kapcsolat a lelkükkel.” Korábban még soha nem hallottam olyasmit, ami a hosszantartóságot, azaz a házasság értékének legfőbb mutatóját megkérdőjelezte volna.

És ezzel visszajutunk a közös történethez a szerelem végéről. Ha egy romantikus kapcsolat valamiért véget ér, és ez nem az egyik vagy a másik fél halála miatt következik be, akkor azt a kapcsolatot kudarcnak tekinthetjük.

Milyen szerelmi történeteket tudunk mutatni, ahol a boldog vég magában foglalja a baráti, egymást tiszteletben tartó szakítást, melyben a valaha közösen átélt szerelem formát vált, és melyet mindenki áld és ünnepel? Egy olyan szakítást, ahol egyik felet sem szégyenítik meg vagy okolják a történtekért, és mindkét ember úgy lép ki belőle, hogy értékesnek és tiszteletre méltónak érzi magát azért, amit házasságukon keresztül a másiknak és a közösségnek adott?

Hogy micsoda?

A kudarc csupán a való

élet szinonimája.

Margaret Atwood

Egy olyan kultúrában, amely azt feltételezi, hogy a szakítás a kudarc szinonimája, ha véget ér a szerelem, nehéz nem elásni magunkat a szégyentől. A szakítással járó fájdalom megszokott velejárója, ha megalázva és kisemmizve érezzük magunkat, főleg ha minket hagynak el. Pedig a szerelem elvesztése elég fájdalmas a szívnek anélkül is, hogy hozzátennénk a társadalmi státusz elvesztését, és azt a szégyenérzetet, ami ezzel jár.

A szégyen, azaz a shame szó eredetileg azt jelenti: „elfedni”;{4} az ember ilyenkor legszívesebben elszökne és elbújna a világ elől. Ez teljes mértékben igaz volt egy korábbi páciensemre, Leslie-re, akinek a férje röpke hét hónap házasság után döntött úgy, hogy szörnyű hiba volt elvennie Leslie-t. Miközben a hollywoodi dombokon levő otthonuk közelében kirándultak, a férj bejelentette, hogy elhagyja Leslie-t, és egyedül tér haza Angliába. Leslie alig tudott megszólalni a döbbenettől, de azért pár kérdést ki tudott nyögni, miközben megpróbálta felfogni, amit a férje közölt vele. Viszonya van valakivel? Nincs. Hiányzik neki Anglia? Nem. Szexuálisan boldogtalan vele? Nem. Egyszerűen csak rájött, hogy nem szeret házasságban élni. Ez valamilyen szinten még rosszabb volt. Leslie-re minden irányból áradt a szégyen. Biztosan rossz feleség volt. Biztosan nem volt szerethető a férje számára, ha az visszautasította.

A szégyen abból meríti erejét,

hogy kimondhatatlan.

Brené Brown

Leslie rögeszmésen aggódni kezdett. „Mit fognak gondolni rólam az emberek? Hogyan fogom elviselni a megaláztatást, hogy ismét egyedülálló vagyok?” Annyira szégyellte magát, hogy képtelen volt bárkinek is elmondani a történteket. Ahelyett, hogy felhívta volna a barátait, hogy támogassák, többé nem vette fel nekik a telefont. Ahelyett, hogy megkérte volna a családtagjait, hogy költözzenek hozzá, amíg hozzászokik a veszteséghez, behúzta a függönyöket, és remete lett; hónapokra elszigetelte magát azért, hogy megőrizze a méltóságát, és ne kelljen felfednie a szégyent: elutasították. Amikor a leginkább szükségünk van támogatásra és kapcsolatokra, hajlamosak vagyunk elbújni, miközben úgy érezzük, nincs többé helyünk a társadalomban.

Ruth Benedict, a Columbia Egyetem professzora és kultúr-antropológusa szerint a szégyen abban különbözik a bűntudattól,{5} hogy a bűntudatot inkább akkor érezzük, amikor saját alapvető értékeinket sértjük meg. Felkavar minket, hogy az, amit tettünk, alapvetően helytelen és rossz. A szégyent akkor érezzük, amikor külső szabályokat és elvárásokat sértünk meg,{6} amelyeket a társadalom állított elénk, és azt érezzük, hogy mi magunk vagyunk teljességgel helytelenek és rosszak. Amikor ki vagyunk téve mások elmarasztaló ítéletének, azért, mert úgy véljük, hogy titkon elítélik „hiányosságainkat”. Még ha ezt kedvesen és a szemükben szánakozással is teszik, könnyen belesüllyedhetünk a szégyen mély és sötét tengerébe.

A szégyennel többek között az a baj,

hogy valójában nem leszel tőle kevesebb,

csendesebb vagy kevésbé látható.

Egyszerűen csak így érzed.

J. R. Ward

Shakespeare egyszer azt írta: „A várakozás sokszor megcsal ott, ahol legtöbbet ígér, s ott terem, ahol minden sivár, reménytelen.”{7} Vagyis minél magasabbak az elvárásaink, annál nagyobb az esélye a kudarcnak – mely kudarc következménye gyakran mélységes zavar és belső káosz, mivel amikor a valóság nem felel meg az elvárásainknak, elbizonytalanodunk. Ugyanúgy, ahogyan az erdőben eltévesztjük az utat, ha nem látjuk tisztán az ösvényt, ebben a helyzetben is eltévedhetünk, sőt a pánik is úrrá lehet rajtunk. Nem tudjuk, mihez kezdjünk, és hogyan találunk vissza a biztonságos útra. Az agyunk azt szereti,{8} amikor előre ki tudjuk számítani a jövőt, és ezért hajlamosak vagyunk olyan történeteket és mintákat kitalálni, amelyek ezt lehetővé teszik számunkra. Az olyan minták, mint a „boldogan éltek, míg meg nem haltak” is azt mutatja, hogy ennek a történetnek miként kellene lezajlania.

A Neuroleadership Institute-nál{9} végzett kutatásaiban jó barátom, a két lábbal a földön álló vezető coach, dr. Karey Pohn rájött, hogy amikor az elvárásaink megfelelnek a valóságnak, az agyunk nagy mennyiségű dopamint kap; ez a jutalmunk. Amikor az élet megegyezik azon elképzelésünkkel, hogy a dolgoknak miként lehetne és kellene történniük, jól érezzük magunkat. Ám amikor elvárásaink nem valósulnak meg, a stressz-szintünk az egekbe emelkedik, amit agyunk fenyegetésként érzékel. Megemelkedik a kortizonszintünk, immunrendszerünk működése csökken, és agyunk limbikus rendszere, amely az érzelmi reakciók székhelye, „üss vagy fuss” üzemmódba helyezkedik, miközben dopamin- és oxitocinszintünk a béka feneke alá kerül, és ezzel egyre lejjebb csúszunk a szenvedés és a kóros állapot mocsarába.

És boldogan éltek, míg meg nem haltak

Szívem mélyén mindig is amatőr antropológus voltam. Mint ilyen, gyakran személytelenül tudtam szemlélni saját tapasztalataimat. Vagyis több szempontból vagyok önmagam kísérleti nyula, és gondolataim, feltételezéseim, érzéseim és hajlamaim gyakran információként szolgálnak arról, hogy mi is történhet az emberekben. Képzeljék el, hogy milyen kíváncsi lettem, amikor, házasságom végéhez közeledve, az alacsonyabbrendűség érzése és szégyen fogott el. Először abból vettem észre, hogy amikor levettem a jegygyűrűmet, és nélküle közlekedtem a világban, hirtelen védtelennek és kiszolgáltatottnak éreztem magam. Gyakran éreztem azt, hogy zsebre kéne dugnom a kezemet, ne legyen annyira védtelen csupasz gyűrűsujjam látványa miatt. Azt is észrevettem, és ez meglehetősen boldogtalanná tett, hogy elkezdtem kissé alacsonyabb rendűnek érezni magam azokkal szemben, akik láthatóan boldog házasságban élnek. Emellett féltem, hogy mások lenéznek azért, mert ismét egyedülálló vagyok.

Bár az elmém lázadt az ilyen gondolatok ellen, úgy éreztem, mintha lejjebb kerültem volna egyedülálló helyzetem miatt. Mivel megvolt az az előnyöm, hogy az évek során számos diákot taníthattam, eleget tudtam ahhoz, hogy ne a saját kóros állapotomként tekintsek ezekre az érzésekre, hanem olyan élményként, amelyen sokakkal osztozom. A szakítás okozta érzelmi sebezhetőség ugyanolyan érzést kelthet, mint az, ha a táblán végighúzzuk a körmünket, főleg ha valaki rendkívül érzékeny típus, mint sokan közülünk.

Nem kudarcot vallottam.

Csak tízezer módját találtam

meg annak, hogy miként

nem működik a dolog.

Thomas A. Edison

Nancy Drew lelkesedésével vetettem bele magam a nyomozásba, hátha felfedezem a kollektív eszmények forrását, amelyek olyan sokunkat tartanak fogságban, és amelyek teljesítése során sok millióan fájdalmas kudarcot vallottunk. Azzal kezdtem, hogy „És boldogan éltek, míg meg nem haltak”. Gyors internetes keresés után rájöttem, hogy több száz évvel ezelőtt az „És boldogan éltek, míg meg nem haltak”{10} csupán egyfajta befejezési módja volt azoknak a történeteknek, amelyekkel a tábortűz körül az emberek éjszakába nyúlóan szórakoztatták egymást. E témának számos variációja is létezett. A perzsa mesékben az ember tudja, hogy a történetnek vége, ha a mesélő azt mondja: „Ez a történet véget ért, de van még mit mesélni.” Ezzel mintegy előzetest ad a folytatásból – ezt a megoldást minden heti tévésorozat nézője jól ismeri és szereti. Norvégiában az is elhangozhat, hogy „Még ma is élnek, ha meg nem haltak”. És a személyes kedvencem, a zsidóké: „És a mai napig élnek jómódban és gazdagságban.”

Kicsit mélyebbre ásva arra is rájöttem, hogy az ősi indiai, kínai, görög, héber és román irodalomban megtalálhatóak a tündérmese-motívumok, azonban maga a tündérmese csak a 16. század végi Itáliában terjedt el{11} mint a történetmesélés népszerű módja. Hát nem egyértelmű, hogy a Velence csatornáin gondolázó, romantikus itáliaiak találták ki azt, hogy az ember örökre a szerelme karjaiban élhessen? A tündérmesék meglehetősen különböztek a korabeli, jól ismert és megszokott népmeséktől; egyértelműen jellemezte őket a kívánságot beteljesítő varázslat, a kaland és a boldog vég, ami mindig azzal jár, hogy az ember meggazdagszik, és megtalálja az igaz szerelmet.

Ezen pedig eltűnődtem. Miért pont akkor? Milyen volt az élet az itáliai Velencében a 16. század végén, hogy a „boldogan éltek, míg meg nem haltak” mítosz megszületett, és olyan gyorsan gyökeret vert, és szárba szökkent? Mégpedig annyira, hogy ez az új, szerelemmel kapcsolatos törekvés meglehetősen rövid idő alatt szerte a világon elterjedt azok között, akik az igaz szerelmet keresik? Alig négyszáz évről beszélünk, amely során ez a gondolat jelentősen átalakította világunkat. Az evolúciós skálán négyszáz év csupán egy csuklásnyi idő. Azelőtt viszont a párkeresés és a házasság nem a szerelemről szólt. Nem a boldogságról. Ennek ellenére örökre szólt, igen, de… csak azért, mert nagyrészt földbirtokról szólt, kereskedelemről, üzletről és a hatalom dinamikájáról – vagyis nem olyan dolgokról, amelyeken az ember túlságosan is gyorsan változtat. Azelőtt a párkeresés és a házasság a túlélésről szólt, és arról a mély emberi szükségletről, hogy életünk során biztonságban legyünk.

Az ideális szerelem szerencsétlen gyökerei

Küldetésemben, hogy kiderítsem, hogyan született meg a jelenlegi, romantikus szerelemmel kapcsolatos elvárásunk, két extrém életkörülményt találtam,{12} amelyek mélyen érintették a korabeli velenceieket. Az első, hogy a várható élettartam kevesebb mint 40 év volt. Ez persze nem azt jelenti, hogy mindenki negyvenéves korában halt meg. Nagyon sokan megérték az ötvenes, hatvanas, sőt hetvenes éveiket is. Azonban az akkor élő európaiak többsége – tulajdonképpen a 60 százalékuk – a tizenhatodik születésnapja előtt meghalt.

Hű! Nem tudom, képes vagy-e azok helyébe képzelni magad, akik alig négyszáz évvel ezelőtt Velencében éltek. El tudod-e képzelni az elmondhatatlan bánatot és szomorúságot, amellyel együtt kellett élniük: hogy gyermekeik fele, a szomszédaik és barátaik gyermekeinek fele, a testvérük gyermekeinek fele, a gyermekeik barátainak fele meghalt, mielőtt még esélye lett volna felnőni. És ha itt elidőzöm, hogy mindez megérintsen, hirtelen valami egészen új dologra döbbenek rá, amikor azt hallom, hogy „És mindannyian boldogan éltek, amíg meg nem haltak”. Egy olyan világban, ahol a gyerekeknek ilyen kevés esélye van a túlélésre, valószínűleg remek ötlet támogatni azt, hogy a szülők jóban-rosszban együtt maradjanak, hogy a gyerekeknek a lehető legjobb esélyeket biztosítsák.

A második dolog, ami egészen elbűvölt, amikor rájöttem: milyen is volt a korabeli merev és elnyomó társadalom szerkezete. Míg a korabeli Velencében létezett egy virágzó nemesi réteg, a városiak nagy része szegény volt; a keményen dolgozó velenceiek aligha reménykedhettek abban, hogy javíthatnak életkörülményeiken. Az érzést, hogy jelentéktelenek, valószínűleg csak fokozta az a törvény, amelyik az 1520-as években lépett életbe, és megtiltotta a nemeseknek, hogy saját osztályukon kívül házasodjanak. Ne feledjük, ez még a „kerítők” fellépése előtt történt, amikor a házasság lényege csupán a vagyon megőrzése volt. A gazdasági felemelkedésük lehetetlenné tétele, valamint ez a meglehetősen szigorú törvény a szegény velenceiekbe keményen beleverte azt, hogy be vannak zárva saját körülményeik közé, és semmi esélyük arra, hogy kitörjenek a szegénységből.

Szerencsére azonban a reneszánszt követő időkben még a szegények is írástudók voltak, és a valóság elől az olyan könyvekbe menekülhettek, amelyek képzeletükben lehetővé tették a csodát, hogy feljebb lépjenek a ranglétrán. Vajon hibáztathatjuk-e őket azért, mert falni kezdték a tündérmeséket, amelyeket ennek az újfajta irodalmi formának a megalkotója, az itáliai író-könyvkiadó, Giovanni Francesco Straparola{13} kínált nekik? Bár eredetileg nem voltak annyira kifinomultak, mint amilyenné majd a franciák teszik őket egy évszázad múlva, ezek a tündérmesék a varázslat, a szerelem és a bűvölet menedékét kínálták. A végén a hős vagy a hősnő számíthatott arra, hogy jobb élet vár rá, és mindannyian boldogan élnek, amíg meg nem halnak valamely távoli országban (mert ne feledjük: mindez nem történhet meg Velencében, mivel a törvények nem engedik, hogy egy királyi sarj házasságot kössön egy közrendűvel).

Különösen megindítónak találtam, amikor rájöttem, miféle termékeny talajból nőttek ki ezek a tündérmesék, amelyek aztán oly közkedveltté lettek kultúránkban. És mélységesen inspirált az erős velenceiek legyőzhetetlen szellemisége, akik nem voltak hajlandók feladni az elviselhetetlenül zsarnoki körülmények ellenére sem, amelyekbe beleszülettek. Mi több, a Human Potential Movement kezdeteként kezdtem tekinteni a „mindannyian boldogan éltek, míg meg nem haltak” mítoszra. Ez arra bátorít minket, hogy ne szegjék kedvünket életünk aktuális lehetőségei, küzdjünk a gyümölcsöző és gazdag életért, bármilyen tapasztalatokat is szerzünk az ellenkezőjéről. Mindig is azt gondoltam, hogy a HPM olyan nagy emberekkel kezdődött, mint William James, Viktor Frankl, Abraham Maslow, Carl Rogers, Jean Houston és Milton Erickson. Azonban meglehet, hogy nem figyeltem eléggé oda azokra az erős vállakra, amelyeken mindannyian álltak; a fékezhetetlen Giovanni Francesco Straparola volt az, aki népszerűvé tette a nagy átalakítóerővel bíró gyakorlatot, hogy elképzeljük: létezik jobb út.

Egy tudatosan fejlődő szerelem

Bármennyire is inspiráló mindez, ideje átgondolni, hogy a „mindannyian boldogan éltek, míg meg nem haltak” mítosza valószínűleg tovább maradt fenn, mint kellett volna, és eljött az idő, hogy felülvizsgáljuk. A randevúzás, párkeresés és házasság morálja soha nem maradt sokáig ugyanaz. A 18. században felbukkant, radikálisan új gondolattól, hogy a házasság indítéka a romantikus szerelem, az 1950-es években megjelent háztartásbeli anya és kenyérkereső apa hagyományos, idealizált eszményén keresztül a manapság létező, két apával operáló háztartásig, ahol a szülőanya évente két hétvégén kap láthatást – a szerelmi szokások mindig is állandóan mozgó vonathoz hasonlítottak.

Három házasságom volt,

és mindegyik sikeres.

Margaret Mead

Dr. Helen Fisher, a Rutgers Egyetem professzora és elismert kapcsolati antropológusa szerint manapság a sorozatos monogámia{14} lett a norma, vagyis legtöbbünknek két vagy három fontos párkapcsolata is lesz élete során. Ez azt sugallja, hogy legtöbben át fogunk esni egy vagy két jelentőségteljes, romantikus szakításon is. Ahogy valaha az volt a norma, hogy rátaláljunk életünk igaz szerelmére, és hozzámenjünk, manapság az a szokás, hogy a házasság nem egy életre szól. Mivel az első házasságok több mint 40%-a,{15} a másodikak több mint 60%-a, a harmadik házasságoknak pedig több mint 70%-a végződik válással, talán itt az ideje normálisnak tekinteni azt, ha az ember lecseréli első partnerét. A lényeg a következő: a legtöbben nem fogjuk egyetlen, élethosszig tartó partnerrel leélni az életünket, akihez ha törik, ha szakad, hűek maradunk, míg a halál el nem választ. Egy olyan korban, amelyben felismerjük a szükségét annak, hogy az élet minden területén fejlődjünk, annak érdekében, hogy lépést tartsunk a folyamatosan változó életkörülményekkel – javítanunk kell munkahelyi körülményeinken, az alvási szokásainkon, a gyermekszülési gyakorlatunkon, az étrendünkön és a számítógépes programjainkon –, talán azt is át kellene gondolnunk, hogy a romantikus szerelemről kialakult, idejétmúlt és túlságosan leegyszerűsített látásmódunkat is nyugdíjazzuk. Tegyük félre a mentsvárat jelentő fantáziákat azokról, akiknek az életét élni szeretnénk, és lépjünk tovább egy olyan látomás felé, amely megfelel a mi életünknek, annak az életnek, melyet valóban élünk.

A kudarc csupán egy útja annak,

hogy megtanulj valamit jól csinálni.

Marian Wright Edelman

A New York Times nemrégiben megjelent cikke szerint a történelemben mostanában jegyezték fel először, hogy az ötvenen túliak közül{16} többen vannak az elváltak, mint az özvegyek; a hosszú házasság után elválók aránya 1990 óta majdnem megkétszereződött. És miért ne? A Viagra és a hormonkezelések csodái hosszabb szexuálisan aktív életet kínálnak, mint amiről nagyapó és nagyanyó valaha is álmodni mert. Míg a hatvanas éveibe belépő nagyanyó lejjebb adott az elvárásaiból, és belenyugodott abba, hogy már csak bridzsezni fog, mi csak most kezdünk el mindent: várjuk a nagy átalakítást, talán lefutunk egy-két maratont is, és felkészülünk a következő nagy szerelemre. A Silver Seekers,{17} azaz hatvanon túli párkeresők állítólag az internetes társkereső oldalak egyik leggyorsabban fejlődő demográfiai csoportja. Mi, akik nyugdíjaskorban vagyunk, többet akarunk az élettől, mint a hétvégi unokázást. Hétvégi randevúzásra vágyunk.

Azt remélem, hogy talán elkezdhetünk egy olyan beszélgetést, ami lehetővé teszi képességeink kiterjesztését, hogy a modern élet és a modern szerelem árnyalatait bölcsebben fogjuk fel, főleg akkor, ha a szerelem véget ér. Ne a túlságosan is leegyszerűsítő „Meddig tartott?” alapján határozzuk meg kapcsolataink értékét, inkább azt kérdezzük meg, hogy „Mit tanultam belőle?”, valamint hogy „Mit tanultam meg a szeretetről, amit a továbbiakban hasznosíthatok?”

Még a válást is lehet a szeretet

egyfajta beteljesülésének

tekinteni. A szeretet sok

mindent kér tőlünk, olyasmit

is, ami teljességgel ellentmond

a kötődés és hűség érzésének.

Thomas Moore

Teljes szívemből hiszem, hogy a szerelem valóban minden nehézség ellenére győz. És ebben nem vagyok egyedül. Andrew J. Cherlin, a rendkívül nagyra tartott könyv, a The Marriage-go-round (A házassági körhinta) szerzője azt mondja, hogy Amerikában – annak ellenére,{18} hogy a nyugati világban itt az egyik legmagasabb a válások száma – köttetik a legtöbb házasság. Mi több, majdnem 90%-unk életében legalább egyszer házasságot köt,{19} annak ellenére, hogy a frigy nem biztos, hogy egy életen át kitart. Tehát a kísérletünk, hogy újradefiniáljuk a „boldog befejezést”, nem annak a bizonyítéka, hogy többé nem hiszünk a szerelemben. Épp ellenkezőleg: megingathatatlanul hiszünk a szerelemben és az élethosszig tartó házasságban. Azonban korunk realitását figyelembe véve, melyhez hozzátartoznak a házasság stabilitásával és az egyén szabadságával, az önkifejezéssel és a személyes fejlődéssel kapcsolatos amerikai ideálok közti posztmodern feszültségek, el kell fogadnunk, hogy egyesek elválnak. Ha megtanuljuk, hogyan éljünk a váláson túl is, megtanuljuk, hogyan bocsássuk meg a megbocsáthatatlant, és elegánsan, szívünkben reménnyel, szavainkban és gesztusainkban pedig jóindulattal továbblépünk az életben – talán pont ez az egymás iránti igaz szeretet lényege.

Még mielőtt gyorsan továbblépnénk a szeretet fejlődése és kiterjesztése felé, először pillantsunk egy kicsit szeretetünk mélyére; egy gyors kitérővel ismerkedjünk meg a Szégyen komor nővéreivel, Gyűlölettel és Haraggal. Öveket becsatolni, mert kirándulást teszünk a szeretet zavarba ejtően sötétebb oldalán, a kiszámíthatatlan és primitív gyűlölet és bosszú poklában.

Második fejezet

Keserű szakítások, csúnya

befejezések és az, hogyan éljünk

boldogtalanul az elválás után

Ha megszúrtok, nem vérzünk-e?

Ha megmérgeztek, nem halunk-e meg?

És ha meggyaláztok, ne álljunk-e bosszút?

William Shakespeare

Csodálatos őszi nap volt 1959-ben New Yorkban. Egy jóképű, fiatal és jól öltözött ügyvéd vadonatúj, púderkék Cadillacjével befordult egy olyan utcába, ahol ritkán járt, és azonnal megpillantott egy gyönyörű, hollófekete hajú fiatal nőt, aki egy padon ült a parkban. Az ügyvéd odafordult a barátjához, és így szólt:

– Nézd azt a lányt! Muszáj, hogy az enyém legyen! – Majd gyorsan megállította a kocsiját az út mellett. Így kezdődött a modern kor egyik leggyalázatosabb szerelmi története – a szenvedélyes és mélyen zavarba ejtő, rögeszmés szerelem Burt Pugach és Linda Riss{20} között.

Lindának fogalma sem volt arról, hogy amikor Burt elkezdett udvarolni neki, már nős volt, és otthon egy mozgáskorlátozott gyermek várta. Linda, aki azonnal beleszeretett, hagyta, hogy ez az érzés ledöntse a lábáról, és abban reménykedett, hogy talán azt a férfit ismerte meg, akihez majd hozzámegy, és akivel családot alapít. Természetesen Burt is ezzel áltatta, amikor elvitte jegygyűrűt vásárolni és házat nézni. Ám amint Linda rájött az igazságra, azt tette, amit abban a korban minden rendes nőtől elvártak: azonnal szakított. Legalábbis megpróbált szakítani. De Burt, aki mindent azonnal akart, nem fogadta el az elutasítást, és elkezdte követni, fenyegetni és zaklatni Lindát a szerelem nevében. Amikor Linda apjától megtudta, hogy Lindát eljegyezte egy másik férfi, Burt megbolondult. Felbérelt három férfit, hogy segítsenek neki, és lúgot öntött Linda arcába, így örökre megvakította és eltorzította.

Az ironikus csavar a történetben az volt, hogy bár Burt gyűlölködő dühe elpárolgott, szerelme nem. A következő tizennégy évet egy szövetségi börtönben töltötte, ahonnan szerelmes leveleket írogatott Lindának, a bocsánatáért esedezett, és halhatatlan odaadásáról biztosította. Egy évvel azután, hogy Burtöt kiengedték a börtönből, a pár egybekelt, és majdnem negyven évig együtt maradtak, Linda 75 éves korában bekövetkezett haláláig.

Amikor ilyen történeteket hallunk, kukkolókká válunk, belesünk a szerelem árnyékos völgyeibe, és látszólag mi magunk immunisak vagyunk az ilyesfajta zavaros dolgokkal szemben, ahol a szerelem, a gyűlölet, a szenvedély és a bosszú közti határvonal elmosódik. Pedig csupán a jellemünk az, ami elválaszt minket Burt Pugachtól. Mert bár neked és nekem van lelkiismeretünk, amely megtiltja az ilyen borzalmas bosszút, a biológiánk, amely nagyrészt olyan, mint Burté, lehetséges, hogy bátorítja. Mi ugyan soha nem követnénk el ilyesmit, mert az lenne a következménye, hogy akit szeretünk, elhagy minket, biológiailag mégis hajlanánk rá, hogy megtegyük.

A minap egy TED-beszédben{21} dr. Helen Fisher bemutatta azt az ironikus ellentmondást, mely akkor játszódik az agyunkban, ha az, akit szeretünk, elutasít minket. Ugyanis az agynak azon része, amelyik akkor válik aktívabbá, amikor szerelmesek leszünk, pontosan ugyanaz a rész, amelyik akkor aktivizálódik, amikor elutasít a szerelmünk. Ahelyett, hogy figyelmünket racionális módon egy új élet felé fordítanánk, az agyunk úgy van összerakva, hogy növelje vágyunkat az iránt, akit elveszítünk. Így még a kínok közepette is hozzá kötődünk, miközben sürgetően, kétségbeesetten megpróbáljuk megfordítani a Titanicot, és rettentően vágyakozunk, sóvárgunk és kínlódunk. Ahogy a költő, Terence mondja: „Minél kevesebb a remény, annál nagyobb a szerelmem.”

Az első, tiltakozó fázis során{22} rendkívül éberek vagyunk, olyan felfokozott idegállapotban, mint egy állatkölyök, amelyet elhagyott a szülőanyja. Kétségbeesetten és letörten extrém dolgokat művelünk, hogy megpróbáljuk visszanyerni szerelmünk vonzalmát; szinte bármit megteszünk, hogy csillapítsuk nyugtalan vágyunkat. Amikor elutasít a szerelmünk, az az agyat egy kokainhasználó agyához hasonlóan stimulálja, aki kétségbeesetten keresi a következő lövést. A szerelmi elvonás ugyanolyan, mint a drogelvonás, és gyakran ugyanazok a vakmerő és pusztító impulzusok kísérik, amelyek miatt a repülésre vágyó drogfüggők rács mögött kötnek ki.

Társból ellenfél

Az irodalomban azt a történetet, amelynek nem boldog a vége, tragédiának hívjuk. Sajnos számos olyan párkapcsolat van, ahol a szivárvány végén nincs ott az arannyal teli ládikó, és szintén tragédiával végződik. Az agyunkban lévő áramkörök, amelyek a jutalmazást és a dühöt irányítják, szorosan egymásba kapcsolódnak, és amint felismerjük, milyen hiábavaló is az erőlködés, hogy visszanyerjük vágyunk tárgyát, elszabadulhat a pokol.

Itt van például a 43 éves Christina Reber{23} az Indiana állambeli Muncie-ből, aki országosan hírhedt lett, miután borzasztó gonosztettet követett el 57 éves párja ellen, aki véget vetett kapcsolatuknak. Christinát elöntötte a düh – „A pokol haragja semmiség a megbántott nő dühéhez képest” –, és hívatlanul s részegen berontott egykori szerelme otthonába. Odarohant a számítógéphez, ahol a férfi nyugodtan dolgozott, és puszta kézzel többször fejbe verte, majd lenyúlt az ágyékához, és teljes erőből szorítani kezdte. A férfi sikertelenül próbálta lefeszegetni a nő kezét. Végül véres dulakodásban kötöttek ki a földön, ahol Christina, aki eltökélte, hogy kárt tesz abban a férfiban, akit napokkal azelőtt még, úgy tűnt, szeretett, félig letépte annak heréit. A férfinak végül sikerült kiszabadítania magát a bosszúszomjas nő markából, és a telefonhoz tudott rohanni, hogy kihívja a mentőket. Pár percen belül megérkezett a segítség, és a mentők gyorsan a legközelebbi kórházba szállították a férfit – ironikus módon a Ball Memorial Hospitalba{24} –, ahol megfelelő ellátást kapott.

Természetesen vannak pszichológiai tényezők, amelyek néhányunkat hajlamosabbá tesznek arra, hogy így elveszítsük a józan eszünket. Azonban az önpusztító hajlamokat, az indulatkezelés hiányát és a helytelen ítélkezést félretéve: ki az, aki nem tudja, mit érzett Christina, amitől ilyen őrült módon viselkedett? Mi magunk soha nem tennénk ilyet. De gondoltunk rá. Átéreztük. Álmodoztunk róla, nem? Nem lehetek én az egyetlen. Valaki csak megvette barátnőm, Alanis Morissette{25} dalát, az eddig 33 millió példányban elfogyott You Oughta Know-t. Ezt a dalt lehet teli tüdőből üvölteni, lehet minden szót úgy köpni, mintha egy, az ágyékra bevitt ütés lenne, miközben az autópályán százötvennel száguldunk, ahol senki nem hall minket. Did you forget about me, Mr. Duplicity? I hate to bug you in the middle of dinner. It was a slap in the face how quickly I was replaced. Are you thinking of me when you f@#& her? („Elfelejtettél, Kétszínű úr? Bocs, ha zavarlak vacsora közben. Nagy pofon volt látni, milyen könnyen került más a helyemre. Rám gondolsz, amikor vele kefélsz?”) A fenébe, ez majdnem olyan kielégülést hoz, mint egy jól irányzott rúgás a tudod, hova. Gyerünk, ismerd be: négyszemközt vagyunk, és én tudok titkot tartani. A szívünk mélyén mindannyian őrült csajok vagyunk.

A menny haragja semmiség

a gyűlöletté vált szerelemhez

képest. A pokol haragja

semmiség a megbántott nő

dühéhez képest.

William Congreve

De ne érezzük rosszul magunkat. Úgy fest, a természet alakította úgy a dolgokat, hogy akiket bántottak, azok másokat bántanak. Ahogyan az anyjuk által elhagyott állatkölykök is rendkívül éberek lesznek, mi is megőrülünk kicsit, amikor az elsődleges kapcsolódást jelentő személy kezd eltűnni. A kapcsolataink olyanok számunkra, mint az otthonunk, és amikor fenyegetik őket, agyunk egy kicsit megzavarodik, és olyan jeleket kezd kibocsátani, amelyektől beindulnak az „üss vagy fuss” hormonok; emiatt agyunk pont akkor lassít le, amikor felgyorsul az a vágyunk, hogy lépjünk valamit. Ez nem mindig jó kombináció. És még a legkedvesebb emberen is eluralkodhat a biológia, és viselkedhet különös módon.

Rita, egy igazán kedves, 36 éves kansasi általános iskolai tanárnő – aki életét azzal töltötte, hogy jó polgárokat igyekezett nevelni, és arra tanította a gyerekeket, hogy meg tudják különböztetni a jót és a rosszat – egyik tavasszal meglátogatott. A földet nézve, szemében könnyekkel, vonakodva vallotta be, hogy mire vitte a kétségbeesés, miután párja szakított vele. Egy késő éjszaka elautózott a férfi házához, ahol félelme beigazolódott: máris más lépett a helyébe. Mert ott volt. „A másik nő” zöld Honda Accordja ott parkolt Rita volt barátja vadonatúj sötétkék Mercedes Benze mellett, a férfi kocsifeljáróján. Ritát elvakította a bánat és a düh; gyorsan kiugrott a kocsijából, és mielőtt végiggondolta volna mit tesz, a kulcsát végighúzta a férfi autóján. Fájdalmát a fényezésen élte ki, és hosszú, szembetűnő karcolást hagyott maga után, hogy mindenki lássa. Teljes húsz másodpercig felszabadultnak és erősnek érezte magát, majd rádöbbent tettének súlyára, visszarohant a kocsijához, és elhajtott; rettegett attól, hogy kiderül: ő a tettes. A barátja persze tudta, hogy ő volt. Ki más lett volna? Rita bosszúja miatt természetesen nem hagyta el új barátnőjét. Mi több, talán igazolta a férfi ösztöneit, miszerint a lehető legmesszebbre távolodjon Ritától. Rita a férfi emlékezetében örökké az a bolond nőszemély lesz, aki végighúzta a kulcsát a vadonatúj kocsiján. Mire Rita eljött hozzám, hónapok óta üldözési mániában szenvedett; teljességgel megalázott és megszégyenült volt, s képtelen volt megszabadulni attól a gondolattól, hogy mások biztos összesúgnak a háta mögött, és kinevetik zavarodottságáért. Saját viselkedése elborzasztotta, és egyszerűen nem tudta, hogyan bocsássa meg magának ezt a rettenetes döntést.

Furcsa dolog a bosszú.

Még egy apácából is

gyilkost csinálhat.

Kevin Hendrickson

Valóban nehéz lehet elfogadnunk énünk eme primitív részeit, hiszen olyan dolgokat mondunk és teszünk, amelyekre nem tartjuk képesnek magunkat. Dr. Fisher ismét a segítségünkre siet,{26} és elmagyarázza, hogy milyen is ez az őrült énünk; szerinte az általunk érzett düh és gyűlölet az iránt, akit nemrégiben még teljes szívünkből szerettünk, valójában „evolúciós emlék a múltból”, és a természet így segít abban, hogy elszakadjunk az illetőtől, és kilépjünk a kapcsolatból. Hű! Ez aztán a pusztítás!

A legtöbbünknek van annyi eszünk, hogy felhívjuk valamelyik barátunkat, mielőtt így elszabadulna a pokol. És ő a jó barátok becsületkódexe szerint mellénk áll gyötrődésünkben és dühünkben, és ilyeneket mond, hogy „Az a pasi egy ökör, nem érdemes sírni miatta”, vagy „Amúgy sem kedveltem a csajt, felejtsd el, csak a pénzed kellett neki”, vagy „Igazi lúzer a srác, és totál nem érdemel meg téged”. Ezek a barátok lebecsülik és lenézik egykori szerelmünket és magát a párkapcsolatunkat is, hogy segítsenek túllépni a dolgon. Ami első pillantásra, úgy tűnik, segít is. Azonban ha a megvetés lángjait szítják azért, hogy elválasszanak attól, akit szeretünk, az nem fogja meghozni a vágyott megkönnyebbülést. Az csupán ragtapasz, és csak egy kis időre szól. Ha azért gyűlöljük azt, akit szerettünk, hogy eltávolítsuk őt a pszichénkből, az hasonló ahhoz a primitív orvosi beavatkozáshoz, amely a depressziót lobotómiával kezelte. Talán pillanatnyilag segít abban, hogy megacélozza szívünket vágyunk egykori tárgyával szemben, de aztán a végén mi marad? Nos, egy páncélba zárt és megkeményedett szív. Amelyet az a döntés teremtett meg, hogy gyűlölni fogunk.

A negatív kötelék ára és következménye

A szerelem ellentéte nem a gyűlölet, hanem a közöny. A gyűlölet ugyanolyan erős kötelék, akár a szerelem, és a pozitív kapocsból gyorsan negatívat csinál, így ugyanannyira kötődünk egykori szerelmünkhöz, mint korábban. A köztünk levő kötelék folyamatos energiacserével jár, amely miatt továbbra is érdeklődünk egymás iránt, foglalkozunk a másikkal, legyen ez a kapcsolat negatív vagy pozitív. A köztünk fennálló érzelmi együttműködés túlmutat azon, hogy találkozunk-e vagy beszélünk-e egymással. Nem történt-e meg mindannyiunkkal, hogy egy barátra gondoltunk, akivel már jó ideje nem beszéltünk, és öt perc múlva az illető felhívott minket telefonon? Claude Debussy, a zeneszerző egyszer azt mondta: „A zene a hangjegyek közötti terület”, és a zenéhez hasonlóan a kapcsolati kötelék is az, amely a szavak között köt össze minket. Az egymásra gyakorolt hatásunk nem egyszerűen azért szűnik meg, mert visszaadtuk valakinek a lakáskulcsát. És minden olyan kísérlet, amely megvetés által akarja elérni az elválást, azzal végződik, hogy beköltözik szívünkbe a fájdalom.

Ha nem tudsz semmi jót

mondani, akkor legalább

legyen annyi stílusod, hogy

homályosan fogalmazol.

Susan Anderson

Nemrégiben találkoztam dr. Louis Cozolinóval,{27} aki a The Neuroscience of Human Relationships: Attachment and the Developing Social Brain (Az emberi kapcsolatok idegtudománya: a kötődés és a fejlődő szociális elme) című könyv szerzője és a Pepperdine Egyetem pszichológiaprofesszora. Szerettem volna megtudni tőle, mi történik az aggyal, ha a szívet behajítjuk az iratmegsemmisítőbe. A beszélgetés elején dr. Cozolino elmondta, hogy az agynak egyetlen elsődleges küldetése van: hogy minket biztonságban tudjon, és biztosítsa túlélésünket. Az agyat nem igazán érdeklik a mi lelki vágyaink, nemes eszméink, vagy az, hogy kedves és szerető embernek látnak-e mások. És mivel az agy szociális szerv, és úgy van összerakva, hogy fenntartsa a kapcsolatot, nem szükségképpen akar elengedni egy elsődleges kapcsolódást. Az agy számára még a negatív kapcsolat is jobb, mint az, ha egyáltalán nincs kapcsolat – ami az egzisztenciális halált jelenti. És így, még ha az ember a lelke mélyén tudja is, hogy a helyes az lenne, ha kilépne, még ha ötször annyi rossz napja is van, mint amennyi jó, még ha a hazugságoktól fizikailag rosszul is lesz, az agy még mindig nem akarja elengedni a kapcsolatot.

A szerelmes szerelménél egyvalami

erősebb: a szerelmes gyűlölete.

Magában mindkettő gyógyíthatatlan

sebeket okoz.

Euripidész

A Kaliforniai Egyetemen nemrégiben végzett kutatás során{28} dr. Naomi Eisenberger és dr. Matthew Lieberman rájött, hogy ha az, akit szeretünk, elutasít minket, ugyanazt a riadókészültséget kapcsolja be az agyban, mint amit az életünket érő fenyegetés. Ez eszünkbe juttatja, hogy régebben az biztosította a túlélést, ha az ember a törzs tagja volt, és ha elűzték a a csoportból, az a szinte biztos halált jelentette. Mindannyian ismerjük azt a heves pánikot és vad szívdobogást, amely elfog, amikor a szerelmünk azzal fenyeget, hogy elhagy minket; attól rettegünk, hogy belehalunk, ha elutasít az, akit szeretünk. Ám amint a párkapcsolatban való bennmaradás fájdalma túllépi a kilépéstől való félelmet, és meghozzuk a döntést a szakításról, az agy még mindig számos módon tud belekapaszkodni a kapcsolatba.

Például egy nagyon csúnya és veszekedős elválással, ahol mindkét fél ellenségesen és megvetéssel viszonyul a másikhoz, ahol egyre mélyebb szintekre képesek lesüllyedni, és ahol az egyik vagy mindkét fél feltett szándéka az, hogy győzzön és/vagy bosszút álljon. Ez a negatív kapcsolat egy életen át is folytatódhat, ha hagyjuk, hogy agyunk azt tegye, amit akar. Egy ismerősöm volt felesége soha nem tudott túllépni azon, hogy a férje tizenhét évvel ezelőtt elhagyta egy másik nőért. A nő katolikus neveltetésben részesült, ezért mindig is abban hitt, hogy ha férjhez megy, az egy életre szól. Miután három gyermeket szült a férjének, úgy érezte, jogosult arra a pénzre, amit a férje a válásuk előtt és után keresett, és élete küldetése az lett, hogy minél több pénzt szerezzen tőle. Ennyi év után is minden este ott ül a számítógép előtt, és szorgalmasan kutat a férfi legfrissebb üzleti ügyei után, és azt számítgatja, hogy mennyi profit illetné meg őt. Mindig akadt egy pénzéhes ügyvéd, aki hajlandó volt perelni a nő nevében. Amikor megismerkedtem a volt férjjel, elmondta, azóta nyomoz utána a nő, hogy majdnem két évtizeddel ezelőtt, egy este elhagyta. Az asszony soha nem alkotta újra életét értelmes módon, így csak árnyéka volt egykori önmagának. Nem voltak barátai, és a férfiból kicsikart pénzén kívül nem volt semmije; életét felemésztette ezt a negatív kapcsolat, melyet folyamatosan fenn akart tartani.

A bosszúnál semmi

nem ösztönöz jobban

a megbocsátásra.

Scott Adams

A másik mód, mellyel egy kapcsolatot pszichénkkel fogva tarthatunk, ironikus módon az, ha a köteléket túlságosan gyorsan vágjuk el. Ha puszta felindulásból akarunk felszámolni egy kapcsolatot, az olyan, mintha hirtelen a szívünk és a lelkünk mélyéről tépnénk fel valamit. Ez talán a legkegyetlenebb, legdurvább módja annak, hogy véget vessünk egy romantikus kapcsolatnak. Ha ilyen brutális módon vágjuk el a köteléket, akkor az, akitől elválunk, úgy érzi, hogy földre került, és ott fekszik, míg el nem vérzik. Sokféle csúnya szakítás van, mely kiválthatja a „megtört szív szindrómát”;{29} amikor a szív szó a sokk miatt szívrohamhoz hasonló tüneteket produkál. Ritkán még az is előfordul, hogy valaki belahal a megrázkódtatásba, melyet szerelme hirtelen elvesztésének fájdalma okozott. Amikor felrobbantjuk a párkapcsolatot – gyakran figyelmeztetés vagy nagyobb tiltakozás nélkül –, az elhagyott szerelmes üres kagylóhéjnak érezheti magát, akire azt a szörnyű feladatot róttuk, hogy dolgozza fel a szerelem hirtelen elmúlását. Az elhagyott szerelmes rögeszmésen végiggondolhatja a sokkot, újra és újra felidéz minden egyes apró részletet, ami az elválás rémületes pillanatához vezetett.

Egy páciensem hasonló élményt élt ál. Janice a negyvenes évei közepén járt; három éve volt barátja, egy nős férfi, aki hevesen udvarolt neki, és többször is megígérte, hogy elhagyja érte a feleségét. Ám amint a feleség tudomást szerzett a viszonyról, a férfi hirtelen drámai módon meggondolta magát. Ahelyett, hogy tapintatosan elmagyarázta volna a döntését, miszerint megpróbálja helyrehozni a házasságát, ahogy az elvárható lett volna, a férfi nekitámadt Janice-nek. Felhívta telefonon, és jéghideg, szívtelen hangon azzal vádolta, hogy elcsábította őt és manipulálta, hogy viszonyt kezdjen vele; teljességgel eltorzította azt, ami valójában történt. Saját hibáit Janice-re vetítette ki, gonosz csábítónak kiáltotta ki őt, és feláldozta azért, hogy saját énképét megvédje, hogy ő legyen a rendes, becsületes férj, aki megpróbál újra hazatalálni a feleségéhez. A traumatizált Janice-re maradt az a nehéz feladat, hogy lelkéből hónapokon át egyenként távolítsa el a szilánkokat. Lelke mélyén nem a közös, boldog emlékek maradtak meg, hanem a hír becsapódásának borzalmas, rettegett pillanata; az a szörnyű beszélgetés, amely által a szerelem legborzalmasabb és legártalmasabb területének foglya lett. Mindez megnehezítette azt, hogy több mint egy éven át levegőt vegyen, aludjon vagy egyen, és megkeseredett: nem akarta elhinni, hogy valaha is nyitott lehet még a szerelemre.

Ezek a nem tudatos elválás veszélyei, amelyeket sokan túlságosan is jól ismerünk. Hajlamosak vagyunk primitív, önvédelmező módon viselkedni, hogy megvédjük szívünket a fájdalomtól, de végül a szívünk bezárul és kővé válik.

Mi a kockázata annak, hogy megvárjuk, amíg az idő meggyógyítja az összetört szívet?

Ha valakivel valóban egyek leszünk, egészen lényünk legmélyéig, és összekapcsoljuk saját identitásunkat az övével, akkor nagy lesz a nyomás rajtunk, hogy túlságosan gyorsan váljunk meg tőle, egyszerűen azért, mert hirtelen most erre vágyunk. A szakítás a felszínen talán gyorsan lezajlik, de a bensőnkben ritkán. Ha valaha is próbáltuk összegubancolódott hajat kifésülni, akkor ez nagyjából hasonló érzés lehet. A mi pszichénk és az övé annyira össze van gabalyodva, hogy szinte lehetetlennek tűnik szétbontani. Melyik vélemény a miénk, melyik az övé, és mi az a cél, amit meg kell tartanunk vagy akár vissza kell adnunk; mindezeket nehéz lehet kibogozni. És bár egy olyan otthonból költözünk ki, amely tele van rongyosra olvasott könyvekkel, sajátos kacatokkal és méretre készített bútorokkal, a lelkünkben levő minden egyes darabot át kell nézni, hogy visszaszerezzük autonómiánkat, és újrakezdjük az életünket.

Fal-építés előtt megkérdezném,

Be mit kerítek és ki mit kerítek.

Robert Frost: Fal-javítás.

(Fordította: Weöres Sándor)

A húszas éveimben Greenwich Village-ben laktam, pincérnőként dolgoztam, és felléptem a helyi bárokban; azt reméltem, hogy felfedeznek, és én leszek az új Edith Piaf. Az egyik kedvenc dalom{30} szerzője Jerry Herman, és a nagy Barbara Cook hangján vált népszerűvé. A címe: Time Heals Everything (Az idő mindent begyógyít), és minden bársonyos sorát úgy imádtam, mintha a vágyhoz szóló megszentelt óda lenne. „Jövőre, egyszer majd elfelejtelek, / bár most a poklok poklát élem át, / egy kedden, csütörtökön, áprilisban, augusztusban, ősszel, télen, jövőre, valamikor, az idő mindent begyógyít, az idő mindent begyógyít… kivéve azt, hogy szerettelek.”

A szemet szemért elv vége

az lesz, hogy a világon

mindenki vak lesz.

Mahátma Gandhi

Tudtam, hogy mit énekelek. Éveken át szenvedtem az összetört szívem miatt; beleragadtam a meglehetősen zűrzavaros, veszteségekkel teli gyerekkorom meghosszabbított és feldolgozatlan bánatába. Úgy viseltem magamon a bánatot, akár egy hosszú és nehéz köpönyeget. Az emberek gyakran megjegyzést tettek a szomorúságra, amelyet a szememben láttak, annak ellenére, hogy megpróbáltam elrejteni. Személyes tapasztalatból tudom, hogy amíg nem kezdjük el az összetört szív meggyógyításának nagyon is proaktív folyamatát, és nem indítjuk el a csodát, amely ebből származhat, addig az elveszített szerelem kínja gyakran többévnyi boldogságtól foszthat meg minket, úgy, ahogy egy súlyos betegség vagy kínzó fizikai fájdalom.

Egy rosszul kezelt veszteség és az eredményeképpen rosszul gyógyuló szív egy életre a szerelem sötét oldalának áldozatává teheti az embert, és egy rosszabb minőségű életbe zárhatja, ahol kevesebb az esélye annak, hogy szerethet,{31} őt is szeretik, és hogy továbbléphet. A terapeutaközösségben megindult egy mozgalom,{32} hogy az elhúzódó gyászzavart, más néven komplikált gyászt is vegyék fel a pszichológiai rendellenességek diagnosztikai kézikönyvébe. A komplikált gyászt a Mayo Klinika{33} a bánat krónikus, súlyos állapotaként írja le, amelyet a bénultság, az intenzív vágyakozás, a túlérzékenység, a céltalanság, a depresszió és a bizalmatlanság jellemez. Amikor beleragadunk a hosszan tartó megbánás, bánat és szégyen ingoványába, az életünkben nincs öröm, sem pedig remény, hogy mindez valaha lesz még jobb is. Az ember különösen fogékony lehet arra, hogy átélje az elhúzódó gyászt, ha korábban hajlamos volt idegességre és depresszióra, vagy a szakítás teljes mértékben sokként és váratlanul érte. Akkor is elérhet valakit az elhúzódó gyász, ha az, ahogyan a dolgok lezajlottak közte és egykori partnere között, igazolja a saját, önmagával kapcsolatos legbelsőbb félelmeit, vagy ha bánata korábbi, feldolgozatlan veszteségek mellett jelenik meg. Míg néhányan sebezhetőbbek vagyunk ezen a téren, mint mások, valamelyest mindannyian veszélyben vagyunk; a szerelem elvesztése képes megtörni a lelket, ugyanúgy, mint a szívet.

A közvélekedéssel ellentétben az idő nem minden sebet gyógyít be. Az ember ugyanolyan gondoskodással szeretné meggyógyítani törött szívét,{34} mint amilyet törött lábának szánna. Képzeld el egy pillanatra, hogy combnyaktörést szenvedtél; egy hordágyon fekszel, képtelen vagy felállni, remegsz a kimondhatatlan fájdalomtól, nyöszörögsz, miközben az orvos a kezében levő röntgenképet nézi, félrehajtja a fejét, és kedvesen annyit mond: „Nos, adjunk neki egy kis időt. Hamarosan jobban érzi majd magát.” A törött szívnek, akárcsak a törött lábnak, sok gondoskodásra van szüksége ahhoz, hogy rendesen begyógyuljon. Hacsak persze az ember nem bánja azt, hogy a szíve egy kicsit túlságosan rosszul forr össze, kicsit túlságosan is jól zár, sokkal védekezőbb lesz, és innentől kezdve túlságosan is könnyű lesz összezúzni. Ez a szívet tekintve ugyanaz, mintha életünk végéig sántikálnánk, és mindig sajogna a lábunk, ha esik az eső.

Talán most úgy érzed, belehalsz ebbe a fájdalomba. Ám biztosíthatlak: ha volt annyi erőd, hogy felvedd ezt a könyvet, és eddig eljutottál benne, nem fogsz belehalni. Ha bezárulsz, és nem kérsz többet az életből, ürügyként használod ezt a csalódást arra, hogy elrejtőzz a szerelem elől, ha hagyod elhalványulni a reményt, és fallal körülzárod magad, nehogy még egyszer ugyanígy megsérülj, akkor ezzel az erővel akár be is léphetsz az élőhalottak közé. Egy dolog elveszíteni azt, akit szeretünk, és más dolog teljességgel elveszíteni önmagunkat.

Mi a jó egy rossz szakításban?

Elismerem, hogy – tekintve azt a kínzó fájdalmat, amit éppen érzel – meglehetősen ingoványos talajra lépek, ha arról akarok szónokolni, hogyan alakítsd át a szakítást áttöréssé, vagy hogyan csinálj a legyőzöttségből győzelmet. Nehezek azok a hatalmas, őrült érzelmek, amelyek ebben a pillanatban is, akár a rémisztő hullámok, elöntenek – az olyan érzelmek, mint a reménytelenség, gyűlölet, kétségbeesés és bánat. A hullámok elragadnak, a fejed tetejére állítanak, és újra meg újra a szikláknak hajítanak.

Ám dobok neked egy mentőövet – kérlek, gondold át, hogy megragadod-e. Annak ellenére, hogy ez az egyik legfájdalmasabb élmény, amit valaha átéltél, ez tartogatja a legtöbb ígéretet is az őszinte ébredésre. Ha most a vihar közepén állsz, ez talán suta vigasztalásnak tűnhet, és lehet, hogy a legkevésbé sem érdekel. De biztosíthatlak, hogy ahogy továbbhaladsz az életben, ez majd fontos lesz számodra.

Ebben a szakításban az a jó, hogy az élet térdre kényszerített. A bánat a fejed tetejére állított, és dühödten kiráz a lelkedből minden hazugságot, amelyben éltél. Minden félelem, amit a szőnyeg alá söpörtél, elbagatellizáltál vagy letagadtál, most egyenesen az arcodba bámul; minden alkalom, amikor lemondtál az erődről, megtagadtad, amit belül nagyon is jól tudtál, valaki más érzéseit és szükségleteit helyezted a sajátod elé, vagy megelégedtél valami kevesebbel az életben. Nincs hová bújni. Az élet erőszakkal felnyitott, és most kegyetlenül és könyörtelenül arra kényszerít, hogy továbblépj, fejlődj és növekedj. A nagy Leonard Cohen{35} halhatatlan szavaival élve: There’s a crack in everything. That’s how the light gets in. (Mindenen van egy kis rés. Hiszen ott jut be a fény.)

Amikor az ember találkozik valakivel,

aki már csak árnyéka egykori

önmagának, akkor azt gondolja: Veled

meg mi a fene történt? Mindannyiunk

életében eljön a pillanat, amikor

útkereszteződéshez érünk. Egy olyan

helyre, ahol vagy jobbra, vagy balra kell

fordulni. Ott nincs idő gyávának lenni.

Sandra Oh az Under the Tuscan Sun

(A toszkán ég alatt) című könyvben

Az egyetlen módja annak, hogy túléld a bánatot, ha elveszítetted szerelmed figyelmét és vonzalmát, az, hogy ezt a vad és égető fájdalmat katalizátorként használod arra, hogy önmagadra ébredj, és motorként vigyen előre, hogy azzá légy, akivé lenni születtél. Akár te hagytál el valakit, akár téged hagytak el, akár öt perce történt a szakítás, akár öt hónapja vagy öt éve, ez a könyv segít abban, hogy mindezt átlásd, és biztonságban, józan eszed és tudatod megőrizve segít át abba a csodálatos új életbe, ami a válás túloldalán vár.

Harmadik fejezet

Új lehetőség kettőnk között:

a tudatos elválás bevezetése

Szomorú szívvel döntöttünk úgy, hogy külön folytatjuk tovább… arra jutottunk, hogy bár nagyon szeretjük egymást, a továbbiakban külön fogunk élni. Ám mindig is egy család leszünk, és több szempontból közelebb vagyunk egymáshoz, mint valaha.{36}

Gwyneth Paltrow és Chris Martin

A tudatos elválás egy gyönyörű színésznő és tehetséges zenész férje bejelentése után került be a köztudatba, akik ezzel a szófordulattal hozták nyilvánosságra azon döntésüket, miszerint különválnak. Ezért örökre hálás leszek nekik. Huszonnégy órán belül több millióan beszéltek arról, hogy talán tudatosabban kellene befejezni házasságainkat, és fejlesztenünk kellene azokat az ellenséges és veszekedős módszereket, amelyeket eddig normaként elfogadtunk.

Akkoriban épp a Costa Rica-i dzsungel mélyén voltam, önkéntes visszavonultságban, hogy megírjam ennek a könyvnek az alapjait. A könyv (amiből azóta ez a könyv lett) bemutatja a tudatos elválási folyamatot, hogy miként lehet méltósággal befejezni egy romantikus kapcsolatot, amelyet 2009 óta folyamatosan fejlesztek, és amelyre több ezer embert tanítottam meg. Éveken át számos kollégámmal együtt azzal a tudattal küzdöttünk, hogy az ezen a területen történő paradigmaváltás nem csupán lehetséges, de hatalmas szükség is van rá. Bár a számomra elérhető legtávolabbi helyre utaztam, hogy a lehető legkevesebb dolog vonjon el a munkától, virtuális világunkban kevés búvóhely létezik. A bejelentést követő pár órán belül ott találtam magam egy apró szobában, amely szinte alig volt nagyobb, mint egy szekrény, és az egyetlen vonalas telefonon beszéltem, ami azon a helyen elérhető volt a vendégek számára. Szerte a világból beszéltem újságírókkal, akik – egyik a másik után – egyetlen egyszerű kérdésre akarták tudni a válaszomat.

Mi a csuda az a tudatos elválás?

A következőt mondtam nekik.

A tudatos elválás olyan szakítás vagy válás, amelyet rendkívüli jóakarat, nagylelkűség és tisztelet jellemez, ahol az elváló felek megpróbálják minimalizálni a saját magukat, az egymást és a gyermekeiket érő károkat (ha van gyermekük), emellett olyan új egyezségek és struktúrák után kutatnak, amelyek által mindenki győztesként, jó érzéssel és elégedetten léphet tovább az életben.

A tudatos elválás leginkább a számtalan kedves, nagylelkű gesztusról ismerszik meg, és arról, hogy őszinte erőfeszítéseket teszünk arra, hogy helyes lépéseket tegyünk a helyes cél érdekében. Röviden szólva, ez egy olyan válás, amelynek sikerül leküzdenie a tudattalan, primitív és biológiai alapú impulzusokat, dacolnia velük és győzedelmeskednie fölöttük – azokon az impulzusokon, amelyek miatt felcsattanunk, büntetünk, bosszút állunk és/vagy más módokon ártunk a másiknak, aki szerintünk nekünk is ártott.

Ezt könnyebb mondani, mint megtenni.

Hiszen, ahogy azt megtudtuk, az agy nem feltétlen a legnagyobb támogatója elsődleges párkapcsolatunk újrakonfigurálásának. Amikor nemrég találkoztam dr. Louis Cozolinóval Beverly Hills-i otthonában – ahol a polcokat könyvek töltik meg, és az íróasztal is roskadásig van pakolva könyvekkel és folyóiratokkal –, alkalmam nyílt megkérdezni, hogy mi történik az agyunkban, amitől még a legkedvesebb ember is hirtelen kegyetlen ragadozóvá válik. A jó doktor, aki kiköpött mása a színész Harry Hamlinnek, egészen a divatos, a tetején hosszabbra hagyott frizurájáig, elmagyarázta nekem. Hasnyálmirigyünktől, vesénktől vagy májunktól eltérően az agyunk tulajdonképpen szociális szerv, amely a több millió év során úgy fejlődött, mintha szándékosan arra tervezték volna, hogy a körülöttünk levők agyával kapcsolatba lépjen. A kötődéses kapcsolási séma{37} miatt az agyunk egyetlen interaktív rendszerré válik, amely más funkciók mellett arra szolgál, hogy szabályozza a hangulatainkat és érzéseinket. Az idegtudomány világában ezt „szociosztázisnak” nevezik, és ezért válunk mélységesen, sőt, némileg rögeszmésen is függővé a szerelmünktől. Más szavakkal, minden kötődés mélyén a félelem szabályozása áll, és legközelebbi kapcsolataink azt a célt szolgálják, hogy lecsillapítsanak, amikor az a veszély áll fenn, hogy elveszítjük a kontrollt.

Dr. Cozolino ezt úgy mutatja be,{38} hogy elmeséli, miként verekszik meg egymással két csimpánz. A csimpánzok gyakran halálig menő harcot folytatnak. Amikor egyértelművé válik, hogy az egyikük elveszíti a csatát, ez az állat, a béta csimpánz azért, hogy mentse az életét, gyakran egy közelben lévő anyához rohan, kiragadja a kölykét a karjaiból, és dühös ellenségének a képébe dobja. Amint az alfa csimpánz meglátja a kölyköt, tesztoszteronszintje zuhanni kezd, és megnyugszik, így csökken az esélye annak, hogy megölje a béta majmot. Abban a pillanatban a csimpánzkölyök szabályozta az alfa majom érzelmeit.

Hű, gondoltam magamban, ez megmagyarázza, miért van az, hogy még ha egy szerelmünk kegyetlen és bántalmazó is volt, miért őt akarjuk látni, miért vágyunk ugyanúgy a jelenlétére, ahogyan a heroinfüggő vágyik a következő adagjára. A természet, elég igazságtalan módon, láthatóan úgy alkotott meg minket, hogy az egyetlen személy az egész világon, aki legjobban meg tud nyugtatni minket, sajnálatos módon ugyanaz a személy, akitől rettegünk. Emellett kezdtem megérteni azt is, hogy miért őrülünk meg egy szakítás során, miért lesznek viharosan úrrá rajtunk a rémítő érzések, amelyek azzal fenyegetnek, hogy minden józan észtől és tudatosságtól megfosztanak minket. A kötődés megszakadása a súlyos félelem állapotába taszít minket, és kevésbé tudjuk szabályozni saját érzéseinket, mivel még nem szoktunk hozzá az új körülményekhez, nem találtunk új önnyugtató módszereket, amelyek megakadályoznák, hogy összeomoljunk.

Mindannyian tudjuk, hogy amint hagyjuk, hogy a félelem magával ragadjon minket, és átvegye az irányítást az életünkben, képesek vagyunk olyan dolgokat mondani és tenni, amelyek egy része nagy butaság vagy meglehetősen pusztító dolog. A félelem egyszerűen ostobává tesz minket. Abban a pillanatban, amikor leginkább szükségünk lenne gondolkodó elménkre, hogy segítsen néhány rendkívül fontos döntés meghozatalában, amelyek következményével elég hosszú éveken át fogunk még együtt élni, az agyunk arra van programozva, hogy egyáltalán ne is gondolkodjon.

Amint ezt megértettem, még inkább elkezdtem tisztelni annak az embernek a döntését, aki képes tudatos maradni az elválás során. Aki küzd azért, hogy felülkerekedjen a limbikus agy indukálta impulzusokon: hogy ne gyújtsa fel a házat, ne törje össze a porcelánkészletet, vagy vigye a volt párja drága öltönyeit a turkálóba. Ehelyett úgy dönt, hogy józanul cselekszik, és egészséges döntéseket hoz, amelyek jobban megfelelnek a lelkiismeretnek, és amelyek középpontja az agy racionális része, a kéregállomány. Ez lényünk azon része, amely visszatart minket attól, hogy őrjöngő, sebzett vadállatként viselkedjünk, és lehetővé teszi, hogy az erkölcseink győzedelmeskedjenek az érzelmeink fölött.

Dianna és Brian tudatos elválása

Hogy létrejöhessen a tudatos, békés elválás, egy ötlépéses folyamatot fejlesztettem ki, amely segít átkelnünk az elveszített szerelem rögös terepén, biztonsággal átjutnunk a túloldalra, miközben szívünk, elménk és lelkünk ép marad. Az összetört szív segíti a fejlődésünket, ha hatalmas fájdalmunkat arra használjuk, hogy túllépjünk régi szerelmi mintáinkon, emellett ráébreszt arra, micsoda erő lakik bennünk, és tudatosítja, hogy ezzel az erővel újraalkothatjuk az életünket, még jobbá, mint amilyen volt. Amint belevetnek a szenvedés elmondhatatlanul mély kútjába, borzasztó döntést kell meghoznunk. Vajon elsüllyedünk-e vagy megtanulunk úszni?

Dianna megtanult. Bár utunk kezdetén bizonytalan voltam abban, hogy merrefelé fog elindulni.

Az első, amit Diannával, a vonzó, negyvenes évei közepén járó ingatlanjogi ügyvéddel kapcsolatban észrevettem, amint türelmetlenül lapozgatta a People magazint a várószobámban, az volt, hogy milyen csinos, sötétkék gyapjúkosztümöt visel. A második, hogy milyen düh ül a szemében, amikor felpillant, hogy köszönjön. Amikor az irodám ajtaja becsukódott mögöttünk, arca ellágyult, és felvett egy mélységesen szomorú, fájdalmas és zavart kifejezést. Története már akkor kiszakadt belőle, mielőtt még esélyem lett volna leülni. Férje, Brian, a feltörekvő filmes, és négyéves lányuk, Stephanie elsődleges gondviselője, viszonyt folytat valakivel. Pár nappal ezelőtt közölte Diannával, hogy elhagyja a szeretőjéért. Egyértelművé tette, hogy válni akar.

Dianna egyszerre volt döbbent és dühös. Éveken át támogatta anyagilag Briant, hogy az a „nem létező filmkarrierjét” építgethesse, miközben ő hosszú órákat dolgozott végig ügyvédként. Készületlenül érte, milyen intenzív, dühös érzésekkel reagált erre az igazságtalanságra és sértésre. Élénken fantáziálgatott arról, hogy hipót önt a férfi összes ruhájára, betör a számítógépébe, kitörli és tönkreteszi a forgatókönyveit, majd odaautózik a szerető lakásához, és betöri az összes ablakot. Diannát megrémítették ezek az érzések, és valahol mélységesen bizonytalan volt saját magában; úgy érezte, ha még tovább provokálják, elveszíti az önuralmát, és mindezt meg is teszi. Eleinte kiélte ezeket az érzéseket, amikor felbérelt egy agresszív ügyvédet, aki biztosította róla, hogy Brian aligha fog többel távozni a házasságból, mint amennyivel belement. De itt Dianna megállt, vett egy nagy levegőt, a szemembe nézett, és bevallotta, hogy nem akar olyan ellenséges és gyűlöletes módon viselkedni, ahogy a szülei tették, amikor nagyjából harminc évvel ezelőtt elváltak; az a viselkedés mély depresszióval és kétségbeeséssel teli időszakokat hozott Dianna gyermekkorába.

Együtt elkezdtük kigyomlálni a fájdalmat, és átgondoltuk a dolgokat, hogy megpróbáljunk tisztán látni. Hogyan hat majd ki Stephanie életére, ha két dühös szülő között vergődik? Ha Dianna első felindulásában bosszúálló módon viselkedik, akkor dühös cselekedetei miként hatnak majd egy esetleges romantikus kapcsolatra, amelyre a jövőben esélye lehet? Valóban meg akarja adni Briannek és szerelmének azt a hatalmat, hogy ők döntsék el, ő maga milyen emberré fog válni? A körülményeket tekintve, amelyek nem valószínű, hogy megváltoznak, mi lehet a lehető legjobb végkimenetel az érintettek számára?

Így kezdődött a munkánk. A tudatos elválás első lépésével kezdtük: „Találd meg az érzelmi szabadságot!” Ez megtanította Diannának, hogyan tartsa kordában az általa tapasztalt, vad és bonyolult érzelmek intenzitását, és hogyan tudja átalakítani őket, hogy a destruktív, ártó indulatokból konstruktív, hosszan tartó pozitív változás legyen. Ezek a konstruktív energiák segítettek katalizálni Dianna saját fejlődését azon a nőn túl is, aki valaha Brian felesége volt: aki bizonytalan volt, vágyott mások elismerésére, elhanyagolta saját magát, és betegesen túl sokat adott azért, hogy mások előtti értékét bizonygassa.

Azáltal, hogy elengedte magától az őrjöngő dühöt, Dianna olyan mély bánatba zuhant, hogy azt gondolta, belefullad. Hosszú és nehéz csönd után beismerte, hogy ez a szomorúság nem idegen tőle. Már sokkal azelőtt jelen volt az életében, hogy a férjét megismerte volna. Gyermekkorában alkoholista anyja alig szólt hozzá, akármennyire is jól viselkedett, akármennyire is szeretett volna megfelelni neki, akármilyen jól is teljesített az iskolában. Dianna jól ismerte a fájdalmat, hogy milyen az, ha tartósan alultámogatnak minket, és magunkra vagyunk utalva az életben. Úgy döntött, ezt az összeomlást arra használja, hogy túllépjen régi, fájdalmas mintáin, azon, hogy egyedül érzi magát az életben, és eltökélte, hogy a szakítás katalizátorként hat majd új életére.

Nem akarom azt a békét,

amely elhozza az egyetértést.

Azt az egyetértést akarom,

amely elhozza a békét.

Helen Keller

Aztán rátértünk a második lépésre: „Szerezd vissza az erőd és az életed!” Ez segített Diannának abban, hogy többé ne rágódjon rögeszmésen minden egyes sértésen, amelyet Brian valaha a fejéhez vágott, hanem figyelmét inkább saját maga felé fordítsa. Hogy felfedezze, milyen szerepet játszott ő maga a közöttük történtekben. Ez azonban nem volt könnyű feladat. Dianna mégis felismerte, hogy értelmeznie kell a történteket, hogy egy jövőbeni szerelem esetén ne kövesse el ugyanazokat a hibákat.

Dianna sután beismerte, hogy a szakítás előtt Brian két éven át kérlelte, menjenek el házassági tanácsadóhoz; férje panaszkodott Dianna hosszú munkaórái miatt. Akkoriban Dianna túlságosan is elfoglalt volt ahhoz, hogy eljárjon a tanácsadóhoz. Csak később kezdett összeállni benne a kép az elhanyagolt gyermekről, aki valaha ő maga volt, és a jelenleg elhanyagolt férjéről és kislányáról. Bár fájdalmas volt beismernie, végül az, hogy szembenézett az igazsággal, felszabadította és komoly változtatásokat indított el az életében. Emellett segített megértenie bizonyos bonyolult eseményeket, és így nem elégedett meg egy áldozatról szóló történet féligazságával, ami azzal a kockázattal járt volna, hogy soha többé nem képes bízni a szerelem lehetőségében.

Majd továbbhaladtunk a harmadik lépésre, amely a következő: „Szakíts a mintával, gyógyítsd be a szíved!” Itt megkerestük Dianna eredeti sebét – a szívét ért elsődleges törést, amely a szülei válása során következett be, és amelytől érzelmileg hontalanná vált; emellett mélyen megtapasztalta, hogy milyen kiszorulni valahonnan. Együtt tudatosítottuk, hogy mi is az a történet, amelyet erre az élményre válaszul Dianna megalkotott. „Egyedül vagyok.” „A férfiak mindig elhagynak.” „Soha nem kaphatom meg másoktól, amire igazán szükségem van.” Most, hogy képes volt távolabbról szemlélni a dolgokat, mintha élete filmként peregne előtte, Dianna megpróbált rájönni, hogy miként is ismétli önkéntelenül azóta ezt a szomorú történetet. Meglepetten látta, hogy számos olyan burkolt gondolata és cselekedete volt, amelyek megnehezítették mások számára azt, hogy belépjenek a világába. Büszke volt az önállóságára. Olyan emberként, aki élvezi, hogy független, ritkán kért segítséget, és gyakran akkor sem fogadta el, amikor felajánlották neki. Nem szívesen beszélt az érzéseiről, és gyakran úgy tűnt, hogy mindene megvan, és senkitől semmire nincs szüksége. Amint Dianna látta, hogy kiábrándító szerelmi történetének eredője ő maga, rájött, hogy magányosságáért saját magát okolhatja.

Dianna eldöntötte, hogy túllép ezeken a régi, fájdalmas mintákon, és elkezdi felülvizsgálni régi berögződéseit. Felismerte, hogy rendkívül hajlamos a zárkózottságra és a szeretetre. Elhatározta, nem a múltbeli veszteségei fogják eldönteni azt, hogy mire képes a jövőben, és új módszereket fedezett fel arra, hogy miként találjon kapcsolódást másokkal – mindez egy új történet ígéretét rejtette magában. Elkezdett olyan dolgokat tenni, amelyek által boldog és egészséges kapcsolatokat alakított ki maga körül mindenkivel – munkatársakkal, családtagokkal, barátokkal, beleérve Briant is, mert végül is ő Stephanie apja.

Amint továbbléptünk a negyedik lépésre, amely a „Légy a szeretet alkimistája!” címet viseli, Dianna megtanulta, hogyan tisztítsa meg a levegőt minden maradék dühtől azzal, hogy vállalta a felelősséget azért a hatásért, amit Brian elhanyagolása gyakorolt a párkapcsolatukra. Bár nem tehette magát felelőssé azokért a destruktív döntésekért, amelyeket Brian hozott válaszul az elhanyagolásra, de jólelkűen elismerte, hogy viselkedése súlyos szenvedést okozhatott férjének. Nagylelkűsége arra ösztökélte Briant, hogy ugyanígy tegyen, és elismerje saját felelősségét: azt, hogy felelőtlenül és sértő módon viselkedett azáltal, ahogyan elválásukat kezelte. Igaz megbánással képes volt elismerni, hogy viselkedése rossz hatással volt Diannára és Stephanie-ra.

Dianna rájött, már nem akarja azt, hogy Brian árulása határozza meg a köztük levő kapcsolatot. Ahelyett, hogy megbüntette volna Briant, mert egy másik nőt választott, úgy döntött, hogy jóakarata kifejezéseként pénzt ajándékoz a férfinak, hálából a közösen töltött évekért és a gyönyörű kislányukért. Írt Briannek egy kedves levelet, amelyben közölte vele, hogy megbocsát, és azt reméli, Brian is megbocsát neki; azt javasolta, hogy a férfi talán arra használhatná fel az ajándékot, hogy befejezze azt a rövidfilmet, melyet elkezdett, és amely az elválásuk okozta kavarodásban parkolópályára került. A döbbent Brian elfogadta az ajándékot, és arra fordította a pénzt, amire Dianna javasolta. Az a film indította el igazán Brian karrierjét.

Az elvesztett szerelem még

mindig szerelem. Csak más

formát ölt, ennyi az egész.

Mitch Albom

Brian, akit megindított Dianna kedvessége, szerette volna ezt valahogy viszonozni. Úgy alakította időbeosztását, hogy minden délután ő vigyázhasson Stephanie-ra, így Diannának nem kellett bébiszittert fogadnia. Az, hogy Stephanie-ért mindennap az édesapja ment az iskolába, fontos kötődést alakított ki kettejük között, mivel Brian legalább heti öt napot vele tölthetett. Ez volt az első a számos pozitív és jólelkű gesztus közül, amely Brian és Dianna kapcsolatát azóta is jellemzi.

A tudatos elválás ötödik lépésében, a „Teremts magadnak boldog életet az elválás után!”-ban javasolt ilyen és ehhez hasonló gesztusok miatt – melyek segítenek a rokonok és barátok számára is visszahozni a jó hangulatot – Stephanie most szabadon mozog a két család otthona között. A kislány végre azt érzi, hogy az érintett felek barátsággal közelednek egymáshoz, és hogy mindkét családnak egyformán a tagja. A tudatos elválás során ezt a végeredményt szeretnénk elérni.

Inkább legyen szemem, mely

nem lát, fülem, mely nem hall,

ajkam, mely nem beszél, mint

szívem, mely nem tud szeretni.

Robert Tizon

Bár egyáltalán nem minden történetnek kell úgy végződnie, hogy a boldog befejezést egy új szerelem jelenti, örömmel mondhatom, hogy Dianna jó cselekedetei megtérültek, és egy kedves, gyengéd férfi mellett megtalálta a boldogságot. Képes lett arra, hogy a szakítás okozta sebek miatt még mélyebben, éberebben és tudatosabban legyen jelen mások életében, és most már tudja, hogy minden kapcsolat úgy maradhat élénk és erős, ha gondoskodással és figyelemmel viszonyulunk egymáshoz. Azt is megtanulta, hogy miként bánjon saját mélyebb érzéseivel és szükségleteivel, és feladta a túlzott odaadást, így többé nem próbálja meg mások előtt ezzel bizonygatni saját értékét. Ahelyett, hogy állandóan azon dolgozna, hogy mások álmait és kreatív vágyait megvalósítsa, ahogyan tette a Briannel való házasságuk során, inkább saját kreatív vágyait helyezi előtérbe, és jelenleg első regényén dolgozik. Dianna sokkal valódibb és sokoldalúbb életet él most, mint korábban, és ezért rendkívül hálás.

A szeretet leckéjéért sokszor drágán meg kell fizetnünk, és a bölcsességnek is nagy ára van. Azonban ezek az eredetileg nemkívánatos leckék olyan lehetőségeket rejtenek magukban, amelyek felszabadíthatnak minket, és így igazibb és értelmesebb életet tudunk élni. Dr. Ginette Paris{39} jungiánus pszichológus, a nagyszerű Heartbreak (Összetört szív) című könyv szerzője arra figyelmeztet minket, hogy „Az egyetlen fájdalom, amely elkerülhető, az a fájdalom, amely abból ered, hogy fogoly szívvel élünk”. Bár nem védhetjük meg magunkat attól, hogy életünk során érzelmileg sérüljünk, attól mindenképpen megmenekülhetünk, hogy a veszteség foglyai legyünk, ha valami csodálatosat alkotunk belőle. Az összetört szív ilyen lehetőségeket nyújt számunkra.

A nagylelkűség, a jóakarat és a kegyelem gyakorlása

Ken McLeod buddhista tanító a karma fogalmáról beszél,{40} amely több spirituális útkereső számára cselekedeteink oka és okozata. Ha rálépek a gázpedálra, az autóm gyorsabban fog menni. Ha valakit megtámadok, az illető visszaüthet. Így vagy úgy, az élet végül kiegyenlíti a számlát; talán úgy, hogy aznap este később jól elagyabugyálnak, vagy esetleg amikor legközelebb a piacon járok, ellopják a pénztárcámat. Gyakran csak az motivál minket a rendes viselkedésre, hogy nem akarunk „rossz karmát” létrehozni, nem akarjuk, hogy büntetést kapjunk önző vagy felelőtlen cselekedeteinkért. Azonban a karmának ezen értelmezése olyan fontos problémákat hagy ki, amelyek könnyen elvesznek, ha egyik nyelvről a másikra, egyik kultúra hitrendszeréről a másikra fordítjuk.

Ha hajlandóak vagyunk

félelem nélkül, szeretettel

kitenni magunkat a fájdalmas

befejezés tűzpróbájának,

olyan ajándékok várnak ránk,

melyekben soha nem lett

volna részünk, ha továbbra is

a megszokás biztonságához

ragaszkodunk.

Craig Hamilton

A tibeti nyelvben a karma szó megfelelője a las.rgyu.abras, ami azt jelenti, hogy cselekedet-mag-eredmény. Ken magyarázata szerint a tibetiek gyakran összeraknak két vagy több szót, hogy elvont fogalmakat definiáljanak; például a közel s távol szavak összetételével magyarázzák el a távolság fogalmát, vagy a nagy és a kicsi szavak összetételével a méret fogalmát. A karma eredeti definíciója szerint azt jelenti, hogy minden cselekedetünk egy magot hint el, amely egy bizonyos eredménnyel szökken szárba. A karma több mint ok és okozat; a karma az a gondolat, miszerint a cselekedeteink idővel egy bizonyos irányba fordítják az életünket. Egy szakítás során, amikor biológiánk durva tettekre késztethet minket, a kihívást az jelenti, hogy ne engedjünk a csábításnak, hogy elhintsük a rosszakarat és a bosszú magvát; azon cselekedetekét, amelyek később keserű gyümölcsöt hoznak, és amelyeket azután éveken át leszünk kénytelenek fogyasztani. Ehelyett hintsük el a megbocsátás, jóakarat és nagylelkűség magvait, így cselekedeteink idővel gazdag termést hoznak önmagunk és szeretteink számára is. Minden cselekedeteddel, minden döntéseddel valamit elindítasz az életedben és a nagyvilágban. A tudatos cselekedetek és döntések talán nem adják meg a bosszú euforikus magasságait, de belőlük nem is fog mérges szömörce nőni a hátsó kertedben; helyette gyümölcsöző és csodálatos életet biztosítanak számodra.

A tudatos elválás célja nem szükségképpen az igazság helyreállítása, a visszavágás vagy az, hogy végül beigazolódjon, neked volt igazad. A tudatos elválás célja az, hogy szabad légy. Az, hogy jelenlegi helyzetedből megerősödve lépj tovább egy egészséges, boldog és alapjában véve jó élet felé. Nehezünkre esik elfogadni mindazt, ami csúnya és rothadó, és komposzttá változtatni, hogy végül csodálatos élet szökkenjen szárba belőle. A két, egymással összekapcsolódó, limbikus agy által létrehozott mérgező, lefelé tartó spirálra válaszul tudatosan azt keressük, hogy miként tudjuk megakasztani lavinaként lezúduló dühünket, és új irányt szabni túlérzékeny szavaknak és tetteknek. Nincs erősebb tett, mint valódi nagylelkűséggel a dolgokat harmonikusabb irányba terelni. Egy nagylelkű gesztus olyan, mintha hűvös, tiszta vizet öntenénk a megbánás és a fájdalom parazsára; gyakran egy olyan tüzet oltunk ki vele, amelytől könnyedén leéghetett volna az egész ház is; és általa mindenkit a tudatos agyműködés diktálta útra terelünk vissza, így biztosítva az érintett felek biztonságát és jó közérzetét. Bár a legtöbben nem tudunk olyan hatalmas anyagi áldozatot hozni, mint Dianna, mindannyian képesek vagyunk egy gyengéd és őszinte gesztusra távozó szerelmünk felé, és ez a gesztus a megfelelő irányba indít majd el minket.

Énünk legjobb részét úgy fedezhetjük fel, ha nagylelkűek vagyunk nagy szenvedés és veszteség közepette is. A nagylelkű (generous){41} szó töve ugyanaz, mint a genezisé (genesis) és a generálé (generate) – ez a „gen” szócska, amely annyit jelent: életet adni. Egy nagylelkű gesztus csodálatos kezdetek elindítója, kiszabadít a túlérzékenység és a bosszú köréből. Nem keverendő össze a kölcsönös függésen alapuló adakozással, amelynek titkos célja az, hogy az illető valamit visszakapjon, legyen az helyeslés, igazolás, biztonság vagy szeretet. A nagylelkű tett semmit nem vár el cserébe. Az teljességgel a világegyetemnek tett szeretetfelajánlás; egyszerű jó cselekedet, amely igazolja az élet szépségét, még a bánat és a csalódottság közepette is.

Aki hajlandó körülnézni,

mindenütt meglátja a virágokat.

Henri Matisse

A nagylelkűség másik módja az, ha egyszerűen áldásunkat adjuk korábbi partnerünkre. Mivel a szakítások gyakran érnek véget azzal, hogy mindketten szitkokat szórunk egymásra, és megátkozzuk egymást szavakkal és a szívünkben, a búcsú a szívből jövő áldással hihetetlenül megindító lehet.

A dolgokra csak szépként vagy nem

szépként gondolok… nem rossz-

ként vagy jóként. Csak szépként

vagy csúnyaként. Szerintem

nagyon sok szép dolog csúnya

és nagyon sok csúnya dolog szép.

John Fowles

Doju és Lucio harminc éve voltak házasok, amikor Doju bevallotta a férjének, hogy el akar válni. Nehéz volt megmagyaráznia, pontosan miért is akarja a válást. Párkapcsolatuk középpontjában a buddhizmus iránti elkötelezettségük állt, mivel mindketten rendületlen hittel gyakorolták az el nem köteleződés és az öndédelgetés elengedésének gyakorlatát. Lucio teljesen összetört. Nem úgy tervezte az életét, hogy ennyi év után elveszíti feleségét. Ez volt hite legnagyobb kihívása. Azonban Doju azt érezte, hogy maga a házasság köteléke fogja őt vissza. Habár Lucio szerető férj volt, a feleség szerepe már nem felelt meg Dojunak, és képtelen volt tovább egy olyan kapcsolatban élni, amelyről úgy érezte, elnyomja. Lucio vonakodva, de tisztelettel elfogadta Doju kívánságát, hogy kiléphessen a házassági fogadalomból, és beleegyezett, hogy elengedi. A búcsú napján Lucio elvitte Dojut a reptérre, hogy az asszony visszatérhessen a családjához, több ezer kilométerrel távolabb. Amint feladták a csomagokat és visszamentek a biztonsági kapuhoz, Lucio mélyen Doju szemébe nézett. Mindkettejük arcán könnyek folytak. Ám Lucio elmosolyodott, hátralépett, és mély szerelemmel és megbecsüléssel hajolt meg felesége előtt; megáldotta a döntését, hogy kilép a házasságból, és minden jót kívánt neki a továbbiakra. Doju viszonozta férje meghajlását, hogy elfogadja az áldást, majd megfordult és higgadtan elindult, hogy elkezdje új életét. Még most, tíz évvel később is könnyek gyűltek Doju szemébe, amikor elmesélte nekem ezt a történetet; még mindig nagyon megindítja férje nagylelkűsége, jóindulata és kedvessége.

A szúfi költő, a tizennegyedik században élt Háfiz a szerzője egyik kedvenc versemnek. A vers címe: A Nap soha nem mondja.{42}

Bár oly sok idő eltelt,

A Nap soha nem mondja a Földnek:

Tartozol nekem.

Gondolj bele, mire lehet képes

Egy ilyen szeretet.

Az egész világot bevilágítja.

Amikor azzal biztatlak, hogy légy nagylelkű, nem azt javaslom, hogy ostobán ne állj ki azért, ami jog szerint a tiéd, miközben fájdalmakkal telve belekezdesz életed és vagyontárgyaid számbavételébe és elosztásába. Ám most valószínűleg sötétségben tapogatózol, és ilyenkor jó tudni, hogy ott, ahol nincsen világosság, megvan a lehetőség, hogy magad légy a fény.

Új narratíva a szerelem végéhez

A futurista Buckminster Fuller{43} egyszer azt mondta: „Az ember soha nem azzal változtat dolgokon, hogy a létező realitás ellen küzd. Ahhoz, hogy megváltoztassunk valamit, építsünk fel egy olyan új modellt, amelytől a már meglévő modell felesleges lesz.” A tudatos elválás nem arról szól, hogy miként tudunk megjavítani egy régi és rossz rendszert, hanem arról, hogy kezdjünk el felépíteni egy újat, amely erőt ad az egészségesebb, bölcsebb és akár még boldogabb befejezésre. A terápia és a családjog területén számos okos és odaadó ember küzd évek óta ezzel a változással, és figyelmetlenség lenne, ha nem ismerném el úttörő kísérleteiket. Egy olyan gondolat, amelynek eljött az ideje, mindig inkább egy csapaton keresztül fog érkezni, nem pedig egyetlen személyen keresztül; többen vagyunk, akik évek óta ezen dolgozunk és türelmesen műveljük a földet, amíg el nem érkezik ez a nap.

Ha most elkezdjük megváltoztatni a szakítás és válás narratíváját úgy, hogy sokkal inkább életigenlő legyen, akkor talán egy új nyelv megalkotásán is elgondolkodhatnánk. A jelenlegi kifejezéseink – szakítottak, szétmentek, a szakadék szélén állnak, befejezték, kaput, vagy a gyerekeink, akik csonka családból származnak, talán amiatt, mert megjelent egy családot szétszakító szemétláda – sok kívánnivalót hagynak maguk után. És természetesen ott van még az ex szó is, amelyikről eszünkbe juthat az exitus, exitál is. Ám a tudatos elválás kifejezés már önmagában is megnyit egy egész sor lehetőséget arra, hogy a szakításokkal továbblépjünk, és elméletem szerint ezért indult el úgy, ahogy, amikor megismertették a világgal. Mivel a nyelv generatív, azt közli velünk és arra inspirál minket, ami lehetséges. Az olyan új kifejezések,{44} mint a válótársak, a kiterjesztett család vagy a binukleáris család lassan kezdenek értelmet nyerni, és abban segítenek, hogy gyengédebben, finomabban írjuk le párkapcsolataink mátrixát a szakítás utáni világban.

Habár ez a könyv nagyrészt a romantikus kapcsolatok felbomlásáról szól, a bánat és a veszteség nem csupán a szeretők számára van fenntartva. Kellemesen meglepődtem attól, hogy miután bevezették a tudatos elválás kifejezést, világszerte mindenféle magazinban és újságban elkezdtek megjelenni az ezzel kapcsolatos képregények. Ahelyett, hogy a romantikus szerelemre összpontosítottak volna, a képregények nagy része a munkahelyi, politikai és másfajta személyes kapcsolatok véget éréséről szólt. Egy mobil társadalomban, ahol legtöbben majdnem olyan gyakran változtatunk munkahelyet, lakóhelyet, szakmai hálózatot, baráti kört és szellemi közösséget, mint amilyen sűrűn olajat cserélünk a kocsinkban, folyamatosan elválunk. Ahogy folyamatosan újra és újra elengedünk bizonyos életeket azon életek miatt, amelyeket még létrehozhatunk, hasznunkra válik, ha megtanulhatjuk az egészséges befejezés művészetét, hogy életünk minden területén profitáljunk belőle.

Bár többen szeretnék barátságosan befejezni párkapcsolatukat, kevesen képesek legyőzni az agynak azt a hajlamát, hogy a szakítást az egész életet fenyegető eseményként láttassa. A könyvben ajánlott ötlépéses folyamat térképként szolgál, amely a legjobbat, és nem a legrosszabbat tudja kihozni belőlünk életünk egyik legnehezebb és legnagyobb kihívásokkal szolgáló periódusában. Azt remélem, hogy ezek a lépések útirányjelző táblákként szolgálnak majd az egészséges elválás folyamata során, ugyanúgy, ahogy az Elisabeth Kübler-Ross által leírt ötszakaszos gyászfolyamat segít megértenünk a veszteség és a gyász érzelmi folyamatát. Ahogy Kübler-Ross modellje elemlámpaként segíthet át a sötét erdőn, a tudatos elválás ugyanúgy támogathat abban, hogy egészséges, teljes értékű döntéseket hozzunk egy olyan időszakban, amikor a tiszta aggyal gondolkodás talán nem lehetséges.

A legcsodálatosabb emberek,

akiket ismerünk, azok, akik

megismerték a vereséget,

megismerték a szenvedést,

a küzdelmet, a veszteséget, és

megtalálták a kiutat a mélyből.

Ezek az emberek olyan szinten

értékelik, érzik és értik az

életet, hogy az könyörülettel,

kedvességgel és mély, szerető

gondoskodással tölti el őket.

A csodálatos emberek nem

csak úgy vannak.

Elisabeth Kübler-Ross

Tetszik vagy sem, szakításkor két világ között kötünk ki. Már nem azok vagyunk, aki valaha voltunk, és nem is azok, akik majd leszünk. Arra bátorítalak, hogy a tudatos elválás iránymutatóját gyertyaként használd, amellyel utat találsz a lélek sötét éjszakájában, és ami végül biztonsággal átvisz abba a jobb, szélesebb ívű és gazdagabb új életbe, ami hamarosan elérhetővé válik számodra. Nem egyszerűen a szakításod ellenére, hanem paradox módon éppen amiatt.

Negyedik fejezet

Hogyan és mikor végezd

el ezt a programot

Amikor eljön a napjuk, kedvesen vedd

vissza őket vagy kedvesen távozz tőlük.

Korán

Ennél a fejezetnél talán azt érzed, hogy hirtelen arra kérnek, menj végig a pallón, és ugorj a cápák közé. Egy dolog beszélni a tudatos elválásról. Más viszont azzal szembesülni, hogy miként is tudod megcsinálni. Ám az alternatívák, miszerint egyszerűen hagyod, hogy szanaszét röpködjenek a forgácsok, vagy kivárod, míg az idő elvégzi a piszkos munkát, túl sokat hagynak a véletlenre. Mivel jövőbeli boldogságod forog kockán, emellett ha vannak gyerekeid, az ő lelki és testi egészségük is veszélybe kerül, arra kérlek, állj ki lényed legerősebb, legbölcsebb és legbátrabb része mellett, és határozd el, hogy helyesen cselekszel azzal, a teljes szívvel elkötelezed magad a tudatos elválás mellett.

A rossz befejezések sajnálatos módon hosszú ideig velünk maradnak, és nem engedik, hogy az élettel vagy a szerelemmel tovább tudjunk lépni. Az összes sajnálatos dolog közül az életemben a rossz elválások maradtak velem a legtovább. A szép emlékek megfakulása után még sokáig fájdalmasan emlékeztem a fájó tüskékre és a komor, duzzogó csöndekre. Vizsgálatok kimutatták, hogy bármennyi időt is töltöttünk együtt boldogan a szakítás előtt, egy pokoli vég mindig besározza{45} az egész párkapcsolatról való emlékeinket, és elhomályosítja a jövőbeli szerelembe vetett hitünket. Bár meglehet, hogy ebben a pillanatban távol állsz attól, hogy a következő párkapcsolatodra koncentrálj (mivel éppen a mostani kapcsolatod elvesztése emészt), szeretnélek figyelmeztetni, hogy a következő szerelmi kapcsolatod nem azzal fog elkezdődni, hogy találkozol a következő szerelmeddel, hanem azzal, ahogyan ezt a mostanit lezárod. A be nem gyógyult szívek, el nem temetett holttestek és meg nem oldott problémák nem tűnnek el, csupán meglapulnak, és arra várnak, hogy egy váratlan pillanatban ráugorjanak gyanútlan új társadra. Vagy mérgező és pusztító módon más kapcsolatokba szivárognak be, beleértve az önmagaddal való kapcsolatodat is.

A jó csúcsok, bár soha nem könnyűek, megérik a mászást.

A bukó nap, a végső ütemek,mint

édesség utolsó drága cseppje,

mélyen vésődnek az emlékezetbe.

William Shakespeare

A tudatos elválás nem gyors és könnyű módja a csalódott szív meggyógyításának. Nem is szellemileg felsőbbrendű út, amely varázsütésre megkímél minden szenvedéstől. A szenvedés szükségszerű, amikor elveszítjük a szerelmünket. Bármennyire is szeretném azt ígérni, hogy a folyamat néhány egyszerű lépéssel eltörli a fájdalmadat, semmiképpen nem kerülheted meg a bánat saját ritmusát. Azonban a bánat, a legrettegettebb tanító, nem üres kézzel érkezik. Bár talán sok mindent durván elsöpör, amit eddig ismertél és szeretettél, egyúttal értékes ajándékokat is hoz. Általa a kedvesség, könyörület, bölcsesség és bátorság olyan szintjeit élheted át, amelyek lényed legbelsejéig vezetnek; néha legjobb megadni magad a bánatnak. Talán meg is hívhatod, hogy egy ideig maradjon veled, és legalább próbálj megbarátkozni vele, felismerve azt, hogy jelenlétének köszönhetően valami csodálatos dolog ébredezik életedben. Amikor az ember a legsötétebb éjszakában bandukol egy sűrű erdőn keresztül, csak annyit tehet, hogy megtanulja szeretni a holdfény lágyságát, mivel az élet csodálatos módon apránként mindig megmutatja nekünk a hazavezető utat.

Ez a program neked szól?

Ez a program mindenkinek szól, akiben őszinte vágy él, hogy egy kapcsolat végét összeszedetten, igazul, jóságosan és becsületesen élje át. Neked szól, akár harminc napja, harminc hónapja vagy harminc éve vagy együtt a társaddal; akár egy szakítás kellős közepén vagy, akár éppen gyógyulsz egy szakítás után; vagy azon tűnődsz, hogy valamikor a jövőben szakítani fogsz. Ez a program neked szól, ha te vagy az elhagyó fél, vagy ha az, akit elhagynak; ha meleg vagy, heteroszexuális, vagy ezek valamelyik variációja. Nem számít, hogy monogám vagy-e vagy poliamóriában élsz; hogy egy egymás felé elkötelezett kapcsolatban éltél-e vagy csak reménykedsz ebben. Fiatal, idős, szegény, illetve gazdag, egészséges vagy beteg – a kötelék megszakadása mindannyiunk számára fájdalmas, és senki nem kap ingyenes, egy útra szóló jegyet a pokolból, ha a szerelem véget ér. Ám ha végre összeszedted a bátorságod ahhoz, hogy kilépj egy hosszú ideig tartó, bántalmazó kapcsolatból, talán euforikus érzelmek töltenek el, most, hogy végre szabad vagy. Ha így van, ez a program akkor is neked szól: biztosítja, hogy a bántalmazó minta ne ismétlődjön meg az új partnereddel.

Minél idősebbek vagyunk, annál

inkább rádöbbenünk, hogy a lényünk

egy része szilárdan hiszi azt, amit

a másik részünk szilárdan elutasít.

Constance Holme

Egyetlen kivétel van ez alól a rendkívül sokféle emberre kiterjedő, mindenki számára elérhető lehetőség alól. Az, ha sietős és valamilyen szempontból korai döntést hoztál arról, hogy véget vetsz egy párkapcsolatnak, amely még mindig a boldogság reményével kecsegtet, és/vagy megérdemli, hogy adj még egy utolsó esélyt neki.

Maradjak vagy menjek?

Claudia és Andrew kicsit több mint tizenkét éve voltak házasok, amikor egy csütörtök délután Claudia eltökélten besétált az irodámba, leült, és megkérdezte, miként mondja el a férjének, hogy el akar válni tőle. Azóta nem láttam, hogy nagyjából tizenhárom évvel korábban eljegyezték; akkor még friss szerelmes volt. Nyilván sok minden történt köztük, és Claudia szívesen elmesélt mindent. Három fiuk volt: 5, 8 és 11 évesek. A legidősebb fiút figyelemhiányos hiperaktivitás-zavarral diagnosztizálták, és Claudia idejének jelentős részét azzal töltötte, hogy megtanította fiának mindazon dolgokat, amelyekre az életben szüksége lesz ahhoz, hogy ezen kihívás ellenére sikeres legyen. Ám Claudiának nem fiuk betegsége miatt voltak nehézségei, hanem a férje ugyanilyen problémája miatt. Bár Andrew-nál soha nem diagnosztizálták a betegséget, Claudia biztos volt abban, hogy a férje is ebben szenved. Elkezdte nekem sorolni a számos bizonyítékot, amelyet az évek során összeszedett, hogy alátámassza állítását. Ezek csúcsa annak részletes elmesélése volt, hogy Claudiára miért hárul túl sok teher a kapcsolatban: ő állítja össze a férje napirendjét, ő intézi az összes számlát és üzleti ügyet, és figyel arra, hogy a férje jól teljesítsen a munkahelyén. Inkább az anyja, mintsem a felesége. Claudia kiégett volt, túlhajszolt és kimerült, és ezen a ponton ki akart szállni a házasságból.

Ahogy tüzetesebben megnéztük, hogy is jutottak el idáig, rájöttünk, hogy egyvalamit nem vizsgáltunk meg, miközben rögeszmésen próbáltuk kideríteni, mi lehet a gond Claudia életével. Bár Claudia biztos volt abban, hogy Andrew-nak figyelemhiányos hiperaktivitás-zavara van, a férfit soha nem vizsgálták ki, így soha nem is kezelték krónikus problémáját, miszerint nem tud egy adott feladatra koncentrálni. Mivel sok minden forgott kockán, úgy döntöttünk, hogy legalább egy esélyt adunk neki, mielőtt Claudia megtenné azt a drasztikus lépést, hogy szétrombolja a családját.

Azon az estén, miután a gyerekek lefeküdtek, Claudia tüzet rakott a kandallóban, kitöltött két pohár merlot-t, és az egyiket átadta a férjének azzal, hogy el akar mondani neki valamit. Megosztotta vele érzéseit, hogy túlhajszolt és kétségbeesett, és mindezt úgy tette, hogy nem vádolta a férjét érzéketlenséggel vagy szeretetlenséggel, ahogy azt a múltban tette. Őszintén elmesélte neki, milyen közel állt ahhoz aznap, hogy elhagyja őt, és megadta neki a lehetőséget, hogy megértse, milyen súlyos a helyzet. Bár Claudia egy ideje már kérlelte a férjét, hogy vizsgáltassa ki magát, most Andrew-t az asszony őszintesége arra ösztönözte, hogy a következő hétre időpontot kérjen az orvosnál. Amikor hónapokkal később beszéltünk, Claudia elmesélte, hogy Andrew-nál a vizsgálat természetesen megállapította a betegséget, és éppen folyik a kezelése. Emellett párterápiára is elmentek egy olyan terapeutához, aki a családon belüli figyelemhiányos hiperaktivitás-zavar szakértője; és kapcsolatuk jelentős javuláson ment át azóta, hogy utoljára beszéltünk. Andrew kezdett nagyobb felelősséget vállalni a hiányosságaiért, és kevésbé támaszkodott Claudiára abban, hogy kompenzálja a számára kihívást jelentő dolgokat, ezáltal Claudia megszűnt tovább játszani a nem túl szexi anyaszerepet. Ugyan még mindig nem döntötték el, hogy a házasság kibírja-e ezt a próbát, komoly lépéseket tettek afelé, hogy javítsanak a kapcsolatukon, és évek óta először mindketten reménykedőbbek voltak a közös jövőjük iránt.

Tökéletes befejezést akartam.

Most persze, a rögösebbik utat

bejárva megtanultam, hogy egyes

versek nem rímelnek egymással,

és egyes történeteknek nincsen

egyértelmű kezdetük, közepük

és végük. Az élete lényege

az, hogy tudatlanok vagyunk,

kénytelenek vagyunk változni,

megragadjuk a pillanatot és

a legjobbat hozzuk ki belőle,

anélkül, hogy tudnánk,

hogy mi fog történni utána.

Gilda Radner

Azok számára, akik már mindent megpróbáltak, és Claudiához hasonlóan azon gondolkoznak, hogy bedobják-e a törülközőt, a tudatos elválás folyamatának elindítása legyen az utolsó lépés azok közül, amelyeket eddig tettek, hogy megbéküljenek a társukkal. Három erőteljes cselekedetet szeretnék megosztani veled, amelyet Claudia véghezvitt, és neked is javaslok.

Claudia először is szaksegítségért folyamodott. Bár meglehetősen biztos volt abban, hogy el akarja hagyni a férjét, kért tőlem egy időpontot, hogy átbeszéljük a dolgot, mielőtt közölte volna döntését Andrew-val. Bár megbeszélésünkre már kész elhatározással érkezett, ezt mégis nyitottan félretette, és hajlandó volt megkeresni a lehetőségeket, hogy miként tudnák megoldani házassági problémáikat, és nem ugrott bele a család elhamarkodott szétrombolásába. Mielőtt ügyvédhez fordult volna, felkeresett egy tanácsadót, és ez nagyon bölcs döntésnek bizonyult.

Első javaslat a párkapcsolat megmentésére

Amikor nem vagy biztos abban, hogy maradj vagy menj, legjobb, ha szakértő segítséget keresel, hogy bölcs döntést hozhass.

Claudia második erőteljes cselekedete az volt, hogy megosztotta férjével érzelmeit anélkül, hogy megszégyenítette vagy hibáztatta volna, ahelyett, hogy Andrew megkérdezése nélkül döntött volna. Ahelyett, hogy férjére zúdította volna érzéseit, őt okolta volna közös problémáikért, majd önelégülten bejelentette volna távozását, Claudia megadta neki az esélyt, hogy meghallgassa azt, ami a szívét nyomja, és úgy válaszolhasson, hogy végül megmenthessék a kapcsolatukat. Sokan kihagyjuk ezt a lépést, és csak akkor közöljük a másik féllel, hogy milyen súlyos a helyzet, amikor bejelentjük a kapcsolat végét. Eddig a pontig talán sokat csendben dühöngtünk, veszekedtünk és panaszkodtunk, miközben azt gondoltuk: kommunikálunk. Ám a kutatások kimutatták, hogy a kommunikáció több mint 90%-a{46} tulajdonképpen nonverbális. Vagyis a gonosz, leereszkedő tónus és az ellenséges, eltorzult arckifejezés sokkal előbb beég a másik agyába, mint hogy megszólalnál. Így partnered úgy érzi, hogy lekicsinyled és szekálod, emiatt gyakran védekezőállásba kényszerül, és egy szavadat sem hallja meg. A veszekedés és a panaszkodás nem keverendő össze a valódi, komoly párbeszéd kezdeményezésével, és általában nem azt az eredményt hozza, amiben reménykedünk.

Második javaslat a párkapcsolat megmentésére

Mielőtt felállsz és elmész, szedd össze a bátorságod, és mondd el társadnak, mit érzel, anélkül, hogy megszégyenítenéd vagy hibáztatnád. Ezt a döntés meghozatala előtt tedd meg, hogy a másik félnek legyen alkalma hozzászólni és/vagy megoldani a problémát.

Végül, amikor férje olyan lépéseket tett, amelyek azt bizonyították, hogy igenis hajlandó befektetni a kapcsolatukba, Claudia kedvesen úgy reagált, hogy Andrew erőfeszítéseihez hasonló lépéseket tett. Az olyan párkapcsolatok, ahol csak az egyik társ küzd folyamatosan azért, hogy változtasson, nem fenntarthatóak. Ám ha a szívből jövő vallomásodra a társad elkezd konkrét tettekkel válaszolni, amelyek jó irányban befolyásolják a dolgokat, javaslom, legalább próbáld meg ehhez az elköteleződéshez igazítani a sajátodat. Számos pár fájdalmas huzavonán megy át, folyamatosan előre-hátra lépkednek a párkapcsolatukban. Amikor te egyet lépsz előre, a társad egyet lép hátra. Amikor ő lép feléd, akkor te távolodsz el tőle. Amikor Andrew túllépett saját határain, hogy megfeleljen Claudia elvárásainak, Claudia nem lépett hátra, és nem is lökte el a férjét. Csak hagyta, hogy Andrew támogassa és szeresse. Javaslom, hogy te is tedd ugyanezt, és várd meg, megszületik-e valami új kettőtök között.

Harmadik javaslat a párkapcsolat megmentésére

Ha társad úgy válaszol az aggodalmadra, hogy konkrét tettekkel próbálja javítani a helyzetet, bebizonyítja, hogy hajlandó a fájdalmadat a szívére venni, akkor tégy meg mindent, hogy ugyanilyen elköteleződéssel reagálj, és adj bele mindent a kapcsolat megmentésébe, mielőtt elindítanád a tudatos elválás folyamatát.

Gyakran idézik a Rutgers Egyetem vizsgálatát,{47} miszerint Amerikában csupán a házasok 38%-a érzi magát boldognak. Úgy tűnik, nem könnyen lépünk ki a párkapcsolatainkból. Hajlandók vagyunk kibírni a nehéz időszakokat, és felgyűrni az ingujjunkat, amikor a dolgok eldurvulnak, hogy rendbe hozzuk őket. Mégis, miután mindent megtettünk, hogy megmentsük a párkapcsolatunkat, sokan végül is úgy döntünk, hogy véget vetünk a házasságnak.

Íme a három leggyakoribb ok.{48} Az első: az emberek azért lépnek ki, mert az egyik vagy mindkét fél helytelenül viselkedett. Valaki ellopta a pénzt a családi bankszámláról, megcsalta a párját, elkezdett drogozni vagy keményen inni. Ezek a viselkedések tönkreteszik a párkapcsolat alapvető biztonságát, és megsértik az alapjait képező egyezségeket. Ha ez igaz a te párkapcsolatodra, javaslom, hogy menjetek el egy házassági tanácsadóhoz, hogy kiderüljön, vajon a kapcsolatotokban megvan-e a remény a gyógyulásra és az áttörésre egy ilyen árulás után is.

A második ok az, hogy miután néha éveken át megpróbáltak összeférhetetlen vagy egyszerűen csak hatástalan és pusztító módon kommunikálni a másikkal, az egyik vagy mindkét fél úgy érzi: nem bírja tovább. Több hónap vagy több év után, melyek során sokan szinte lábujjhegyen jártak, nehogy felzaklassák partnerüket, folyamatosan félreértik vagy meg sem hallgatják egymást; vagy valahányszor kinyitják a szájukat, úgy érzik, lekicsinylik őket, ezért egy idő után az egyik vagy mindkét fél nem szól többet. Talán olyan sokáig viselték el azt, hogy háborús övezetben élnek, hogy lassan azt gondolják, normális dolog az élet minden apró részletén összeveszni. Az ilyen kapcsolatok széles skálát tudnak bejárni: van köztük olyan, amelyik rendkívüli módon szétesik, mivel az egyik vagy mindkét fél többé nem próbálkozik azzal, hogy igényeinek érvényt szerezzen, és érzelmileg kizárja a másik felet. Van olyan is, ahol mindkét ember belekeveredik, mindkettő könnyen ugrik mindenre, védekezően reagál, és gyorsan kialakul a vita. Bármelyik végén is vagy a spektrumnak, az ilyen kapcsolatok alapjellemzője az, hogy nem tisztelik a másik érzéseit, és azt, hogy mire van szüksége; a felgyülemlett sértések és bántások lavinája pedig csak arra vár, hogy bármelyik pillanatban megindulhasson. Egy bizonyos ponton valaki egyszerűen belefárad, megundorodik az egésztől, és csak ki akar szállni. Mielőtt véget vetnél egy ilyen kapcsolatnak, azt javaslom, keress fel egy jó tanárt, aki emelt szintű kommunikációs tréningeket tart. Talán segíthet abban, hogy hátrahagyd a régi, mérgező mintákat, s új lehetőségeket és technikákat mutat, amelyek által létrejön a szeretet, a gyógyulás és a megbékélés. A könyv végén, a javasolt források között találsz néhány ilyen nevet.

A házasság befejezésének harmadik leggyakoribb oka az, hogy egyszerűen más irányba fejlődünk. A legtöbben ezt úgy tekintik, hogy változik a felek érdeklődési köre, vagy „kiszeretnek egymásból”. Én inkább úgy gondolom, néha az történik, hogy idővel az emberek alapvető értékei elkezdenek megváltozni. Régen úgy volt, hogy az emberek egy bizonyos világszemléletbe születtek bele, amelyet az egész közösség osztott, és egész életükben abban a perspektívában éltek. Azonban az a világ, amelyben mi élünk, sokkal összetettebb és részletgazdagabb, mint az, amelyet őseink ismertek. Mi olyan kultúra vagyunk, amely szereti a változást. A korábbi generációktól eltérően, amelyek alapvető értéknek tartották az állhatatosságot, az állandóságot és a hűséget, mi most folyamatosan arra törekszünk, hogy tágítsuk látóterünket, feljebb lépjünk kapcsolatainkban, és a lehető legtöbbet hozzuk ki magunkból. Egy olyan világban, ahol sokan érezzük a késztetést, hogy azok legyünk, akik lehetünk, a párkapcsolatok sokkal kevésbé stabilak. A lehető legjobb felállás az, hogy együtt öregszünk meg. De ez nem mindig történik így.

A lényeg a következő. Nemes és csodálatos döntés az, ha a nehézségek közepette is együtt maradunk, bebizonyítva, mennyire egyek vagyunk, milyen határozottak és elkötelezettek a másik iránt. Ám ha társad szavakkal és tettekkel folyamatosan azt üzeni, hogy „Nem érdekelnek az érzéseid”, „Teszek rá, mire van szükséged” és „Egyáltalán nem érdekelnek a változó értékeid, és totálisan hidegen hagy az, hogy megtudjam, kivé is váltál”, akkor talán ideje elgondolkoznod azon, hogy továbblépj. És egy fontos figyelmeztetés: ha megjelenik a családon belüli erőszak, akkor kérlek, fuss, ne pedig csak lépkedj a legközelebbi kijárat felé! Ha már biztonságban vagy, és nem fenyeget veszély, majd megoldasz mindent. Ököllel nem lehet vitatkozni, és a fizikai fenyegetettséget nem lehet lekicsinyelni.

Ha mindezt végiggondolod, s még mindig a bizonytalanság és kettősség tengerében úszol, és ezzel a programmal szeretnéd így vagy úgy, de eldönteni a kérdést, az igazából jó dolog. Azzal, hogy elkezded a tudatos elválás folyamatát, tisztábban fogod látni, hogy mi az, amin lehet változtatni, és mi az, amin nem. Nem csupán azt fogod megtanulni, hogyan légy kevésbé ugrásra kész, hogyan ne légy többé áldozat, hanem felfedezed azt is, hogy mi volt saját szereped a nehézségekben. Ezáltal képes leszel megváltoztatni a kapcsolat dinamikáját, de megszabadulsz attól a tehertől is, amely egyáltalán nem velejárója a párkapcsolatnak. Emellett új kommunikációs módokat és eszközöket ismersz meg, amelyek azt ígérik, hogy elmélyítik köztetek a megértést, és nagyobb harmóniát alakítanak ki. Természetesen fennáll az a kockázat, hogy ahogy minél mélyebbre haladsz az önmegismerésben, rájössz, hogy itt az idő továbblépni. Rádöbbenhetsz, hogy talán túlságosan is megváltoztál. Vagy túlságosan kevéssé érdekelnek dolgok. Egyvalami biztos: ez a program felkavarja majd az állóvizet, és segít továbblépni egy elakadt helyzetből. Azonban azt javaslom, hogy próbáld meg 100%-os erőbedobással elengedni a kapcsolatot, ha kiderül, hogy ez a helyes megoldás. Emellett lehet, hogy változtatnod kell majd egy kicsit a feladatokon, mert talán nem teljesen fedik le a jelenlegi helyzetedet. Ha így van, áldásom a szakításra.

Mi van, ha abban reménykedsz, hogy újra összejöhettek?

Nehéz feladni a szerelmet. Az egyik kedves páciensem, Amanda, az ötvenes éveiben járó gyerekorvos hat hosszú éven át szilárdan kapaszkodott abba a reménybe, hogy újra összejöhet volt barátnőjével, Benitával. A hat év alatt Amandának egyetlen randevúja sem volt, hűséges volt ahhoz a lehetőséghez, hogy kibékülhet volt szerelmével. Azonban Benita, aki sokkal fiatalabb volt Amandánál, már régen továbblépett egy másik nővel, és együtt nevelték annak két gyermekét. Ám akárhányszor Amanda elkezdte fontolgatni, hogy elengedi a reményt, úgy tűnt, Benita távolról megérezte ezt, és írt vagy telefonált, hogy újra fellángoljanak köztük az érzelmek, és igazolja kapcsolatuk erősségét. Közös munkánk során Amanda rájött, hogy szülői érzelmeket táplál Benita iránt; érzelmi hátteret nyújt a tékozló leánynak, miközben semmi hasonlót nem vár el cserébe. Amanda elengedte azt a reményt, hogy valaha is újra összejönnek, bár ezt a köztük meglevő egyezség elárulásának érezte, de meghozta azt a józan döntést, hogy továbblép. Benita szokás szerint a következő két napon át folyamatosan üzengetett Amandának. „Hogy vagy?” „Mi történt?” „Hiányzol!” Amanda nem válaszolt, helyette szívtől szívig szóló áldást küldött Benita felé; teljesen tudatában volt annak, hogy ha valaha is szabad akar lenni, hogy valaki mást is szerethessen, ki kell szakadnia ebből a kapcsolatból.

Ha szeretsz valakit, engedd el

mert ha visszatér, akkor mindig

is a tiéd volt. Ha nem tér vissza,

akkor sosem volt a tiéd.

Khalil Gibran

A remény elengedése hasonló lehet egy temetéshez; a gyász olyan áradatát idézheti elő bennünk, mintha csak tegnap szakítottunk volna. A lehetőség végső elengedése olyasmi, mintha egy családtagunkat lekapcsolnánk a lélegeztetőgépről. Ám ha szeretnél újra szeretni, akkor szembe kell nézned a veszteséggel, és fejet kell hajtanod a valóság előtt: szakítottatok. Még akkor is, ha ez amolyan huzavonaként, nehézkesen zajlik, az igazság az, hogy az elköteleződés megszűnt közöttetek, és valójában már nem alkottok egy párt. Ám ha azelőtt kell elengedned a kapcsolatod, hogy elvégeznéd a tudatos elválás programját, az kissé olyan, mintha kitakarítanád a lakást közvetlenül a bejárónő (vagy bejáró) megérkezése előtt (csak hogy felülemelkedjünk a szexista sztereotípiákon). Bár nem tudni, hogy valaha összejöttök-e még, egyvalami biztos: a párkapcsolatnak – amely egyértelműen nem működik egyikőtök vagy mindkettőtök számára – meg kell halnia. Még nem tudjuk, hogy a kapcsolat helyébe születik-e egy egészségesebb, boldogabb másik. Ám a legjobb lépés afelé, hogy legközelebb helyesen cselekedj – ha majd megkapod a vágyott második esélyt – az, ha tudatosan lezárod a mostani kapcsolatot, hogy helyet adj valami teljesen újnak kettőtök között.

A program során alkalmazott számos technika, ismeret és eszköz drámaian javít minden kapcsolatot, amelyet a jövőben ki akarsz alakítani. Ilyen lehet a régi szerelem fellángolása úgy, hogy most saját vágyaidra összpontosítasz. Ha abban reménykedsz, hogy újrakezdhetitek, a legnagyobb kihívás az lesz, hogy elengedd azt a titkos vágyat, hogy e program segítségével visszaszerezd egykori szerelmed. Ám ha sikerül kitűznöd pusztán azt az egészséges célt, hogy helyes indítékokkal – bármelyek is legyenek azok – helyesen akarsz cselekedni, akkor a program során megtett út sokkal hathatósabb lesz.

A program elvégzése a partnereddel

Akár egyedül végzed a tudatos elválást, akár partnereddel – aki hamarosan a volt partnered lesz –, ne veszítsd szem elől azt, hogy mi is történik tulajdonképpen: szétváltok. Bár a program úgy van megalkotva, hogy mindezt minimális vádaskodással, szégyennel, kárral és gyötrelemmel tehesd, ez mégis egy függetlenedési folyamat, amelynek végén elhagyod korábbi otthonod, és visszatérsz az egyedüllétbe.

A szakítás zűrös dolog, és még a legjobb szétválást is megterhelheti a tisztánlátás és az összetartás hiánya. És még azok a párok is, amelyek úgy döntenek, hogy tudatosan válnak el egymástól, hajlamosak olyan tempóban tenni ezt, hogy valahogy nincsenek szinkronban egymással. Amikor te éppen a szíved legmélyéből szeretnél megosztani vele valamit, a párod pont akkor érzi szükségét, hogy minden kommunikációt megszakítson, és egyedül legyen. Amikor neked némi távolságtartásra lenne szükséged, a társad pont akkor kapaszkodna beléd egy kis vigaszért. Az elválás ilyen tökéletlen folyamat. Ám a tudatos elválás programjának előnye, hogy lesz egy közös nyelvetek arra, miként is kezeljétek a veszteséget, emellett tisztán láthatjátok majd azt is, hogy miként lépjetek tovább úgy, hogy ne maradjon semmilyen rossz érzés közöttetek. Képesek lesztek közösen megalkotni egy víziót a jövőtökről, ami arra szolgál majd, hogy új Esthajnalcsillagként irányt mutasson az előttetek álló számos döntéshez. Azzal, hogy együtt vesztek részt ebben a programban, megkapjátok a lehetőséget, hogy új egyezségeket kössetek, amelyek által tisztán láthatjátok majd, hogy mit várhattok egymástól a közeljövőben. Mindent egybevetve az a lehetőség, hogy együtt váltok el, a biztonságérzet, az összetartás és a határok betartásának ígéretét hordozza magában, ami egyébként nem jellemző az átlagos szakításélményre, és különösen értékes akkor, ha gyerekeket is érint a válás. Annak érdekében, hogy ez minél jobban sikerüljön, minden egyes lépés végén útmutatót találsz, amely a programot együttesen végzők speciális problémáival és kérdéseivel foglalkozik.

A tudatos elválás programjának elvégzése egyedül

A tudatos elváláshoz egyetlen ember is elég. Nem egykori társadtól függ az a képességed, hogy a szakítást katalizátorként használd ahhoz, hogy önmagadra találj. Sőt, ha egykori társad vadállatként viselkedik, neked sem kötelező kedvesnek lenned. És ha úgy gondolod, hogy kedvesen viselkedsz, talán érdemes megvizsgálni azt a szokásodat, hogy képességedet átruházod másokra, hogy meghatározd, ki leszel az életben.

Mindenki, aki elvesztett már valamit,

amiről azt hitte, hogy örökre

az övé, végül rádöbben, hogy

semmit nem birtokolhat igazán.

Paulo Coelho

A szakítás a legjobbat vagy a legrosszabbat hozza ki belőlünk. És ha egykori társad az utóbbi felé hajlik, ne feledd, hogy a kedvesség ragadós, és hogy nagyobb erővel rendelkezel, mint gondolod. Képes vagy hatással lenni arra az irányra, amely felé ez a szakítás halad. Bármilyen csábító lehet rögeszmésen felróni a másik csúnya viselkedését, végül is ez a szakítás rólad szól. Ha mindenekelőtt saját magadra figyelsz, ezt a tapasztalatot ugródeszkának használhatod majd ahhoz, hogy belevesd magad az új életbe. Túl fogsz lépni a régi, fájdalmas mintákon, rájössz saját igazi értékeidre, és megtanulod, hogyan szakadj el úgy, hogy a jövőben ismét szeress, és téged is szeressenek.

Igazság szerint a legtöbb ember egyedül végzi ezt a programot. Ti ketten okkal szakítotok, és a legvalószínűbb az, hogy egészen mást gondoltok arról, miként kéne intézni a dolgokat. Ez nem újdonság. Ha egykori társad úgy dönt, nem végzi el veled ezt a programot, lehetséges, hogy nem értékeli úgy a fejlődést, az előrelépést, mint te. Vagy ha te vagy az, akit elhagynak, akkor társad talán már egy ideje titokban tervezgette, hogy kilép a kapcsolatból. Ezen a ponton lehet, hogy csak el akar menni, és attól fél, hogy ha részt vesz veled a programban, az csak visszahúzná. Talán hajlandó elfogadni a jóakaratot és tiszteletet mint a szétválás alapelveit, de nem szükségképpen érdekli az, hogy részt vegyen abban a mély önreflexióban, amelyre ez a program alkalmat ad. Ha ez a helyzet, légy hálás azért, hogy hajlandó belemenni egy olyan elválásba, amelyet a tisztesség és a becsületesség jellemez. Ne akarj tőle mást. Hidd el, itt mindent megkapsz, amire szükséged van, együtt a másik féllel vagy nélküle is. Ne feledd: te vagy a beteg, aki a műtőasztalon fekszik.

Másrészt viszont lehet, hogy te vagy az, aki nem a partnerével akarja végigcsinálni ezt a programot, mert úgy érzed, az az érdeked, hogy minimalizáld vagy netán teljesen megszüntesd a kapcsolatot. Elég bizonyíték van arra, hogy bölcs dolog a tiszta szakítás, főleg amikor a hormonjaink mindig azt sugallják, hogy jöjjünk újra össze, valahányszor meghalljuk a másik hangját, vagy meglátjuk őt egy zsúfolt helyiségben. Ha veled ez a helyzet, teljes mértékben egyetértek. A tudatos elválás nem szükségképpen azt tanítja, hogy maradjatok barátok a párkapcsolat vége után is. Inkább a tiszta lezárást népszerűsíti, hogy aztán szabadon lépj tovább az életben hamis remények, ambivalens kötődés és/vagy zavaros álmok nélkül.

Végül minden elmúlik.

Elizabeth Gilbert

Vannak, akik ezt a programot azért csinálják végig, mert még nem tértek igazán magukhoz egy régen elveszített szerelem után. Lehetséges, hogy egykori társad már régen továbblépett, és te csupán egy lábjegyzet vagy az emlékezetében, valami, ami megfagyott akkor, amikor a dolgok véget értek köztetek. Ha ez a helyzet, akkor külön örülök neked, mivel különleges helyet foglalnak el a szívemben azok, akik régóta foglyai egy elvesztett szerelemnek, hiszen egykor magam is az voltam.

Mennyi ideig fog tartani?

Nehéz megmondani, hogy mennyi időbe telik a tudatos elválási program elvégzése. Egyesek, akiket hatalmas fájdalom sarkall, elvonultak egyetlen hosszú hétvégére, és pusztán 72 óra alatt elvégezték az egész programot; szinte alig fordítottak időt az evésre vagy az alvásra. Másoknak egy egész év kellett ahhoz, hogy a maga teljességében átélhessék mind az öt lépést; hogy megemésszék és magukévá tegyék a program minden apró részletét, és mindegyik elvét a valóságban is próbára tették, mielőtt továbbléptek volna a következő leckére.

Legtöbbünk számára a program tempója valahol a kettő között lehet. Azoknak, akiknek van idejük, és így legalább napi egy órát szánnak rá, javaslom, hogy hetente egy lépést tegyenek meg. Azonban azt is tiszteletben tartom, ha úgy gondolod, te tudod a legjobban, mi a megfelelő neked, és bátorítalak, hogy ragaszkodj ehhez.

Támogatók keresése

Az életért azzal fizetünk, hogy

veszítünk. Ez a veszteség a növeke-

désünk és fejlődésünk forrása is.

Judith Vorst

Talán úgy érzed, plusztámogatásra van szükséged ahhoz, hogy feldolgozd az anyagot és/vagy azon érzéseket, amelyek felgyülemlenek benned a program során. Ha így van, esetleg fogadj fel egy tudatos elválásoktatót, aki jól felkészült arra, hogy támogassa azokat, akik végighaladnak az anyagon. Vagy ez a megoldás, vagy az, hogy egy jó terapeuta, tanácsadó, válássegítő vagy spirituális tanácsadó segítségét kéred. Mint azt korábban mondtam, számos rendkívül nagylelkű, jó referenciákkal bíró és bölcs ember van, akik szorgalmasan fejlesztik a támogatási lehetőségeket azok számára, akik szakításon mennek keresztül, és nem tudlak eléggé bátorítani, hogy vedd igénybe szolgáltatásaikat. Az engedéllyel rendelkező tudatos elválásoktatók listáját a

www.ConsciousUncoupling.com/CUCoachDirectory

oldalon találod meg.

Mindaz, amire szükséged lehet

Szóljon a gyászod! A kín néma

hangja úgy sugdos bent, hogy

szívünk megakasztja.

William Shakespeare

(Fordította Szabó Lőrinc)

Végül néhány dolog, amire szükséged lehet. A legfontosabb egy napló, amelyről biztos lehetsz, hogy csak te férsz hozzá. Ebben a könyvben számos önreflexív kérdést teszek fel, amelyekre jó, ha leírod a válaszokat. Szükséged lesz arra, hogy bátran leírd a dühödet, kimondd a teljes igazságot, és olyan megdöbbentő vallomásokat tégy, amelyeket talán soha nem mondanál ki hangosan egy másik embernek. A program időnként arra biztat majd, hogy hallgass zenét vagy rajzolj, ami segít a benned tomboló energiák egy részének szabadon engedésében, miközben rendkívül nagy kihívást jelentő érzelmeket élsz át. Úgyhogy szükséged lehet egy zenelejátszóra és tetszés szerinti rajzeszközökre is.

És persze ne feledkezz meg a papír zsebkendőről.

MÁSODIK RÉSZ

A TUDATOS ELVÁLÁS 5 LÉPÉSE

1. lépés

Találd meg az érzelmi szabadságot

Az új élet a sötétben kezdődik. Legyen az egy

magocska a földben, egy kisbaba az anyaméhben

vagy Jézus a sírban, a sötétben kezdődik.

Barbara Brown Taylor

A tudatos elválás első lépése az, hogy megtanuld, hogyan tartsd féken a sötét és bonyolult érzéseket, amiket ilyenkor tapasztalhatsz, például a dühöt, a gyűlöletet és a kétségbeesést, és hogyan alakítsd át ezeket az önmagadnak vagy másoknak ártó destruktív impulzusokat a pozitív változást hozó konstruktív impulzusokká. E lépés során létrehozzuk azokat a feltételeket, amelyek segítenek túllépni a szerelem régi mintáin, és felébresztik benned azt az erőt, amely által ezt a mindent megrengető élményt arra használhatod, hogy radikálisan változtass azon, hogyan élsz, és hogyan szeretsz.

Ebben a fejezetben:

– Fedezd fel, hogyan kapcsolódhatsz erősebben az érzelmeidhez azáltal, hogy megtanulod, miként használd fel hatalmas erejű, mindent elsöprő érzéseidet arra, hogy inspiráljanak, és eddig soha nem látott változásokat hozzanak az életedbe.

– Tekintsd a szakítást olyan, az életedet megváltoztató lehetőségnek, amellyel a csalódást okozó és pusztító szerelmi mintádat át tudod alakítani.

– Teremtsd meg belső biztonsági szentélyedet, amely segít távol tartani érzelmeid intenzitását lelked mélyebb, bölcsebb központjából, amely képes végtelen erőt, állóképességet és támogatást biztosítani neked.

– Indítsd el teljes felgyógyulásodat azzal, hogy eldöntöd: valami csodálatos dolgot hozol létre ebből a szomorú elválásból!

Valami összetört, és nem csupán a szíved.

Ez lehet a biztonságérzeted, azon képességed, hogy értelmét lásd az életednek vagy a szerelembe és az életbe vetett alapvető hitednek. Akár te hoztad meg azt a fájdalmas döntést, hogy kilépsz, akár abban a kétségbeejtő helyzetben vagy, hogy téged hagytak el, a veszteségek, amelyekkel szembe kell nézned, valószínűleg számosak és többdimenziósak. Az otthonotok, a közös rítusok és rutinfeladatok, amelyek hétköznapi életeteket jellemezték, az „én”, amivel önmagadként voltál jelen a kapcsolatban, a közösségben elfoglalt helyed, az élettel kapcsolatos egyértelmű bizonyosság, és a jövő, amelyért olyan elszántan küzdöttél… mindezeknek vége. Helyükbe egy rakás nyers és gyötrően fájdalmas, kiszámíthatatlan érzés lépett; talán hatalmas mértékben sérült a büszkeséged is, vagy óriási bűntudattal küzdesz, és ott van még a lebontás rettegett rabszolgamunkája is, majd az életed újbóli felépítése.

Pusztán egy elválás elég ahhoz,

hogy megtapasztaljuk a poklot.

Emily Dickinson

Azonban sokan, akik végigélik a szerelem elvesztését, felfedezik, miként használják fájdalmukat arra, hogy katalizátorként értelmesen és jelentős mértékben átalakítsa az életüket. Ők azok, akik miután megtanulták, hogyan tartsák kordában érzelmeik szökőárját, és hogyan tekintsék azt a pozitív változás erejének, egy szép napon visszatekintenek, és megállapítják, hogy a szakításuk volt az a fantasztikus lehetőség, amely által vadonatúj, sokrétű, szabad életet teremthettek.

Az elválás sokkja

A szakítás gyorsabban képes kiszorítani belőlünk a levegőt, mint egy alattomos ütés a szívre. A szerelem elvesztésének utóhatásaként traumatikus tüneteid lehetnek, ugyanúgy, mintha egy bűncselekmény áldozata lennél. A Harvard orvosi egyetemének tanára és a hatalmas áttörést jelentő könyv, a Trauma and Recovery (Trauma és felépülés) szerzője, dr. Judith Herman{49} szerint „a kötődés megszakadása” életünk egyik legmegrázóbb sokkja, amelyet egy súlyos autóbalesettel vagy egy családtagunk halálával állít párhuzamba. Mi több, vizsgálatok igazolták, hogy azok, akik egy fájdalmas szakítás közepén vannak,{50} ugyanolyan agyi mintákat mutatnak, mint azok, akik szerettük halálát élik át.

Én válik éntől, Ha elválunk:

megöl a száműzés.

William Shakespeare

Kapcsolatban élő lények vagyunk,{51} arra születtünk, hogy mélyen kötődjünk másokhoz, és rendkívüli módon függünk az általunk kialakított kapcsolatoktól. Szemben a saját énünkről megalkotott, független és önelégült képpel (nagyon szépen köszönjük) az idegrendszer területén végzett legutóbbi kutatások kimutatták, hogy nekünk, emberi lényeknek meglehetősen sok mindenre szükségünk van – biológiailag és pszichológiailag arra vagyunk predesztinálva, hogy olyan módokon kötődjünk egymáshoz, amelyek miatt ijesztően függünk azoktól, akikhez közel állunk, és különösen tehetetlenek vagyunk akkor, amikor saját, függőséggel kapcsolatos érzelmeinket kellene ráncba szedni. Ezért és más okból egy kapcsolat megszakítása egyesek számára nem kevésbé traumatikus, mint egy végtag levágása, és rémisztő mélységű örvénybe képes lerántani. A szerelem elvesztése nem kis dolog a gyengéd szív és a rendkívül érzékeny emberi agy számára; a kínzó idegesség, a rögeszmés késztetés, hogy kapcsolatba lépj elveszített társaddal („csak beszélgetni” természetesen), a fáradhatatlan fürkészés és a vak remény, amellyel mindenhol őt keresed; a vágy, hogy összegömbölyödj és meghalj, emellett a zavarba ejtő és ijesztő késztetés, hogy kirobbanj, és magadnak vagy másoknak árts.

És mindez mindennap az ébredés utáni első tíz percben.

A bánat olyan volt, mint a szél.

Hullámokban jött.

Marjorie Kinnan Rawlings

Bárki alkotta meg az „elemészti a szerelem” kifejezést, pontosan tudta, hogy miről beszél. Mert az agy nem tesz különbséget a lelki és a fizikai halál között, és az elutasítást ugyanazon a területen érzékeli,{52} ahol a testi fájdalmat, ezért a szakítás korai szakaszát kísérhetik zavarba ejtő testi tünetek is.{53} Ilyen a testhőmérséklet emelkedése, amitől úgy érzed, ég a bőröd, az ijesztően gyors szívverés és azon hormonok termelése, amelyek álmosságot, étvágyhiányt és túlzott éberséget okoznak, emellett gyengítik az immunrendszert. Ha a szakítás jó ideje történt, és azóta továbbléptél a bánat kövekező fázisaiba, lelassulhatott a szívverésed, és csökkenhetett a testhőmérsékleted, tested mint az ólom, képtelen mozdulni, emellett továbbra sincs étvágyad, és képtelen vagy aludni. Miután mindent megtettél, hogy visszatérésre bírd a szerelmed, de hiába, talán most a depresszió, a beletörődés és a kétségbeesés feneketlen kútjában vagy, mindazon érzésekkel, amelyek ezt az állapotot kísérik.

Természetesen ha te vagy az elhagyó fél, akkor némileg előnyben vagy, mert volt időd felkészülni erre az időszakra. A legvalószínűbb, hogy a szívedben és a fejedben már egy ideje dédelgetted az elválás gondolatát, mielőtt összeszedted a bátorságod, hogy bejelentsd: véget vetsz a kapcsolatnak. Talán már új hidakat és kapcsolatokat is építettél, hogy felkészülj a távozásra, és ezek segítségével könnyebbé tedd az átmenetet. Ám légy bármelyik oldalán az egyenletnek, a szerelem vége összetörheti a szívet.

A szakítás az alulértékelt emberi traumák közé tartozik, és meglepően kevés forrás létezik azok számára, akik átélik ezt a csontig hatoló sokkot. Ha nem téged választ az, akit te kiválasztottál, ha elhagy az, aki miatt eddig biztonságban voltál a nagyvilágban, ha nem kíván és elutasít az, akit a legjobban ismersz vagy akit kiválasztottál, vagy nem segít a kapcsolatotok működtetésében, az gyakran ijesztő és felzaklató élmény. A bánat olyan viharát okozhatja, amely elnyeléssel fenyeget. Amint benne vagy a kétségbeesés futóhomokjában, úgy tűnhet, hogy ezek a gigászi érzések irányítanak, és te csak tehetetlenül „sodródsz”, ahogy azt mások megfogalmaznák.

A trauma nagysága

Ahogy különböző szintjei vannak az autóbalesetek áldozatai által elszenvedett traumának, ezek léteznek azok számára is, akik befejeznek egy párkapcsolatot. Hogy ezt a metaforát egészen az extremitásig vigyük, az enyhe koccanásos szakítás talán az, ahol a párkapcsolat pár hónap után ér véget. A vidám kezdetkor nagy reményeket fűzünk a jövőhöz, de a párkapcsolat egyszerűen kihuny, vagy össze sem jön. Talán a nő valaki mással kezd járni. Vagy a férfi nem telefonál már olyan sűrűn, kioson a hátsó ajtón, és egyre kevesebbszer jelentkezik, míg a kapcsolat, mint egy EKG-jel a monitoron, egyszerűen elenyészik. Ez a szakítási traumaskálán 2-es, 3-as vagy 4-es szint.

A második típus az egykocsis ütközéses szakítás, ahol az érzelmi ráhangolódás finom, mégis mindent átható hiánya kezdi jellemezni a kapcsolatot. Inkább az összhangnak ez a hiánya a jellemző, mint a megközelíthetőség, érzékenység és elkötelezettség, amelyek egy szerető kapcsolat fenntartásához szükséges alapvető elemek. A kritikus kérdésre – „Mellettem állsz?” – egyre gyakrabban a bizonytalan és némileg zavart „Nem igazán” a válasz. Általában a kapcsolat megromlása akkor történik meg, amikor az egyik fél alapvető értékei megváltoznak. Az illetőnek olyan dolgok kezdenek fontossá válni, amelyek társa számára némileg idegenek, sőt fenyegetőek is, és amelyek addig szélesítik a közöttük levő szakadékot, míg végül az túlságosan naggyá, már áthidalhatatlanná válik; így az egyik vagy mindkét fél túlságosan is magára marad ahhoz, hogy folytassa. Az ide vezető számos apró elutasítás miatt ez a szakítás valamilyen szinten már előre látható; ez csökkenti a sokkot, azonban ettől még nem könnyebb elviselni a veszteséget. Nevezzük ezt 5-ös, 6-os vagy 7-es szintű traumának – ez attól függ, hogy a szakítás milyen anyagi és társadalmi kötelékek elvágásával jár.

Aztán ott van a tipikusabb frontális ütközéses szakítás, ahol a heves vitákkal tarkított kommunikációs konfliktusok végül elsodorják a párost. Hatalmi harcok, megoldatlan konfliktusok és rendkívül túlérzékeny és szövevényes dinamika jellemzi az ilyen szakítást; mindez könnyedén fordul át a bántó szavakkal történő vagdalkozásba, sértett, makacs hallgatásokba; az ilyen kapcsolat olyan, akár egy aknamező. Mindkét fél túlságosan is sok bevetésen vett már részt, és túl hosszú ideje él már folyamatosan traumatikus és nyugtalanító események közepette. Egy bizonyos ponton az egyik fél feladja, és bedobja a törülközőt. Lehet, hogy éveket fektettek ebbe a kapcsolatba, együtt alkották meg a társukkal. Átszortírozni a több éven át felhalmozott hulladékot hatalmas feladatnak tűnhet, és félelemmel tölthet el, valamint arra sarkallhat, hogy hagyd annyiban az egészet. Ez a traumaskálán 6-tól 10-ig terjedhet, megint csak attól függően, hogy mit hoz magával a veszteség, emellett attól is, hogy számíthattál-e rá, vagy sem.

A teljes mértékben elfogadott

bánat meghozza a jutalmát.

Mert a bánatnak megvan

a maga alkímiája. Átalakítható

bölcsességgé, amely attól, ha

nem hoz örömöt, boldogságot

még hozhat.

Pearl S. Buck

És végül ott van az, amit én mindent összezúzó, cserbenhagyásos gázolásos szakításnak nevezek. Ez mindenképpen 9-est vagy 10-est érdemel a skálán, mert nem számítasz rá. Vagy ha igen, akkor túlságosan is azzal vagy elfoglalva, hogy megpróbáld kikerülni a fenyegető végzetet, és nem látod tisztán a dolgokat. Amikor vonakodsz felismerni a figyelmeztető jeleket, és szokás szerint nem veszed figyelembe a tényt, hogy az élet nem olyan, mint amilyennek látszik, ez a szakítás árulás, amely váratlanul ér, ezek a hazugságok szétzúzzák világodat, ez a csaló, pusztító viselkedés nevetség tárgyává teszi a szerelmedet.

Bármelyik kategóriába is tartozol, minden szakítás traumatikus csapást jelent, és szükséged van arra, hogy gyengéden bánjanak veled, hogy biztosítsák a teljes gyógyulást. Mert az, ami a szerelem végén történik, meghatározza, hogy miként lépsz tovább; életed lehangolóan összezsugorodik és beszűkül, vagy csodálatosan kitárul, és továbbfejlődik. Azt hiszem, egyértelmű, hogy melyik irányt szeretnénk, ha választanád.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Egy 1-től 10-ig terjedő skálán, ahol az 1 az egyáltalán nem, a 10 pedig a teljes mértékben, mennyire traumatizál engem ez a szakítás?

A biztonság riasztó hiánya

Ha a szerelem menedéket nyújt számunkra az élet viharai elől, hová fordulhatunk akkor, amikor maga a legintimebb kapcsolatunk válik rémisztő fenyegetéssé? Romantikus kapcsolatunk az a Nap, amely körül keringünk, a levegő, amit belélegzünk, a szívünk menedéke. Amikor ez a menedék sérül, az olyan érzés, mintha egy tolvaj belopózott volna a hálószobánkba éjjel, amíg mi aludtunk, és gonosz módon megfosztott volna legintimebb és legféltettebb kincseinktől. Bizonyos szinten minden szakítás egyfajta erőszak-cselekedet; miközben a szerelem összeomlik, kilakoltatnak minket érzelmi otthonunkból, amitől mélységesen bizonytalanok, sebezhetők, elveszettek és rettegők leszünk.

Ilyen embert próbáló körülmények között általában a hit felé fordulhatunk, hogy segítsen utat találni a bánat sötét ösvényén. Ám a szerelem vége gyakran jelentős összezavarodással is jár; minden, amit eddig tudtunk arról, hogy az életnek miként is kellene folynia, most teljes mértékben a feje tetejére állt. Egy szakításban pontosan azok a keretek válnak kétségessé, amelyek közt értelmet találunk az életünkben, és így sokan képtelenek a valaha tisztánlátást és megnyugvást hozó hitgyakorlatokban vigaszt találni.

Eszembe jut Dara, a 32 éves keresztény lány, aki különösen traumatikus szakításon volt túl azzal a férfival, akinek – miután éveken keresztül várt „az igazira” – odaadta a szüzességét, és aki nem sokkal később egy közönséges SMS-ben szakított vele. Dara felidézte, hogy a történtek után egy teljes éven át képtelen volt imádkozni vagy templomba menni. Bár az eszével tudta, hogy a volt barátja okozott csalódást neki, önkéntelenül is azt érezte, hogy Isten árulta el őt, aki nem védte meg ettől a durva férfitól. És akkor, amikor Darának leginkább a hitére volt szüksége, képtelen volt hozzáférni. Azt érezte, hogy az élet szörnyen cserbenhagyta, és mindaz, amit igaznak hitt, egymillió apró darabra törte, amelyeket soha többé nem tud összerakni. Pszichológusok ezt „sématörésnek” nevezik; ilyenkor a világszemléletünk képtelen megbirkózni a minket ért traumával, és amikor megtapasztaljuk, az olyan, mintha kihúzták volna a lábunk alól a talajt, és szabadesésben zuhannánk a mélybe.

Szakértők szerint egy traumatikus esemény utóhatásaként első feladatunk az, hogy helyreállítsuk biztonságérzetünket.{54} Ám a csúnya szakítást követő napokban, hetekben és hónapokban nem csupán szerettünk karjaiban elfoglalt biztos helyünket vesztettük el egy barátságos, szép és rendben levő univerzumban, de olyan ijesztő gondolatokkal is meg kell küzdenünk, mint hogy ártani akarunk magunknak vagy másoknak, amitől különösképpen bizonytalan helyzetbe kerülünk saját magunkat illetően. Félelmeink nem alaptalanok. Még a pszichológiailag legkifinomultabb emberekkel is megesik, hogy borzadállyal tekintenek vissza az ilyen zaklatott pillanatban általuk mondott vagy tett dolgokra. Viselkedésünktől még évekkel később is összerezzenünk, és megkérdezzük magunktól: „Mégis mi a fenét képzeltem?” Az igazság az, hogy semmit.

Daniel Goleman az Emotional Intelligence (Érzelmi intelligencia) című könyvében elmagyarázza, hogy mi történik akkor, amikor agyunk reaktív része{55} átveszi a hatalmat egy, az életünket fenyegető helyzetben – mert az agy a szakítást ilyennek érzékeli. Ahogy megszólal a vészcsengő, sürgető üzenetek hatására megindul az „üss vagy fuss” hormonok áradata, amelyek elindítják a cselekvést, még a racionális gondolkodás előtt. Radikálisan sérült ítélőképességünk miatt képtelenek vagyunk tisztán látni a következményeket, és hajlamosak vagyunk tudatosság nélkül cselekedni és/vagy a megszokott erkölcsi normák figyelembevétele nélkül reagálni. Vegyük például általában szabálykövető tanulómat, Taniát, aki statisztikai kutatásokat végez magas profilú pszichológiai tanulmányok területén az egyik nagyobb egyetemen. Miután Tania férjének viszonya lett valakivel, és elhagyta őt, Tania éles, elemző elméjét arra használta, hogy kiderítse a férje e-mail-fiókja jelszavát, és elkezdte mániákusan követni a férjét a kibertérben. Kétségbeesetten próbálta megérteni, hogy mégis hogyan történt az egész. Ahogy Tania elmesélte, teljességgel elvesztette a belső iránytűjét, és úgy érezte, képtelen megbirkózni túláradó érzéseivel, amelyek arra sarkallták, hogy esténként órákon át újra és újra elolvassa férje üzeneteit.

Lehet, hogy most te is azt érzed, túláradnak benned az érzések, és elszabadultak a dolgok. Miután elveszítetted érzelmi otthonodat, elhagyatottnak és eltévelyedettnek érezheted magad, nagy érzelmi hullámok sodornak ide-oda, amelyek arra ösztönöznek, hogy éld ki őket; talán azt sugallják, hogy gyógyítsd magad alkohollal, droggal, alkalmi szexszel vagy vásárlással. Egészségesebb módszerrel, egy meglepően egyszerű gyakorlattal le tudod építeni ezeket a fájdalmas érzelmeket: címkézd fel az érzéseidet. A kutatások szerint ez rendkívül hatásos, és segít abban, hogy racionálisan reagálj akkor, amikor stresszes élethelyzetbe kerülsz.

Az emberi létezés csupán

vendégház; / minden

reggel egy új kezdet.

Öröm, lehangoltság,

gonoszság, pillanatnyi

tudatosság jön, / mint

váratlan látogató… légy

hálás mindenért, ami

eljön, / mert mindent

azért küldtek, / hogy

belülről vezessen.

Rumi

A Kaliforniai Egyetem szociálpszichológusa, dr. Matt Lieberman{56} vezetett egy kutatást, ahol kollégáival együtt harminc olyan ember agyát vetették alá röntgenvizsgálatnak, akiknek erős érzelmeket – például bánatot vagy kétségbeesést – kifejező arcokról készült fényképeket mutattak. Kezdetben drámaian megemelkedett az amigdala aktivitása, amely az agynak azon területe, ahol a félelem, a pánik és az erős érzelmek kapnak helyet. Ám amikor az emberek képesek voltak egy szót hozzákapcsolni az adott arckifejezéshez, például a „düh” szóval leírhattak egy mérges arcot, az agyi aktivitás jelentősen csökkent. Dr. Lieberman arra jutott, hogy azon képességünk, miszerint fel tudjuk címkézni érzéseinket, „láthatóan enyhíti az agy ezen alapvető érzelmi áramköreinek reakcióját. Ami helyette felgyullad, az a jobb ventrolaterális prefrontális kéreg, az agynak az a része, amely az impulzusokat ellenőrzi.” Kiderült, hogy az az egyszerű tevékenység, miszerint felcímkézzük az érzelmeinket, csökkenti az izgalmi állapotot, és általa visszakaphatjuk életünk irányítását. Amint képesek vagyunk nevet adni nagy és mindent elsöprő érzéseinknek, visszanyerjük magabiztosságunkat. Ismét otthon érezzük magunkat.

A következő gyakorlatot javaslom ahhoz, hogy segítsen „kordában tartani az őrületet”, és lebeszéljen a butaságokról, hogy ne tégy olyasmit, amit később talán megbánnál. A feladat segít abban, hogy visszatérj agyad józanabb, biztonságosabb részéhez. Amint ott vagy, képes leszel intelligenciával, méltósággal, bölcsességgel és elegánsan reagálni. Ne az érzelmeid uralkodjanak rajtad, hanem te uralkodj az érzelmeiden.

A belső biztonsági szentély megalkotása a Tonglen-technikával

Ez az egyszerű, mégis hatásos gyakorlat segít megtartani és irányítani érzelmeidet, amikor úgy érzed, hogy túlságosan zaklatott vagy. Claire Zammittel közösen fejlesztettük ki, aki majdnem egy évtizede a kollégám és tanártársam.{57}

A gyakorlatnak ehhez a változatához hozzátettem egy összetevőt az ősi tibeti buddhista gyakorlatból, a tonglenből, amely hihetetlenül hasznos akkor, amikor az érzelmeid erősebbek, mint amit képes vagy elviselni.

1. Légy csendben! Keress egy nyugodt helyet, ahol pár percre leülhetsz. Ha lehetséges, hunyd le a szemed, és lélegezz egy mélyet, mintha a levegő egészen a csípődig lejutna. Lépj a mély hallgatás és befogadás szintjére, tudatosítsd magadban érzéseidet és érzékeléseidet, és engedd ki az esetleges feszültséget.

2. Lépj hátra érzelmeidtől! Képzeld el, milyen lenne egy lépést hátralépni gondolataidtól és érzelmeidtől, és vedd észre, hogy van a lényednek egy része, amely egyszerűen képes ezen érzelmeket gondoskodással, könyörülettel és kíváncsisággal kívülállóként szemlélni. Vedd észre, hogy ez a belső szemtanú képes elérni a bölcsességet, az érettséget, és tágabb szemszögből képes látni azt, hogy mi történik az életedben.

3. Kapcsolódj bensőd egy mélyebb, szélesebb középpontjához! Lélegezz tovább, s közben tudatosítsd azt, hogy van benned egy középpont, amely mélyebb és szélesebb, mint az éppen megtapasztalt érzéseid; itt képes vagy megismerni és megtapasztalni, ha csak egy rövid pillanatra is, azt, hogy minden rendben van veled, annak ellenére, amin éppen átmész.

4. Terjeszd ki a szeretetet lényed szenvedő részére! Ebből a belső, mélyebb, érettebb és bölcsebb központból terjeszd ki a szeretetet lényed azon részére, amelyet túlterhelnek a negatív érzelmek. Fordítsd teljes figyelmed lényed sérült részére, miközben maradj érett és bölcs tanú-éneddel. Figyeld meg, hogy a tested melyik részében rejlenek ezek a bonyolult érzések, és fordulj ezen szenvedő rész felé könyörülettel és támogatással.

5. Fogadd be és tükrözd vissza érzéseidet! Mély gyengédséggel és könyörülettel tedd fel magadnak az alábbi kérdést:

Mit érzel, kedvesem?

Figyelj nagyon a válaszra, aztán szeretettel tükrözd vissza azzal, hogy azt mondod magadban:

Látom, hogy ………………-t érzel. (dühöt, szomorúságot, reménytelenséget stb.)

Megjegyzés: próbáld szélesíteni érzelmi szótárad azzal, hogy megnevezed az adott érzést, amely éppen dúl benned. Például ne egyszerűen csak azt mondd, hogy „depressziós” vagy, hanem keress olyan szavakat, amelyek pontosabban meghatározzák állapotodat. Ilyen a „csüggedt, kétségbeesett” vagy a „reménytelen”. (A lejjebb található lista segít ebben.)

6. Lélegezz ki egy áldást! Mindazt az érzést, amit felismersz, a következő levegővételnél próbáld meg egészen a szíved mélyéig belélegezni; teljes mértékben fogadd be, majd kilélegzésnél lélegezz ki egy imát és egy áldást magad és a világ minden lényéért, akik ugyanezen a szenvedésen mennek keresztül ebben a pillanatban.

7. Nevezd meg és tükrözd vissza igényeidet! Most mély gyengédséggel és könyörülettel tedd fel magadnak az alábbi kérdést:

Mire van szükséged, kedvesem?

Figyelj nagyon a válaszra, aztán szeretettel tükrözd vissza azzal, hogy azt mondod magadban:

Látom, hogy ………………………-ra van szükséged. (szeretetre, lezárásra, bocsánatkérésre, igazságszolgáltatásra, biztonságra, támogatásra, vigasztalásra, arra, hogy meglássanak, arra, hogy észrevegyenek stb.)

Azok, akik nem tudnak teljes szívből

zokogni, nevetni sem tudnak.

Golda Meir

Megjegyzés: Bár csábító lehet meggondolatlanul kielégíteni igényeidet, ismerd fel, hogy egyszerűen az a legfontosabb, hogy odafigyelj saját magadra. Nem minden szükségletet lehet azonnal kielégíteni, de mindegyiket lehet érvényesnek és figyelemre méltónak tekinteni. Ez különösen fontos akkor, amikor az, akit szerettél, képtelen volt vagy nem volt hajlandó kielégíteni szükségleteidet vagy komolyan venni őket.

A gyakorlat ingyenesen letölthető hangváltozatát a

www.ConsciousUncoupling.com/StepOnePractice

oldalon találod.

Hogy még pontosabban felcímkézhesd érzéseidet, az alábbi listát ajánlom; ezeket az érzelmeket tapasztalhatod:

aggodalom

ambivalencia

bánat

bánkódás

beletörődés

bizonytalanság

boldogtalanság

bőszültség

bűntudat

csalódottság

düh

elhagyatottság

elidegenülés

elutasítottság

epekedés

fáradtság

félelem

féltékenység

gyász

gyengeség

gyűlölet

hisztéria

irigység

irtózás

keserűség

kifosztottság

lelkifurdalás

leértékelődés

letörtség

magány

megalázottság

megbánás

meggyalázottság

megrázkódtatás

megsemmisülés

megszégyenítettség

megvetés

mélabú

méreg

paranoia

reménytelenség

reményvesztettség

rémület

rettenet

sebezhetőség

sértődöttség

szánalom

szégyen

szeretetlenség

szomorúság

szorongás

(a) tisztelet hiánya

undor

vágyakozás

veszteség

zaklatottság

Amikor hajlandó vagy átélni a tapasztalatot, egyszerűen megnevezni az érzéseidet és a szükségleteidet ahelyett, hogy kétségbeesetten próbálnál megszabadulni tőlük, akkor azt gyakorolod, amit a buddhisták úgy hívnak: „tudatos figyelem”. Ez se nem aktív, se nem passzív; saját emberségünk mély tisztelete, az, hogy megértjük, mit jelent az a sebezhetőség, amely a szerető szívvel együtt jár.

Ha úgy döntesz, hogy jelen leszel önmagadban, és nem vagy hajlandó bezárulni és elzárkózni másoktól, akkor a szakításod egy nagyobb teljesség kezdete lesz, nem pedig az összetörtség és a darabokra zuhanás forrása. Bár nem spórolhatod meg a szívfájdalom kínjait azzal, hogy a belső megtapasztalás felé fordulsz, nem pedig elfelé tőle, de legalább hasznát veheted a bánatodnak.

Annyi minden volt csodálatos,

és annyi mindent volt nehéz

elviselni. Ám valahányszor

úgy éreztem, képes vagyok

elviselni, a nehéz egyenesen

csodálatossá változott.

Etty Hillesum

Meddő a gyász akkor, ha hagyod, hogy a fájdalom megkeményítse a szíved, és identitásod megrekedjen a magány, szeretetlenség és erőszak szintjén. Ez azzal fenyeget, hogy az elkövetkező hónapokra vagy évekre egy zárt, beszűkített életre ítél. Ezzel szemben a hatékony gyász{58} a mások felé sugárzott szeretetet magad felé irányítja. Így elkezdheted szíved sebeit bekötözni; ez keserédes áttörést okoz azon képességedben, hogy szeretni tudd saját magad, még akkor is, amikor valaki ezt nem hajlandó megtenni. Amikor saját bánatod puszta erejét arra használod, hogy felnyisd a szíved, az a minden élőlény iránti nagyobb könyörület és gondoskodás ígéretét hordozza magában. Saját emberségedhez jutsz közel úgy, hogy az minden élőlénnyel összeköt.

Ez a bánat paradoxona. Megvan benne a lehetőség, hogy elpusztít vagy megment. Az lesz, amelyiket választod.

Mi a jó a dühben?

Senki nem ígérte, hogy könnyű lesz. Ám minden erős érzés magában hordozza az önmagunkra ébredés ígéretét. Ami a düh érzését különösen ígéretessé teszi, az az, hogy milyen hatalmas energiát lehet általa a pozitív változás felé irányítani. Hogy átalakítod a düh erejét egy olyan állapottá, amelyben elismered a saját értékedet, és azt, hogy jogod van szeretni és szeretve lenni, és eltökélten kijelented: „Ezt többé nem tűröm el az életemben!”; akkor képes leszel továbblépni a több évtizedes csalódást okozó szerelmi mintákból.

A keserűség olyan, mint a rák. Felza-

bálja a gazdatestet. De a düh olyan,

mint a tűz. Mindent tisztára éget.

Maya Angelou

Sokszor az okozza a dühünket, hogy egy szakításban újra és újra sebeket kapunk, úgy, ahogy korábban már mások megsebeztek minket. Ez az újra megsebzés a legvégső árulás. A szerelmed volt az egyetlen a világon, akinek be kellett volna gyógyítania szíved összes korábbi sebét, nem pedig újra felszakítani őket. Megbíztál ebben az emberben, megnyitottad előtte az életed, az ágyad, a lelked és a szíved. Ám ő ahelyett, hogy megmentett volna a múltbeli csalódottságoktól, nagyjából ugyanúgy hagyott cserben, ahogyan korábban mások is. Ez az utolsó átverés. Valaha Jézus volt, most Júdás. Éva volt Ádám mellett, most meg egyenesen a Gonosz.

Semmi nem vált ki olyan dühöt, mint egy jó kis árulás; persze az elutasításon kívül. Mert kevés dolog tud olyan haragot kiváltani, mint az elutasítás. „A pokol haragja semmiség a megbántott nő dühéhez képest”, jegyezte meg bölcsen az angol drámaíró, William Congreve. Nem annak a nőnek a dühéhez képest, akivel vitatkoznak, aki nem tudja elérni azt, amit akar, vagy akinek fáj a szíve szerelme viselkedése miatt. Mindenkiben, férfiban és nőben az váltja ki a legmélyebb dühöt, ha a szerelmünk elutasít és elhagy. Ez az „üss vagy fuss” reakciót váltja ki belőlünk,{59} amely adrenalinnal és stresszhormonokkal bombázza szervezetünket, és olyan energikus, felajzott állapotot hoz létre, amelyet szinte lehetetlen kordában tartani.

A szenvedés felemeli

az igazán nemes lelket;

csupán az alantas lélek

lesz általa gonosz.

Alexandra David-Nell

Thich Nhat Hanh, a buddhista szerzetes a dühöt a hulladékhoz hasonlította,{60} azonban felismerte, hogy át is alakítható. A hulladék kell a komposzt létrehozatalához, a komposztból pedig virág születik. „Felismerem, hogy hulladék van bennem, és átalakítom ezt a hulladékot tápláló komposzttá, amely által megjelenhet a szeretet.” Bár a düh spektrumának érzéseit – ilyen a harag, a megvetés, a méreg, a düh – nehéz úgy visszafogni, hogy ne születne belőle mérgezés és fájdalom, ha a dühöt féken tudod tartani, és általa áttörést tudsz elérni az életedben, az semmihez nem fogható. A nagy düh azt jelenti, hogy mögötte nagy energia húzódik meg, amelyet bánatod elűzésének szolgálatába állíthatsz. Ez biztosítja az eltökéltséget és hajtóerőt ahhoz, hogy fontos változásokat vigyél végbe az életedben. Olyan változásokat, amelyeket valószínűleg már hosszú ideje meg akartál valósítani. Mióta tudod, hogy jobb korlátokat kellene felállítanod? Vagy mióta küzdesz azzal a tudattal, hogy többször kellene kiállnod magadért? Vagy hogy nem kéne mindig mindenkinek a kedvét keresned, és túlzott odaadással bizonygatnod saját értékedet? Amíg nem döbbensz rá, hogy egy meghitt kapcsolatban mennyire leértékeled magad, és ez nem ér arculcsapásként, addig minden terved, amellyel javítani szeretnéd a szerelmi kapcsolatodat, csupán elméleti jellegű marad.

A dühben az az egészséges, hogy arra ösztönözhet, hogy visszaszerezd a jogaidat; azt a jogot, hogy támogassanak, hogy legyen saját hangod és saját tered, hogy meghallgassanak, és hogy méltósággal, megbecsüléssel, tisztletettel és szeretettel bánjanak veled. Ha különösképpen társfüggő voltál a párkapcsolataidban, vagyis mások érzéseit és szükségleteit a magadé elé helyezted, visszatartottad az igazságot azért, nehogy megbánts másokat, nem akartál feltenni bizonyos kérdéseket vagy felállítani bizonyos korlátokat, mindezt attól való félelmedben, hogy elhagynak, akkor a dühöd olyan, mint az újszülött életigenlő felsírása, aki kénytelen életében először levegőt venni. Valami felébred benned, te pedig táplálni akarod ezt az életadó lendületet, és kivinni a napfényre, hogy végre teljesen magadévá tehesd.

Persze a kontrollálatlan düh hatalmas bajba sodorhat. Ám ahelyett, hogy valamin kitöltenéd ezt a dühöt, próbáld meg kitáncolni, kiénekelni, kifesteni vagy kifutni magadból. A düh nem csupán érzelmi hullámverés, hanem fizikai hullám is; fizikai kifejeződésre van szüksége, hogy konstruktív célt érj el vele. Amikor megtanulod kordában tartani és támogatni azt az impulzust, amelyik a dühöd vezérli, és hevességedet átalakítod egy olyan állapottá, amelyben tudod, milyen értékkel bírsz, és hogy jogod van szeretni és szeretve lenni, emellett elhatározod, hogy mostantól kezedbe veszed a sorsod – akkor utánad a vízözön, mert végre szabadon lehetsz azzá a férfivá vagy nővé, aki valaha voltál.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Mi az a csodálatos, teljes és igaz dolog, ami felébred bennem dühöm eredményeként?

Öröm az ürömben

Kevés dolog emlékeztet minket jobban arra, mennyire törékenyek is vagyunk, mint a szerelem halála. Mi, emberi lények annyira egymás menedékében élünk, hogy egy párkapcsolat elvesztése maga lehet a kiűzetés és a számkivetés. Mindannyian védtelenek vagyunk, mivel függünk egymástól, azonban sokan úgy vélik, hogy ez a függőség a gyengeség vagy az éretlenség jele. Azt gondoljuk, a lelki egészség azt jelenti, hogy önmagunkat irányító és önálló emberek vagyunk, és nincs bosszantó szükségünk arra, hogy mások az utunkba kerüljenek. Ám a természet nem ért egyet ezzel a nézőponttal, és inkább arra mutat rá, hogy olyan, egymástól függő lények vagyunk, akik számítanak egymásra, mert ilyennek teremtettek.

Számos tudós állítja azt, hogy neuropszichológiai stabilitásunk attól függ, mennyire vagyunk szinkronban azokkal, akik a legközelebb állnak hozzánk,{61} mivel erősítjük egymás idegi ritmusait a kapcsolatok közös táncjátékában. Tudósok ezt a kölcsönösen szinkronban levő energiacserét „limbikus szabályozás” névvel illetik, amely leírja az olyan biológiai funkciók folyamatos, együttműködő finomhangolását, mint amilyen a szívverés, a vérnyomás, a testhőmérséklet, az immunrendszer működése, az oxigénszaturáció, sőt még a cukor- és hormonszint is ide tartozik. Például az egyszerű együtt alvás is ezen cserefolyamatok elindítója. Két különböző vizsgálat során koraszülött csecsemőket hasonlítottak össze, akik játék mackóval aludtak. Az egyik csoport játék mackója „rendes mackó” volt, a másik csoporté pedig „lélegző mackó”{62} – olyan játék, amelyet egy ventilátorra kapcsoltak, és ritmikusan felfújtak-leeresztettek a csecsemők lélegzetvételének ritmusára. A lélegző mackók mellett alvó babák nyugodtabban aludtak és szabályosabban lélegeztek, mint a hagyományos mackóval alvó babák. Habár ahogy növünk, sokkal önszabályozóbbak leszünk, mégis életünk végéig függünk egymástól.

Az 1990-es években dr. Jaak Panksepp pszichológus, idegtudós és a Bowling Green Állami Egyetem professor emeritusa elkezdett vizsgálódni{63} az állatok érzelmi állapota tárgyában. Felismerte, hogy saját érzelmeink megismerését javíthatja, ha tanulmányozzuk szőrös barátainkat. Az egyik terület, amelyet dr. Panksepp alaposan tanulmányozott, az volt, hogy mi történik akkor, amikor a kötődés megszakad. A vizsgálat során a kölyökkutyát elszakították az anyjától. A kis állat először nyüszített, majd sírt, aztán kétségbeesetten kereste az anyját; ezután a depresszió és a kétségbeesés passzív állapotába zuhant. Ez tükrözi azon emberek viselkedését, akik a szeretett személlyel való kötődés megszakadását siratják. Panksepp végkövetkeztetése az volt, hogy ugyanaz az idegrendszer, amely a kapcsolódást garantálja, a szorosan hozzánk kötődő személytől történő elválasztásra adott reakcióként a depresszió felé sodor minket. Amikor elveszítünk egy párkapcsolatot, nem patológiás dolog belecsúszni a melankóliába. Ez normális.

Hiányzik a szívem

akkor, ha be van zárva.

Jeff Brown

Mark Solms neuropszichológus{64} dr. Panksepp eredményeit úgy értelmezi, hogy szerinte a depresszió letargikus apátiájával akar minket a természet lelassítani, azért, hogy ne tudjunk túlságosan gyorsan eltávolodni a forrástól, amely fenntart minket. Depresszív érzéseidet tekintheted úgy, hogy általuk az élet meg akar akadályozni abban, hogy sietősen továbblépj szerelmi kapcsolatodból; ez egy egzisztenciálisan kierőszakolt várakozó időszak, amely rászorít arra, hogy időt adj magadnak eltűnődni cselekedeteiden, döntéseiden, a szükséges változtatásokon és a megtanulandó leckéken. A kapcsolódás az emberi lét lényege, és a természet eltúlozza a ragaszkodást.

Ha más nem, akkor a szerelem végén érzett depresszió főhajtás a szerelem értéke előtt, és ez arra figyelmeztet, hogy tartsd szentnek, és ne hajítsd el könnyedén. Bár eldobásra hajlamos társadalomban élünk, kapcsolatainkban semmi eldobható nincsen. Még akkor is, ha úgy érzed, szerelmed eldobott és elértéktelenített, a depressziód azt sugallja, hogy a közös kapocs igenis fontos volt. Még akkor is, ha előző partnered szeretné elkerülni a bánatot azzal, hogy elutasítja és minimalizálja a szerelmedet, a tested, amelyet lesújt a depresszió, mást mond, és szenvedélyesen elutasítja, hogy túlságosan is gyorsan belehajszoljanak egy lezárásba.

Ezek az eredmények tükrözik a sikeres szerző, Elisabeth Kübler-Ross{65} tanításait. Kübler-Ross maga is elvált két gyermeke apjától, akivel a férfi haláláig, további tizenkét évig jó barátságban maradt. Dr. Kübler-Ross – akit leginkább onnan ismerünk, hogy ő kategorizálta a gyász öt fázisát, melyek a tagadás, a harag, az alkudozás, a depresszió és az elfogadás – felismerte, minden veszteség vagy elutasítás arra emlékeztet minket, hogy egzisztenciálisan egyedül vagyunk, és életünk stabilitása minimum bizonytalan, hasonló utat követ. Ám a depressziót az különbözteti meg a gyász korai fázisaitól, hogy felismerjük a veszteség realitását, jelen időben, ellentétben a tagadással, a haraggal és az alkudozással, amelyeknek lényege a múlt áttekintése, beolvasztása, vagy a múltba való kapaszkodás. Bár azt hihetjük, hogy rossz belecsúszni a depresszióba, ez tulajdonképpen azt jelentheti, hogy jó irányba haladunk: megbirkózunk az élettel, miközben a gyász utolsó állomása, az elfogadás felé araszolunk.

Bármilyen nehéz lehet a szerelem árnyékos érzelmeit elviselni, gyakran legjobb békén hagyni a szíved. Ne akarj vasakarattal túl gyorsan megszabadulni a bánattól! Inkább adj időt a sírásnak, állj meg, és vedd észre, hogy a testednek milyen kétségbeesett szüksége van arra, hogy elénekelje szomorú dalát, anélkül, hogy erőszakkal túl akarj lenni rajta. Valami meg akar születni benned, és talán ezer könnycsepp kell ahhoz, hogy megtisztuljon.

Ha másokhoz hasonlóan eddigi életed során te is mindig igyekeztél elkerülni a magányt, és sok mindent megtettél azért, mert nem akartál egyedül maradni – újra és újra a busz alá vetetted magad, hogy megbizonyosodj: mindig van valaki, aki segít összeszedni a darabokat. De miért ne te legyél az, aki összeszedi? Ne hagyd el magad, ne gubózz be, ne fordulj el magadtól. Légy jelen saját magad számára úgy, ahogyan azt egykori társadtól elvártad volna. Milyen elkötelezettségekre vágytál ettől a személytől? Tudatosítsd őket, majd hunyd le a szemedet, tedd a szívedre a kezed, és vállald ezen elkötelezettségeket önmagad felé. Tedd meg most, amikor mindennél jobban szükséged van a vigasz és a támogatás szavaira.

Itt az ideje, hogy megadd magadnak azt a szeretetet, figyelmet és gondoskodást, amit egész életedben másoktól akartál megkapni. A bánat alaposan beléd csimpaszkodott, és lehet, hogy nem enged el egyhamar. Nincs kihez fordulnod, csak saját magadhoz. Az egyszerű gesztus, hogy teljes figyelmedet önmagadra fordítod akkor, amikor megremegtet a csontig hatoló bánat, azt ígéri, hogy a lehető legalaposabban személyiséged mélyére hatol. Mindez fájdalmas, de rendkívül felszabadító élmény, ha nem bánod, hogy sebezhető vagy, ami az jelenti, hogy ember vagy, és megengeded magadnak, hogy szeresd hasad védtelen puhaságát. Az a gyengéd szükséglet, hogy szeress és szeretve légy, a legszebb dolog benned.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Milyen elkötelezettségre vágytam volna a társam részéről, amit most magam felé tehetek meg?

Megjegyzés: a szakítás lehet olyan elviselhetetlenül fájdalmas is, hogy egyesek eljutnak az öngyilkos vagy a gyilkos gondolatokig. Ha úgy érzed, magadnak vagy másoknak akarsz ártani, kérlek, hívd a lelki segélyvonalat a (06-80) 505-505-ös vagy a 116-123-as számon. Közel a segítség.

Mi tett gonosszá?

Nem hiheted el mindazt, amit gondolsz és érzel; főleg most, amikor a gondolataid és érzéseid túlérzékenyek, extrémek, és könnyen alapulnak félreértéseken és félreértelmezéseken arról, hogy mi történik most, vagy mi történhet később. A félelem kiváló táptalaja a félreértéseknek, és számos nagy érzelem középpontjában hibás feltételezés áll. Tisztázzunk valamit. Csak azért, mert magányosnak érzed magad, még nem biztos, hogy magányos is vagy. Csak mert meg vagy győződve róla, hogy soha többé senki nem fog szeretni, még nem biztos, hogy senki nem fog szeretni. Az, hogy alsóbbrendűnek, tönkretettnek vagy szerelemre képtelennek gondolod magad, még nem jelenti, hogy ez így is van.

A szerelmi sebek akkor fájnak leginkább, amikor eleve gyengék vagyunk. A szíved ért fájdalom valószínűleg nem új. Ismerős számodra az érzés, talán többszörösen is. Csak most több bizonyítékod van arra, hogy a szomorú szerelmi történeted hogyan is folytatódik. Ha egy pillanatra lehunyod a szemed, talán még emlékszel arra, amikor legelőször megtörtént. Fiatal voltál. Talán olyan kicsi, hogy nem is volt nyelv, amellyel megnevezd a fájdalmadat, mert lehet, hogy akkor még a bölcsőben feküdtél. Ezt hívom én kiinduló törésnek; ez az eredeti, réges-régi törés a szívünkben. Lehet, hogy egy pillanat műve volt – egy apró elutasítás, egy sokkoló elhagyás vagy az összhang hiánya, ami miatt hirtelen rádöbbentél, hogy milyen magányos is vagy ebben a világban. Vagy talán fokozatosan repedt meg a szíved, mert az évek során időről időre találkoztál gonoszsággal, előre nem látott, de ismétlődő erőszakkal vagy olyan elhanyagolással, amely lassanként rabolta el tőled a gyerekkorodat. Akárhol, akárhogyan és akármikor is történt ez, egy dolgot feltételezhetünk: egyetlen felnőtt sem segített pontosan megértetni veled a zavarba ejtő és fájdalmas élményedet. Egyetlen felnőtt sem ültetett le, és mondta kedvesen, hogy „Nem, szívem, nem arról van szó, hogy buta vagy. A bátyád az, aki fél és bizonytalan.” „Nem arról van szó, hogy te nem vagy fontos, angyalom. Apucinak alkoholproblémái vannak, és segítségre van szüksége.” „Nem arról van szó, hogy te nem vagy elég. Anyunak klinikai depressziója van, kicsim, és ez nem a te hibád, és nem is a te dolgod helyrehozni.” Egy felnőtt jelenléte nélkül, aki segített volna megmagyarázni, hogy mi történik a te kis világodban, valószínűleg valamilyen szilárd és téves következtetésre jutottál azzal kapcsolatban, hogy ki is vagy, és mit érhetsz el valaha az életben. És ezek a következtetések beépültek a tudatodba, olyan szűrőt alakítottak ki, amelyek által az életed eseményeit értelmezed, majd válaszolsz rájuk, így bánatod sokkal összetettebbé vált. Egy dolog szomorúnak lenni amiatt, hogy elveszítünk valakit, akit szeretünk. De egészen más dolog azt feltételezni, hogy azért veszítettük el a szerelmünket, mert teljességgel méltatlanok vagyunk a szeretetre.

Érezd az érzéseket.

Hagyd a történetet.

Pema Chodron

Mint a postagalamb, amelyet arra tenyésztettek, hogy visszataláljon oda, ahonnan elindult, neked is a tudatosságod kiindulópontjához kell újra és újra visszatérned, valahányszor sérülés ér. Minden egyes bonyolult érzésed azon az ősi feltételezésen nyugszik, hogy szeretni veszélyes, másoktól soha nem kaphatod meg azt, amire igazán szükséged van, mindenki elhagy, akármilyen szuper is vagy, és hogy a sorsodban az van megírva, hogy egyedül kell élned. Fájdalmad és kétségbeesésed nagy része válasz arra az automatikus jelentésre, amelyhez akkor fordulsz, amikor csalódott vagy, és amely magában foglalja azt a bánatot, amit érzel, és az egész élményt kétszeresen is megnehezíti.

Azonban szerencsére még ha elhagyott, nem kívánt vagy nem szeretett gyermeknek érzed is magad, igazából összeszedett, okos, érett és nagyon is találékony felnőtt vagy. Noha a tudatod ajtaján dörömbölő hazugságtömeg megpróbál magyarázatot adni a zűrzavarra, amelyben épp vagy, lényed felnőtt része átlátja ezt a káoszt, és tapasztalatoddal megerősítve értelmezni tudja majd. Képzeld el, hogy lényed mélyében van a bölcsesség forrása, amely folyamatosan magvas ítéleteket és okos értelmezéseket sugall mindarról, ami életedben történik. Lényed ezen bölcs, lélekkel teli és mélyen intuitív része képes tágabb szemszögből szemlélni szenvedésedet, amely kívül esik saját, örökké szomorú kiinduló törés-történeteden. Lényed ezen felnőtt része tudja, hogy bár az élet nem mindig igazságos, alapvetően jó dolog, hogy élünk. Hogy amikor egy ajtó bezárul, egy másik hamarosan kinyílik. Hogy nem is igazán egykori szerelmed hiányzik, mint inkább az a személy, akinek őt gondoltad. Hogy bármennyire is fáj ez a szakítás, mindenkinek az lesz a legjobb, ha ennek a kapcsolatnak vége lesz. Ha megtanulod, miként tudsz magadhoz szólni ebből a felnőtt én-forrásból, és bátorítóan bölcs szavakat mondasz akkor, amikor a negatív érzelmek azzal fenyegetnek, hogy magukkal ragadnak, az segít abban, hogy megtaláld utadat a teljesség felé.

A segítő mantra megalkotása

Ezt a gyakorlatot kollégám, Claire Zammit alkotta meg.{66}

Amint képes vagy kordában tartani mindent elsöprő, hatalmas érzelmeidet, ez a feladat azzal segít előrébb jutni, hogy támogatja lényed azon részét, amely hamis jelentést tulajdonít a szakításodnak. (Például: „Mindig egyedül leszek”, „Senki nem fog úgy szeretni, ahogyan ő”, „Soha nem lesz az enyém az, amit akarok.”) Arra bátorítalak, kedves olvasó, hogy használd ezt a gyakorlatot akkor, amikor ideges vagy, vagy szenvedsz, és szeretnéd helyreállítani az érzelmi egyensúlyodat.

1. Nevezd meg a feltételezéseidet!

Lépj egyet hátrébb az érzelmeidtől, és nézd meg, képes vagy-e azonosítani azon burkolt feltételezéseket, amelyek által azt érzed, amit épp érzel. Mit gondolsz, mennyiben szól ez a szakítás rólad? Vagy az életedről? (Például „Biztosan valami nem stimmel velem”, „Mindig csalódom a szerelmeimben, akik elhagynak”, „Nem tudom elképzelni nélküle az életemet”, „A szerelem nem nekem való.”)

2. Kérdőjelezd meg a feltételezéseidet!

Amikor nagy fájdalmad van

az életedben, szükséged

van egy nagyobb célra.

Millard Fuller

Kérdőjelezd meg a feltételezéseidet. Told el magadtól őket, hogy ne lehessen úrrá rajtad a félelem. Beszélj magadhoz úgy, mint egy kedves segítő és vezető, aki bölcsességet és útmutatást nyújt számodra. (Például: „Követtél el hibákat, szívem, ez így van. De ez nem jelenti azt, hogy bármi ne stimmelne veled.” „Annak ellenére, hogy úgy érzed, soha senki nem fog úgy szeretni, mint ő, nem tudhatjuk biztosan, hogy ez igaz-e”, vagy: „A szerelem senkinek nem könnyű, édesem. Minden ismerősöm csalódott már legalább egyszer a szerelemben, még azok is, akik most boldog párkapcsolatban élnek.”)

3. Ajánlj fel magadnak bölcs életleckéket!

Ebből a mélyebb, bölcsebb, érettebb belső középpontból kedvesen ajánlj fel egy életleckét, amely árnyaltabb magyarázatot ad arra, amin éppen keresztülmész. (Például: „Tudom, hogy fáj, édesem, de a fájdalom az a kockázat, amit hajlandók vagyunk vállalni, amikor megnyitjuk a szívünket valaki előtt. Így vagy úgy, de mindenki átesik a szerelmi bánaton. Megígérem, hogy ki fogsz gyógyulni belőle.”) Erősítsd meg és bátorítsd magadat, nézd a dolgokat olyan szemszögből, hogy képes legyél újra bízni az életben, a mélységes csalódottság utózöngéi után is.

4. Alkoss magadnak segítő mantrát!

Ezen bölcs szavakat vigaszként, bátorításként és támogatásként használva alkoss meg egy önvigasztaló, segítő mantrát, melyet újra és újra csendben ismételgethetsz, amíg helyre nem áll az érzelmi egyensúlyod. (Például: „Semmi baj nincs veled, édesem. Egyszerűen ilyen egy szakítás. Túljutunk rajta, megígérem. Szeretlek.”)

Nehéz helyzetben vagy. A bánat, amely a szívedet nyomja, nemigen múlik el ezen gyengéd és segítő módszerek nélkül. Az előtted álló másik lehetőség természetesen az, hogy a kellemetlen érzéseidet megpróbálod tompítani{67} egy üveg borral, egy tucat fánkkal vagy láncdohányzással. Ez a te döntésed. De a fájdalom követelőző munkafelügyelő, és meg kell szelídítened ahhoz, hogy ne taglózzon le. Képzeld el, hogy azon mész keresztül, amit a barátnőm, Lauren Frances „romantikus rehab”-nak nevez. Konkrét módszerekkel kell az életedet az önmagadról való gondoskodás köré szervezned. Ragaszkodj egy adott rutinhoz, tölts időt olyanokkal, akik szeretnek, fogyassz friss és egészséges ételeket, keress egy jó trénert vagy terapeutát, sétálj a szabadban, és olvass el egy jó regényt, ami tele van szerethető figurákkal. Ennek a fejezetnek a végén találsz pár javaslatot az öngondoskodásra. Vedd őket komolyan. Most nem szabad elhanyagolnod magad.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Milyen vigasztaló, megerősítő, bölcs és szeretetteljes szavakkal tudom erősíteni és vigasztalni magam, amikor úgy érzem, minden kilátástalan?

Mit tehetek a szerelmi bánat és megbántottság ezen időszakában, hogy megmutassam, milyen mélységesen fontos magamnak saját magam?

Valami csodálatosat alkotni az egészből

1995-ben dr. Lawrence Calhoun,{68} az Észak-karolinai Egyetem pszichológiaprofesszora megalkotta a „poszttraumatikus fejlődés” kifejezést. Ez azt a rugalmasságot írja le, amely nem csupán arra tesz képessé minket, hogy visszajöjjünk egy krízisből, hanem úgy jövünk vissza, hogy jobbak lettünk. „Nem a rugalmasság a lényeg – mondja Calhoun. – A rugalmasság az, hogy amikor ütés ér minket, megtántorodunk, majd azonnal felegyenesedünk. A poszttraumatikus fejlődés viszont más – amikor felegyenesedsz, már megváltoztál.”

Csak akkor láthatod

a csillagokat, amikor

elég sötét van.

ifj. Martin Luther King

Az ismert buddhista szerzetes,{69} Pema Chodron, aki rengeteg jósággal járult hozzá ehhez a világhoz a When things fall apart (Amikor a dolgok szétesnek) című sikerkönyvével, őszintén beszél arról, hogy válása miként indította el spirituális önmagára ébredését, és ezáltal miként talált rá életcéljára. Humorral és szerénységgel mesél arról a gyűlöletről, amely emésztette, miután a férje bejelentette, hogy viszonya van valakivel, és el akar válni. Akkoriban Chodron tanítónő volt, és két gyermeket nevelt előző házasságából, amelynek szintén rossz vége lett. A következő hónapokban Chodront keserű düh töltötte el, amelynek eredményeképpen viselkedése gonosszá változott. Korábban Chodron melegszívű és optimista embernek tartotta magát, s úgy érezte, nincs felkészülve arra a sötétségre, amely a bosszú és a visszavágás gyűlölettel teli képzelgéseivel emésztette őt. Ezen pusztító impulzusok szüntelen sürgetése arra ösztönözte, hogy folyamatosan szilárd talajt keressen, amelyen biztos lábbal állhat. Különféle spirituális tanokhoz fordult, hogy megkönnyebbülést találjon, és rábukkant a meditációs mester, Chogyman Trungpa egyik cikkére, amely által képes volt értelmezni a saját élményeit. A cikkben Trungpa azt állítja, hogy önmagában semmi baj nincs a negativitással; sötétebb érzelmeink alapja szerinte csupán „gyümölcsöző és alkotó energia, amely felemelhet minket”. Szerinte az igazi problémát a negativitásból származó folyamatos dühöngés és örökös hibáztatás jelenti. A negativitást tápláló energia azonban önmagában nem rossz, és tulajdonképpen a segítségünkre is lehet. Ez a felismerés arra ösztönözte Chodront, hogy a buddhizmus útjára lépjen. Egy éven belül buddhista szerzetes lett, és azóta több százezer embernek segített abban, hogy békét és mélyebb megelégedettséget találjon életében.

A világ mindenkit megtör,

és utána sokan erősek

lesznek ott, ahol megtörtek.

Ernest Hemingway

A szakítás megváltoztathat minket. Magában rejti azt a lehetőséget, hogy segítsen nagy ugrásokat megtennünk úgy, ahogy egyébként nem sikerült volna. Soha nem leszel már az, aki voltál. Ám az, hogy jobb vagy rosszabb leszel-e, csupán a te döntésed. A legfontosabb jele annak, hogy a szakítás segít-e megvalósítani legmagasabb céljaidat az életben, vagy netán leszűkíti őket az elkövetkező évekre, az a végkövetkeztetés lesz, amelyet a szenvedésedre válaszként adsz. A nagy fájdalmak közepette egyesek elhatározzák, hogy soha többé nem fognak így szeretni, vagy arra jutnak, hogy egyszerűen nem tudnak jól teljesíteni a bizalmas kapcsolatok terén, vagy hogy a romantikus szerelem nem nekik való. A szerelem vége mindig útkereszteződést jelent, és lesznek olyanok, akik a szerelmi bánat utóhatásaként úgy döntenek, hogy ezentúl csökkentett életet fognak élni. Azt remélem, hogy te nem tartozol közéjük.

Nem tudsz jobbkor kiállni a saját életedért, mint ebben a pillanatban. Az elszenvedett kínok által megtisztulhatsz minden öntudatlan, félelemből eredő megszokástól, amely eddig arra ösztönzött, hogy önmagad tompított, nem ön-azonos képeként jelenj meg. Fogd a fájdalmat, és változtasd hatalmas elkötelezettséggé, hogy felismerd képességedet a felszabadulásra, egészségre, boldogságra, közreműködésre és a szerelem beteljesítésére.

Talán ebben a pillanatban nemigen törődsz azzal, hogy kivé válhatsz, mert leginkább azzá akarsz válni, akik egykor voltál. De az élet tett róla, hogy ne így legyen, és ne mehess másfelé, csak előre. Most egy kellemetlen, köztes állapotban vagy. De ne merészelj megrekedni és meghalni a szülőcsatornában! Mint az édesanyának szüléskor, neked is át kell nyomnod magad az élet túloldalára! Ahogy Winston Churchill mondta: „Ha a poklon mész keresztül, csak előremenj.”{70} Amikor az elveszett szerelem sötét és kanyargós alagútján haladsz át, szilárdan határozd el, hogy el fogod érni a fényt, és aztán tégy meg mindent, ami hatalmadban áll, hogy elérhesd.

Valahányszor az élet nagy csalódással szolgál, döntéshelyzetbe kerülünk. Teljes szívemből arra kérlek, hogy válaszd az életet, a jóságot, az igazságot, a szépséget és a szeretetet. Megígérem, hogy – ha most megbánás tölt is el – ezt a döntésedet soha nem fogod megbánni.

Tedd fel magadban a kérdést:

Milyen célt tűzhetek ki, ami támogat abban, hogy felhasználjam a jelenlegi fájdalmat arra, hogy életemet pozitív módon változtassam meg?

Gyakorlat

Tippek az önmagadról

való gondoskodásra

(Naponta legalább kettőt végezz el!)

1. Írj naplót, amelyet csak te olvashatsz. Írd le dühödet, csalódottságodat, felháborodottságodat, zavarodat, bűntudatodat és rémületedet. Fejezd ki érzelmeid teljes skáláját, semmit ne cenzúrázz, ne ítélkezz, és semmitől ne fordulj el.

2. Mozgasd meg a tested, akár csak pár percre is. Sétálj, nyújtózz ki, fuss, ússz, biciklizz, jógázz, ugorj le trambulinról, korcsolyázz, emelj súlyt, labdázz, táncolj stb.

3. Hallgass olyan zenét, amelyik tükrözi érzelmeidet, és énekelj teli tüdődből.

4. Keress lehetőséget arra, hogy másokkal kedves légy, főleg olyanokkal, akik többet szenvednek, mint te.

5. Nézegess csodálatos műalkotásokat, így emlékeztetve magad arra, hogy mindazt, amit érzel, más korokban is átélték azok, akik nagy szenvedésük által valami csodálatosat hoztak létre. Menj el egy szimfonikus zenekar koncertjére, operába, színházba vagy múzeumba.

6. Ülj a csillagok alatt és fordítsd az ég felé az arcodat. Idézd fel, hogy milyen hatalmas is a világegyetem, és mennyi lehetőséget tartogat a szeretetre.

Megjegyzés pároknak, akik együtt végzik a programot:

A tudatos elválás első lépésében javaslom, hogy tegyétek formálisabbá a kapcsolatotokat. Lépjetek egy lépést hátrafelé, hogy mindketten képesek legyetek elfogadni azokat a változásokat, amelyeken egyenként keresztülmentek. Ne törekedjetek arra, hogy társatok szeressen, igazoljon vagy megvigasztaljon benneteket, mielőtt szeretnétek, igazolnátok vagy megvigasztalnátok saját magatokat, és/vagy külső segítséget kérnétek, hogy mások tegyék ezt veletek. Legyetek különösképpen udvariasak és előzékenyek, azonban ne „felügyeljétek” egymás bonyolult érzéseit. Adjatok egymásnak időt és a teret arra, hogy külön-külön megemésszétek a történteket. Legyetek támogatók, nagylelkűek és kedvesek, ugyanakkor lépjetek át az önrendelkezés magasabb szintjére.

2. lépés

Szerezd vissza erőd és életed

Kifelé a régivel, befelé az igazzal!

Jeff Brown

A tudatos elválás programjának második lépésében elengeded azt, hogy a szerelem sebzett áldozata vagy, és nézőpontot váltva személyes felelősséget vállalsz a szerepedért a történtekben. Ezáltal elkezded megérteni, hogy miként lehettél saját szenvedésed forrása, és ez felszabadít, így többé nem ismétled meg ezt a dinamikát. Emellett ez erőt is ad ahhoz, hogy felülemelkedj a szerelem csalódottságot okozó mintáin.

Ebben a fejezetben:

– Elengeded azt, hogy áldozat vagy, és a szakításról holisztikus és pontos narratívát hozol létre, amely elindít a béke és a valódi befejezés útján.

– Eltűnődsz azon, hogy te magad vagy tapasztalataid forrása, így erőt és támogatást kapsz ahhoz, hogy túllépj a szerelem fájdalmas mintáin.

– Elengeded az olyan öntudatlan és megszokott mintákat, mint az, hogy mások kedvét keresed, elhanyagolod magadat, túladakozol, vagy kevesebbet engedsz meg, mint amennyit megérdemelsz, és elkezdesz igazi értékednek megfelelően viselkedni.

– Megtanulod, hogyan tudsz változtatni magadon úgy, hogy megszabadulsz a bánat és a megbánás maradványaitól.

– Túllépsz egykori önmagadon, azon, aki egykor megalkotta azt a párkapcsolatot, s felfedezed, hogy miként tudsz ismét bízni magadban, és abban, hogy újra képes vagy szeretni és szeretve lenni.

El kell majd mondanod magadban a történetet, újra és újra és újra, alaposan átrágva össze kell raknod egy narratívát, amely az emlékezet és az információk töredékes, szilánkos és rosszul illeszkedő darabjaiból egyetlen összefüggő egészet hoz létre. Az összes jelből, amiket látnod kellett volna. Az összes dolog, amit tudhattál volna, élesen fókuszba kerül, miközben magánéleted ködös részletei fájdalmasan tudatossá válnak. Miután végigrágtad magad a figyelmen kívül hagyott jeleken, a rosszul időzített beszélgetéseken és az utólag most már egyértelmű, végzetes hibákon, megpróbálsz megalkotni egy olyan történetet, amellyel képes leszel együtt élni, és amely később majd ennek a szerelmi kapcsolatnak az öröksége lesz.

A történeted valószínűleg akörül forog majd, hogy mennyire félreértettek, milyen rosszul bántak veled, mennyire lebecsültek és megkárosítottak. Talán szerepelnek majd benne az olyan megvetésre méltó pillanatok, amelyek miatt magadra hoztad ezt az egész kínszenvedést, miközben összegyűjtöd azt a muníciót, amellyel az elkövetkező évek során kínozni fogod magad. Szerelmed áldozati, hibáztató és szégyenkezést okozó története újra és újra lejátszódik majd az agyadban, egyre inkább lendületbe jön és felpörög, miközben azon igyekszel, hogy rájöjj, mi ment félre, ki a hibás, és miért. Az egész lényege az, hogy megvédd magad attól, hogy ez újra megtörténjen; mert hogyan tudnál egy olyan világban élni, ahol minden, ami valaha szent és kedves volt számodra, egy pillanat alatt elárulhat? Ahol saját identitásodat húzhatják ki a lábad alól, és ahol mindazt, amire a jövődet alapoztad, egyetlen pillanat alatt el lehet tüntetni?

Amikor panaszkodsz,

áldozattá teszed magad.

Hagyd el, változtasd meg

vagy fogadd el a helyzetet.

Minden más őrültség.

Eckhart Tolle

Ha te vagy az elhagyó fél, a történeted talán más irányba indulhat el. Nem ért akkora sokk, kevésbé görnyedsz össze a fájdalomtól, sőt talán euforikus öröm tölt el, hogy végre összeszedted a bátorságot és az erőt, hogy kiszabadulj a téged béklyózó kötelékekből. Azonban e nagy felszabadulás útját egykori partnered számtalan és lopva felismert hibája, megsértése, kudarca és tökéletlensége kövezte ki, miközben te heteken, hónapokon vagy akár éveken keresztül türelmesen gyűjtögetted ellene a bizonyítékokat, és szilárdan építetted fel azt, hogy miért nem hagyott neked más lehetőséget, mint azt, hogy elhagyd őt. Bűntudatos lehetsz, de elegendő önigazoló felháborodás van benned ahhoz, hogy hajtson téged; így szakítási narratívád azt mondja majd el, hogy téged hányszor nem támogattak, nem vettek figyelembe, nem értékeltek eléggé és hagytak magadra ebben a párkapcsolatban. Ez ismételten egyoldalú és határozottan viktimizált szemszög.

Így vagy úgy, ahhoz, hogy túlterhelt és összetört pszichédbe beemeld ezt a szakítást, figyelmed nagy része arra fog irányulni, hogy valakit hibáztass a történtekért,{71} miközben egy olyan gyásztörténetet raksz össze, amely igazolja a felháborodásodat. És erre jó okod is van. Korábbi társad talán tényleg szörnyetegként viselkedett. Cserbenhagyott. Nem állta a szavát. Megcsalt. Hazudozott. Ami történt, valószínűleg tényleg rémes, igazságtalan, erkölcstelen vagy önkényes volt. Talán valóban megérdemli a másik fél, hogy kiűzzék a városból, megérdemli, hogy szamárfület meg zsákot viseljen, és fenekére billogot süssenek, figyelmeztetésül bármilyen lehetséges későbbi partnerének.

Ám a következő dolog mégis igazabb: amíg figyelmed arra összpontosul, hogy volt párod tette mennyiben volt szégyenletes, helytelen, rossz és erkölcstelen, addig nem jössz rá, hogy hányféle rejtett és mérgező módon voltál te magad felelős azért a zűrért, amelyben most vagy. Még ha a szörnyeteg 97%-ban hibás is, ha nem fogadod el, hogy a 3% a te hibád, és nem jössz rá, hogyan változtasd meg azt, ahogyan egy párkapcsolatban létezel, és amitől sebezhető, gyenge, csalódott vagy bántalmazott vagy, soha nem leszel képes annyira bízni saját magadban, hogy újra teljesen megnyisd szívedet egy másik ember előtt.

Mennyire inspirál ez arra, hogy felelősséget vállalj magadért mint saját szenvedésed forrásáért? Szóval a Merre jár a figyelmem? váljon a mantráddá, amikor folyamatosan elfordulsz a hibáztatástól, amely felé az agyad automatikusan hajlik, és nézz a tükörbe, hogy pontosan lásd, milyen szereped is volt a történtekben, így talán mostantól képes leszel máshogy intézni a dolgaidat.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Merre jár a figyelmem?

Önmagad megértése mint a tapasztalatok forrása

Amikor először megpróbáljuk megérteni magunkat mint szenvedéseink forrását, gyakran azzal kezdjük, hogy önreflexív kérdéseket teszünk fel, amelyek egyenes következménye a szégyen, az önutálat és az önostorozás. Mindig emlékeztetnem kell az embereket arra, hogy a Mi a f… a baj velem? kérdés soha nem vezet fejlődéshez és változáshoz. Az olyan, szégyenkezésen alapuló kérdések, mint a Miért nem vagyok képes bármit is rendesen végigcsinálni?, Hogy lehet, hogy engem mindenki elhagy?, Ki fog szeretni, ha ilyen zűrös vagyok? és a Mikor kapok már egy kis nyugalmat az élettől?, vagy a Hogy lehetek ekkora barom? – csak további bizonyítékként szolgálnak magunk előtt arra, hogy milyen rosszul is vagyunk összerakva. Emellett igazolják azt a hamis végkövetkeztetést, hogy valahogy el vagyunk átkozva a romantikus szerelem terén.

Mindig a szép válasz

az, amely egy még

szebb kérdést tesz fel.

E. E. Cummings

Ahhoz, hogy megszabadulj az olyan párkapcsolati mintáktól, amelyek miatt már megint sebezhető, sérült és csalódott vagy – ilyen a kölcsönös függőség, a szeretetfüggőség, a bántalmazás és/vagy elhanyagolás – fel kell tenned magadnak olyan kérdéseket, amelyek által megszületik a fejlődés, amely biztosítja, hogy soha, soha többet ne tégy ilyet. Mert minden énközpontú, narcisztikus férfihoz tartozik egy olyan nő, aki állandóan elhagyja önmagát, és megszűnik saját maga számára létezni azért, hogy a férfi kedvére tegyen; és minden ítélkező és kritikus nőhöz tartozik egy olyan bizonytalan férfi, aki kétségbeesetten lemond önmagáról azért, hogy megpróbálja elnyerni a nő helyeslését. És ha te homoszexuális vagy, nos… érted, ugye? Azonban legelőször is önmagadra összpontosíts, hogy felfedezhesd, hányféleképpen tudod megelőzni azt, hogy megismételd ezeket a szívfacsaró, fájdalmas mintákat.

A hibáztatás az erejüktől

megfosztottak krédója.

Steve Maraboli

Jelenlegi küldetésed az, hogy visszaszerezd az erődet és életedet. Ez csak akkor történhet meg, ha kérdéseket kezdesz el feltenni magadnak, amelyek arra ösztönöznek, hogy kíméletlenül őszinte légy magaddal azzal kapcsolatban, miként is adtad fel az erődet, szabotáltad saját magadat és fordultál el az igazságtól és/vagy tűntél kevesebbnek, mint amilyen vagy. Most hirtelen szeretnéd letenni ezt a könyvet, és magad elé venni egy kisebb vödör Haagen-Dazst. Kérlek, ne tedd! Maradj itt velem! Mert amint egyszer megengeded magadnak, hogy tisztán lásd azon öntudatlan módszereket, melyekkel titokban arra ösztönözted magad és másokat, hogy újra és újra megismételjék szomorú eredeti töréstörténetedet, utána végre képes leszel más döntést hozni; mert az erő visszaszerzése a felelős önreflexióval kezdődik. Ám ha úgy döntesz, hogy bebetonozod a történetet, amelyik áldozatként láttat, és szentélyt építesz köré, akkor soha nem fogod megszerezni azt az erőt, amelyre életed jelentős megváltoztatásához szükséged van.

A növekedést és túllépést segítő kérdések ilyenek lehetnek:

Hogyan mondtam le erőmről ebben a párkapcsolatban, és mit tehetek, hogy visszaszerezzem?

Hogyan hagytam cserben önmagamat ahhoz hasonló módon, ahogyan korábbi partnerem cserbenhagyott?

Hol ösztönöztem arra a társamat, hogy úgy gondoskodjon rólam, ahogy én nem voltam hajlandó magamról gondoskodni? Ennek milyen ára volt kettőnkre nézve?

Milyen hazugságokat mondtam magamnak, hogy benne maradjak ebben a kapcsolatban?

Miért választottam olyan embert, aki ennyire egyértelműen hozzáférhetetlen?

Mi az a csalódással teli történet a múltamból, amit most megismétlek, és hogyan viselkedtem úgy, hogy titkon újraalkottam?

Abban a pillanatban, hogy képes vagy úgy látni a dolgokat, amilyenek, és képes vagy gyengéd, alázatos szívvel megérteni saját következetlenségeid és törékeny emberséged minden bonyodalmát, életed radikálisan javulni fog. Mindig is létezik egy áldozati történet, és a legtöbb különösképpen meggyőző. Amikor ügyfelemet, Monique-ot elhagyta férje, Larry, akivel öt éve voltak házasok, valamint otthagyta a hároméves, Down-szindrómás kisfiukat, Zacharyt is, a családtagok és a barátok közül senki nem értette meg a férj döntését. Amikor pedig Larry nem fizette a gyerektartást, szívtelen és önző embernek bélyegezték. Ebben az időben még a saját anyja sem állt szóba vele. Monique javára szól, hogy az egyértelműen elítélendő viselkedésre nem a legkönnyebb választ adta. Érthetően feldúlt volt, de mielőtt bíróságra rohant volna, megállt egy pillanatra, és figyelmét szándékosan arra fordította, hogy megpróbálja önmagában megtalálni az okot, amiért férje elhagyta, és nem támogatja. Ezáltal Monique rendkívüli tisztánlátásra tett szert, ami megváltoztatta az életét.

A szabadság hajlandóság

arra, hogy másokért

felelősséget vállaljunk.

Friedrich Nietzsche

Monique élete nem indult túl rózsásan. Az apja drogos volt, az anyja pedig prostituált, és neki döbbenetesen fiatalon már saját magáról kellett gondoskodnia. Vannak emlékei arról, hogy alig kétévesen ott áll a nyitott hűtőszekrény előtt, és végigkutatja a polcokat valami ennivaló után. Monique eredeti töréstörténete az volt, hogy egész életében egyedül volt, és soha senki nem vigyázott rá, ami hatalmas űrt hagyott a szívében. Ez az űr mindannyiszor újra megnyílt, amikor az évek során újabb és újabb partnerre talált.

A legtöbb ember azzal

adja fel a hatalmát, hogy

úgy gondolja, hogy soha

nem is volt neki.

Alice Walker

Sokan észrevesszük ezeket az összefüggéseket, amikor azt látjuk, hogy gyermekkorunk fájdalmas sebeit szerelmeink újra és újra felszakítják. Azonban sokan csak idáig jutunk el, és nem csupán saját szüleink és az általunk választott társ áldozataivá válunk, de saját tudatunk áldozatai is leszünk, amely valahogy megismétli a fájdalmas csalódásokat, annak ellenére, hogy mi mindent megteszünk, hogy túllépjünk rajtuk. Monique természetesen kétségbeesett, amikor belátta, hogyan ismételte meg ezt a párkapcsolati dinamikát, amikor volt férje elutasította, hogy gondoskodjon róla és a fiukról.

Ám én bátorítottam Monique-ot, hogy nézzen a felszín alá is, lásson túl az áldozati szerepén azzal, hogy felelősséget vállal saját döntéseiért, amelyek a mostani helyzethez vezettek. És Monique ekkor jött rá. Volt lényének egy része, amely örökké az a kétéves gyermek maradt, aki ott ült a szoba közepén, és addig fojtotta vissza a lélegzetét, amíg el nem kékült, és valaki be nem jött, hogy gondoskodjon róla. Beismerte, házassága során hagyta, hogy lénye ezen része lassan átvegye fölötte az irányítást: nem volt hajlandó pénzt keresni, annak ellenére, hogy a férje újra meg újra könyörgött neki, menjen vissza dolgozni. Monique ragaszkodott ahhoz, hogy a férje majd ellátja őt, amire ő maga is képes lett volna, főleg amíg nem volt gyerekük. Ám amint megszületett a fiuk, Monique-nak lett egy ürügye arra, hogy többé ne foglalkozzon a pénzkereséssel. Az elkövetkező években nem volt hajlandó komolyan venni férje hangos és egyértelmű üzeneteit, amelyek arra utaltak, hogy képtelen élete végéig egyedül eltartani kettejüket.

Monique számára megalázó volt beismerni, mennyire infantilis és önző módon viselkedett. Ám most először történt meg az, hogy lénye ezen kisgyermek-részét felismerte, ezáltal végre dönthetett. Akar-e továbbra is a padlón ülni (metaforikusan szólva), miközben rugdos és üvölt, és a szomorú, elhanyagolt gyermek szerepét játssza? Vagy hajlandó elköszönni gyermekkori veszteségeitől, és felelősséget vállalni az életéért, megtanulni megállni a saját lábán mint hatalommal bíró, felelősségteljes nő, ami egyébként is? Amikor így fogalmaztunk, a kérdés többé nem volt kérdés.

Ma Larry és Monique nagyszerű szülőtársi kapcsolatban vannak; békésen megosztoznak fiuk felügyeletén. Monique anyagilag gondoskodik magáról, és mindketten hozzájárulnak a fiuk ellátásához. Monique kiváló eredményeket ér el az álommunkájában: vállalkozó és életmódtréner lett, egyre ismertebb egyedülálló bölcsessége, ragyogó elméje és éles esze miatt. Mindez azért történt így, mert Monique – Larry egyértelmű bűntudata ellenére – nem volt hajlandó áldozattá válni, és úgy döntött, felelősséget vállal önmagáért.

Amikor már képtelenek vagyunk

változtatni egy helyzeten, akkor

változtassuk meg saját magunkat.

Viktor Frankl

Arra bátorítalak, hogy nézz a felszín alá. Nyúlj egykori társad egyértelmű bűntudata mögé, legyél mélységesen kíváncsi arra, hogy te miként alkottál újra egy olyan helyzetet, amely korábbi sérüléseidnek csupán a megismétlése. Ha te vagy az, aki egyértelműen tévedett, és téged emészt a bűntudat, akkor könyörtelenül vizsgáld meg viselkedésedet, mégpedig objektív szemmel. Derítsd ki az igazat saját döntéseidről és arról, hogy mi motivált. Fontos, hogy megtanuljunk szembenézni saját hibáinkkal, és hagyjuk, hogy ezen hibák következményei megérintsék a szívünket. Ez a tudat önmagára ébredése, és jó dolog, mert azt jelenti, hogy nyíltabb szívű és érettebb emberi lény válik belőled.

Azzal, hogy a történtek forrásaként magadat vizsgálod meg, valódi igazságkeresővé válsz. Nem csupán saját személyes igazságodat keresed, ami természetesen fontos, hanem az objektív igazságot is. Még akkor is, ha ezzel olyan dolgokat veszel észre magadban, amelyek kevésbé hízelgőek.{72} Az általános tapasztalat szerint sokkal inkább érdekelt vagy saját magad jobbításában, mint a megvédésében, inkább érdekelt vagy abban, hogy kíméletlenül őszinte légy, mint abban, hogy igazad legyen. Az, hogy önmagunkat tisztán látjuk, lehet megszégyenítő élmény is. Ám ahogy azt az anonim alkoholistáknál mondják: egyszerre nem óvhatjuk a képünket meg a seggünket is.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Ha abbahagyom a hibáztatást, és benézek a felszín alá, hogy megvizsgáljam a döntéseimet, mit látok, mégis miben vagyok én felelős ezért a helyzetért?

Saját szakításod története – kreatív gyakorlat

Ha már mindenen túl vagy, idővel megpróbálsz majd értelmet találni a történtekben azzal, hogy egy olyan szakítási narratívát{73} hozol létre, amely tiszteletben tartja közös életeteket, és értékeli mindazt, amit kapcsolatotok során megtanultatok és megszereztetek. Azonban ebben a pillanatban szakításod borzalma talán feszültségként, fájdalomként, légszomjként, rád nehezedő súlyként vagy elfojtott sikolyként él benned. Edvard Munch norvég festő zseniális mesterművét, a Sikoly című képet férjezett unokatestvérével folytatott kétéves viszonya után alkotta meg, amelynek rossz vége lett. A kép megmutatja az egzisztenciális félelmet, hogy milyen érzés elveszíteni egy kapcsolatot valakivel, akit szeretünk.

Hogy átsegítselek téged saját történeteden, kérlek, hogy rajzold, fesd, formáld meg vagy írd le kapcsolatod borzasztó részleteit, hogy végre kivesd őket magadból. Itt nyugodtan lehetsz áldozat, és leírhatod a sötét, alulról jövő érzelmeket; azt, hogy milyen, amikor elutasítanak, megaláznak, elnyomnak, elhagynak vagy bántalmaznak. Derítsd ki, vajon meg tudod-e örökíteni az erőtlenséget, a dühöt, a szégyent és a kétségbeesést formákban, színekben vagy szavakban. Szeresd érzelmeid színtiszta emberségét, és ne aggódj amiatt, hogy pontosan tudod-e ábrázolni a történetet. Túlozz. Kicsinyíts. Emelj ki, és aprózz el. Engedd ki magadból a forrongó dühöt, a sötét kétségbeesést és a bénult tehetetlenséget, váljon mindez színek, árnyékok, formák és minták kavalkádjává.

Azzal, hogy cenzúra nélkül képes vagy alkotni, dokumentálod utazásodat saját, sebezhető emberséged mélységeibe, és segítesz magadnak elindulni az elfogadás és a teljesség fénysugara felé. Amikor készen vagy, helyezd el a kész művet az oltárodon; ha akarod, legyen mindenki által látható szimbóluma annak a munkának, amit a tudatos elválás folyamata során saját magadon végzel; vagy tedd olyan helyre, ahol senki más nem látja.

Hozd helyre magad!

Mostanra már gyaníthatod, hogy a változást, a jobbítást, amit előző társadtól reméltél, csak saját magadtól kaphatod meg. Amikor Kate, a negyven felé közeledő, intelligens és sikeres nő megismerte Jacket, annyira elragadták az érzelmei, hogy véget vetett jegyességének egy jólelkű férfival, aki szerette őt. Jack, aki elbűvölő volt, elegáns, vagyonos és ellenállhatatlanul jóképű, öt éven át húzgálta az elköteleződés mézesmadzagját Kate orra előtt, aki egyre többet és többet adott bele ebbe a kapcsolatba. Maga mögött hagyta karrierjét, hogy a férfi igényeinek megfeleljen, elköltözött a családjától, hogy közelebb lehessen hozzá. Számos áldozatot hozott, és fáradhatatlanul mindent megpróbált, hogy rávegye a férfit: vegye feleségül, és adja meg neki azt a családot, amire vágyott. Ám amikor az orvos közölte a 44 éves Kate-tel, hogy már túl késő, hogy gyermeket vállaljon, Jack hirtelen úgy döntött, családot akar. Hamarosan elhagyta Kate-et egy tíz évvel fiatalabb nőért, akit feleségül vett, és új aráját egy éven belül teherbe is ejtette.

Amikor Kate először értesült a történtekről, egy hétre ágynak esett. Ám ahogy telt az idő, keserűsége nem csillapodott. Úgy érezte, áldozatot csináltak belőle, bánkódott, és letargiába esett. Kihívást jelentett számára az a feladat, hogy megvizsgálja saját döntéseit, és felelősséget vállaljon azért, ami történt; számára egyértelmű volt, hogy Jack egy szörnyeteg. Ám amint hajlandó volt belegondolni abba, hogy mivel járult hozzá saját kínszenvedéséhez, elöntötte az új felismerés áradata. Először is beismerte, hogy az, ahogyan Jack elhagyta őt, tökéletes tükörképe volt annak, ahogyan ő maga elhagyta magát az egész kapcsolatban. Jack semmit nem adott fel Kate-ért, aki viszont számos áldozatot hozott érte. Mindent feladott – a jegyesét, a karrierjét, a családjával való közeli kapcsolatot és a barátait, sőt még azt az álmát is, hogy anya legyen. Visszatekintve Kate már látta, mennyi mindent odadobott azért, hogy bebizonyítsa saját értékét, és meggyőzze Jacket, hogy őt válassza. Minimalizálta saját érzéseit, szükségleteit és vágyait, megtartotta az olyan véleményét, amely Jackétől eltért, és kétségbeesetten próbált olyan nő lenni, amilyenre szerinte Jack vágyott. Ám végül maga Kate eltűnt; úgy eltűnt, hogy már nem létezett az a Kate, akit szeretni lehetett volna. Hogy feltépje a frissen szerzett sebet, az a pletyka járta, hogy Jack új választottjának színes élete és karrierje miatt Jack kénytelen volt átszervezni saját életét, hogy párkapcsolatuk működhessen. Jack láthatóan büszke volt feleségére, és mindent megtett, hogy bizonyítsa, mennyire szeretne megfelelni társa igényeinek. Kate megalázottan ismerte be, hogy nem Jacknek kellene helyrehoznia őt. Neki magának kell rendbe szednie saját magát, mert szembekerült a millió apró pillanattal, amelyek során átadta saját hatalmát azért, hogy abban a párkapcsolatban élhessen.

Mindennel, amit elvesztünk, valamit

nyerünk, és mindennel, amit

megszerzünk, valamit elveszítünk.

Ralph Waldo Emerson

Ez a beismerés megváltoztatta Kate életét. Eldöntötte, hogy helyrehozza az életét, és már nem lesz az az önmagát megtagadó nő, aki Jack mellett volt. Ahogy felismerte, lénye egy része még mindig azt gondolja, hogy Jack a neki való férfi, vállalta, hogy önmaga bölcsebb, érettebb, boldogabb és egészségesebb változatává lesz. Olyan nővé, akit nem érdekel egy olyan férfi, aki úgy bánik vele, ahogyan azt Jack tette. Bár magasra tette a lécet, Kate többé már nem volt túladakozó, és többé nem próbált meg mindenkinek a kedvére tenni, hogy emiatt szeressék. Arra összpontosított, hogy olyan nő legyen, aki ismeri saját akaratát, önazonosan él, és saját lehetőségeit valósítja meg, mielőtt mások támogatása miatt mártírként feladná saját magát. Azzal kezdte, hogy egészséges korlátokat állított családjával és barátaival szemben, és elkezdte megosztani érzéseit, szükségleteit, véleményét és vágyait azokkal, akik közel álltak hozzá, azzal az egészséges elvárással, hogy eléggé fontos legyen számukra ahhoz, hogy megfelelően reagáljanak rá.

Ma Kate boldog felesége egy jólelkű, sikeres és intelligens férfinak. Két ikerlány örökbefogadójaként Kate most mélységesen hálás azért, hogy Jack összetörte a szívét. Meg van győződve róla, hogy azért lehet ma boldog és kiegyensúlyozott, mert a szakítást egyfajta ébresztőként élte meg, és mert úgy indult meg saját érése és fejlődése felé, mintha az élete múlt volna rajta (egyébként az is múlt rajta). Beismeri, hogy azt a passzív, mások elismerését hajkurászó nőt, aki Jack mellett volt, már nem is ismeri. És lénye azon verziója amúgy sem lett volna megfelelő társ Jacknek. Kate úgy véli, Jack okosan választott, és ezzel mindkettejüknek jót tett.

Hozd helyre magad-gyakorlat

Hogy segíts magadnak túllépni az áldozati szerepen, megkérlek, hogy fogd a naplódat, és tűnődj el az alábbi kérdéseken:

1. Mit gyűlölsz, és miért?

Figyeld meg, milyen negatív érzéseid vannak még egykori társad iránt (és bárki iránt, aki érintett volt a szakításban), és írd le őket. Ne cenzúrázd, és ne próbáld lebeszélni magadat a szenvedésről, a kínról és a dühről. Írd le azt, ami a bensődben él. (Például: „Az a szemét tönkretette az életemet.” „Az a boszorkány tönkretette azt a képességemet, hogy valaha még bárkiben is bízzak.” „Az a tolvaj ellopta tőlem az utolsó éveimet, amikor még gyereket szülhettem volna.” „Gyűlölöm magamat amiatt, hogy tönkretettem a boldogságra való esélyemet.”)

2. Mi a felelősséged az egyes helyzetekben?

Most tégy egy lépést hátra, és nézd más szemszögből a dolgokat. Ismerd fel, hogy ha felelősséget vállalsz, az nem azt jelenti, hogy beismered, hogy valami a te hibád, mint ahogy az sem, ha elítéled a helytelen viselkedést; próbáld meglátni, hogy te mivel járultál hozzá ahhoz, hogy a dolgok úgy történtek, ahogy.

Kérdezd meg magadtól:

Milyen módokon engedtem át a hatalmat ennek az embernek?

Mikor hagytam figyelmen kívül, amit tudok, mikor nem figyeltem oda a saját érzéseimre, mikor nem mondtam igazat és/vagy tisztáztam a dolgokat?

Hogyan próbáltam elérni, hogy valaki szeressen, akarjon vagy igazoljon engem úgy, hogy nem csupán egy őszinte kapcsolatot akartam?

Miért nem tettem azt, amit tudtam, hogy tennem kellett volna, amivel elkerülhettem volna egy rossz tapasztalatot, és miért haboztam, hogy megtegyem?

Hogyan voltam önző, undok, sőt talán még erőszakos is, ami miatt egykori társam védekező és pusztító módon reagált?

3. Mibe került még, hogy így lemondtál az erődről?

Mutasd be az árat, amelyet azért fizettél, mert nem érvényesítetted a valós értékedet, erődet, intelligenciádat és jóságodat. (Például: „Azzal, hogy nem voltam hajlandó korlátokat felállítani az életemben, mindenkit arra ösztönöztem, hogy kihasználjon.”„Azzal, hogy nem ragaszkodtam az igazamhoz, és csendben maradtam, amikor meg kellett volna szólalnom, lábtörlő lettem a gyerekeim számára.” „Azzal, hogy olyan férfiaknak adtam oda magamat, akik nem értékeltek, megfosztottam magamat attól, hogy szeressenek.” „Azzal, hogy mindig olyan férfit kerestem, akiről azt gondoltam, hogy irányíthatom, újra és újra beteljesületlen maradt a szerelmem.”)

4. Mi szükséges ahhoz, hogy rávedd magadat a továbblépésre?

Döntsd el magadban, hogy növekedsz és fejlődsz, ezáltal képes leszel túllépni ezeken a destruktív és önlegyőző viselkedéseken. (Például: „Eldöntöm, hogy tisztelem a saját érzéseimet és szükségleteimet, éppen annyira, mint mások érzéseit és szükségleteit.” „Várok, amíg elég jól megismerek valakit ahhoz, hogy szexuálisan közel kerüljek hozzá.” „Mostantól kezdve kiállok saját magamért, és nem fogom némán tűrni, hogy kihasználjanak.” „Megígérem, hogy jobban hallgatok saját belső tudásomra, és lesz bátorságom saját megérzésem alapján cselekedni.”)

Az első, ami többünk számára egyértelmű lesz, amikor új kapcsolódási módszereket ismerünk meg, amelyek felszabadítanak minket régi mintáink alól, az, hogy nem tudjuk, így hogyan viselkedjünk másokkal szemben. Talán nem olyan családban nőttél fel, ahol a kapcsolódás egészséges módozatait láthattad volna, vagy elbátortalanítottak, így nem tanultad meg azon alapvető dolgokat, amelyek segítenek a korlátok felállításában, a konfliktusok megoldásában vagy abban, hogy miként jelezd szükségleteidet. Mostanáig talán erőtlennek érezted magad e korlátozásokkal szemben. Szerencsére mi, emberek állandóan fejlődünk, és születésünk óta megvan bennünk az a csodálatos képesség, hogy új dolgokat tanuljunk. Ezt észben tartva, kérlek, válaszolj az alábbi kérdésre:

5. Milyen új képességekre és ismeretekre van most szükséged, hogy következetesen ily módon élj?

Ahhoz, hogy megjavítsd magadat, új képességek és ismeretek kifejlesztésére és megszerzésére lesz szükséged. Nézzük, tudod-e, hogy pontosan melyek is ezek, és tanuld is meg őket. (Például: „Megtanulom, hogyan azonosítsam az érzéseimet és szükségleteimet ahhoz, hogy képes legyek másokkal megosztani.” „Megtanulom, hogyan kell vitatkozni, és hogyan kell kiállni azért, ami az enyém.” „Megtanulom, hogyan szabjak érvényes határokat, hogy biztosítsam, többé ne használjanak ki.” „Azon leszek, hogy jobban elviseljem, ha másoknak nem tetszik valami, hogy igazán önmagam maradhassak.”)

A gyakorlat ingyenesen letölthető hangváltozatát a

www.ConsciousUncoupling.com/StepTwoPractice

oldalon találod.

Ezen a ponton talán annyi mindenben látod magad hibásnak a párkapcsolatod megromlása miatt, hogy legszívesebben felemelnéd a telefont, írnál egy e-mailt vagy elautóznál egykori társad házához, hogy helyrehozd a dolgokat. Én nem akarom letörni a lelkesedésedet, ha úgy érzed, ezt kell tenned. Azonban ha kicsit még itt maradsz, a tudatos elválás kirakós játékában több olyan darab van még, amelyet szeretnék megmutatni, mielőtt újra összejönnél volt társaddal. Hacsak nem együtt végzitek ezt a programot, javaslom, várj a negyedik lépés végéig, mielőtt nekidurálnád magad, hogy helyrehozd a dolgokat, főleg ha egy kicsit még mindig szerelmes vagy. Azt a késztetést, hogy helyrehozd a dolgokat, gyakran kíséri a titkos vágy, hogy kibékülj; és azt reméled, hogy ha felelősséget vállalsz a történtekért, társad meggondolja magát, és visszatér hozzád. Mindez érthető. Ám ez a dolgot olyasmivel szennyezi be, mintha titkon a másik személyt arra kényszerítenéd, hogy valamit adjon neked cserébe. Ideális esetben a helyrehozás egyértelmű felajánlás arra, hogy megjavítsd azt, ami rossz, csökkentsd a szenvedést, elindítsd a gyógyulást, vagy áldásodat add a szeretett személy távozására. Ellenőrizd magad, hogy ismerd pontos indítékaidat, mielőtt túlságosan gyorsan akcióba lendülnél.

A tudatos elválás nem mindig jelent ízléses és rendes elválást. Néha azt jelenti, hogy fel kell ébredned megszokott, öntudatlan viselkedésedből, meg kell értened ennek önmagadra és másokra gyakorolt káros hatását. Azt a kellemetlen élményt, hogy tisztán látod magad, használd fel arra, hogy változtatásra inspiráljon a jövőben.

Amikor Lily, a harmincas éveiben járó belsőépítész nézőpontot váltott, többé nem hibáztatott másokat, és megértette, saját maga az oka borzasztó szakításának, elöntötte a megbánás, hogy milyen csúnyán viselkedett egykori barátjával, a 43 éves Jasonnel, aki egy helyi bank igazgatója volt. Párkapcsolatuk első hat hónapjában a dolgok jól mentek, mivel Jason, a halk szavú, komoly férfi rendszeresen randevúra hívta Lilyt, és láthatóan komolyan érdeklődött iránta. Néha azonban Lily 3-4 napig nem hallott Jason felől. Amikor megkérdezte tőle, miért, szavait inkább vádnak, mint érdeklődésnek lehetett értelmezni. Jason megpróbálta megnyugtatni Lilyt, hogy az évnek ezen időszakában általában többet kell dolgoznia, és azzal biztatta, hogy egy-két hónap múlva a dolgok visszatérnek a normális kerékvágásba. Ám Lilyt elfogta az idegesség. Elkezdte kényszeríteni Jasont, hogy több figyelmet fordítson rá, és szexualitását használta fel arra, hogy rávegye a férfit: ismerje el értékét. Gyakran felhívta, és szexi üzeneteket hagyott neki, abban a reményben, hogy a férfi azonnal visszahívja. Amikor Jason nem hívta rögtön, Lily sértettnek és elutasítottnak érezte magát. Szeretkezés közben megkérdezte a férfit, hogy ez-e a legjobb szex, amit valaha átélt. Ám Jason számára ez kényelmetlen volt, és képtelen volt válaszolni. Amikor Lily nem kapta meg azt a megerősítést, amire vágyott, kritizálni kezdte a férfit, és azzal vádolta, hogy nemtörődöm, csaló és önző. A dolgok gyorsan romlani kezdtek. Amikor Jason szakított vele, minden érintkezést megszüntetett Lilyvel, bántalmazónak nevezte, és megtiltotta neki, hogy megpróbáljon kapcsolatba lépni vele.

A szerelem feltétel nélküli.

A párkapcsolat nem az.

Grant Gudmundson

Ahogy a szakítás után teltek a hetek, és a telefon nem akart megszólalni, Lilynek volt ideje elgondolkozni saját viselkedésén. Zavarban volt, mikor rájött, milyen éretlenül, manipulatívan és destruktívan viselkedett; ennek oka pedig az alkoholista apja általi, nagyon-nagyon régi, be nem gyógyult elutasítás volt, amelynek semmi köze nem volt Jasonhöz. Szeretett volna bocsánatot kérni a férfitól, ám Jason hallani sem akart róla, és nem volt hajlandó semmilyen módon kommunikálni vele. Miután Lily rájött, hogy megbántotta a férfit, ám képtelen közvetlenül helyrehozni a dolgokat, megfogadta, hogy soha többé nem fog egyetlen férfival sem így viselkedni. Ezzel az elhatározással eldöntötte, hogy fejlődni fog, és előre megfizeti a megtanult leckék árát – így hozza helyre a dolgokat.

Nem mindent lehet visszaszívni. A következőt egy barátom osztotta meg a Facebookon:

– Fogj egy tányért, és vágd földhöz!

– Rendben, megvan.

– Eltört?

– Igen.

– Most mondd, hogy bocsánat!

– Bocsánat.

– A tányér megint olyan, mint volt?

– Nem.

– Érted?

Nem mindig tudjuk helyrehozni az általunk okozott kárt, és helyes, ha emiatt rossz érzéseink vannak. A normális viselkedés szabályai egyértelműek, és amikor megszegjük őket, nem baj, ha egy kicsit felfordul tőle a gyomrunk. Ez azt jelenti, hogy nem vagyunk szociopaták. Az évek során megtanultam, hogy az a legjobb, ha átéljük a bűntudatot, miközben mélységesen tiszteljük mindazt, ami arra indít minket, hogy érettebbek, motiváltabbak, és igen, még erkölcsösebbek legyünk. Ilyenek az élet könyörtelen leckéi; a milliónyi hiba és szerencsétlenség folyamatos lehetőséget kínál arra, hogy érettebbek, belátóbbak legyünk.

A tragédia ellenszere a tanulás.

Isabelle Gillies

Türelmetlen vágyunk, hogy megszabaduljunk a bánat zűrös, zavaros fázisaitól – a haragtól, szomorúságtól, depressziótól és megbánástól – talán arra ösztökél minket, hogy kapkodjunk, és mielőbb igyekezzünk megbocsátani. Ám dr. Frederic Luskin, a Stanford Egyetem professzora, aki a világ egyik legjobb szakértője a megbocsátás területén,{74} azt mondja, hogy a megbocsátás az út legvége, nem pedig a kezdete. Szerinte a megbocsátás „szenvedésünk utolsó állomása”, miután több körön át megküzdöttünk azzal a fájdalommal, amelyet másoknak és magunknak okoztunk ostoba, rövidlátó és/vagy éretlen döntéseinkkel. Miután megéreztük a megbánást, és megértettük, mi zavarodottságunk ára, csak utána kapjuk meg a lehetőséget, hogy megváltsuk magunkat azzal, hogy megfogadjuk: ezután mindent máshogy csinálunk. Csak akkor lelhetünk megnyugvásra azáltal, hogy elengedjük a dolgot, ha a szenvedés elérte célját: arra kényszerített minket, hogy helyrehozzunk, megbánjunk, érjünk és változzunk.

A nagy osztrák pszichiáter,{75} Viktor Frankl, aki maga is jól ismeri a szenvedést, mivel a második világháborúban túlélte a koncentrációs tábort, egyszer azt mondta: „Valamilyen szinten a szenvedés megszűnik szenvedéssé lenni abban a pillanatban, amint értelmet nyer.” Azáltal, hogy dolgozni kezdünk a szakításunkon, és lehámozzuk róla a többévnyi egészségtelen megszokást és a kapcsolódás éretlen, önpusztító módozatait, gyötrelmünket átalakíthatjuk valami mély jelentőségű dologgá, amely azt ígéri, hogy az elkövetkező évekre megáld minket és azokat, akiket szeretünk.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Mit tudok változtatni magamon, ami azt ígéri, hogy célt és értelmet ad elkövetett hibáimnak, emellett segít visszaszerezni az erőmet?

Gyakorlat

Tippek az önmagadról

való gondoskodásra

(Naponta legalább kettőt végezz el!)

1. Gondosan gyűjts össze mindent, ami a párkapcsolatodra emlékeztet az otthonodban: fényképeket, ajándékokat, szerelmes leveleket, és tárold őket valami biztonságos, félreeső helyen, távol a hálószobádtól.

2. A nap folyamán többször végy nagy levegőt, lassan szívd be és fújd ki, mintha a levegőt egészen a csípődig be tudnád szívni.

3. Keress egy bizalmast, aki támogat ebben a nehéz időszakban; legyen az akár egy bölcs és gondoskodó barát, egy fizetett tréner vagy terapeuta, vagy mindkettő. Fontos, hogy megbízz benne, és tiszteld őt; nyugodtan mondd el neki az igazságot anélkül, hogy alakoskodnod kellene, vagy attól félnél, hogy kritizál vagy igazságtalanul elítél. Engedd, hogy olyasvalaki tanúskodjon melletted és támogasson, aki vigyáz rád, és gondoskodik rólad.

4. Nézz bele a tükörbe, nézz mélyen saját szemedbe, és mondd el magadnak, hogy milyen módokon tudsz előrelépni, javítani a viselkedéseden; hogyan tudod jobban szeretni magadat, tisztelni magadat, és méltósággal fordulni önmagad felé.

5. Ülj ki a szabadba, és fordítsd arcod az ég felé, hogy magadba szívd a nap melegét, és emlékezz arra, hogy az élet mennyire szeret téged.

6. Gyakorold azt, amit a buddhisták „éberségnek” neveznek: fordítsd teljes figyelmedet arra, ami a nap folyamán történik veled. Légy mélyen jelen hétköznapjaidban, légy öntudatos, és figyeld meg saját érzéseidet és érzékeléseidet. Amint örömmel tapasztalod meg saját érzéseidet, szükségleteidet és vágyaidat, képes leszel nagy gyengédséggel és szeretettel végigmenni ezen az úton.

Megjegyzés pároknak, akik együtt végzik a programot:

A tudatos elválás második lépésében javaslom, hogy folytassátok továbbra is a távolságtartóbb kommunikációt, és adjatok egymásnak elég teret az elmélkedésre azon kívül, hogy azt akarjátok, hogy nektek legyen igazatok, vagy menteni akarjátok a látszatot. Ha titokban reménykedtek a kibékülésben, ügyeljetek rá, hogy az általatok kínált helyrehozatal őszintén motivált legyen. Azt ajánld fel, hogy helyrehozod, ami rossz, ne rejtett módon próbáld meg megújítani a párkapcsolatot. Ne erőszakold ki partneredből, hogy kárpótoljon, ne mondd azt neki, hogy esetleg ő a felelős azért, ami köztetek történt. Tiszteljétek egymás azon jogát, hogy ki-ki saját ritmusában végezze el a programot, és adjatok egymásnak lehetőséget úgy végezni a munkát, hogy ne kelljen még azelőtt helyrehoznotok bármit, hogy arra készen állnátok.

3. lépés

Szakíts a mintával,

gyógyítsd be a szíved

Ha nem szeretsz lábtörlő lenni,

kelj fel a földről.

Alanon

A tudatos elválás harmadik lépésében elkezded azonosítani forrás-töréstörténetedet, és megérted, hogy mi volt a szerelmi csalódásokat okozó alapminta rejtett oka. Felébredsz abból a transzból, amelynek során a fájdalmas szerelmi minták újra és újra megtörténtek veled, és kezded megérteni, hogy mi az, ami általad történik meg. Ezáltal hozzáférhetsz ahhoz az erőhöz, amely segít túllépni ezeken a mintákon.

Előtted áll a lehetőség, hogy megszabadulj a régi szívfájdalmak megszokott történetétől, és elég erős leszel ahhoz, hogy a jövőben örömtelibb és kielégítőbb kapcsolatokra tégy szert.

Ebben a fejezetben:

– Meghatározod azokat az alapvető hiedelmeket, amelyek megnehezítik szerelmi életedet, és felébreszted magadban azt az erőt, amely által megalkotod új, boldog, egészséges szerelmi narratívádat.

– Felfedezed, hogy pontosan mi is irányította tudat alatt saját elgyengítő szerelmi mintáidat, emellett megtudod azt is, hogy miként tudsz túllépni rajtuk.

– Visszaszerzed pozitív önértékelésedet, így biztonságban leszel, szeretnek majd, értékelnek és megbecsülnek.

– Szert teszel azon új tudásra és ismeretekre, amelyek biztosítják számodra a jövőbeli sikeres párkapcsolatokat.

Jelenlegi küldetésed az, hogy megtanuld szeretni magadat, még akkor is, ha az, akit szeretsz, képtelen úgy szeretni, ahogy arra szükséged lenne. Bíznod kell saját értékedben és saját fontosságodban, hogy érsz annyit, hogy szeressenek, történjen bármi is. Egy szakításban nem a hegymagas bánat a legrosszabb, amely egy dédelgetett kapcsolat elvesztésével jár, hanem a puszta sérelem,{76} amely legbensőbb énünket éri. Ahogyan megtörténik a rettegett váltás, a kívántból nemkívánatos, a szeretettből gyűlölt, a különlegesből átlagos lesz, és semmiképpen nem különleges. Az identitásbeli váltást könnyen magadévá teheted annak bizonyítékaként, hogy az önmagaddal és az életeddel kapcsolatos legnagyobb félelmeid beigazolódtak. Hogy soha nem fognak szeretni, mindig is egyedül leszel, vagy az igaz szerelem csak másoknak való, neked nem. Különösen akkor, amikor az a személy, aki a legjobban ismer a világon, most olyan kedvezőtlen hiedelmeket igazol, amelyekkel éveken át küzdöttél.

Ami a hernyónak a világ vége,

az a pillangónak az élet kezdete.

Ismeretlen szerző

Igazságtalannak tűnik, hogy mindazok után, amit megtettél, hogy végre kinőj fiatalságod csalódásaiból, megint ugyanabban a helyzetben találod magad. Egyedül vagy, nem kapsz elég támogatást, elértéktelenedtél, nem szeretnek, bántalmaztak vagy elhagytak, mégpedig úgy tűnik, hogy már n + 1-edik alkalommal. Olyan ez, mint a zombifilmekben, ahol a múlt kísértetei nem akarnak meghalni, és állandóan visszajönnek, hogy kínozzanak és gyötörjenek. Mindez elég ahhoz, hogy az ember önmegtartóztatást fogadjon. Vagy ami még jobb: mi lenne, ha végre megfogadnád, hogy kinövöd régi, fájdalmas szerelmi mintáidat?

Lehet, hogy elbátortalanodsz, és belenyugszol abba, ami a régi, gyermekkori sebek megismétlésének tűnhet; olyan, mintha el lennél átkozva, amikor arra kerül a sor, hogy megtaláld az igaz szerelmet. Nem számít, ha úgy érzed, hogy pillanatnyilag számos rajtad kívül álló dolognak vagy kiszolgáltatva. Minél előbb kezded el tisztán látni, hogy az életed általad történik, nem pedig veled, annál hamarabb sikerül elhagynod a szerelem elbátortalanító mintáit, és leszel képes boldogabb, egészségesebb szerelmi tapasztalatokat szerezni a jövőben.

Úgyhogy kanyarítsd magadra a piros köpenyt, húzd fel a fekete csizmát és harisnyát, és kövess! Elindulunk a felszabadulás útján!

Saját eredeti töréstörténeted felfedezése

Ez már előfordult korábban is, nem? Más arcokkal, más nevekkel és más körülmények között, mégis hasonlóan fájdalmas érzések térnek vissza, hogy a sarkadba harapjanak. Ismét úgy érzed, hogy elhagytak, csalódtál, rosszul bántak veled, vagy nem szerettek. Freud úgy nevezte azt a tendenciát, miszerint megismételjük gyermekkorunk legmélyebb sérüléseit: „ismétlődő erőszak”. És a közvélekedés szerint ez akkor fordul elő, amikor öntudatlanul is újra és újra eljátsszuk a legrosszabb forgatókönyvet, miközben megpróbáljuk begyógyítani múltbeli sebeinket. Sajnálatos módon mindketten tudjuk, hogy ez általában nem szokott túl jól elsülni.

Ebben az életben a legtöbb árnyékot az adja,

ha saját napfényünk közepén állunk.

Ralph Waldo Emerson

Egyik páciensem, egy nő pokolinak írta le saját gyermekkorát; domináns apja kiszámíthatatlan dühkitöréseivel terrorizálta őt és az édesanyját. Emiatt gyakran órákra bebújt az ágya alá. Azután keresett fel, hogy összejött egy egykori elítélttel, aki mindenhová fegyverrel járt, és ettől a nő kezdetben biztonságban érezte magát, mivel úgy gondolta, megvédi őt a világban kószáló veszélyes emberektől. Biztosíthatlak, hogy mindebből nem lett „gyógyító élmény”.

Mi, emberek örökké optimisták vagyunk, amikor arról van szó, hogy elhiggyük, most majd szeretnek, dédelgetnek és megvédenek minket, ahogyan arra mindig is vágytunk. Hajlamunk, hogy megismételjük a múltbeli csalódásokat, nagyrészt azoknak a hiedelmeknek a függvénye,{77} amelyek nagyon-nagyon régen alakultak ki. Én ezeket a hiedelmeket nevezem eredeti töréstörténetnek. Az a jelentés, amit a szíveden esett eredeti sérülésből alkottál meg: az lett a titkos narratíva, ami rólad és a lehetőségeidről szól a boldog, egészséges szerelem terén. Páciensem esetében az ő eredeti története a következő volt: Nem vagyok biztonságban, a férfiak el akarnak kapni, a szerelem pedig veszélyes. Ezen hiedelmek szemüvegén keresztül a hölgy öntudatlanul úgy válaszolt az élet bizonytalanságaira, hogy önkéntelenül is újraalkotta ezt a narratívát – olyan férfit szerzett magának, akinek fegyvere volt, és nem félt használni. Ki más védhette volna meg őt egy olyan világban, amely tele van potenciálisan ragadozó férfiakkal? Bár ez extrémnek hangozhat, olyasminek, amit egyetlen okos nő sem tenne, hozzáteszem, hogy ez a nő egy rendkívül művelt egyetemi tanár volt. Mindannyiunkra ráfér saját alapvető hiedelmeink javítása; még a legbölcsebbek, a legtanultabbak is hatalmas vakfoltokkal dolgozhatnak.

Anaïs Nin, az írónő egyszer azt mondta: „Nem olyannak látjuk az életet, amilyen, hanem amilyenek mi magunk vagyunk.”{78} Bár a hiedelmek világképe nagyon régen alakult ki, úgy válaszolunk arra, ami az életünkben történik, hogy végül érvényesítjük ezen ősi, aszimmetrikus nézőpontokat. A döntéshozatal és a cselekvés is nagyjából ugyanezt hozza ki belőlünk; mintha valami torz belső iránytű vezérelne minket haza ugyanabba a borzalomba, amelyben valaha felnőttünk. Mindez tudat alatt történik, és egyszerűen úgy tűnik számunkra, hogy ez a sorsunk, hogy mindig ugyanoda lyukadunk ki: megint egy bántalmazó kapcsolat, megint egy széptevő férfi vagy megint egy kritikus, piszkálódó feleség. Úgy tűnik, mintha a menny és a föld összefogna ellenünk, hogy soha ne találjuk meg az igazi boldogságot a szerelemben, mivel nem vagyunk képesek meglátni azt, hogy tulajdonképpen mi vagyunk saját szerencsénk kovácsai.

Páciensem, Sarah két öt éven aluli gyermek boldog édesanyja volt, háztartásbeli. Egy egyedülálló, nagy befolyással bíró, felső vezető édesanya mellett nőtt fel. Egyetlen gyermek volt, és dadák nevelték. Emlékszik, hogy gyerekkora nagy részében elszigeteltnek és magányosnak érezte magát. Saját kis világában a kapcsolatok ingatagok és törékenyek voltak. Mindenféle konfliktus veszélyesnek tűnt, mert amikor egy dada nem értett egyet az édesanyjával, gyakran másnap már el is tűnt. Sarah szíve szép lassan darabokra tört, ahogyan az évek során megalkotta ezt a szilárd eredeti töréstörténetet: Egyedül vagyok. A többiek mindig elmennek. Soha nem kaphatom meg másoktól azt, amire szükségem van.

A psziché élete… örök

visszatérés, olyan folyó,

amely forrását keresi…

ezáltal körkörös mozgást

hoz létre, amely visszahozza

azt, ami egykor volt.

Carl Jung

A gimnáziumban Sarah megismerkedett Andrew-val, és azonnal vonzani kezdte a fiú kedves és nyitott személyisége. Emlékszik rá, hogy a legelső randevún eldöntötte, egy nap feleségül megy hozzá. Hogy megvalósítsa ezt a célt, elhatározta, mindaz lesz, amiről azt gondolta, hogy Andrew egy feleségben látni akar. Mindent helyeselt, amit Andrew mondott. Hagyta, hogy minden döntést Andrew hozzon meg. Nevetett Andrew összes viccén, és mindent megtanult azokról a dolgokról, amelyek a férfit érdekelték. És mindenekfelett kerülte a konfliktust; biztos volt abban, hogy egy nézeteltérés a vég kezdete lenne. Andrew azt gondolta, hogy megtalálta a tökéletes nőt. Két évvel házasságkötésük után vettek egy gyönyörű kis házat Andrew szülővárosában, és családot alapítottak.

Sarah nagyon szeretett volna kedves, egyetértő és kellemes társ lenni, és eldöntötte, hogy megteremti azt a boldog otthont, mely számára gyermekként nem adatott meg. Ám ahogy teltek az évek, egyre depressziósabb lett. Érzelmei összezavarták, mivel úgy tűnt számára, hogy idilli az élete. Ám ahogy Andrew egyre többet dolgozott, és Sarah minden este egyedül maradt, miután a gyerekek lefeküdtek, elkezdett borozgatni, hogy tompítsa bánatát. Ahogyan annak idején kisgyermekként várta, hogy az anyja nap mint nap hazaérkezzen a munkából, most úgy várta a férjét. És ahogy az anyja fáradtan és a kis családon kívüli élet okozta gondokkal telve érkezett haza, úgy tért haza Andrew is – figyelmét elvonta egy olyan világ, amelyben Sarah-nak nem volt része. A házasság sodródott, élettelenül és laposan, ők ketten pedig figyelmen kívül hagyták az egyre szélesedő szakadékot, és az ürességet csevegéssel töltötték ki, amelynek középpontja két gyermekük volt. Lehet, hogy ez éveken át így folytatódott volna, ha Andrew nem szeret bele egy kolléganőjébe. A férfi röviden közölte döntését, majd távozott, mivel nem volt szokásuk, hogy őszintén megbeszéljék a legfontosabb dolgokat.

Az összetört Sarah felkeresett, hogy segítsek kideríteni, mi történt. Elkezdtük összerakosgatni viselkedésének apró és mindenütt tetten érhető darabkáit, melyekkel a házasságban működött, és amelyek titkon újraalkották gyermekkora legrosszabb részét. Sarah beismerte, nem volt hajlandó megkockáztatni, hogy felzaklassa Andrew-t, és emiatt úgy kerülte a konfliktusokat, akár a pestist. Megdöbbentette, amikor rájött, hogy ezzel megkadályozta, hogy párkapcsolatuk keresztülmenjen a valós házasság normális fázisain. Amikor megosztottam vele azokat az eredményeket, amelyekre dr. John és dr. Julie Gottman{79} a Párkapcsolati Kutatóintézetben vizsgálataik során jutottak, melyek szerint a hosszú távú házasságot a konfliktusok és a különbségek elsimítása alapozza meg, Sarah levegő után kapkodott. Mivel ő a gondosan megalkotott, ideálizált feleség képét akarta mutatni a házasságban, aki soha nem száll vitába semmivel, amit a férje mond vagy tesz, nem adta meg az esélyt, hogy kettejük között a legkisebb érzelmi intimitás is létrejöhessen. Sarah-t az is megrémítette, hogy saját érzelmeinek és szükségleteinek elnyomásával ő maga tulajdonképpen érzelmileg elhanyagolt állapotba került és magányos volt, ugyanúgy, ahogyan gyermekkorában. Ugyanúgy nem törődött magával, mint ahogy gyermekként vele sem törődtek. Sarah attól is zavarba jött, hogy rádöbbent, ő is magára hagyta Andrew-t a párkapcsolatban, igazi társ nélkül, akivel végigélhetné az életet. Sokkolta a felismerés, miközben ott ült velem szemben a rendelőmben; arca eltorzult a kéretlen igazságtól, hogy Andrew mennyire vágyhatott egy társra, ha egy olyan nőért hagyta el, akivel együtt dolgozott a munkahelyén.

A traumának megvan az

a jellegzetessége, hogy egyetlen

éles szúrással átküld … az elme

mindent elviselő fázisába …

ez a pillanat korszak lesz, az

esemény pedig hagyomány.”

Kai Erickson

Talán eltűnődhetsz, miért kértem Sarah-t, hogy vállaljon felelősséget Andrew megkérdőjelezhető viselkedéséért. Ez nem az áldozat hibáztatása? Ám én nem arra kértem meg, hogy Andrew fájdalmat okozó döntéseinek felelősségét vegye magára. Arra kértem, hogy saját magát tekintse az életén végighúzódó magány és elidegenedés forrásának, hogy aztán végre elkezdhesse maga mögött hagyni őket. Segítettem neki, hogy meglássa azt a sokféle és indirekt módot, amellyel saját magát és Andrew-t is arra kárhoztatta, hogy újra és újra lejátsszák a legrosszabb forgatókönyvet, hogy ezáltal biztosítsam: ez a sokkoló elhagyás lesz az utolsó, amit öntudatlanul utoljára létrehoz. Ez döbbenetes és kijózanító felismerés volt.

Bár eredetileg Sarah számára fájdalmas volt saját bajának forrásaként önmagát látni, miután rájött, hogy pontosan miként ismételte meg saját múltjának fájdalmát, csodálatos felismerésben volt része: az életét átszövő elszigeteltség nem a rettegett sors, amelyre kárhoztatták, csupán egy elképzelt történet, melyet zavart és megbántott gyermekként kitalált. Kislányként nem érthette meg, hogy az anyjának elkerülő kötődési stílusa volt, és nem kapcsolódott megfelelően a lányához. Az egyetlen magyarázat, amit Sarah kis szívének nagy fájdalmából ki tudott hámozni, az volt, hogy mindenki, aki szereti őt, végül elhagyja. Isten alkotta a hegyeket, Isten alkotta a napot, és Isten arra teremtette a kicsi Sarah-t, hogy egyedül éljen ebben a magányos világban.

Gyakran mondják, hogy

az élet korai szakaszában átélt

traumatikus élmény egy életre

megjelöli az embert, kiemeli

a sorból, és azt mondja neki:

Maradj itt. Ne mozdulj.

Jeffrey Eugenides

Az átmenet abból, hogy úgy ragaszkodjon hiedelmeihez, mintha azok a saját életét igazoló borzalmas igazságot tartalmaznák, abba, hogy felismerje, hogy ezeket egy szomorú és magányos kislány találta ki, mindent megváltoztatott Sarah számára. Végre felfogta, hogy ő maga nem sérült ember, hanem egyszerűen csak szokásává vált, hogy rutinosan úgy kapcsolódik másokhoz, hogy önkéntelenül is újraalkotja múltjának feloldatlan traumáit. Amint felismerte, hogy ezt a rémálmot ő maga hozta létre, Sarah azt is belátta, megvan benne az erő, hogy felébredjen belőle.

Bátorításomra Sarah elkezdte megkérdőjelezni gyermekkori történetének érvényességét, és volt annyi bátorsága, hogy egy igazabb narratívát hozzon létre. Könnyek folytak az arcán, miközben kijelentette: „Nem arra születtem, hogy egyedül legyek! Valódi képességem van arra, hogy szeressek és szeressenek. És megvan bennem az erő, hogy megtanuljam, hogyan legyenek boldog, egészséges kapcsolataim olyan emberekkel, akik szeretnek engem, és akik úgy szeretnek viszont, ahogyan nekem arra szükségem van!”

Így kezdődött el az a rendkívüli, átformáló utazás, amellyel Sarah túllépett saját eredeti töréstörténetén.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Milyen módokon okozott csalódást egykori társam, amelyekhez hasonló csalódásokat én magam is elszenvedtem fiatalkoromban? (Például: „Ugyanúgy elhagyta a családunkat, ahogy az apám elhagyott minket ötéves koromban.”)

Milyen módokon okozhattam csalódást egykori társamnak, amelyekhez hasonló csalódásokat én magam is elszenvedtem fiatalkoromban? (Például: „Rendkívül kritikus voltam, ahogyan az anyám is túl kritikus volt velem.”)

Feladat:

Azonosítsd saját eredeti töréstörténetedet!

Ha meg akarsz szabadulni a fájdalmas szerelmi mintáktól, akkor először is tisztán kell látnod saját eredeti töréstörténetedet. Amint tudatosítod magadban a rejtett hiedelmeket, amelyek arra sarkallnak, hogy megismételd a szomorú szerelmi történetedet, szabad leszel, és végre egészségesebb, boldogabb dinamikával léphetsz tovább.

A következő feladat támogat abban, hogy azonosítsd saját forrás-töréstörténetedet: segít megnevezni azon hiedelmeket, amelyeket gyermekkorodban alkottál meg önmagaddal és a boldog, egészséges szerelemmel kapcsolatos lehetőségeiddel szemben. A feladatot kollégámmal, Claire Zammittel közösen fejlesztettük ki.{80}

1. Csendesedj el!

Keress egy nyugodt helyet, ahol zavartalanul leülhetsz pár percre. Hunyd le a szemed, végy mély lélegzetet, mintha egészen a csípődig eljutna a levegő, és a lehető legjobban lazítsd el a tested.

2. Tudatosítsd magadban a szakításoddal kapcsolatos érzéseket!

Tudatosítsd az összes érzést, amelyet a szakítással kapcsolatban elfojtasz. Vedd észre, hogy ezek az érzések benned vannak. Pl.: „Olyan érzés, mint a gyomorégés.” „Mintha nehéz lenne a szívem.” „Mintha valaki hátba szúrt volna.” „Gombóc van a torkomban, amitől nehezen tudok nyelni.”

3. Fogadd el érzéseidet!

Lélegezz mélyeket, és figyeld meg, hogy lényed melyik része az, amely mély részvéttel fogadja ezeket az érzéseket. Terjeszd ki a szeretetet lényed ezen részére, amely megtapasztalja ezeket a fájdalmas érzéseket, és mindegyiket kedvességgel és gondoskodással fogadd be. Ismételd meg az első lépés gyakorlatát, kérdezd meg magadtól, mit érzel, és gyengéden merengj el minden egyes érzésen. Vedd észre, hogy ezáltal megerősödik azon képességed, hogy hátralépj, és szeretettel szemléld érzéseidet.

4. Fedezd fel, hogy mi lehet szakításod értelme!

Engedd el azt, hogy bármit megpróbálsz fejből kitalálni, és tudatosságoddal szorítkozz csak a testedre. Légy tudatában az összes sötét és bonyolult érzésed központjának. Engedd, hogy ez a központ beszéljen helyetted (ne pedig az elméd), és kérlek, adj választ az alábbi kérdésekre:

Mit mond el rólam ez a szakítás?

(Például: „Nem szeretnek.” „Nem kívánnak.” „Egyedül vagyok.” „Eldobható vagyok.”„Nem vagyok elég jó.” „Alacsonyabb rendű vagyok.” „Kudarc vagyok.”)

Mit mond el ez a szakítás a kapcsolatomról a férfiakkal/nőkkel (azzal a nemmel, amelyikhez vonzódom)?

(Például: „A férfiak mindig más nőt választanak, nem engem.” „A nők nem kedvelnek.” „Senkit nem érdekelnek az igazi érzéseim és szükségleteim.” „Az emberek csak azért szeretnek, amit megteszek értük.” „A férfiaknak csak egyvalamire kellek.”)

Mit mond el ez a szakítás a szerelmi boldogságom reményéről?

(Például: „Az élet nem támogat annyira, hogy szerelmet kapjak.” „Soha nem kaphatom meg, amit akarok.”„A szerelmi életem el van átkozva.” „Veszélyes bárkit is túlságosan közel engednem magamhoz.”)

5. Azonosítsd az eredeti töréstörténetedet!

Kérlek, vond össze ezeket a hiedelmeket, hogy meg tudd nevezni az eredeti töréstörténetedet.

(Például: „Nem vagyok elég. A férfiak más nőket jobban szeretnek, mint engem. Soha nem kapok elég szerelmet.”

„Nem vagyok értékes. A nők csak arra használnak, amire akarnak, majd megszabadulnak tőlem. Mindig nagyon keményen dolgozom azon, hogy bebizonyítsam, mennyit érek.”

„Értéktelen vagyok. A férfiak elhagynak, ha nem próbálok meg állandóan a kedvükben járni. Az életem üres, és nincs benne szerelem.”)

6. Hány éves lényed ezen része? / Milyen nagy a középpontjában tartogatott energia?

Derítsd ki, vajon azonosíthatod-e lényed ezen részének életkorát, amely megragadt ebben a történetben. Ez a válasz nem fejezhető ki szavakkal, inkább egy érzés a testedben – hány éves voltál, amikor először átélted a dolgokat ebből a szemszögből.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Hány éves lényem azon része, amely beleragadt ebbe a történetbe?

(Például: „Csecsemő vagyok.” „Olyan öt-hat éves vagyok.” „Tizenkét éves vagyok.”)

Azt is figyeld meg, hogy mekkora a középpontban tartogatott energia.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Mekkora az itt tartogatott energia?

(Például: „Hatalmas, egy egész városnegyedet elfoglal.” „Nagyjából tizenöt centire kiér a testemből.” „Erős, fekete csomó, ami körbeöleli az egész szívemet.”)

7. Nyisd ki szemed, és rázd meg magad!

Hogy visszatérj erős, felnőtt énedhez, nyisd ki a szemed, és rázd meg a testedet.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Mi a legjobb a jelenlegi életkoromban, ellentétben azzal, amikor … éves voltam (annyi idős, amennyi a lényem azon része, mely beleragadt a történetbe)?

(Például: „Sokkal több választási lehetőségem van most, mint akkor volt.” „Egészséges korlátokat hozhatok létre, hogy megvédjem magam.” „Sokkal több forrásom van, mint akkoriban, és megkaphatom a szükséges segítséget.”)

A gyakorlat ingyenesen letölthető hangváltozatát a

www.ConsciousUncoupling.com/StepThreePractice

oldalon találod.

Eredeti töréstörténeted megörökítése

Amikor Emily, a 26 éves joghallgató megismerte Ricket, egy rockzenekar énekesét, azonnal fülig beleszeretett. Rick viszonozta az érzelmeit, és elkezdtek sűrűn találkozgatni; egyik randevú izgalmasabb volt, mint a másik. Ám nagyjából négy hét után Rick hívásai elmaradoztak. Bár korábban mindennap bejelentkezett egy-egy üzenetben, egyszer csak Emily nem hallott felőle egy napig, két napig, három napig, majd négy napig. Emily az ötödik napra már magánkívül volt. Mivel édesapja ötéves korában elhagyta a családjukat, a lányon úrrá lettek az elhagyással kapcsolatos félelmei. Hogy megtörje a feszültséget, küldött egy olyan üzenetet Ricknek, amely szerinte zseniális megelőző csapás volt az elutasítás ellen. Emily közölte Rickkel, hogy megismerkedett valakivel, és többé már nem érdekli a kapcsolat. Csak amikor három évvel később összefutottak egy klubban, akkor derült ki, hogy mi is történt. Rick nem azért tűnt el, mert Emily már nem érdekelte. Azért tartott egy kis szünetet, mert meg akarta fontolni, hogy mélyebben belemerüljön-e az Emilyvel való kapcsolatba, és lezár pár olyan laza kapcsolatot, amelyeket korábban elkezdett; szerette volna megkérni a lányt, hogy csak egymással járjanak. Amikor Emily ezt megtudta, megdöbbent. Legbelső hiedelme szerint a férfiak mindig elmennek, ezért biztos volt abban, hogy Rick hallgatása azt jelzi, ki akar hátrálni a kapcsolatból. Emily szomorúan döbbent rá, hogy magát okolhatja, mert ismét egyedül maradt, hisz ő hagyta ott a férfit.

Nem az zavar meg minket,

ami velünk történt, hanem

a történtekkel kapcsolatos

gondolataink.

Epicteus

Párkapcsolati mintáink nem csak úgy megtörténnek velünk. Saját feltételezéseink szemüvegén át látjuk őket, ami kihat arra, hogy miként reagálunk ezekben a helyzetekben. Ahhoz, hogy túllépj fájdalmas szerelmi mintáidon, kérlek, vedd számba, miképpen viselkedtél öntudatlanul is úgy a párkapcsolataidban, hogy amiatt szó szerint újra megtörtént az eredeti töréstörténet.

Először is gondolkodj el az alábbi kérdéseken:

1. Milyen módon viszonyultál magadhoz, ami megerősítette az eredeti töréstörténetedet?

Mivel a másokkal való kapcsolataid soha nem lehetnek jobbak, mint a saját magaddal való kapcsolatod, kérlek, azonosítsd az(oka)t a bizonyos módo(ka)t, ahogyan magadhoz viszonyultál, amikor úgy bántak veled, ahogy! Gondolkozz azon, esetleg miként nevelted arra korábbi társadat, hogy úgy bánjon veled, ahogyan te bántál önmagaddal.

(Például: ha társad elhagyott, keresd meg azt, hogy miként hagytad el magad a párkapcsolatban. Ha társad önző volt, keresd meg, miképpen bántál saját érzéseiddel és szükségleteiddel úgy, mintha nem lettek volna fontosak. Ha párod kritikus volt, keresd meg, hogy mikor voltál feleslegesen kemény magadhoz.)

2. Hogyan érted el, hogy egykori társad megerősítse az eredeti töréstörténetedet?

Hogyan vetted rá titkon egykori társadat arra, hogy olyan módon okozzon neked csalódást, ahogyan megbántottak a múltban?

(Például: „Kudarcot vallottam abban, hogy megosszam szükségleteimet és érzéseimet, így egykori társam nem tudhatta, hogy mire van szükségem tőle, és önkéntelenül is csalódást okozott nekem.”

„Annyira kétségbeesetten vágytam a szerelemre, hogy kevesebbel egyeztem ki, mint amennyit megérdemeltem; folyamatosan eltűrtem a helytelen viselkedést, és abban reménykedtem, hogy majd megváltozik. Ám azzal, hogy nem álltam ki önmagamért, igazából engedélyt adtam a társamnak arra, hogy csúnyán bánjon velem.”)

Megjegyzés: Vedd észre azt a tendenciát, hogy saját gyengeségeid és régi sebeid áldozattá tesznek. Ne azt mondd, hogy „Soha nem tudok kiállni magamért, mert az apám gyerekkoromban bántalmazott.” Próbálj meg felelősséget vállalni döntéseidért, és inkább mondd ezt: „Folyamatosan úgy döntöttem, hogy bántalmazom magamat, hasonlóan ahhoz, ahogyan egykor az apám is bántalmazott. Ezáltal arra treníroztam a páromat, hogy ugyanilyen rosszul bánjon velem.” Amíg továbbra is áldozat maradsz és tehetetlen vagy, nem fogod tudni levetkőzni régi mintáidat. Próbáld meg döntéseidet magadévá tenni, mert ezek a változás alapkövei.

3. Hogyan kapcsolódtál az élethez olyan módokon, amelyek igazolták eredeti töréstörténetedet?

Gyakran kivetítjük gyermekkorunk legrosszabb részét a világegyetemre, és azt képzeljük, hogy az élet megbüntet minket, visszafog, kegyetlen és elhanyagoló velünk, ugyanúgy, ahogy gyerekkorunk legfontosabb kapcsolódási alakjai voltak (ilyenek a szüleink vagy a testvéreink). Ebben a világszemléletben olyan magyarázatokat adunk, amelyek titkon bizonyítják azt, hogy hiedelmeink érvényesek.

Tedd fel magadnak a kérdést:

A saját életemmel kapcsolatos hiedelmeim miatt hogyan járultam hozzá ahhoz, hogy a dolgok rossz irányt vettek a párkapcsolatomban?

Például: („Mivel azt hittem, hogy nem kaphatom meg amit akartam, folyamatosan kompromisszumokat kötöttem, és kevesebbel beértem, mint amennyit megérdemeltem volna. Aztán végül nem bírtam tovább, és eljöttem.”

„Mivel azt hittem, hogy veszélyes, ha látnak, nem voltam őszinte valódi érzéseimmel és szükségleteimmel kapcsolatban, amíg olyan láthatatlannak éreztem magam, hogy véget kellett vetnem a dolgoknak.”

„Mert azt gondoltam, hogy az élet harc, állandóan küzdöttem és védekeztem, amíg a férjemnek elege lett a hadakozásból, és elment.”)

Megjegyzés: Belátni azt, hogy mi az, amivel te magad hozzájárultál a szakításhoz, megdöbbentő és megalázó élmény is lehet. Arra csábíthat, hogy belecsússz az önutálatba és az önvádba. Ne feledd azonban: ha engeded, hogy elnyeljen a szégyen, azt kockáztatod, hogy beleragadsz, és képtelen leszel a kedvező változás katalizátorának felhasználni azt, amire rájöttél. Ezáltal arra bátorítalak, hogy ne bánkódj tökéletlenségeid miatt. Az életleckék értékelése fontos része annak, hogy bölcs és érett emberré válj. Már volt valaki, aki nem úgy szeretett, ahogy neked szükséged lett volna rá. Kérlek, ne ismételd meg a mintát!

Mi az, ami igazán igaz?

Ahogyan a halálközeli élmény ráébreszthet az élet igazi értékére, a szerelem halála is képes felrázni a hamis hiedelmek transzából, és rádöbbenthet arra, milyen csodálatos is saját létezésünk. Régi történetünkről egy másodperc alatt kiderül, hogy nem más, csak egy történet. Egy történet, amelyet akkor alkottunk meg, amikor még túlságosan fiatalok voltunk ahhoz, hogy másként fogjuk fel a dolgokat. Amint ráébredünk erre az igazságra, elkezdhetjük megkérdőjelezni azokat a következtetéseket, amelyekre jutottunk, és képesek leszünk megpillantani a részletesebb képet arról, ami magunk és mások között történhetett, amikor megszületett bennünk ez a világnézet.

… az emberi szívet kísértő összes

vágyakozás közül a legnagyobb

az örökké tartó sóvárgás,

hogy ami mindannyiunkban

a legöregebb, jobban megértse

azt, ami a legfiatalabb bennünk.

Laurens van der Post

A hiedelmek függnek valamitől. Vagyis azokkal kapcsolatban alkottuk meg őket, akiket a legjobban szerettünk, és akiktől a leginkább függtünk. Nem egyszerűen csak előrántottuk ezeket a történeteket a nagy semmiből. Valami történt közted és az édesanyád között, vagy az édesapád, nagymamád vagy a fura Jim bácsi között, ami fájdalmas és zavarba ejtő volt, és képtelen voltál felfogni. Mivel a gyermekkor fő fejlődési feladata az, hogy megéretsd, ki is vagy valójában, és hogyan illesz bele ebbe a világba, érthető, hogy bármi is történik, azt saját magaddal hozod kapcsolatba, és így keresel hozzá értelmet. Csak akkor alakul ki a kifinomultabb és pontosabb kép, amikor a felnőtt racionalitásával újra átgondoljuk ezeket a következtetéseket, mert a felnőtt fokozottan képes megérteni az összetettséget és a részletgazdagságot.

Vissza kell menned a múltba, hogy kimentsd fiatalabb énedet a tükrök torz, kiszámíthatatlan labirintusából. Mert az a jelentés, amit magaddal és az életeddel kapcsolatban kihámoztál – az, hogy rossz vagy, nem akarnak téged, nem szeretnek, túl sok vagy, nem vagy elég, gyenge vagy és/vagy arra vagy kárhoztatva, hogy egyedül légy az életben –, egyszerűen nem igaz.{81}

Azt nem tudod kivédeni,

hogy összetörjék a szíved,

de legalább te magad ne tedd.

Leigh Newman

Amíg nem azonosítjuk és kérdőjelezzük meg ezen alapvető hiedelmeket, azok továbbra is kísérteni fognak. Ám amint ezt megtesszük, végre készen állunk majd arra, hogy egyszer s mindenkorra magunk mögött hagyjuk a régi, fájdalmas történetet. A The Courage To Love (Bátorság a szerelemhez) című könyv szerzője, Stephen Gilligan szerint „Talán évek,{82} sőt generációk is eltelhetnek, de egy rossz élmény addig tér vissza, amíg az emberi jelenlétet kapcsolatba nem hozzák a szeretettel és az elfogadással, és magukévá nem teszik… úgy tűnik, ezen a ponton a természet múlhatatlanul türelmes és örökké kegyetlen.” Lényed azon része, amely beleragadt a régi történetbe, egy ideje arra vár, hogy megszeresd. Kérlek, most tedd kezed tested azon részére, ahol ez a történet fészkel (például a gyomorszájban, a szívben vagy a torokban), és mondd azt magadban: Édesem, ez a történet még csak nem is igaz. Ami igaz, az az, hogy… – és töltsd ki az üres helyet. Például:

„…az élet szeret engem”;

„…van erőm, hogy biztonságban tudjam magam”;

„…senki nem tudja nálam jobban, mi jó nekem.”

Bár megmutathatnám neked

létezésed csodálatos fényét,

amikor magányos vagy,

vagy rád ereszkedik a sötétség!

Hafiz

Ahogyan Sarah is tette, amikor megértette, hogy micsoda erővel bír, amellyel mély és gazdag kapcsolatokat hozhat létre másokkal, téged is arra kérlek: küzdj azért, hogy felébreszd magad az eredeti töréstörténeted transzából. Küzdj úgy, ahogy szeretted volna, hogy mások küzdjenek érted. Légy saját utad hőse vagy hősnője, és búcsúzz el a bánattól. Tedd meg most! Egyetlen értékes napot se vesztegess el tovább csodálatos életedből azzal, hogy alvajáróként haladsz keresztül a téves feltételezések rémálmán.

Hiedelem vagy igazság?

Tedd fel magadnak a kérdést:

Az eredeti törésre vonatkozó hiedelme(i)met illetően mi a valóban igaz?

Hiedelem: Nem vagyok elég.

Igazság: Saját létezésem több mint elég ahhoz, hogy megérdemeljem a nagy szerelmet. Eredendően megérdemlem azt, hogy tiszteletet, őszinteséget és szeretetet kapjak.

Hiedelem: Én nem számítok.

Igazság: Az érzéseim és szükségleteim számítanak. Nekem számítanak. És helyes, ha azt az egészséges elvárást támasztom, hogy azoknak is számítsanak, akik hozzám a legközelebb állnak.

Hiedelem: Nem vagyok szerethető.

Igazság: Még ha az, akit szeretek, be is zárja előttem a szívét, attól még nagyon is szerethető vagyok, és megérdemlem, hogy szeressenek.

Hiedelem: Rossz vagyok.

Igazság: Csak azért, mert szégyent érzek, az még nem jelenti azt, hogy tényleg bármit is szégyellnem kell.

Vagy:

Igazság: Tanultam az általam elkövetett hibákból, és elhatároztam, hogy eltakarítom magam után a kuplerájt. A jó ember onnan ismerszik meg, hogy alázatosan tanul a hibáiból, és helyrehozza őket.

Hiedelem: Egyedül vagyok.

Igazság: Nem arra születtem, hogy egyedül legyek. Azért jöttem ide, hogy szeressek és szeressenek, és megvan bennem az erő, hogy megtanuljam, hogyan hozzak létre boldogabb és egészségesebb kapcsolatokat a továbbiakban.

Hiedelem: Nem vagyok értékes.

Igazság: Az élet minden területén érték vagyok. Soha nem kell semmivel saját értékemet bizonyítanom.

Hiedelem: Nem vagyok biztonságban.

Igazság: Megvan bennem az erő, hogy megtanuljam, hogyan legyek biztonságban azzal, hogy új, egészségesebb módokon kapcsolódok másokhoz.

Olyan könnyű egy bajban lévő barátnak bölcs tanácsokat osztogatni – emlékeztetni őt a gyenge pillanatokban saját értékének és erejének igazságára, ám ezt magunkkal sokkal nehezebb megtenni. Mivel elragadnak a nagy érzelmek, könnyedén összetéveszthetjük őket a tényekkel, és belecsúszhatunk abba, hogy helyzetünket egy gyermek szemszögéből lássuk.

Amikor saját eredeti töréstörténeted lefelé irányuló spiráljában találod magad, keresd meg lényed azon részét, amely bölcs, intelligens, tanult és érett felnőtt, aki tisztán, távlatosan és együttérzéssel látja azt, ami történik. Ebből a felnőttszemszögből gyengéden gondoskodj lényed fiatal részéről, amely zavarodott és megbántott; úgy gondoskodj róla, akár egy barátról, akit teljes szívedből szeretsz. Ajánld fel a bölcsesség gyöngyszemét, az igazság serlegét, a józan eszedet és az eddig megszerzett jelentős tapasztalataidat, amikor mélyre ásol saját szíved és lelked bugyraiba.

A Lélektől lélekig-kommunikáció gyakorlata

Egy szakítás megkísért azzal, hogy önmagad egykori társad szemével lásd, és valahogy kevesebbnek annál, ami valóban vagy. Talán társadnak olyan negatív, ítéletekkel teli története van, ami szerepet játszott a szakításban. Talán most leértékel téged azért, hogy csökkentse a fájdalmat, amit az elvesztésed miatt érez. Bár nem tudhatod biztosan, hogy mit érez vagy gondol rólad a másik, a képzeleted szabadon szárnyalhat azzal a fájdalmas élménnyel, hogy téged többé nem kívánnak, nem szeretnek vagy nem választanak ki. Egy ilyen ostrom alatt vajon képes vagy megmaradni saját erőd és jóságod igazságánál? Vissza tudod-e vonni az engedélyt, amit egymásnak adtatok, hogy eldöntsd, mennyit érsz, és fenn tudod-e tartani értékeid igazságát annak ellenére is, hogy az az ember értékel le téged, aki tegnap még a világmindenséget jelentette számodra?

Mivel a hiedelmek viszonylagosak, amikor a pár egyik tagja kilép a kapcsolatból, gyakran annak a szilánkjaival küzdünk, amit ez számunkra jelent. Elfelejtjük azt a több ezer apró módot, ahogyan a kapcsolat visszatükrözte saját értékünket, és inkább arra a néhány borzalmas pillanatra emlékszünk, amikor megszégyenítettek, megszabadultak tőlünk és/vagy leértékeltek. Ezen tapasztalat eredménye pedig az, hogy sérül az énképünk. Mivel talán nem lehetséges visszaállítani az egyensúlyt magában a párkapcsolatban, az alábbi gyakorlatot ajánlom, hogy segítsek neked megszabadulni ezektől a szilánkoktól, és vissza tudj térni ahhoz, hogy milyen fontos és értékes is vagy, mégpedig úgy, hogy mindezt a testedben is érezni fogod.

Megjegyzés: Még ha egykori társaddal végzed is a programot, azt javaslom, hogy ezt a feladatot mint egyszemélyes gyakorlatot csináld, ne próbálj közvetlenül kapcsolódni a másikhoz. Később megoszthatjátok egymással a tapasztalataitokat.

1. Csendesedj el!

Keress egy nyugodt helyet, ahol zavartalanul leülhetsz pár percre. Hunyd le a szemedet, végy mély lélegzetet, mintha egészen a csípődig eljutna a levegő, és a lehető legjobban lazítsd el a tested.

2. Rögzítsd felnőtt énedet!

Kapcsolódj össze lényed azon részével, amely erős, találékony, intelligens, érett, bölcs és szerető felnőtt, úgy, mintha ennek a felnőttnek az energiáját rögzíteni tudnád végig a testedben és még tovább is. Lélegezz mélyeket, mintha egészen a csípődig, a lábadig és a lábfejedig eljutna a levegő. Terjeszd ki energiádat egészen a földig és a helyiség sarkaiig is.

3. Kérd meg fiatalabb énedet, hogy hagyja el a helyiséget!

Kedvesen utasítsd éned fiatalabb felét, hogy menjen valami biztonságos helyre, körülbelül úgy, ahogyan egy gyermeket kérsz meg, hogy menjen ki a szobából, ahol a felnőttek komoly beszélgetést fognak folytatni.

4. Kérd meg egykori társadat, hogy üljön le eléd egy lélektől lélekig tartó beszélgetéshez!

(Megjegyzés: Ha társad fizikailag fenyegetett téged vagy erőszakos volt, javaslom, képzeld el, hogy egy védőfalat emelsz magad köré, amely megakadályozza, hogy elérhessen.) Úgy, mintha meg tudnád hívni társad lelkét egy fontos beszélgetésre, kérd meg, hogy jöjjön és üljön oda eléd. Legyen a beszélgetés szívélyes és tiszteletteljes. Képzeld el, hogy belenézel a másik szemébe, és mondd el az alábbiakat. Használd nyugodtan saját szavaidat, és színezd ki a dolgokat, de tégy meg mindent, ami tőled telik, hogy a kommunikáció átfogó szándéka változatlan maradjon.

„A jót tételezem fel rólad azzal, hogy felelősséget vállalok, amiért én treníroztalak arra, hogy úgy bánj velem, ahogy bántál. Felismertem, hogy a felém irányuló viselkedésed több szempontból tükörképe volt saját viselkedésemnek.”

Képzeld el, ahogy társad élénk figyelemmel és őszinte érdeklődéssel hallgat végig.

Folytasd az alábbiakkal:

„Az, hogy rosszul bántál velem, segített ráébrednem valódi értékemre, az erőmre, a jóságomra, az intelligenciámra és arra, hogy engem érdemes szeretni, és megérdemlem, hogy szerethessek másokat. Ezt köszönöm neked.

Ám most szeretném helyrehozni köztünk a dolgokat azzal, hogy elmondom neked, ki is vagyok én valójában, hogy ezzel minden félreértést tisztázhassak, ami esetleg megmaradt benned.”

Beszélj arról, hogy ki is vagy valójában, és mi lehetséges számodra. Például: „Erős, szerető férfi vagyok, aki nagyon is megérdemli, hogy támogassák, tiszteljék és becsüljék.” „Szexi, érzéki, erotikus nő vagyok, aki megérdemli, hogy a testére felizguló társa szexuálisan kényeztesse.” „Csodálatos, okos és izgalmas nő vagyok, aki megérdemli, hogy királynőként bánjanak vele.” „Tudom, hogy kevesebbet mutattam annál, mint ami lehettem volna a kapcsolatunkban, de ennél sokkal több van bennem, és mindent, amit veled megtanultam, magammal viszek, és felhasználom majd a következő kapcsolatomban, hogy boldogabb legyek a szerelemben.”

Engedd, hogy társad lássa, ki vagy valójában, főleg ha önmagad tompított verziójában jelentél meg előtte. Képzeld el, hogy most lát először. Lásd szemében a tiszteletet, a csodálatot és az elismerést, és érezd azt, hogy jóindulattal és szeretettel fordul feléd.

Most pedig ismételd el az alábbiakat, úgy, mintha közvetlenül kommunikálhatnál egykori társad lelkével:

„Arra kérlek, hogy mostantól kezdve bánj velem becsületesen és tisztelettel. Akár találkozunk személyesen, akár nem, arra kérlek, hogy gondolataid, szavaid, cselekedeteid és tetteid olyan módon kapcsolódjanak hozzám, hogy azok valódi értékemet, erőmet, intelligenciámat, jóságomat tükrözzék, valamint azt, hogy megérdemlem, hogy szeressenek, és hogy én magam is szerethessek.

Erre én is szavamat adom neked.”

Kérdezd meg őt: „Megegyezhetünk ebben?”, és várd meg az igen választ, mielőtt továbblépnél. Képzeld azt, hogy egyenesen a szemébe nézel, teljes mértékben jelen vagy, és képes vagy helyreállítani köztetek a tiszteletet és a méltóságot.

Most pedig képzeld el a megaláztatás, a szégyen, a zavar és a megszégyenítés pillanatait, amelyek lejátszódtak köztetek, és érezd azt, hogy egykori társad szemében visszahelyeztek tisztesség, méltóság, önértékelés és szeretet szempontjából a téged megillető helyre.

5. Képzeld el magad és egykori társadat, amint mélyen meghajoltok egymás felé!

Képzeld el egykori társadat és magad, amint mélyen meghajoltok egymás felé, hogy befejezzétek a beszélgetést, azzal, hogy ezek az új egyezségek életbe léptek.

Megjegyzés: Amennyiben túl értéktelennek érzed magad amiatt, ahogyan a dolgok történtek és lezárultak a párkapcsolatod végén, ne rágódj tovább azokon a pillanatokon, amelyekben értéktelennek, megalázottnak és nem szeretettnek érezted magad. Inkább fordítsd figyelmedet a fenti tapasztalat felé. Ugyanígy végiggondolhatod az öröm, a csodálat, a vágy, a gyengédség és az igaz szerelem pillanatait, amelyek egy ideig megvoltak köztetek a párkapcsolat során, és úgy dönthetsz, hogy egykori társad ezekben a pillanatokban látott téged a legtisztábban.

Túllépni a fájdalmas szerelmi mintákon

A boldog, egészséges párkapcsolatok nem csak arról szólnak, hogy találkozunk és egymásba szeretünk a megfelelő személlyel. Nem is arról, hogy szerencsés csillagzat alatt születtünk, vagy egy bizonyos módon álltak születésünkkor a csillagok. A jó párkapcsolatok arról szólnak, hogy megvan a szükséges külső és belső fejlődés, amely fenntartja az egészséges intimitást és jóakaratot önmagunk és a másik személy között. És bár legtöbben azt feltételezzük, hogy azért ismételjük meg a régi mintákat, mert megpróbáljuk meggyógyítani a múltat, ugyanilyen valószínű lehet az, hogy csak azért ismételjük őket, mert egyszerűen nem tudjuk, hogyan lehetne ezt másképpen csinálni.

Ne azt kérdezd, mi történik

veled, hanem azt,

hogy mi történik érted.

August Gold

Most, hogy már tudatában vagy annak, arra állítottad be magad, hogy vesztes légy a szerelemben, végre átállíthatod magadat arra, hogy győzöl. Elkezdheted megtanulni, miként jelenj meg úgy, hogy megfelelj igazi értékednek, ne pedig téves hiedelmeidnek megfelelően viselkedj. Tanulj meg kiállni magadért, elmondani a véleményed, egészséges határokat szabni, olyan kérdéseket feltenni, amelyek biztonságot vonnak köréd, felismerni saját mélyebb tudásodat, mi több, kiterjeszteni a gondoskodást mások felé, amivel bizalmat építhetsz, és köteléket hozhatsz létre. Azzal, hogy felismered ezeket a kapcsolódási módokat, megkönnyebbülést érzel a bánat reménytelensége után. Felismered az előtted álló lehetőséget, miszerint túlléphetsz fájdalmas, működésképtelen viselkedési módjaidon. Legtöbbünk számára az, hogy felszabadítjuk magunkat a régi, csalódást okozó szokások alól, azzal jár, hogy megszerzünk pár alapvető ismeretet és képességet, amelyekre eddig valahogy soha nem tettünk szert. Saját eredeti töréstörténetünk rabjaként fejlődésünk visszamaradt. Ha komolyan nem hiszel abban, hogy másoknak fontosak az érzéseid és a szükségleteid, mégis miért tanulnád meg közölni ezeket az érzéseket és szükségleteket? Ha minden kétséget kizáróan tudod, hogy mások elhagynak, miért tanulnád meg úgy irányítani a konfliktust, hogy az mélyítse a megértést? Az nem lenne fájdalmasabb hosszabb távon? Ha azt feltételezed, hogy a szerelem veszélyes, akkor miért lennél óvatlan, és hagynál fel az agresszív védekezéssel? Ezáltal biztos, hogy saját sérülésedet kockáztatnád. Ám az egészséges kapcsolódási ismeretek és képességek nélkül nem leszel képes túllépni a régi szerelmi mintáidon, mert nem fogsz tudni mivel létrehozni valami mást.

A nehézségekből

születnek a csodák.

Jean de la Bruyere

Bármekkora pszichológiai szakértő is lettél az évek során – kívülről fújod saját problémáidat, nagy pontossággal el tudod mesélni, mi történt veled, mikor történt, kivel történt és miért –, amíg szert nem teszel azokra az ismeretekre és képességekre, melyekkel a szerelmet kielégítőbb tapasztalattá teszed, addig továbbra is csak a múltat ismételgeted. Amikor ügyfelem, Sarah eldöntötte, hogy túllép saját eredeti töréstörténetén, miszerint állandóan egyedül van az életben, azonnal szembesült azzal, milyen keveset tudott róla, miként kell létrehozni meghitt érzelmi kapcsolatot egy másik emberi lénnyel. Amint felismerte, mennyire képtelen felépíteni egy valós párkapcsolatot, Sarah letaglózva és zavartan jött rá, hogy nem tudja, hogyan tovább. Még saját magával sem volt kapcsolata. Miután éveken át félretolta a saját érzéseit és jelentéktelennek ítélte meg őket, rájött, hogy azért képtelen megosztani másokkal érzéseit és szükségleteit, mert egyáltalán nem ismeri őket.

Munkánk során Sarah megtanulta, hogy az érzelmi intimitás akkor jelenik meg, amikor az emberek vállalják, hogy megosztják másokkal azt, ami a belső világukban történik. Hogy erre felkészüljünk, azzal kezdtük, hogy segítettem Sarah-nak különbséget tenni saját érzései és szükségletei között. Nem csupán azt mondta, hogy rosszkedve van; azon dolgoztunk, hogy megkülönböztesse a szomorúság számtalan árnyalatát. Kétségbeesett, elbátortalanodott, csalódott, lelombozott, zsibbadt, csüggedt, reménytelen, bánatos. Nem csupán annyit mondott, hogy jobb napja van, hanem megtanulta, hogy pontosabban fogalmazza meg belső élményét azzal, hogy reménykedőnek, jókedvűnek, optimistának, derűsnek, ébernek, izgatottnak vagy rendben levőnek érzi magát. Majd Sarah megtanulta, miként használja érzéseit fontos információként, hogy segítsen magának szükségletei megfigyelésében. Megtanulta megnevezni ezeket a szükségleteket úgy, hogy esélyt adtunk neki arra, hogy kimondja őket. Fel kellett ismernie, hogy ő maga is értékes ember, akivel tisztelettel kell bánni, végig kell hallgatni, és szeretni kell.

Ideális esetben Sarah négy- és nyolcéves kora között felfedezte volna, hogy miként különböztesse meg saját érzéseit és szükségleteit, ami fejlődési szempontból a megfelelő kor lett volna arra, hogy magáévá tegye az érzelmi műveltség tudományát. Azonban abban a közegben, ahol felnőtt, senki nem segített megfejteni saját belső élményét. És mivel eredeti töréstörténetében benne volt az a feltételezés, hogy soha nem kaphatja meg senkitől azt, amire szüksége van, soha eszébe sem jutott, hogy ilyen szempontból egyáltalán fejlessze magát.

Amint azonosítottuk a hiányzó ismereteket és tudást, amelyek nélkül Sarah nem tudott egészséges párkapcsolatot létrehozni és fejlődni, már szabadon túlléphetett az elszigeteltség és a magány fájdalmas mintáin, amelyek átszőtték egész életét. Sarah meglehetősen rövid idő alatt már jól kommunikált. Boldogan mondhatom, hogy munkánk meghozta gyümölcsét. Most, amikor ezt írom, Sarah sokkal kielégítőbb párkapcsolatban él, mint a volt férjével. Ő és a barátja időnként vitatkoznak, azonban képesek ezt úgy tenni, hogy az közelebb hozza őket egymáshoz, és jobban tudnak gondoskodni egymás jólétéről és boldogságáról. Bár Sarah szeretné tudni, hogy mi történt volna a házasságával akkor, ha az a nő lett volna, aki most, mégsem cserélné el a történteket. Házasságának összeomlása volt az a nyitány, amelyre szüksége volt, hogy felébredjen, és rájöjjön, milyen új lehetőségeket tartogat számára az élet és a szerelem.

Ami sebezhetővé tesz,

az tesz csodálatossá.

Brene Brown

Lehet, hogy azzal a ténnyel szembesülsz, hogy még nem tudod, miként lépj túl saját régi mintádon. Talán azt sem tudod biztosan, melyek a saját egészséges határaid, nemhogy azt, miként határozhatod meg őket mások számára. Vagy esetleg javulásnak érezheted azt, amikor arról van szó, hogy saját igényeid kielégítéséről beszélj, de nem tudod, melyek kielégítését kérheted egyáltalán egy másik embertől. Lehet, hogy teljesen tanácstalan vagy, ha arról van szó, meg tudod-e nyugtatni magadat, hogy ne kattanj be és ne gurulj dühbe, amikor nem az történik, amit akarsz. Mindannyiunknak vannak vakfoltjaink, amelyek megakadályoznak minket abban, hogy valóra váltsuk a párkapcsolat nyújtotta lehetőségeket a boldogság és a szerelem terén. Mégis legtöbbünk itt megáll, mivel megrémiszt minket az, amit még nem is ismerünk, és gyorsan visszalépünk a megszokott, korlátozott rendszerhez, ahol minden egyszerű, mert… mert csak ezt a működést ismerjük.

Most, hogy talán te is túl tudsz lépni saját ismétlődő szerelmi mintáidon, kérlek, tedd magadévá a buddhisták által „a kezdők elméjének” nevezett állapotot. Kezdd el felkutatni mindazt, amit még nem tudsz, legyen fontosabb a bizonytalanság, mint a bizonyosság, legyen fontosabb a sebezhetőség, mint a jó összkép megóvása. Azonosítsd azon ismereteket és képességeket, amelyek felszabadítanak, és határozd el, hogy megtanulod őket, úgy, mintha az életed függne ettől – mert számos szempontból tényleg az életed függ tőle. Sem az, akinek összetört a szíve, sem az, aki tört már össze szívet, nem óhajtja ezt újra átélni. Így hát két lehetőséged van. Egy: bezárulni, és nem hagyni magadnak azt, hogy újra szeress és szeretve légy; kettő: saját kezedbe venni fejlődésedet, úgy, hogy megbízhass magadban annyira, hogy legközelebb egészségesebb, boldogabb kapcsolatot hozhass létre.

Szerencsére az ember örökké változó lény, aki képes arra, hogy egész élete során új dolgokat tanuljon. Az is szerencse, hogy vannak csodálatos tanítók, akik megtanítják azt, amiről fiatalkorunkban lemaradtunk. Ezen könyv forrásokat felsoroló részében részleges listát adok néhány olyan tehetséges tanítóról, akinek életküldetése, hogy arra biztasson téged: legyen egészséges és boldog szerelmi életed, mégpedig számos formában. Remélem, úgy döntesz, valamelyiküket beengeded az életedbe, hogy segítsen megszerezni azokat a kapcsolatokat, amelyekben most még csak reménykedsz.

Legyen ez csodálatos kezdet, nem csupán vég. Legtöbbünknek olyan ébresztőre van szüksége, mint amit most megtapasztalsz, hogy arra inspiráljon: légy azzá, amivé lehetsz. És sokan a legnehezebb leckét nevezik majd a legnagyobb áldásnak, mert úgy döntöttek, hogy saját veszteségüket lehetőségnek tekintik, amellyel még mélyebben tudnak élni és szeretni, mint azt korábban tették.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Hogyan tudok úgy viszonyulni magamhoz, hogy az saját valódi értékemet, erőmet és jogomat mutassa arra, hogy szeressek és szeressenek? Milyen új ismereteket és/vagy képességeket kell elsajátítanom, hogy ez így legyen?

(Például: „Kezdhetem azzal, hogy elkezdek odafigyelni saját érzéseimre és szükségleteimre, mielőtt automatikusan mások érzéseivel és szükségleteivel kezdek foglalkozni. A képesség, amelyre szükségem van, az, hogy jobban meg tudjam határozni, mik az érzéseim és a szükségleteim.”)

Hogyan tudok viszonyulni másokhoz úgy, hogy az saját valódi értékemet, erőmet és jogomat mutassa arra, hogy szeressek és szeressenek? Milyen új ismereteket és/vagy képességeket kell elsajátítanom, hogy ez így legyen?

(Például: „Vállalom a kockázatot, hogy megosztom valódi érzéseimet és szükségleteimet másokkal, így megtudhatom, kinek vagyok fontos, és kinek nem. Megtudhatom emellett, hogy a továbbiakban mely kapcsolatokba fektessek be érzelmileg. A képességek, amelyekre szükségem van: 1.: el tudjam viselni, hogy sebezhetőbb vagyok; 2.: növeljem a hajlandóságomat, hogy elfogadjak másoktól dolgokat.”)

Hogyan tudok viszonyulni az élethez úgy, hogy az saját valódi értékemet, erőmet és jogomat mutassa arra, hogy szeressek és szeressenek? Milyen új ismereteket és/vagy képességeket kell elsajátítanom, hogy ez így legyen?

(Például: „Magasabbra tehetem elvárásaimat, és megkérdezhetem, hogy mit is akarok valójában, és mire van szükségem az életben. A képesség, amelyen dolgoznom kell, az, hogy miként tudom tágabb szemszögből szemlélni az életemet, hogyan tudok a családom nőtagjai számára lehetséges jövőn túlmutatóan gondolkodni.”)

Gyakorlat

Tippek az önmagadról

való gondoskodásra

(Naponta legalább kettőt végezz el!)

1. Igyál sok-sok tiszta vizet, szimbolikus gesztusaként annak, hogy kimosod életedből a mérgező szokásokat.

2. Egyél egészséges, laktató és tápláló ételeket, amelyek tele vannak tápanyagokkal és szeretettel.

3. Otthonodat töltsd meg friss levegővel, sok fénnyel, szép virágokkal és jó illatú tárgyakkal.

4. Mindennap legalább egy kapcsolódási módot próbálj ki, amely saját értéked, erőd, intelligenciád, jóságod mélyebb igazságát tükrözi, valamint azt, hogy érdemes vagy arra, hogy szeress és szeressenek.

5. Hallgass olyan zenét, amit szeretsz, és táncolj. Engedd, hogy a tested teljes mértékben kifejezze visszafojtott érzéseidet.

6. Írj három listát. Az első húsz olyan dologról szóljon, amit elveszítesz, és örülsz az elvesztésének (például annak, hogy a párod végighorkolja az éjszakát). A másodikban húsz olyan dolog álljon, amelyet megnyersz a párkapcsolat elvesztésével (például az, hogy végre lesz időd a saját kreatív feladataidra). A harmadik lista pedig húsz olyan módszert tartalmazzon, amellyel ezt a csalódást életed legjobb eseményévé fordíthatod át (például végre elkezdhetsz felnőtt nőként viselkedni, és teljes mértékben erős leszel a férfiakkal kapcsolatban).

Megjegyzés a programot párban végzőknek:

A tudatos elválás programjának harmadik lépésében esetleg meg akarjátok majd osztani egymással azon felismeréseket és áttöréseket, amelyek kezdik megteremteni a lezárás és összetartás érzését, hogy aztán továbbléphessetek az autonómia magasabb szintjeire. A megosztás motivációja ne az legyen, hogy közelebb érezzétek magatokat a másikhoz, bár ez paradox módon lehet a gyakorlat mellékterméke a közös gyakorlat során. A beszélgetést egyszerűen ösztönözze az a törekvés, hogy felszabadítsátok magatokat az alól, hogy megismételjétek eredeti töréstörténeteteket valaki mással is.

Vegyétek észre, hogy azt mondtam: „felszabadítsátok magatokat.” Mindketten saját gyógyulásotokért vagytok felelősek ebből a szempontból; egyikőtöknek sem kellene a vállára venni azt a feladatot, hogy megpróbáljátok rendbe rakni egymást. Egyikőtöknek sem kellene azt a kényszert érezni, hogy tükröt tartson azért, hogy megmutassa a másik hiányos fejlődését. Emiatt szigorúan őszintének és nyíltnak kell lennetek saját hibáitokat, vakfoltjaitokat és téves motivációitokat illetően. Hajlandónak kell lennetek a tekintélyvesztésre, hogy megmentsétek a lelketeket. Emlékeztesd magad arra, hogy nem egykori társadnak kell annyira „megértenie”, hanem inkább neked kell megértened ahhoz, hogy szabad lehess.

Javaslom, tartózkodjatok attól, hogy tanácsot vagy visszajelzést adjatok, hacsak egykori társatok kifejezetten nem kéri; próbáljatok meg egyedül önmagatokra összpontosítani, és a saját portátok előtt sepregetni. Miután mindketten megosztottátok tapasztalataitokat, ügyeljetek arra, hogy megköszönjétek a másik őszinteségét és azt, hogy volt bátorsága elmondani az igazságot. Fontos, hogy többféle szemszögből nézzétek meg a dolgokat, és ismerjétek fel, hogy nem minden oldható meg köztetek. Tegyetek meg mindent azért, hogy toleráljátok az áthidalhatatlan űrök okozta feszültségeket, és tekintsétek ezt olyan életbölcsességnek, amely most más-más útra visz titeket. Ne feledjétek, hogy ez a beszélgetés alkalmat ad arra, hogy túljussatok saját mintáitokon, emellett újraalkothatja a jóakarat teljességét köztetek, amint megáldjátok egymást, hogy a jövőbeli kapcsolatokban majd jobban teljesítsetek.

4. lépés

Légy a szeretet alkimistája

A szabadság az, hogy mit kezdesz

azzal, amit veled tettek.

Jean Paul Sartre

A tudatos elválás programjának negyedik lépésében felismered, hogy a természet kérlelhetetlen ereje vagy, képes pozitív jövőt teremteni magadnak és másoknak, annak ellenére, hogy milyen fájdalmasan nehezek voltak eddig a dolgaid. Ezen a ponton elkezdhetsz döntéseket hozni és tetteket véghez vinni, amelyek azt az ígéretet hordozzák magukban, hogy túlléphetsz múltad fájdalmas mintáin, és radikálisan megváltoztathatod az egykori társaddal fennálló dinamikát, úgy, hogy az tükrözze saját értékedet és erődet. Ezáltal létrejöhet majd egy olyan egészséges új párkapcsolat, amely biztosíthatja, hogy az új élet jobb lesz, mint az, amit épp elengedtél.

Ebben a fejezetben:

– Megvéded a szerelmet, amely összehozott benneteket azzal, hogy megtanulod értékelni amit elengedsz és amit most hozol létre. Elismered, hogy párkapcsolatod fázisai mind értékesek, tiszteletre méltók és fontosak.

– Tudatosan elhatározod, hogy pozitív jövőt teremtesz, amely vezérlő csillagod lesz, és segít abban, hogy a válást becsületesen, belátással és erővel hajts végre.

– Felfedezed, hogyan oldd fel a düh vagy a megbántottság maradványait, amelyek még mindig jelen vannak köztetek, hogy életed következő fejezetét tiszta lappal kezdhesd.

– Megtanulsz úgy kommunikálni, hogy egészségesebb dinamikával fordulhass a jövő felé.

A kapcsolati otthon szétbontása ugyanolyan fájdalmas lehet, mintha szó szerint nekiállnál lebontani a falakat, a mennyezetet és a padlót abban a házban, ahol élsz. Ezáltal úgy érzed, védtelen és kiszolgáltatott vagy az élet durva, betolakodó elemeivel szemben. Ugyanakkor, amikor ez a szétbontás történik, szükségessé válik olyan fontos döntések meghozatala, amelyek évtizedekre meghatározhatják életedet és azok életét, akiket szeretsz. Nem nehéz megérteni, hogy e bonyolult feladatok közepette miért lehet egy válásból gyorsan ellenséges és durva folyamat, tele hatalmi harcokkal és egyre sűrűsödő vakondtúrásokkal, amelyek könnyedén válhatnak hatalmas hegyekké.

Minden este Istennek adom

át aggodalmaimat. Ő úgyis

egész éjjel fent lesz.

Mary C. Crowley

Minden szakítás legborzalmasabbja az az ágyúgolyó, amely durván végigsöpör a házon, és magával viszi a szerelmet, a jóakaratot és a reményt, ami a házépítés során az épületbe belekerült, és ezáltal örökre elvész. A gyűlölet és a düh ilyen robbanásszerű kifejezései okozta kárt nehéz, gyakran lehetetlen helyrehozni. A tudatos elválás során nem hagyjuk, hogy ez megtörténjen. Inkább arra kérlek, hogy szándékosan védd meg azt a szerelmet, amely valaha összehozott titeket, és tartsd tiszteletben mindazt, amit együtt létrehoztatok, miközben biztonságosan átvezetitek párkapcsolatotokat új fázisába. Túl nagy ára van annak, ha elvesztésének megkönnyítésére lenézzük, lekicsinyeljük és pusztító módon megsemmisítjük a párkapcsolatot. A közös szerelem leértékelése olyan, mint semmibe venni a lenyugvó napot. Úgy tenni, mintha a kert, amely a napsugarak melegében virágzott, csupán művirágokkal teli kosár lenne. Az ilyen látásmód veszélye az, hogy soha többé nem húzzuk fel a redőnyt, nehogy újra „rávegyenek” minket arra, hogy elhiggyük, a ránk sugárzó fény valódi. Hacsak nem egy olyan gazember áldozata vagy, aki kiforgatott a vagyonodból, akkor az, amin osztoztatok, tényleg valódi volt. Egyikőtök vagy mindketten követtetek el olyan hibákat, amelyek megmutatták azokat a végzetes töréseket, amelyeket eddig nem vettetek észre vagy lekicsinyeltetek, de ez nem jelenti azt, hogy ami köztetek volt, hamis vagy értéktelen. A szerelemnek nem az időtartama az egyetlen fokmérője.

Legtöbbünk számára nem könnyű befogadni ennek összetett voltát. Hajlamosak vagyunk feketén-fehéren látni a dolgokat; nehezünkre esik megbecsülni a jó időszakokat és végigszenvedni a rosszakat. Megtanulni értékelni a jót és a rosszat is, valamint azt, amilyenek most vagyunk: ez magában rejti az alkotás képességét, és ehhez eltökéltség és fegyelem szükségeltetik. Márpedig ezzel az igyekezettel egy egészséges, boldog jövőt alapozhatsz meg a magad és a bánat által érintettek számára egyaránt. Az, ha egykori társad a látszólag könnyebb utat választotta, és hogy távolságot tudjon tartani, lekicsinyel téged és azt a szerelmet, amely valaha összekötött titeket, még nem jelenti azt, hogy neked is ugyanezt kell tenned. Néha neked kell vezetned, úgy, hogy elutasítod a rövidebb ösvényt, és egyszerűen helyet adsz a másiknak, hogy kövessen.

Jövő? Miféle jövő?

Harmincéves koromban feltörekvő énekes-dalszövegíróként New Yorkból Los Angelesbe költöztem egy barátommal. Egy kamiont megpakoltunk a holminkkal, és több mint ötezer kilométert autóztunk; kamionparkolókban álltunk meg kekszet és szószt enni, ahogy a többi kamionos. Ám gyakran visszatértem keletre, és ilyenkor boldog párkapcsolatban élő barátaimnál, Ralphnál és Richardnál szálltam meg. Gyakran visszahúztak a költözésem miatt befejezetlenül hagyott ígéretes zenei feladatok – dalszövegek, amelyekhez még kellett zene, vagy dalok, amelyeket még fel kellett venni. Néha hetekre beköltöztem Ralph és Richard vendégszobájába, és visszatértem ahhoz a New York-i szokásomhoz, hogy nappal írok, éjszaka pedig próbálok, és rögzítem a dalokat. Brooklyni lakásukban a dalszövegírás zavartalan, néma délutánjai megfizethetetlenek voltak. Kiléptem a Los Angelesben élt pörgős életemből, és végre megvolt az a szellemi tér, ahol mélyen belemerülhettem az alkotás folyamatába. Az azokban a fontos hetekben írt dalok a mai napig életem filmzenéjét képezik.

Volt már úgy, hogy megsérültél,

a helye kezdett begyógyulni, de

te újra és újra feltépted a sebet?

Rosa Parks

Milyen érdekes, hogy amikor több mint húsz évvel később, ezzel a könyvvel viselősen ismét ott találtam magam abban a lakásban, ugyanannál az étkezőasztalnál ülve, ugyanarra a buján zöldellő parkra kitekintve, hallgatva a sugárúton zajló forgalom zaját, újra mélyen magába szippantott az alkotói folyamat. Annak a kéziratnak a megszületése, amelyet most olvasnak. Ám a helyzet iróniája az, hogy Ralph és Richard már nem éltek itt együtt. Két évvel korábban felbontották kapcsolatukat, és sajnos ez nem zajlott sem tudatosan, sem pedig gyengéden. A legrosszabbfajta elválás volt. Miután több mint harminc éven keresztül éltek együtt, csak úgy tudták kapcsolatuk görcsös csomóit elvágni, hogy Richard mindent maga mögött hagyott, és egy szál bőrönddel a kezében elutazott új szerelmével. És bár Ralph otthona ugyanolyan volt, mint amilyenre emlékeztem, mert ugyanazok a képek lógtak a falon, ugyanaz az antik bútorzat töltötte meg a némileg zsúfolt szobákat, ugyanazok a fényképek néztek le a könyvespolcokról, az otthonból, amely valaha fénnyel és nevetéssel volt tele, sírbolt lett; halványodó főhajtás Ralph és Richard közös élete előtt. Még a boldogabb időket idéző, bekeretezett fényképek is ugyanott álltak a polcokon. Ezzel az erővel akár Miss Havishamnél is lakhattam volna. Szinte azt vártam, hogy Ralph bármelyik pillanatban belép az ajtón egy kopott, szürkülő menyasszonyi ruhában.

A gyász a legmélyebb

bevezetés az emberi

élet misztériumaiba,

mélyebb és tüzetesebb,

mint a boldog szerelem.

Dean Inge

Ezzel nem azt mondom, hogy Ralph nem dolgozta át magát a gyászán. Nem csupán a párkapcsolat elvesztését siratta, hanem azokat az éveket is, amikor félrenézett, és úgy tett, mintha nem tudná azt, amit a lelke mélyén tudott. Azokat a heteket, hónapokat és éveket siratta, amelyeken át nem volt hajlandó felszólalni, feltenni a megfelelő kérdéseket, vagy emelni az elvárásain. Éveket töltött reménykedve, várakozva és imádkozva, hogy kettejük között változzanak meg a dolgok… ez a pozitív gondolkodás helytelen használata. Élete ezen évtizedeit soha nem fogja visszakapni, és önkéntelenül is szembesül velük, valahányszor belenéz reggel a tükörbe, és meglátja a ráncait.

Ralph agyában nincs csodálatos jövő. Csak csodálatos múlt van. Bánatát önkéntelenül is magában hordozza az a környezet, amelyik szinte kegyhelye mindannak, ami már nem létezik, és folyamatosan visszahúzza a figyelmét a múltba; ezáltal kevés esélye marad arra, hogy új életet kezdhessen. Nagy nehezen álltam meg, hogy ne nyissam ki az ablakokat, és ne kezdjem kihajigálni kapcsolatuk emlékeit az utcára, amíg Ralph a munkahelyén volt. Persze meghagyhattam volna egy-két dolgot, ami a közösen eltöltött évekre emlékeztet, néhány fontos mementót. De kiürítettem volna pár fiókot, ahová egy jóképű új pasi betehetett volna egy-két pólót. Vettem volna pár gyönyörű képkeretet, amelyek az új, boldog szerelem fényképeire várakoztak. És helyet csináltam volna a szekrényben, ahol egy komoly udvarló öltönyei elfértek volna.

Az ember néha nehezen jön rá, mi a feladata egy jó barátnak.

Amióta Richard elment, Ralph nem akart randevúzni. Senki sem érintette meg a szívét. Egy ideig volt valaki az életében, egy kutyakozmetikus, aki maga is egy negyvenéves kapcsolatot siratott egy olyan férfival, aki két évvel korábban hunyt el. Ralph és a férfi több hónapot töltött el együtt, és szerintem ez inkább a közös gyászhoz volt hasonló, mintsem egy közös új élet felépítéséhez. A kapcsolat a maga csendes módján kihunyt, és mivel soha nem kapcsolódtak össze igazán mélyen, így Ralph megint múltbeli szerelmének emlékéhez tért haza.

Ezt a történetet figyelmeztetésként osztottam meg arról, mi romolhat el és romlik is el, amikor belevetjük magunkat a múlt hipnotikus ölelésébe. A szerelem elengedése ritkán organikus, amolyan „ússzunk az árral” jellegű folyamat. Nem várhatsz addig, amíg kedved lesz hozzá. Egy párkapcsolat elengedése olyan módon, hogy a szíved egészséges és könnyű maradjon, szabad és nyitott legyen arra, hogy újra szeressen, olyan tudatos választás, amelyet naponta több ezerszer is meg kell tenned, azzal, hogy figyelmedet szándékosan elfordítod a múltról, és arra összpontosítasz, hogy energiáidat egy vidám és pozitív jövő megalkotásába fektesd. Ehhez fontosabb kell legyen számodra az, hogy mostantól kezdve mi lehetséges, mint az, hogy kiigazítsd a múltat; és az, hogy miként tudod harmonikusan megélni ezt az átmenetet, ahelyett, hogy rövid távon mit is akarsz. Fontosabbnak kell lennie a biztonságnak, összeszedettségnek és a jó közérzetnek, mint annak, hogy igazad van-e, és hogy bosszút tudsz-e állni. Tudatosan meg kell teremtened annak a lehetőségét, hogy pozitív jövőd legyen, miközben számolnod kell annak a jövőnek a fájdalmas elvesztésével, amit elképzeltél. Ez olyan, mintha úgy építenél repülőgépet, hogy közben rajta ülsz; nem a gyengéknek való.

Márpedig az ehhez szükséges lendületet az a szándék adja, hogy mit akarsz létrehozni ennek a helyébe. Az erős szándék, akár egy két világot összekötő híd, képes megteremteni a pozitív jövőt az érintettek számára, és biztonságos átkelést nyújt az átalakulás oldalára. Segít abban, hogy elkerüld azokat a potenciálisan végzetes hibákat, amelyek könnyedén tönkretehetik mindazt a jóindulatot, ami még megmaradt a felek között, miközben ők egy aknamezőn lépkedve próbálják megtárgyalni a problémáikat.

Amikor a barátaim, a két író, Janet Bray Attwood és Chris Attwood úgy döntött, hogy elválnak, ezt óriási zűrzavar közepette tették. Egyrészt a legjobb barátok voltak, és nagyon szerették egymást. Másrészt viszont, Janet szavaival élve, „szexuálisan összeférhetetlenek” voltak. Az, hogy ilyen jól megvannak, másrészt viszont ennyire nem jól, mindkettejüket mélyen elszomorította. Egy vacsoránál úgy döntöttek, hogy megünneplik párkapcsolatuk ezen új fázisát, ahelyett, hogy borzalmas élménnyé tennék. Együtt eldöntötték, hogy a jövőjük olyan lesz, amilyet egyetlen elvált párnál sem láttak még. A legjobb barátként továbbra is részt vesznek egymás életében, és támogatják egymás sikereit a világban. Megfogadták, hogy amikor valamelyikük beleszeret valakibe, megpróbálják úgy alakítani az átállást, hogy barátságuk érintetlen maradjon.

Ez a szándék fontosabbá vált, mint azt bármelyikük is sejtette akkoriban, amikor évekkel később Janet lehetőséget kapott arra, hogy társuljon két rendkívül sikeres, a New York Times sikerlistáján szereplő szerzővel. Mivel Janet és Chris olyan jó barátok voltak, Chris volt az első, akit Janet felhívott, hogy megossza vele a jó hírt. Ennek eredményeképpen Christ is meghívták, hogy csatlakozzon, így Janet és Chris a legjobb barátokból üzlettársak lettek. Ezáltal egy olyan utazás vette kezdetét, amelynek a végén ők maguk is felkerültek szerzőként a New York Times sikerlistájára, és globális mozgalmat hoztak létre a The Passion Test (A szenvedély próbája) című könyvükkel.

Irányíthatják

az életedet

a körülmények,

de egy álom is.

Werner Erhard

Nem sokkal ezután döntésüket próbára tették, amikor Chris megismerkedett Dorisszal, azzal a nővel, aki ma már a felesége. Amikor Doris megtudta, hogy új udvarlója komoly üzlettársi kapcsolatban áll volt feleségével, nem örült. A feszültség magasra hágott, mert miközben Chris udvarolt Dorisnak, nem volt hajlandó feladni a közös munkát Janettel. Janet számára hosszú időbe telt meggyőzni Dorist, hogy személye nem jelent fenyegetést bimbózó kapcsolatukra. Ezek az erőfeszítések végül sikerrel jártak, mivel egy évtizeddel később Janet és Chris nem csupán üzlettársak és munkatársak maradtak, de a két asszony a legjobb barátnő lett, emellett Janet szerető keresztanyja lett Chris és Doris három csodálatos gyermekének. A szándékuk, amelyet annak idején lefektettek, olyan Sarkcsillagot adott számukra, amely egy előre meg nem jósolható és mindenképpen pozitív jövőbe vezette őket; áthatotta cselekedeteiket és döntéseiket, így el tudták érni azt, hogy a válás után is boldogan éljenek, amíg meg nem halnak.

Gyakorlat: a cél kitűzése, hogy mindenki jövője pozitív legyen

Ha úgy döntötök, hogy jó barátok maradtok, ahogyan Janet és Chris is tették, akkor fontos lesz számotokra az igazságosság, a jóakarat, a nagylelkűség és az, hogy gyermekeitek jól fejlődjenek, és kiegyensúlyozottak legyenek. Ez annak az ígéretét hordozza magában, hogy olyan energiával indulhattok el a jövő felé, amellyel ezt a célt kitűztétek. Ahelyett, hogy belezuhannátok az ismeretlenbe, azzal, hogy szándékoltan kifejezitek, hogyan is képzelitek el a dolgokat, meglesz az erő bennetek ahhoz, hogy mostantól a lehető legjobb jövőt alkossátok meg magatoknak. Talán nem tudjátok pontosan, milyen is lesz, vagy hogyan jöhet létre, de azzal, hogy felrajzoltok egy álmot, amit érdemes megvalósítani, és azzal, hogy elkötelezitek magatokat mellette, máris megvan a kezdeti lendület a jövő megvalósítása felé. Ahogy barátom, dr. Michael Beckwith tiszteletes szokta mondani: „A fájdalom addig tol, amíg az álomkép el nem kezd húzni.” Azzal, hogy azonosultok ezzel a lehetőséggel, lesz egy saját Sarkcsillagotok, amely segíti a tájékozódást még a legsötétebb éjszakán is; döntésetek arra ösztökél titeket, hogy amikor lehetséges, a nemesebb utat válasszátok, hogy létrejöhessen az a bizonyos jövő.

Három összetevője van annak, hogy miként teremtsük meg az erős szándékot a tudatos elváláshoz.

Az első: a lényeg a jövő. Nem az a cél, hogy próbáljatok újra barátok lenni, mint azelőtt, hogy szeretők lettetek volna, vagy az, hogy végére jussatok az összes megoldatlan és tisztázatlan problémának. Inkább egy új lehetőséget akartok megalkotni arra, hogy innentől kezdve hogyan is alakuljon a kapcsolatotok.

(Például: „Szándékunk az, hogy létrehozzunk egy olyan közeget, ahol a tisztesség, a megbecsülés és a nagylelkűség uralkodik, hogy a lányunk remek kapcsolatot ápolhasson mindkettőnkkel.”)

A második: megerősítően kell fogalmazni. Nem azt akarjátok megfogalmazni, hogy többé nem akartok veszekedni, vagy  hogy többé nem lesztek olyan kicsinyesek egymással. Inkább megerősíteni kell valamit.

(Például: „Szándékom az, hogy jelentős mennyiségű jóindulatot és nagylelkűséget teremtsek magam és egykori férjem között, hogy ne legyen gond az, hogy egy helyiségben vagyunk, és felnőtt gyerekeink és barátaink által biztonságban és támogatva érezzük magukat abban, hogy mindkettőnkkel jóban maradhassanak.”)

A harmadik: mindent át kell hatnia a nemes szándéknak, amely arra inspirál, hogy sikerüljön. Egy olyan ihlet nélküli szándék, mint hogy próbáljatok meg egy kicsit jobban kijönni egymással, vagy próbáljatok meg kedvesebbek lenni egymással, végül óhatatlanul kudarcot vall, és hamarosan feledésbe merül. Ám egy olyan cél által, amely arra sarkall, hogy valóban küzdjetek meg azért, hogy a legjobb énetek kerekedjen felül, csodák jöhetnek létre.

(Például: „Szándékunk az, hogy olyan családot hozzunk létre, amely tiszteletben tartja új szerepünket, és mindkettőnk és gyermekeink számára vigaszt, támogatást és boldogságot tartogat az elkövetkezendő években.”)

Sírj. Bocsáss meg. Tanulj. Lépj

tovább. Könnyeid öntözzék

a jövő boldogságának magvait.

Steve Marboli

Szánj pár pillanatot arra, hogy megfogalmazol egy olyan szándékot, amely a pozitív jövő felé mutat önmagad és egykori társad, valamint a válásban érintettek számára is. Legyen ez a szándék rövid és egyszerű, hogy könnyen emlékezetedbe idézhesd és megismételhesd magadban az érzelmek fellángolása esetén. Minél jobban bele tudsz kapaszkodni ebbe a szándékba a nehéz pillanatokban, annál józanabbul fogsz viselkedni az egész folyamat során. Minél józanabbul viselkedsz, annál valószínűbb, hogy meg tudod valósítani az álmodat.

Ha ezt a programot egykori társaddal végzed, oszd meg vele ezt a szándékodat, és kérd meg, hogy tegye ő is ugyanezt veled. Ám ha belemegy, kérlek, ügyelj arra, hogy ne ess abba a csapdába, hogy rávedd a másikat az együttes cselekvésre. Inkább továbbra is összpontosíts önmagadra és saját álmodra. Nem azért, mert felszabadítod a másikat a kötelezettségek alól, hanem mert teljes mértékben birtokolni akarod saját erődet, függetlenül attól, hogy a másik milyen, és nem akarsz senkit azzal a hatalommal felruházni, hogy ő döntse el, hogy te miként fogsz viselkedni. Ne feledd: a kedvesség fertőző. Nehéz gonosznak és kisstílűnek maradni, amikor a másik folyamatosan meggondoltan, tisztelettel és nagylelkűen viselkedik.

Ha egykori társad elutasítja azt, hogy osztozzon szándékodban, javaslom, hogy te folyasd tovább, és maradj hű ahhoz a lehetőséghez, hogy még megtörténhet köztetek a csoda. Járj továbbra is elöl a jó példával, így viselkedéseddel biztos vizekre viszed a szakításban érintett feleket.

Megjegyzés: Ha egykori társad komolyan veszélyes és/vagy szociopata módon viselkedik, nem hagyhatod, hogy továbbra is életed része maradjon. Ha így van, javaslom, keresd fel a rendőri szerveket, akik segítenek megvédeni téged és gyermekeidet (ha vannak). Ebben a helyzetben a megfelelőbb jövő az, ahol biztonságban élsz, egészséges vagy, és jó a közérzeted a szakítás után is.

Tedd fel magadban a kérdést:

Milyen ajándékokat adott nekem ez a kapcsolat, amelyeket elismerek, értékelek, és amelyekért hálás lehetek? (Például: „Jobban értékelem a zenét, a természetet, ráébredtem arra, hogy vonzó vagyok, és megismerhettem saját értékemet.”)

Amint elengedem azt a jövőt, amelyben reménykedtem, milyen új és szép jövőt tudok megalkotni helyette? (Például: „Szándékomban áll az, hogy közös tapasztalataink által gazdagabban és jobb emberként hagyjuk el egymást; teljesebb szívvel jobban képesek leszünk szeretni és szeretve lenni.”)

Mi a következő lépésem az új jövő felé? Milyen cselekedettel vagy döntéssel tudom mindezt elindítani? (Például: „Meghívhatom a volt társamat és a most már nála lakó új barátnőjét, hogy csatlakozzanak hozzám és a gyerekekhez hálaadáskor.” „Imádkozhatok egykori társam boldogságáért, és áldást küldhetek felé.” „Lehetek rugalmas a láthatás ügyében, és azt mondhatom a gyerekeknek, hogy találkozhatnak az apjukkal gyakrabban is, ha szeretnének.”)

Úton az átalakított jövő felé

Az alkímia ősi művészete kutatás az után, hogy miként lehet a fémből aranyat csinálni, és az alkimista az a művész, aki ezt a radikális változást inspirálja. Az alkímiát és azt a feltételezését, hogy az alapfémek egyszerűen csak az arany kevésbé fejlett változatai, régóta elvetették már a kémia alapjainak modern és kifinomultabb tudományos eredményei miatt. Ám 1980-ban dr. Glenn Seaborg{83} Nobel-díjas kémikus azzal döbbentette meg a világot, hogy a bizmut nevű alapfém egy aprócska darabját arannyá változtatta; ez még a legnyitottabb és legprogresszívebb tudósokat is elképesztette. Ezen átalakulás kulcsa nem az volt, hogy hozzá kellett adni valamit az egyveleghez, ahogyan azt az első kémikusok feltételezték, hanem az a zseniális tett, hogy elvett valamit belőle. A bizmut nyolcvankét protonjából hármat elengedve Seaborg rájött, hogy valóban képes a fémből aranyat csinálni.

Pontos metafora ez számunkra, akik szeretnénk a szakítás égető fájdalmát egy pozitív és életigenlő fordulóponttá átalakítani. Az átalakítás gyakrabban kezdődik azzal, hogy mit vagyunk hajlandók kivonni az életünkből, mint hogy mit próbálunk hozzáadni. Az, hogy elhatározod magad a gyökeres változásra, azonnal megmutat mindent, amit el kell engedned ahhoz, hogy ezt a célt megvalósítsd. A keserű dühöt, amely lyukat éget a gyomrodba, valahányszor meghallod a nevét. Az ősi, begyógyítatlan sérüléseket, amelyek abból fakadtak, hogy nem láttak meg, nem értékeltek téged vagy nem gondoskodtak rólad úgy, ahogyan arra neked szükséged lett volna. Az iszonyatot, ami elfog, amikor a múltbeli döntéseken tűnődsz, amelyek ebbe a helyzetbe vittek. Vagy a durva szavak maradványait, amelyeket soha nem lehet kimondani, és amelyek továbbra is megoldatlanul ott lebegnek köztetek.

Ne feledjük, az egyén

igazi mércéje az, hogy

hogyan bánik azzal,

aki képes ártani neki.”

Ann Landers

A megbocsátás (vagyis az M betűs szó, akik jobban szeretik, ha békében hagyják kínlódni őket, nagyon köszönöm) nem is igazán érzés, hanem az a döntés, amelyet lényed legerősebb, legmélyebb részéből hozol. Olyan nézőpont ez, amelyet érdemes magadévá tenni, gyakorolni; ez maga az élet igenlése a halál kellős közepén. Ebben a pillanatban talán eltűnődsz, hogy könnyebb lenne a sárból aranyat csinálni, mint megpróbálni megbocsátani a megbocsáthatatlant, és jóakaratot csiholni kialudt szerelmetek hamvaiból. De szerintem van még a lényednek egy része, amely kíváncsian várja, hogy felfedezd, milyen e legbölcsebb, legfejlettebb szegmensből élni azután, hogy megbántottak. Vagy milyen érzés reagálni a csalódottságra, és nem az áldozat szerepéből megnyilvánulni. Mindenkiben ott él egy nemes Nelson Mandela. És bárki, aki valaha kitűzte a békejelet, vagy John Lennonnal együtt énekelte a forgalmi dugóban, hogy All we are saying is give peace a chance, minimum hisz abban az ideálban, hogy mindig létezik másik út.

Első pillantásra ez túlságosan nehéz feladatnak tűnik, mivel a természet háborúra teremtett minket. Elönt minket az áldozati lét élménye, és könyörög, hogy kezdjük el viktimizálni azokat, akik a legjobban bántottak minket. A japánoknál létezik egy mondás: „Addig nem ismered a feleségedet, amíg el nem váltál tőle.” Ez arra a radikális változásra utal, amely még a legjobbakon is úrrá lesz, amikor érzelmi otthonukat tönkreteszi a szakítás. Nevetségesen könnyű csúnyán viselkedni akkor, amikor a szerelem véget ér. Hirtelen eltűnik az a rendes ember, akinek világéletedben ismerted magad, és szembesülsz azzal az eddig megbúvó őrülttel, akivé esetleg válhatsz. Amikor irracionális módon emésztenek morálisan megkérdőjelezhető csúnya, véres, bosszúálló jelenetek, ez jellemed végső próbája. Mit választasz, kivé leszel? Lényed melyik része kerekedik felül, melyikkel reagálsz a megbántottságra? Ezek azok a kérdések, amelyekkel ilyenkor szembesülsz, és örökké együtt kell majd élned annak a következményével, hogy milyen választ adsz rájuk.

Ha téged elárultak, elhagytak vagy megcsaltak, várható, hogy dühöt fogsz érezni. Ez biológiai válaszreakció. Ám reagálhatsz nemesen, önbecsüléssel és összeszedetten. Ez a tudatos cselekedet. Azután, hogy Ámor nyila ennyire félrement és megsebzett, az egyszerű, de nemes viselkedés az, ha elfogadod a csapást, tanulsz a dologból, és elengeded a fájdalmat, nem pedig sérülten lefekszel a földre, és a dühödből építesz magad köré házat.

Hogy belépj a mélységes elengedés állapotába, hajlandónak kell lenned arra, hogy kissé kevésbé mereven viszonyulj saját jogos narratívádhoz arról, hogy miként is bántottak meg. Mindannyiunknak megvan a saját története, és a legtöbb olyannyira részrehajló értelmezése annak, ami történt, hogy nehéz megkülönböztetni az „én igazságomat” az „Igazságtól”. A történet, amelyet magadnak és másoknak meséltél a szakításodról, tele van olyan feltételezésekkel, amelyek vagy igazak, vagy nem. Kérdezz meg egy nyomozót, akinek az a feladata, hogy szemtanúkat szerezzen egy bűntény helyszínéről; azt fogja mondani, hogy soha nem hallja kétszer ugyanazt a történetet. A bűntény ugyanaz, mégis különböző történetek alakulnak ki még a legmegbízhatóbb tanúkban is, és mindannyian szeretnék a lehető legpontosabban felidézni a történteket.

Az emberi tudás önkéntelenül is szubjektív; az emlékezet még inkább. Nemrégiben végzett kutatások kimutatták,{84} hogy hajlamosak vagyunk az eseményeket nem úgy elmondani, ahogy történtek, hanem úgy, ahogy azokat saját világszemléletünk szemüvegén keresztül láttuk. Úgyhogy csak csínján azzal a szemüveggel! Ha ragaszkodsz ahhoz, hogy saját szakításod történetét továbbra is az áldozat szemszögéből mesélgesd, amelyben egykori társad a gonosztevő, a te fejed fölött pedig glória ragyog (vagy fordítva), akkor valószínűleg nem ismerted fel a szakítás összetettségét és azokat a szövevényes módokat, amelyekkel ezt közösen létrehoztátok! Ahhoz, hogy szabad légy, engedd el a vitát, hogy ki mit csinált kivel, és figyelmedet fordítsd arra a feladatra, hogy megbocsásd magadnak és a másik félnek a párkapcsolat folyamán elkövetett számos hibát, amelyek létrehozták ezt a helyzetet.

A megbocsátás gyakorlata

Kedves barátom, az Enchanted Love (Elvarázsolt szerelem) című könyvsiker szerzője, Marianne Williamson azt írja a megbocsátásról:{85} „A kérdés a következő: miben hiszek? Abban a szeretetlenségben, amelyet valaki elkövetett ellenem, vagy az örök szeretetben, ami utána jön, és ami mindent jóvátesz? Annyira, hogy másképp viszonyulok ahhoz, amit a másik tett, és többé nem hat rám. Úgy döntöttem, másban fogok hinni. Ez a megbocsátás csodája.”

Amíg továbbra is haragszol, lelkedet az elkövetőhöz kötözöd, és magad az ő könyörületére bízod, hogy megszabadulj attól, ami történt – vagy nem. Ezzel az erővel egy dobozba is zárhatnád saját személyes erődet, szép masnit köthetnél rá, és személyesen átadhatnád annak, aki már bebizonyította, hogy érdemtelen bizalmadra és odaadásodra.

Amikor Jézus arra biztatott minket, hogy imádkozzunk ellenségeinkért, nem azért tette, mert ez szép és keresztény cselekedet. Arra tanított minket, hogy legyünk lelki tanítók. Bebizonyította, hogy miként lehet legyőzni azt a kísértést, hogy lényünk legalsó, legalacsonyabb részéből reagáljunk, és ezáltal megkockáztassuk, hogy bezárkózunk egy alacsonyabb rendű életbe. Jézus felkért minket, hogy legyünk a jóság és a szeretet forrásai a világban, függetlenül attól, hogy mi vár ránk. Ez a személyes erő. És ezt jelenti az, hogy a szeretet alkimistája vagy.

Amikor megbocsátasz…

az olyan, mintha tavaszi

nagytakarítást tartanál

a szívedben.

Marci Shimoff

Ha dühös vagy, arra valószínűleg jó okod van. Semmi baj azzal, ha belecsúszol a viktimizálás és hibáztatás történetébe. Ez nagyon is emberi. Lehet, hogy minden reggel erre a narratívára ébredsz, vagy úgy érzed, filmzeneként folyamatosan végigkíséri az egész napodat. Az a feladatod, hogy állandóan a magasabb szint felé terelgesd önmagad. És itt jön a képbe a spirituális gyakorlat. Biztos, hogy te is újra és újra vissza akarsz majd térni a második lépésben leírt gyakorlathoz a téged emésztő és elnyeléssel fenyegető szomorúság miatt, mivel ez segít majd abban, hogy figyelmedet oda összpontosítsd, ahová kell: önmagadra és a saját átalakulásodra.

A világ egyik legjobb boldogságszakértője, kedves barátom, a Happy for No Reason (Ok nélkül boldogan) című sikerkönyv szerzője, Marci Shimoff megosztotta velem azt a gyakorlatot, amely segítette abban, hogy válása során összeszedett és erős maradjon. Ő a néhai Roberta Herzog nagytiszteletű asszonytól tanulta,{86} akinek a Miatyánk következő része adta az ihletet: „és bocsásd meg a mi vétkeinket, amiképp mi is megbocsátunk az ellenünk vétkezőknek”. Herzog nagytiszteletű asszony véleménye szerint amikor megbocsátunk, és cserébe szintén megbocsátást kérünk, semlegesítjük és hatástalanítjuk annak a helyzetnek a negatív hatását, amiben épp vagyunk, és újra saját kezünkbe vesszük sorsunkat.

A gyakorlat során a következőt kell elvégezni naponta kétszer: egyszer, amikor felkelünk, és egyszer, mielőtt lefekszünk, mindennap, két héten át. Ezáltal a szívünk egyre könnyebb lesz, szinte varázslatosan elengedjük a fájdalmat. Amint elhatározzuk, hogy valakit elengedünk, magunk is megszabadulunk a szenvedéstől.

Ülj le, és hunyd be a szemed. Képzeld el azt a személyt, akinek boldogan és mosolyogva kell megbocsátanod. Majd hangosan mondd ki az alábbiakat:

(Egykori társunk neve), megbocsátok neked mindenért, amit valaha mondtál vagy tettél velem gondolatban, szóban vagy cselekedetben, amely fájdalmat okozott nekem. Te szabad vagy, és én is szabad vagyok!

És (egykori társunk neve), kérlek, hogy bocsáss meg nekem mindenért, amit valaha mondtam vagy tettem veled gondolatban, szóban vagy cselekedetben, ami fájdalmat okozott neked. Te szabad vagy, és én is szabad vagyok!

Köszönöm, Istenem (Világegyetem, Életszellem), ezt a lehetőséget, hogy megbocsáthatok (egykori társunk neve)-nak, és megbocsáthatok magamnak.

Amikor dühös vagy, ne vitázz, inkább fordítsd figyelmedet építően arra, hogy mi is ébredezik benned. Próbáld dühödet úgy tekinteni, mint a változás erős energiáját, és kérdezd meg magadtól, mit tehetsz, hogy dühöd csillapodjon. A düh arra sarkall, hogy eldöntsd, mit viselsz el az életben, és mit nem; a legjobb barátod lesz, ha a megfelelő irányba tudod terelni.

Szintén hasznos gyakorlat, amikor dühös vagy, főleg, ha saját magadra vagy dühös, az ősi hawaii ima, a Ho’oponopono,{87} ami azt jelenti: „helyrehozni”. Ez a kitűnő gyakorlat arra a feltételezésre épül, hogy a düh fizikai és mentális betegséget okoz. Azt ígéri, hogy megtisztítja az elmét, tompítja a fájdalmat, és segít abban, hogy leküzdj mindenféle késztetést, amely a képzelt rossz cselekedetek elleni visszavágásra sarkall; így megtöröd az egymásra épülő támadások dinamikáját.

Ha leginkább neked van szükséged könyörületre, saját magadon is elvégezheted a Ho’oponopono-gyakorlatot. Kezdd azzal, hogy kezedet a szívedre helyezed, majd halkan mondd ki a nevedet, és mondd el magadban az imát úgy, mintha minden egyes állítást be tudnál lélegezni lényed legmélyébe.

Ho’oponopono-gyakorlat

1. Azonosítsd, ami bánt.

Idézz fel egy olyan emléket, ami zavar, és ami miatt neheztelsz egykori társadra vagy önmagadra.

2. Függeszd fel bizonyosságodat a történteket illetően.

Légy hajlandó felfüggeszteni bizonyosságodat azt illetően, ami valóban történt; ne tekintsd érvényesnek azt, amit jelenleg gondolsz a helyzetről, mert eme tudásod nem teljes. Ismerd fel azt, hogy ennek az élménynek létezik egy másik érvényes értelmezése is; minden szempontból próbáld meg körbejárni a dolgot.

3. Ismételd el a Ho’oponopono-imát.

Alázatosan és a jóvátételre vágyva ismételd el az alábbiakat, amilyen gyakran csak szeretnéd:

Szeretlek.

Sajnálom.

Kérlek, bocsáss meg.

Köszönöm.

Az önmagunknak való megbocsátáshoz{88} általában szükség van egy bűnbánó cselekedetre, amely segít helyrehozni egy hibát, és lehet, hogy erősen tudatában vagy annak, hogy tenned kell valamit, hogy megoldj egy helyzetet: kérj bocsánatot, tégy jóvá egy helyzetet, vagy ígérd meg, hogy mostantól több önbecsüléssel és önszeretettel élsz. Amikor pontosan megérted, hogy minek kell megtörténnie, olyan cselekedetekhez kell fordulnod, amelyek jóváteszik az önmagad vagy mások ellen elkövetett bűneidet, mivel szinte lehetetlen igazán megbocsátani magadnak valamiféle bűnbánó cselekedet nélkül.

Ahhoz, hogy a lélek sötét éjszakáján

biztonsággal átjussunk, hinnünk kell

magunkban és abban, hogy az élet

jó. Még akkor is, ha nem érezzük, és

főleg akkor, ha nincs rá bizonyítékunk,

döntsünk és cselekedjünk úgy, mintha

elhinnénk azt, hogy az élet támogatja

gyógyulásunkat, fejlődésünket és a

végső sikerünket.

Claire Zammit

Amikor úgy döntesz, megbocsátasz, az nem a rossz viselkedés elnézése. Nem is azt kívánja tőled, hogy engedj vissza valakit az életedbe. Mi több, a megbocsátás nem akárkiről szól. Hanem rólad… és azon döntésedről, hogy többé nem határoz meg téged ez a fájdalmas élmény. A te döntésed az, hogy nem élsz megalkuvó életet e miatt a csalódás miatt, és eltökéled, hogy megszabadulsz mindenféle mérgező érzelemtől, amely komolyan csökkentheti azon esélyedet, hogy a jövőben megtaláld a szerelmet és a boldogságot.

Megjegyzés: Ha dühöd nem a múltra irányul, hanem egy, a jelenben is történő bántalmazásra, akkor pusztán érzelmeid ereje által indítsd el a pozitív változást. Ne a határok áttörésére reagálj, hanem próbáld meg azt kideríteni, hogy minek kell változnia, és legyen bátorságod megerősítő lépéseket tenni ebben az irányban. Találd meg saját hangodat, saját erődet, és elszántan cselekedj az összes érintett legjobb érdekei szerint.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Milyen viktimizált történetet tudok elengedni, és miben tudok felelősséget vállalni azért, hogy ez a helyzet kialakult?

(Például: „El tudom engedni, hogy a feleségemet okoljam azért, hogy elhagyott, és felelősséget vállalok azért, hogy kizártam őt, ami erre a döntésre sarkallta.” „Többé nem siránkozom azon, hogy egykori társam milyen rosszul bánt velem, inkább arra összpontosítok, hogy én milyen rosszul bántam magammal azzal, hogy ilyen sokáig benne maradtam egy bántalmazó kapcsolatban.” „Elengedhetem azt a korábbi meggyőződésemet, hogy egykori társamnak csak szexre kellettem, és felelősséget vállalhatok azért, hogy mennyire használtam fel saját szexualitásomat arra, hogy őt manipulálva megszerezzem, amit akarok.”)

Mit követel a dühöm, mit változtassak meg? Mi ébredezik bennem?

(Például: „A dühöm azt követeli, hogy többé ne tűrjem el, hogy rosszul bánnak velem. Az ébred fel bennem, hogy jogom van NEM-et mondani arra, hogy bántalmazzanak.” „A dühöm azt akarja, hogy ne alkudjak meg, és fogadjak el kevesebbet annál, mint amennyit megérdemlek. Az ébred fel bennem, hogy jogomban áll a legjobbat kapni az életben és a szerelemben.” „A düh térdre kényszerít, és azt akarja tőlem, hogy ne próbáljak a kősziklából vizet fakasztani. Megfogadom magamban, hogy mostantól kezdve csak olyannak adom a szívemet, aki bebizonyította, hogy képes viszontszeretni.”)

Mit tudok most jóvátenni magam vagy mások felé, amivel lezárhatom ezt a helyzetet?

(Például: „Bocsánatot kérhetek egykori társamtól, mert én vagyok az oka annak, hogy cserbenhagyott, mivel ritkán mondtam el neki, hogy mit érzek, vagy hogy mire van szükségem.” „Mostantól kezdve minden férfit, akivel találkozom, felemelni fogok, nem pedig lerántani.” „Megígérem magamnak, hogy soha, soha többé nem fogok túladakozni azért, hogy bebizonyítsam, én is érdemes vagyok a szeretetre.”)

A múlt feloldása

Bűntudat. Megbánás. Szégyenérzet. Rossz lelkiismeret. Ezek a nagy érzelmek feloldozás után kiáltanak. De egy rosszul irányított szakításban ezek az érzelmek továbbra is velünk maradnak, és a párkapcsolat lenyomata a legpusztítóbb fázisában ragad meg bennünk. Mindannyian ismerünk olyan egykori párokat, akik már évekkel ezelőtt elváltak, de a hangulat még mindig merev és fagyos lesz, ha egykori társuk belép a helyiségbe. Az idő nem hozza helyre a dolgokat. Nekünk kell megtennünk. És ha nem teszünk erőfeszítést a tiszta és békés elválás érdekében, nagyon nagy árat kell fizetnünk érte.

Az egyik leginkább lélekromboló szakításom akkor történt, amikor még túlságosan fiatal voltam ahhoz, hogy tudjam, milyen hosszú távú hatásai vannak egy csúnya elválásnak. Tizennyolc éves voltam, amikor Frank, akivel majdnem négy éve voltam együtt, leült velem szemben egy helyi steak-étterem piros bőrülésére. Arca vörös volt, és eltorzult a dühtől; vehemensen győzködött, hogy ne menjek egyetemre. Frank ahelyett, hogy továbbtanult volna, úgy döntött, hogy beszáll a családi üzletbe, és nem akarta, hogy leendő menyasszonya lelépjen valami gyanús iskolába, ahol biztosan ledönti a lábáról valami önelégült egyetemista. Én visszafojtottam a könnyeimet; megdöbbentett a felfedezés, hogy elértünk az út végére. A kettőnk közötti szakadékot már nem lehetett áthidalni, ezért hirtelen úgy döntöttem, hogy szakítok, és minden további magyarázkodás nélkül távoztam. Lehet, hogy szerettem Franket, de a gondolat, hogy irányítani akar engem, elviselhetetlen volt, és gyorsan el kellett jönnöm onnan. Mégsem tudtam elviselni, hogy soha többé nem látom, így kétségbeesetten könyörgőre fogtam. Igen, mostantól külön utakon járunk majd, de fogadjuk meg, hogy újra egymásra találunk, és összeházasodunk, ha már a hatvanas éveinkben járunk, ha már meghoztuk életünk összes fontosabb döntését.

Nem emlékszem, hogy Frank belement-e ebbe a buta ötletbe. Azt hiszem, csak döbbenten bámult, amikor megmondtam neki, hogy vége. Ám bennem megragadt ez az ígéret. És bár Frank egy év múlva egy másik lányt vett el, szinte elviselhetetlen bánat fogott el amiatt, hogy teljesen megszakítottam vele minden kapcsolatot. Az a kósza gondolat éltetett, hogy egy napon, a távoli jövőben ismét együtt leszünk. A meggondolatlan fogadalom balvégzetű reménye megmérgezett a következő két évtizedre; gyakran felriadtam az éjszaka közepén, izzadtan, dobogó szívvel és vágyakozva régóta elvesztett fantomszerelmem után.

Menjünk előre sok-sok évet, amikor 41 évesen és még mindig egyedül – a láthatáron sem volt egyetlen reménybeli férj sem – újabb bosszantó fogadalmat tettem. Szilárdan hittem az akarat erejében, ezért felhívtam egy barátnőmet, és merészen bejelentettem, hogy a negyvenkettedik születésnapomra gyűrűs menyasszony leszek. Barátnőm javára szól, hogy nem nevetett ki, és nem mondta azt, hogy egy negyvenen felüli nőnek nagyobb esélye van terroristák célpontjává válni, mint rendes férjet találni. Csendesen azt válaszolta, hogy boldogan támogatja erőfeszítéseimet, hogy találjak valakit a nagyvilágban, ha felhatalmazom, hogy felelősségre vonhat majd, ha nem az a nő vagyok, akinek ehhez lennem kell. És ezáltal megszületett a manapság világszerte ismert, a szerelem kinyilvánításához szükséges folyamat, a Calling in “The One” (Bevonzani az igazit). Én pedig már nem kifelé figyeltem, hogy megpróbáljam megtalálni a nagy szerelmet, hanem befelé fordulva próbáltam megkeresni és lebontani az összes gátat, amelyet felépítettem ellene.

Amint kutakodtam magamban, minden követ megmozgattam; elkezdtem tanulmányozni és elengedni a hiedelmeimet, feltételezéseimet, szokásaimat és mindazt, ami miatt szingli maradtam, annak ellenére, hogy kétségbeesetten az ellenkezőjét szerettem volna elérni. Hamarosan rábukkantam hebehurgya egyezségem emlékére Frankkel, és gyorsan úgy döntöttem, visszacsinálom fiatalkori, elhamarkodott döntésemet. Most már tudtam, hogy ez az egyezség titokban arra ösztönzött, hogy szingli maradjak – hátha Frank visszatér, és akkor összejövünk. Mindez nagyon romantikus volt a maga drámai, szánalmas Rómeó és Júlia-stílusában.

Hogy összehangoljam életemet azzal a szándékkal, hogy életre szóló társat találok, úgy döntöttem, feloldom a kettőnk között fennmaradt feszültséget azzal, hogy beteljesítem az egyezséget. Nem akartam felkavarni Frank magánéletét – ekkor már több mint húsz éve volt házas, és három gyereke volt –, ezért úgy döntöttem, nem hívom fel, hanem meghívom egy Lélektől lélekig-meditációra (lásd a harmadik lépést). Lehunytam a szemem, és nagy levegőt vettem. Elképzeltem, ahogy Frank ott ül előttem. Megköszöntem neki a szeretetet, amelyet nekem adott, és bocsánatot kértem azért, hogy megbántottam. Emlékeztettem az általam tett ígéretre, és tudattam vele, hogy már nem tudom megtartani ezt az ígéretet. Muszáj szabadnak lennem, hogy társat találjak, és ezáltal elengedem őt. Elmorzsoltam pár könnycseppet, elhasználtam pár zsebkendőt, és a meditáció végére úgy éreztem, szabadon és kötöttségek nélkül léphetek tovább. A Frankről szóló álmaim megszűntek, mi több, alig pár héttel később megismerkedtem a férjemmel, Markkal.

Nyolc év telt el, Frankkel majdnem harminc éve nem beszéltem. Egy közös barátunk összehozott köztünk egy telefonbeszélgetést. Ideges voltam, és összegyűlt bennem mindaz, amit már évek óta el akartam mondani neki. Tudtam, hogy mélyen megbántottam, és mindennél jobban szerettem volna bocsánatot kérni tőle. Érzelmes beszélgetés volt, mindketten kiöntöttük egymásnak a szívünket, és bevallottuk, mennyire megbántuk, hogy ilyen traumatikus módon vetettünk véget a kapcsolatunknak. Frank meglepett azzal, hogy beismerte, nem csak engem gyötörtek borzalmas álmok. Ő is éveken át álmodott rólam a szakításunk után. Megdöbbentem, amikor elmesélte, hogy a rémálmai mikor szűntek meg – akkor, amikor nyolc évvel korábban elvégeztem a Lélektől lélekig-meditációt. Túlságosan bizarr volt az egész ahhoz, hogy ne véletlennek tekintsem az egészet, és gyorsan el is hessegettem magamtól.

Frankkel nem terveztük, hogy újra keressük egymást. Az a beszélgetés túlságosan intenzív volt két olyan ember számára, akik mindketten házasok. Elég volt, hogy ennyi idő után megkaptuk ezt megnyugtató lezárást. Mindketten szavak nélkül is tudtuk, hogy nem hívjuk többé egymást. Azonban egy éjszaka, nagyjából egy évvel később, amikor a számítógépem előtt ülve vajúdtam egy munkán, gyengéd érzések rohantak meg, és küldtem Franknek egy egyszerű e-mailt, amelyben csak annyit írtam, hogy gyakran gondolok rá, és ha bármikor szüksége van egy barátra, keressen meg. Amint megnyomtam az „Elküld” gombot, úgy éreztem, rám szakad a mennyezet a felismeréstől. „Frank válik” – kapkodtam levegő után. És valóban, Frank egy óra múlva válaszolt. „Nem akarom elhinni, hogy írtál. Ma este, vacsora közben a feleségem közölte velem, hogy válni akar.” Ez volt a második megerősítés a helyhez nem kötött, nem lineáris szeretetkapcsolatok létéről, emellett ijesztő módon ráébresztett arra is, hogy az egymással való összekapcsolódásnak milyen mélységes szintjeit éljük meg állandó jelleggel.

Bár a világ tele van szenvedéssel,

az is benne van, hogy miként

lehet túljutni a szenvedésen.

Helen Keller

A kvantummechanika egyik alapítója, Niels Bohr fizikus,{89} aki szintén Nobel-díjas, még az 1920-as években vezette be a nonlokalitás, más néven összefonódás fogalmát. Lynne McTaggart, az újságíróból lett gondolati tanító,{90} a The Bond (A kötődés) című könyv szerzője szerint az összefonódás „a végzetes oszthatatlanság különös, költői jelensége; mint amikor a két szerencsétlen szerelmes egymástól külön kényszerül élni, de mentálisan és érzelmileg örökre össze vannak kötve”. Hű. Ez igazolja legszörnyűbb rémálmainkat, nem? Albert Einstein, Bohr kollégája szerint az összefonódás „különös hatás a távolban”, ami számomra pontosabb definíciónak tűnik. Ijesztően különösnek találtam a történteket. Azonban ez arra is ösztönzött, hogy végre egészségesen lezárjak egy olyan kapcsolatot, amely felnőttéletem majdnem teljes egészében üldözött.

Bár megdöbbentett és megzavart a tény, hogy Frank házassága véget ért, hihetetlenül hálás voltam a lehetőségért, hogy helyrehozhatom a dolgokat kettőnk között azzal, hogy igaz barátja leszek. A következő néhány hónap során gyakran beszéltünk; először megpróbáltam segíteni rendbe hozni a házasságát, és amikor ez hasztalannak bizonyult, támogattam Franket a végéig. Nem csupán helyrehozhattam a dolgokat azzal, hogy kiterjesztettem irányába a szeretetemet, de azt is láthattam, hogy mennyire jól tettük azt, hogy nagyjából harminc évvel ezelőtt külön úton folytattuk tovább. Többször is jókat kacagtunk azon, hogy mennyire különböznek alapvető értékeink és világszemléletünk. És Frank gyakori, humoros megjegyzései, miszerint én annak idején jól döntöttem, hogy elhagytam, megvigasztaltak, és enyhítették aggodalmamat, hogy esetleg mégsem döntöttem jól.

Kapcsolatunk tehát igazi befejezéshez ért – olyan volt, mintha mélyen a lelkünkbe ágyazódott szilánkokat távolítottunk volna el. Frank és én már nem vágyunk a kora hajnali beszélgetésekre, nem küzdünk azzal, hogy mi lett volna, ha. Egyikünket sem kínoz és nem tör össze a szerelem elvesztése. Mi több, mindketten gazdagabbnak és teljesebbnek érezzük magunkat a közös élmény által. Tudjuk, hogy mélyen szerettük a másikat, aki meglátta lelkünk szépségét, és utat talált szívünk legbelső zugaiba. Az ember így szeretne szakítani, ha a szerelem véget ért. Úgy, hogy nem emészti keserűség és ellenségeskedés; átjárja az adott és kapott gyengédség.

A tudatos befejezés művészete

A tiszta lezárás három részből áll. Először is: elismerni, hogy mit jelentett számunkra a másik. Másodszor: értékelni azt az ajándékot, amelyet a másik jelenléte hozott az életünkbe. Harmadszor pedig őszinte kísérletet tenni a helyzet épségének visszaállítására azzal, hogy megpróbáljuk helyrehozni a dolgokat azokkal az emberekkel, akiket megbántottunk, vagy azzal, hogy kijelentjük: soha többé nem ismételjük meg ezeket a hibákat új partnerünkkel. Mint látod, ez a lista nem tartalmazza azt, hogy békítsük ki kibékíthetetlen ellentéteinket, vagy hogy egyszer s mindenkorra kijelentsünk, nekünk van igazunk, vagy végre teljesítsék érzelmi szükségleteinket.

Megvannak az okai annak, hogy egykori társaddal szétválnak útjaitok. Az értékeitek talán túlságosan különbözőek, túlontúl ellentétes szemszögből nézitek a dolgokat, vagy alapvető szükségleteitek állnak egymással szemben. A tudatos elválás során ezek nem problémák, mivel mi teret adunk a különbségeknek és az egymással nem egyező nézőpontoknak; ahogy Ken Wilbur filozófus mondja: „Mindenkinek igaza van valamiben.” Itt nem a háború megnyeréséről van szó, hanem arról, hogy teljességgel mondjunk le a háborúról, és tegyük meg azt a pluszlépést, amivel biztosítjuk azt, hogy a továbblépéssel mindenki nyer. A helyzet az, hogy ezen a ponton nem igazán számít, kinek van igaza, és kinek nincs. Nem számít, ki bántotta meg jobban a másikat. Nem számít, egyetértetek-e az okokban, amelyek a párkapcsolat végéhez vezettek. Az számít, hogy mindketten le akarjátok zárni a dolgot úgy, hogy az érintettek jól jöjjenek ki belőle.

Soha ne vágd el azt,

amit ki lehet bogozni.

Jaclyn Smith

Amikor Robin és férje, Gary úgy döntött, hogy véget vet tizenkilenc éve tartó házasságuknak, ezt úgy akarták megtenni, hogy a lehető legkisebb törést okozzák tizenkét éves ikergyermekeiknek, Zachnek és Milesnak, és tízéves lányuknak, Emmának. Azonban a Gary elköltözését követő hetekben mindhárom gyermeken a nyugtalanság jelei mutatkoztak. Emma elkezdett rémisztő verseket írni, Zach jegyei hirtelen romlani kezdtek, Miles pedig összeverekedett egy másik fiúval az iskolában, amiért is szüleik időpontot kértek tőlem. Elmagyaráztam nekik: bár csodálatos, hogy nem fognak veszekedni a gyerekeik előtt, ez nem elég ahhoz, hogy létrehozza azt a jó közérzetet és összetartást, amiben reménykedtek. Egy bizonyos szinten a gyerekek mindent tudtak. Egy szemforgatás, egy lebiggyesztett ajak, a karok öntudatlan összefonása vagy mély, árulkodó sóhajok – mindezekkel tudatjuk a világgal, hogy mit is érzünk valójában, annak ellenére, amit mondunk. Mivel Robin és Gary gondoskodó szülők, belementek abba, hogy elvégeznek egy gyakorlatot, abban a reményben, hogy gyermekeik megszabadulnak a közöttük meglévő, kimondatlan, mégis tapintható feszültségtől.

Robin kezdeményezte a válást, mert érzelmileg nem tudta megkapni Garytől azt, amire szüksége volt. Éveken át próbálta elrángatni a férjét terápiára, hogy végre beszéljen az érzéseiről, érdeklődéssel hallgassa meg Robin érzéseit, és együtt érző legyen. Ám mindez meglehetősen idegen volt Gary számára. Ő inkább az eszére, mint a szívére hallgatott, és megviselte felesége krónikus boldogtalansága. Gary bármennyire is próbált örömet szerezni nejének, mindig kudarcot vallott. Ezért majd két évtizednyi házasság után úgy döntöttek, külön folytatják. A gyerekek előtt nem emelték fel a hangjukat, nem vitatkoztak nyíltan, azonban a felszín alatt mégis ott munkálkodott a harag. Gary úgy érezte, folyamatosan kritizálják, mintha semmi nem lenne jó, amit tesz. Robin pedig úgy érzékelte, hogy egyáltalán nem szeretik, mivel Garynek jobban kellett volna igyekeznie, hogy házasságuk megmentése érdekében megadja neki azt, amire szüksége van.

A tudatos elválás jegyében hajlandóak voltak végighallgatni egymást, és átbeszélni, milyen káros hatással is vannak gyermekeikre. Robin végighallgatta, amint Gary vontatottan elmondja, milyen rendkívül romboló számára az, hogy olyasvalamit kérnek tőle, amit nem tud megadni. Robin hagyta, hogy férje mondandója megérintse a szívét, amikor Gary bevallotta, mennyire alkalmatlannak érzi magát emiatt mindenre. Robin nem vágott vissza, hogy megértesse férjével, hogy számára milyen nehéz ez az egész, és nem akarta beláttatni vele azt sem, miért van szüksége több érzelmi támogatásra. Inkább csak figyelt, magába szívta azt, amit Gary mondott róla és erről az élményről. Mivel Robinnak már nem kellett megoldania ezt a helyzetet a férjével, inkább arra összpontosított, miként tudja jóvátenni. Szívből jövő bocsánatkérést ajánlott fel az általa okozott szenvedésért, és megígérte, hogy a továbbiakban változtat elvárásain. Megfogadta, hogy mostantól kezdve őszintén értékelni fogja férjét, és nem követeli tőle azt, hogy ne legyen önmaga. Gary megkönnyebbülése tapintható volt: megszabadult attól a bánattól és dühtől, amit évek óta cipelt. Most végre ő is képes volt figyelni Robinra, aki kiöntötte a szívét, hogy mennyire csalódott, miután olyan sokat fektetett ebbe a kapcsolatba, és Gary soha nem támogatta őt eléggé érzelmileg. Beszélt arról, hogy milyen egyedül érzi magát a házasságban, és Gary – aki többé nem érezte azt, hogy helyre kell állítania a felesége érzéseit, hanem csak végig kellett hallgatnia és el kellett fogadnia őket – végre részvétet tudott érezni a felesége iránt. Gary azt kívánta Robinnak, amit az asszony kívánt magának, és először értette meg, hogy a válás miért lehet a helyes lépés mindannyiuk számára. Gary megfogadta, hogy elengedi Robint, aki így megfelelőbb társat találhat majd; olyat, aki kielégíti érzelmi szükségleteit. Robin így nem érzett tovább bűntudatot.

Életem során gyakran

kellett visszanyelnem

a szavaimat, és be

kell valljam, hogy

mindig egészséges

étrendnek találtam.

Winston Churchill

A kettejük között levő energia a bántások melegágyából egy szinte meleg és kölcsönösen támogató barátsággá alakult át. Gyermekeik is megérezték ezt az átalakulást, és szinte azonnal, mintegy varázsütésre elkezdtek jó irányban változni. Gary és Robin válása amolyan családi kaland lett, nem pedig kudarc; a gyerekek segítettek Apunak új lakást találni és aztán berendezni. Robin most új kapcsolatban él egy a szívére hallgató, érzelemgazdag férfival, aki számos szempontból az álompárja. A gyerekek imádják anyjuk új élettársát, és Gary, aki végre boldognak látja egykori feleségét, szintén elfogadja és értékeli az új férfit. Még inkább megértette, miért volt a legjobb döntés véget vetni a házasságuknak.

A neurobiológia terén végzett legújabb kutatások szerint egy negatív beszélgetés hosszabb ideig marad meg bennünk, mint egy pozitív. Amikor úgy érezzük, elátkoztak, elítéltek, megszégyenítettek és hibáztattak minket, testünk több kortizolt, azaz stresszhormont termel, amely harcias, védekező viselkedésre sarkall minket. Ha társunk megbánt minket, az olyan fájdalmas, hogy a sértés utolsó szavait és tetteit rosszabbnak érzékeljük, mint amilyenek valójában; mindez kihat a párkapcsolatról szóló emlékeinkre, és mérgező feszültségeket szül a kapcsolatok terén, amelyet az érintett gyermekek tűzpárbajnak érezhetnek.

Az olyan párkapcsolatok,

amelyek nem békésen

végződnek, egyáltalán

nem érnek véget.

Merrit Malloy

Kevesen próbáljuk tudatosan bántani a másikat és magunkat akkor, amikor a szerelem véget ér, és a legtöbben békés elválásra törekszenek. Ám amikor egy ilyen beszélgetéssel próbálkozunk, és igyekszünk helyrehozni az általunk okozott kárt, gyakran mértéktelenül sok időt töltünk azzal, hogy megmagyarázzuk, miért is viselkedtünk úgy, ahogy. Az apám így bánt az anyámmal. Én soha nem tanultam meg, hogy másképp is lehet. A csillagjegyem miatt vagyok ilyen. Csak azért viselkedtem így, mert te meg amúgy viselkedtél. Mindennél jobban szeretnénk, hogy megértsenek minket. És sokkal inkább egykori társunktól várjuk el, hogy tisztázzon minket a viselkedésünk alól, mintsem rájönnénk arra, hogy ezért neki micsoda árat kell fizetnie. Mintha az ő fájdalma közel sem lenne olyan fontos, mint a mi aggodalmunk, hogy félreértenek.

Gyakorlat: Tisztítsuk meg a levegőt

Ahhoz, hogy feloldd a köztetek még ott parázsló feszültséget, igyekezz sokkal kevésbé fontosnak tartani azt, hogy megértsenek, és sokkal inkább próbáld megérteni saját döntéseid és tetteid következményeit. Ne akard annyira, hogy igazad legyen, és sokkal jobban akard helyrehozni a dolgokat.

Ehhez az alábbi gyakorlatot javaslom, amely egy, a kollégám, Claire Zammit{91} által megalkotott hasonló gyakorlat változata.

A bánat nem megvál-

toztat. Hanem leleplez.

John Green

Talán meg szeretnéd kérni egykori társadat, hogy veled együtt végezze el ezt a gyakorlatot. Ám ha ez nem lehetséges vagy nem biztonságos, még mindig elvégezheted a Lélektől lélekig-meditációt (lásd a 3. lépést). Képzeld el, hogyan tudnátok egy teljesebb lezárást elérni kettőtök között.

1. Értsd meg: e gyakorlat egyetlen célja, megtisztítani a levegőt!

Ismerd fel, hogy e gyakorlat célja csupán az, hogy megtisztítsd a levegőt a még lappangó megbántottságtól és haragtól! Kérlek, tedd félre azt a célodat, miszerint el akarod érni, hogy kielégítsék szükségleteidet; hogy egykori társad meggondolja magát; hogy megnyerj egy vitát, vagy megoldd feloldhatatlan ellentéteiteket!

2. Azonosítsd azokat a még meglévő megbántottságokat és csalódottságokat, amelyekkel mindketten küzdötök!

Kérlek, listázd azon megbántottságokat és mérgező nehezteléseket, amelyek még mindig köztetek vannak, még akkor is, ha egykori társad már elnézést kért értük.

3. Légy hajlandó felelősséget vállalni viselkedésed másokra gyakorolt hatásáért!

Döntsétek el, ki beszél, és ki hallgat elsőnek!

A Beszélő számára: Mondd el azokat a bántásokat, amelyekkel még mindig küzdesz, és azt, hogy egykori társad viselkedésének milyen hatása volt rád. (Például: „Kétségbe vagyok esve attól, hogy hazudtál nekem, és nem tudom, képes leszek-e valaha is bízni benned.” „Az önbecsülésem állandóan padlón van, mert te folyton szidsz és panaszkodsz.” „Hetek óta nem tudok enni vagy aludni, annyira lesújtott a hirtelen távozásod.”)

A Hallgató számára: Kérlek, ne védekezz, és törekedj arra, hogy jelen légy, és hallgasd végig azt, amit egykori társad mond! Akár azt gondolod, hogy pontosan mondja el a történteket, akár nem, próbáld az ő szemszögéből látni a helyzetet! Ismerd fel, hogy akaratlanul is hányféleképpen okoztatok fájdalmat egymásnak; hogy öntudatlanul megismétlitek régi mintáitokat, nem figyeltek oda eléggé, önelégültek vagytok, vagy csak azt feltételezitek, hogy mások is olyanok, mint ti. Nem az a lényeg, hogy bántani akartad-e egykori társadat. Az számít, hogy egykori társadat bántalom érte. Tedd félre azt, hogy kinek van igaza, és kinek nincs (hacsak nem látod be azt, hogy neked miben nem volt igazad), és légy hajlandó felelősséget vállalni viselkedésed következményeiért. Ne tagadd, ne kicsinyeld le és ne legyints arra, amit egykori társad mond. Inkább próbálj meg rájönni, hogy te mivel járulhattál hozzá a fájdalomhoz, amellyel most egykori társad küzd.

4. Tudasd egykori társaddal, mit gondolsz, milyen hatással volt rá a viselkedésed!

A Hallgató számára:

Próbálj meg nem egykori társad szavába vágni, kivéve, ha pontosítani akarod azt, amit mond. Engedd, hogy a szíved valóban megérintse az, amit elmesél az általa átéltekről. Ne magyarázd meg, hogy miért tetted azt, amit tettél, vagy hogy rád milyen hatással lehetett a helyzet; figyelj egykori társadra, és őszinte gondoskodással és odafigyeléssel fordulj afelé, amilyen hatással a te döntéseid és tetteid lehettek rá.

Mély alázattal és eltökéltséggel, miszerint az igazat mondod, tükrözd vissza egykori társadnak, hogy szerinted döntéseid és tetteid hogyan hatottak rá és/vagy másokra.

A Beszélő számára:

Ne lépj tovább, csak akkor, amikor azt érzed, hogy egykori társad teljesen megértette saját döntéseinek és cselekedeteinek rád és a szeretteitekre gyakorolt hatását.

5. Ajánld fel, hogy jó cselekedeteiddel helyrehozod a kárt!

A múltbeli sérelmek nem tűnnek el csak azért, mert bánjuk, amit tettünk. A „sajnálom” sem mindig állítja vissza a kapcsolatok terén az általános jó érzést. A mérgező maradványoktól leginkább az a helyreigazítás tisztítja meg a levegőt, amely csupán arra törekszik, hogy visszaállítsa a helyzet épségét.

A Hallgató számára: Gondold végig, mivel tudod most kárpótolni egykori társadat. Ugyan nem tudsz visszamenni az időben, és visszacsinálni egykori döntéseidet, jó cselekedeteiddel kárpótolni tudod őt, megpróbálhatod helyrehozni a kárt. Például ajánld fel, hogy te fizeted meg azt, amibe hibáid neki kerültek; tégy lépéseket afelé, hogy az általad is létrehozott káoszból rend legyen, vagy ígérd meg, hogy a jövőben soha többé nem teszed meg ezt senkivel.

A Beszélő számára: Gondolkozz azon, hogy mivel tudsz segíteni az egykori társad okozta kár helyrehozásában, és engedd meg magadnak azt, hogy elfogadod az általa ajánlott kárpótlást. Bár nem lehet visszacsinálni azt, ami történt, az őszinte cselekedet és kárpótlás által minden érintett tovább tud lépni ebből az állapotból, és többé már nem béklyózzák meg őket a múlt hibái.

Amint a Beszélő úgy érzi, befejezte, cseréljetek szerepet, hogy mindenkinek alkalma legyen megtisztítani a levegőt az ellenségességtől, a megbántottságtól és a haragtól.

A gyakorlat ingyenesen letölthető hangváltozatát a

www.ConsciousUncoupling.com/StepFourPractice

oldalon találod.

Megjegyzés: A kommunikációs gyakorlatok általában közelebb hozzák az embereket, nem pedig eltávolítják őket egymástól. Ám ezen a ponton rádöbbenhetsz arra, hogy a tudatos elválás folyamatában való részvétel megnyitotta a kaput a kibékülés előtt. Ha te és egykori társad meg akarjátok fontolni a békülés lehetőségét, kérlek, keressétek fel a

www.ConsciousRecoupling.com

oldalt, hogy megtudjátok, hogyan sikerülhet a legjobban az újbóli egymásra találás.

A párkapcsolat kibontakoztatása

A kincugi több évszázados japán technika, melynek során a törött cserépedényt ezüsttel, arannyal vagy platinával javítják meg, így a látszólag tönkrement tárgyból csodálatosan szép és elegáns műtárgy születik. A kincugi filozófiája az,{92} hogy tiszteljük meg a sérült tárgy történetét, és ismerjük el értékét azzal, ahogyan megjavítjuk. A folyamat során gyakran szebb tárgy születik, mint amilyen az eredeti volt. Vagyis mi is úgy hozhatjuk helyre sérült kapcsolatunkat, hogy tiszteletben tartjuk közös múltunkat, és elismerjük értékét; úgy, hogy empatikusan viselkedünk egymással.

Amikor volt férjem, Mark és én először különmentünk, mi magunk dolgoztuk ki ennek pénzügyi részleteit, nem vettük igénybe ügyész vagy bíró segítségét. Hónapokon át minden jól ment, mivel mindketten tiszteletben tartottuk egyezségünket. Azonban pár hónap múlva épp ebédeltem, amikor Mark felhívott azzal, hogy elveszítette az állását. Az első gondolatom az aggodalom volt, hogy nem fogja tudni kifizetni a lakbérét. A második a rettegett felismerés, hogy engem sem fog tudni kifizetni. Nincs más, ami ennyire csábítana arra, hogy hajítsuk ki az ablakon a tudatos elválás szándékát, mint egy ilyen esemény. Feltételezve, hogy Mark feldúltabb, mint azt mutatta, biztattam, hogy hamarosan újra talpra áll. Titokban azonban pánikba estem. Elég nehéz volt egy háztartásból kettőre váltani úgy, hogy egyikünk biztos fizetése megszűnt. Tudtam, hogy Mark hamarosan súlyos döntéseket lesz kénytelen meghozni arról, hogy hozzányúljon hirtelen végesnek tűnő tartalékaihoz, azonnal elkezdtem hát okokat sorolni magamban arra, hogy miért kell a lányunk ellátását mindenek fölé helyeznie, és a közelgő munkanélküliség ideje alatt hogyan is kell teljesítenie az ígéreteit.

Akiken bosszút kellene állnod,

azok, akik segítettek neked.

Ismeretlen szerző

Egész délután próbáltam rájönni, hogy mi a helyes cselekedet ebben a helyzetben. Természetesen szükségem volt arra, hogy Mark is hozzájáruljon a számlák befizetéséhez. Azonban elég kreatív és sokoldalú vagyok, számos alkalommal oldottam már meg hirtelen felmerülő anyagi problémákat. A nap végére fontos döntést hoztam. Azt gondoltam, hogy százféle módjának kell lennie, hogy növeljem a családunk bevételét, kivéve azt az egyet, hogy a lányom édesapjával elrontom a kapcsolatomat. És így, mivel gyermekünk lelki nyugalma volt a tét, úgy véltem, ez a tökéletes pillanat arra, hogy újraalakuló családunkba bevezessek némi jóindulatot. Felhívtam Markot, hogy ne tépelődjön azon, hogy pénzt ad nekem, amíg nincs állása, és ezzel nagy megkönnyebbülést okoztam neki, miközben azon igyekezett, hogy mielőbb biztos állást találjon. A következő pár hétben azon törtem a fejem, miként tudnám növelni a munkaóráim számát, hogy még gyakrabban tudjak magánbetegeket fogadni, és a második hónap végére sikerült is fedeznem Mark kiesett havi hozzájárulásait.

A csapatmunka és a nagylelkűség a közösen felépített jövőnkbe ruházott befektetés volt. Egy család arannyal történő megjavítása, amely családot az a veszély fenyegette, hogy csonka lesz. Ezzel megtettük az első nagylelkű és előzékeny lépést, amelyet még több követett, és amely azóta is jellemzi a kapcsolatunkat. Mivel volt annyi előrelátás bennem, hogy felismertem, itt az alkalom arra, hogy elhintsem köztünk a jóindulat magvait, a hagyományosból a kiterjesztett családdá történő átállásunk továbbra is könnyen ment. Talán szokatlan kis csapat vagyunk, de távolról sem vagyunk kudarcosak. Talán nem ebben reménykedtem az oltárnál állva, amikor örök hűséget és szerelmet fogadtam, de a maga kreatív és furcsa módján mindez csodálatos.

Bármilyen különösen is hangzik, lehet, hogy egy kapcsolat végén úgy érezzük, jobban szeretnek minket, mint a kapcsolat elején. Mert a szerelem első hevében gyakran kivetítjük azt, hogy mindent meg fogunk kapni a társunktól, így könnyű mindezt megadni is. Azonban a szerelem végén már többet tudunk, amikor a párkapcsolati csalódásokkal és a nagyon is valódi korlátokkal birkózunk. Megvan az a lehetőségünk, hogy őszintén gondoskodjunk a másikról, és hagyjuk, hogy ő gondoskodjon rólunk, és eme gondoskodásnak nincs más indítéka, mint az, hogy a helyes okokból helyesen cselekedjünk. A jóakarat és tisztesség e nagylelkű cselekedetei sokat segítenek abban, hogy új hidakat építsünk egy olyan időszakban, amikor a régi hidakat lerombolják.

Mindig a kevésbé viharos

égen repülj. Megbántás.

Repülj fölé. Árulás. Repülj

fölé. Düh. Repülj fölé. Te

vezeted ezt a repülőgépet.

Marianne Williamson

Azt szeretnénk, ha megszokottá válna az, hogy feltesszük magunknak a kérdést: mit fogok létre hozni azzal, ahogyan a kihívásokkal szembenézek? Megosztást? Még több stresszt? Vagy összetartást? Javulást? Jó közérzetet? Ellenségességet? Mindannyian tudjuk, hogy a jó kapcsolatok kiépítéséhez idő és gondoskodás kell. Ám ez a frissen formálódó, kiterjesztett családokra is igaz. Folyamatosan javítanunk kell magunkon, hogy helyrehozzuk a dolgokat, tanuljunk hibáinkból, és korrigáljuk őket; hogy még toleránsabbak legyünk, hogy kilépjünk a komfortzónánkból ahhoz, hogy más szemszögből lássuk a dolgokat, hogy újra kiérdemeljük a bizalmat, helyreállítsuk a család jó hírét, és kijavítsuk az okozott kárt. Talán idő kell a változtatáshoz. De ragadjuk meg a pillanatokat, amikor alkalmunk nyílik egészséges és teljes módon megváltoztatni a kapcsolatot. Minden nagylelkű és őszinte gesztusunk magában hordozza azt a lehetőséget, hogy további jó dolgokat hozzon, melyek hatását még évekig lehet érezni. Amikor a gyerekek ilyen családban nőnek fel, épen nőnek fel, akár házasok a szüleik, akár nem.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Milyen nagylelkű gesztusokat tehetek egykori társam felé, amelyek helyrehozhatják az okozott kárt, békét és/vagy több jóindulatot hozhatnak kettőnknek?

Jó tanács

Ezen a ponton javaslom, hogy távolságtartóbban viszonyuljatok a másikhoz, és adjátok meg egymásnak a nagyon is szükséges teret ahhoz, hogy alkalmazkodhassatok új életkörülményeitekhez. Már nem vagytok felelősek társatok boldogságáért, ezért javaslom, hogy többé ne vegyetek részt túlságosan egymás életében, és adjátok meg a másiknak azt a jogot, hogy saját magánélete legyen. Ha viszont kommunikáltok egymással, akkor azt békésen tegyétek, kerüljétek a kisstílű vitákat, és tegyetek meg mindent, hogy folyamatosan növekvő jóindulat legyen köztetek.

A következőt javaslom azoknak, akik továbbra is kénytelenek együttműködőn kommunikálni egymással a válás során és azon túl is, akár közös gyerekeik, munkakapcsolatuk vagy társadalmi életük miatt. Ne feledjétek, hogy ezek a gondolatok csupán inspirációk. Ha hibáztok, egyszerűen csak takarítsatok fel magatok után, és kezdjétek újra.

A szakítás utáni kommunikáció irányelvei

1. Tégy meg mindent, hogy bölcs, erős és találékony felnőttként kommunikálj, ne kerekedjen felül éned gyenge, sérült része!

Amikor követelőző, pusztító vagy ártalmas módon nyilvánulunk meg, az általában azért van, mert ezt önmagunk egy fiatalabb részéből tesszük, amely képtelen hozzáférni ahhoz a bölcsességhez, erőhöz és találékonysághoz, amelyet most már, mint magasabb szinten funkcionáló felnőttek, magunkénak mondhatunk. Ne nyomd el éned e gyengéd és fiatalabb részét, hanem fordulj felé, és nyugtasd meg magad, még mielőtt egykori társaddal beszélnél, hogy erős és érett felnőttként viselkedhess. (Lásd: Első lépés: A segítő mantra megalkotása.) Ne feledjük: nem a bennünk lévő fiatalabb énünk, hanem a felnőtt az, aki az erős jövőnk kulcsát a kezében tartja.

2. Úgy beszélj, hogy azzal megteremtsd a jövőt, amit meg akarsz teremteni!

Az „abrakadabra” szó, amelyet szerte a világon akkor mondunk ki, ha varázsolunk, állítólag egy arámi nyelvű kifejezésből ered, mely azt jelenti: „megalkotom azt, amiről beszélek”. Ne feltételezzük, hogy csak azért, mert elhatároztunk valamit egy pozitív jövővel kapcsolatosan, célunk önmagától meg is valósul. Tekintsd a beszédet az alkotás egyik formájának.

Amikor minden más

kudarcot vall – szeress!

Elizabeth Lesser

Ne csupán mondd el azt, ami történik, aminek gyakran negatív felhangja van, hanem próbáld úgy tekinteni szavaidat, mint amelyek képesek felépíteni egy új világot. Hozd létre vágyott jövődet azzal, hogy pozitív, életigenlő állításokat fogalmazol meg mint (például: „Talán voltak problémáink időközben, de fejlődik a közös problémamegoldó-képességünk”; „Olyan sokat tanulok a visszajelzéseidből; tudom, segítenek abban, hogy mostantól kezdve jobb kapcsolataim legyenek”; vagy: „Ez csodás lehetőség mindkettőnk számára, hogy felfedezzük, hogyan tudunk jobban együttműködni egymással”).

3. Próbálj meg válaszolni, nem pedig reagálni!

Azzal, hogy kedvesen reagálsz, ne add át a hatalmat olyasvalakinek, aki lénye infantilis és öntudatlan részéből működik. Inkább próbáld átlátni, hogy képes vagy-e azzal felemelni a beszélgetést, hogy felnőtt módjára, intelligensen és bölcsen válaszolsz. Kezdd azzal, hogy visszatereled medrébe a beszélgetést: emlékeztesd egykori társadat arra, hogy mi a szándékod, és járj jó példával elöl az udvariasság és az előzékenység terén.

Bár talán szükség lesz arra, hogy elvárásaidon változtass, új szabályokat alkoss, új és világos kéréseket fogalmazz meg, vagy akár új korlátokat állíts fel, tedd mindezt úgy, hogy hű maradsz ahhoz az egészséges, új jövőhöz, amelyet meg akarsz alkotni. Mondj olyan dolgokat, amelyek elveszik egy esetleg negatívvá váló helyzet élét. (Például: „Hallak, és pontosan értem, miért vagy ennyire feldúlt. Ez mindannyiunk számára nagy kihívás. Ám továbbra is azt szeretném, hogy ez mindenki számára nyerő helyzet legyen, úgyhogy találjuk ki, hogyan tudnánk ezt összehozni!”)

Azzal, hogy eldöntötted, te leszel a szeretet alkimistája, fogtad a bánattól nehéz szívedben levő ólmot, és fényes, új jövőd aranyává alakítottad át. Ez a döntés nem kikényszerített, naiv vagy felszínes optimizmus, hanem intelligens, inspirált és hitelt érdemlő. Olyan optimizmus, amely tudja, hogy mi a legrosszabb, ami történhet, mégis úgy dönt, hogy ennek ellenére az életben uralkodó jóságra szavaz. És nem csupán arra szavaz, de szándékosan válik a Jó végrehajtójává. Az ember kereshet, kutathat, de ennél nagyobb szeretetre biztosan nem talál.

Gyakorlat

Tippek az önmagadról

való gondoskodásra

(Naponta legalább kettőt végezz el!)

1. Légy társasági lény. Hívj fel egy barátot, hogy csevegjetek; menj el vacsorázni egy régi cimborával, vagy egyszerűen beszélgess a szomszédokkal. Keresd a társaságot, és próbálj meg őszintén kapcsolatba lépni a körülötted levő emberekkel.

2. Menj ki a természetbe. Tölts legalább öt percet a napon; sétálj a tengerparton; kertészkedj, vagy vedd le a cipődet, és járj mezítláb a fűben.

3. Tanulj meg valami újat csak a móka kedvéért. Válassz egy könyvet valami olyasmiről, aminek semmi köze a munkádhoz, például tanuld meg egy új nyelv alapjait, vagy iratkozz be egy festő- vagy főzőtanfolyamra.

4 Alkosd újra az életteredet. Tárd ki az ablakokat, és hagyd, hogy a szellő átjárja az otthonodat; rendezd át a bútorokat, vagy adogasd el azokat a dolgokat, amelyeket jó ideje gyűjtögetsz, és már nem kellenek vagy nem szereted őket.

5. Próbálj boldogságot vinni mások életébe. Bánj nagylelkűen az időddel, a figyelmeddel, a pénzeddel és a szíveddel. Adj egy százast annak, akinek nagyobb szüksége van rá, mint neked. Lepj meg valakit valami váratlan kedvességgel csak azért, hogy könnyíts a terhén. Hallgass végig figyelmesen és érdeklődőn valakit, aki talán még nálad is elszigeteltebbnek és magányosabbnak érzi magát.

6. Készíts listát a száz legjobb dologról, amiért hálás vagy, és tartsd a közelben, hogy szükség esetén kéznél legyen.

Megjegyzés a programot együtt végző pároknak:

A tudatos elválás programjának negyedik lépésében arra bátorítalak titeket, beszélgessetek egymással azért, hogy közösen egymáshoz tudjátok igazítani az új, együttesen létrehozandó jövővel kapcsolatos szándékaitokat – ha ezt mindketten biztonságosnak érzitek. Mindketten rukkoljatok elő ötletekkel, és dolgozzatok együtt azon, hogy olyan célokat válasszatok, amelyek mindkettőtök számára elérhetőek és valódiak.

Tegyetek meg mindent, hogy ez a szándék emlékezetes legyen, mert többször utalnotok kell majd rá, hogy segítsen szembenézni a megvalósítás során felmerülő kihívásokkal. Ha egyikőtök elfelejti, és úgy viselkedik, hogy az nem felel meg közös szándékotoknak, mi több, pusztítóan hat rá, a másik megnyugtató és tiszteletteljes szavakkal és tisztességes, becsületes tettekkel óvatosan terelje vissza a közös cél felé vezető helyes útra.

Ne feledd, hogy mindkettőtöknek hajlandónak kell lenni vállalni a vezető szerepét, akit jobban érdekel, hogyan tudna hathatósabban reagálni a kudarcokra és késlekedésekre, mint az, hogy ő vagy volt partnere hogyan viselkedik, és betartja-e a szabályokat. Tételezd fel, hogy mindketten követtek majd el hibákat. Légy nagylelkű a hibákkal szemben, és ismerd fel, hogy a tökéletes válás lehetetlen. Engedj helyet a hibáknak, a sajátjaidnak és egykori társadéinak is. Nem az a legfontosabb, hogy milyen gyakran tévelyedünk el, hanem az, hogy hányszor vagyunk hajlandóak visszalépni a helyes útra.

Ötödik lépés

Teremts magadnak boldog életet

az elválás után

Érthető, ha valaki egy nagyobb szeletért harcol,

de csodálatra méltó, ha egy nagyobb tortáért.

Glennon Doyle Melton

A tudatos elválás programjának ötödik és egyben utolsó lépésekor abban segítelek, hogy bölcs, egészséges és életigenlő döntéseket hozz, miközben életed újraalkotásának fontos feladatain dolgozol, és olyan új szerkezeteket hozol létre, amelyek a fejlődést és a gyarapodást teszik majd lehetővé számodra és minden érintett számára az átállás után.

Mivel a szerelem elvesztése miatt számos krízisen vagy túl, talán nem vagy még teljesen kész arra a csodálatos életre, amely a bánat túloldalán vár. És bár az új életed talán kicsit hasonlít ahhoz, amit magad mögött hagytál, célod nem az, hogy egykori életed jobb változatát alkosd meg, hanem hogy lehetőleg szélesítsd látókörödet, barátaid körét, érdeklődési területeidet, és felfedezd az elfeledett, de ígéretes lehetőségeket is.

Mindez a válás utáni boldog életbe vezet el téged és szeretteidet.

Ebben a fejezetben:

– Vess véget azon régi egyezségeknek, amelyekre a párkapcsolatot alapítottátok, és hozz létre újakat, amelyek megfelelnek a most alakuló új kapcsolatnak.

– Tarts össze és tarts ki tágabb ismeretségi köröd mellett, hogy támogató és segítő környezetet biztosítsanak, amelyben újraalkothatod az életed.

– Tanuld meg, hogyan rendezhetsz egy szívmelengető és fontos tudatos elválási ceremóniát, amely felszabadít és megerősít téged és egykori társadat, valamint minden érintettet, és amely által továbbléphettek a szeretetteljes és tudatos befejezés felé.

– Találj hatékony, egészséges és együttműködő módszereket, amelyekkel gondoskodhattok a gyerekekről, megosztozhattok tulajdonotokon, és úgy alakíthatjátok a jogi folyamatot, hogy az összes érintett nyertesként léphessen tovább.

A nagy filozófus, Platón Szimpózion című művében a szeretetet a teljesség és az üresség gyermekének nevezte. Bár mindannyian szeretnénk időnk nagy részét a szerelem teljességében eltölteni, mindannyian belépünk az ürességbe is, mert egyikünk sem kerülheti ki az élet és a szeretet ciklikusságát. Bár nem a szakításban reménykedtél, mégis ezt kaptad. És ha bölcs vagy, egy adott ponton tudni fogod majd, hogy mikor nem kell már hadakoznod az elkerülhetetlen ellen, mikor kell letenned az elégedetlenség kardját, és mikor kell megadóan elfogadnod az életet úgy, ahogy van.

Bármennyire is vonakodunk belépni az ürességbe, amint ott vagyunk, kiderülhet, hogy meglehetősen békés hely. Az elengedés során nem csupán az élet tűnik el, amelyet valaha éltél, és az a személy, aki egykor voltál a párkapcsolatban; eltűnnek a kisstílű, gonosz gondolatok, a túlreagálás és a bántó visszavágás, a gyengítő és csak részben igaz történetek kínzó fecsegése, és az olyan mérgező érzelmek, mint a szégyen, a pusztító bűntudat vagy az önutálat. Bár sokan félnek attól, hogy belépjenek e terület kongó (vagy talán megszentelt?) mélységébe, e sajátos üresség természetesen egy termékeny űr; olyan, amely tele van alkotó lehetőséggel. Ahogy Rumi, a szúfi költő mondta: „Olyan, mintha vége lenne, úgy fest, mintha napnyugta lenne, de igazából hajnal van.”{93}

Honnan tudják a ludak, hogy

a nap felé kell repülniük?

Ki mondja meg nekik az évsza-

kokat? Honnan tudjuk mi,

emberek, hogy mikor van itt

az ideje, hogy továbblépjünk?

Ahogy a költöző madaraknak,

nyilván nekünk is van egy belső

hangunk… amely megsúgja,

hogy mikor induljunk neki

az ismeretlennek.

Elizabeth Kübler-Ross

A világ legrosszabb dolgában a legjobb az, hogy felszabadít, és felruház azzal a joggal, hogy újra elképzeld a dolgokat. Talán minden erőddel küzdöttél a pillanat ellen, mégis rájössz, hogy ha beleveted magadat a mélységbe, az meglepő megkönnyebbülést hoz. Ki vagy, mit szeretsz, és mivel töltöd az idődet – ezeket egyszerre újradefiniálhatod. Még az is lehet, hogy ráébredsz arra a nagyszerű tényre, hogy úgy alkothatod újra az életedet, ami megfelel majd legmélyebb vágyaidnak, legfontosabb értékeidnek, valódi érdeklődési területeidnek és magasabb elhivatottságodnak. Azzal, hogy az előző kapcsolatod által megszerzett és megtanult összes tudást beolvasztod az életedbe, és jelentősen javítasz rajta, olyan jövő felé haladsz, amely megér minden szenvedést.

Egyezségek 2.0

Minden kapcsolat mélyén egy sor egyezség rejlik; némelyikbe tudatosan mentünk bele, némelyiket csupán elfogadtuk. Mi több, mondhatjuk, hogy a párkapcsolat definíciója az, hogy belépünk egy összetett egyezség- és ígéretsorozatba, amely megmutatja, hogy szívünk és lelkünk mekkora részét fektetjük be egymásba, és milyen elvárásaink vannak magunkkal és a másikkal szemben. Az olyan ígéretek, mint „Egész életemben te leszel az egyetlen szerelmem”, „Én mindig melletted leszek”, vagy „Életem végéig hűséges leszek hozzád” – olyan szándékokat jeleznek, amelyek aztán külön életre kelnek, és olyan szokásokat és párkapcsolati dinamikát indítanak el, amelyek könnyebbé teszik a párkapcsolatban a mindennapi életet. Ám ezek az egyezségek, amelyeket gyakran őszintén és nagy érzelmek kíséretében kötünk meg, gyakran még a párkapcsolat vége után is lehúzhatnak minket; miattuk kétségek között vergődünk majd, megosztottnak érezzük magunkat, és valahogyan nehezen fogunk tudni továbblépni.

A jelenlegi körülményeink nem

határozzák meg, merre induljunk;

csak azt, hogy honnan.

Nido Qubein

Emily, a vonzó és intelligens 48 éves vállalkozó több mint tíz éve vált el a férjétől. Bár a férfi régen újranősült és új családot alapított, Emily ez idő alatt nem járt senkivel. Azért keresett fel, hogy próbáljuk kideríteni, miért. Ahogy ültünk, és Emily életéről beszélgettünk – a reményeiről, álmairól, történetéről és nehézségeiről –, eszembe jutott, hogy beszéljük át azokat a fogadalmakat, amelyeket egykori férjének tett a házasságkötés napján. Ahogyan az esküvőről beszélt, egyszer csak tágra nyílt szemmel felkiáltott: „Jaj, ne! Azóta betartom azt az eskümet, hogy hűséges leszek hozzá! Ennyi éve hűséges vagyok az oltárnál tett ígéretemhez!” Emilyt katolikusként nevelték, és azt tanulta, hogy a házasság egy életre szól. Bár tudatos szinten Emily mást gondolt, mélyen a lelkében továbbra is hűséges volt ahhoz a fogadalomhoz, amit Isten, a férje, családjuk és barátaik előtt tett. Bár majdnem egy évtizede nem beszéltek egymással, Emily úgy döntött, még aznap felhívja volt férjét. A férfit meglepte a jelentkezése, de szerencsére kedves volt és nagylelkű, amikor Emily elmondta neki, hogy többé nem tartja a hűségfogadalmát. Bár ez egyértelmű volt, mégis a lehetőség, hogy ezt egyenesen megmondhatta volt férjének, aki cserébe áldását adta rá, felszabadította Emilyt, aki végre újra tudott randevúzni. Ahhoz, hogy teljesen szabad légy, lehet, hogy alaposan át kell gondolnod azokat az egyezségeket, amelyekre régi párkapcsolatodat alapoztad, és változtatnod kell a magad és egykori társad felé irányuló elvárásaidon, hogy megfelelj annak a döntésnek, hogy külön folytatod az utat. Elő kell ásnod az olyan elvárásokat, mint hogy a férjed mindig a támaszod lesz, a feleséged senkit nem fog úgy szeretni, ahogy téged, a férjed az anyagi jóléted forrása, a feleséged az, aki ápol, amikor beteg vagy, a férjed jelenti a biztonságot számodra, a feleséged mindig a te érdekeidet nézi – és tudatosan meg kell változtatnod őket úgy, hogy illeszkedjenek az általatok külön-külön létrehozandó jövőhöz.

Az elegáns befejezésnek van

egy trükkje… úgy kell otthagyni

azt, aminek vége van, hogy nem

tagadjuk meg az értékét vagy

a múltbeli fontosságát az éle-

tünkben. Tudatában kell lenni

a jövőnknek, hinnünk kell abban,

hogy minden befejezés egy új

kezdet is, hogy felfelé megyünk

tovább, nem pedig lefelé.

Ellen Goodman

Dr. David Rock a Your Brain at Work (Agyunk munkában) című könyvében azt állítja, hogy a megfelelő elvárások fenntartása{94} létfontosságú az egészséges, boldog élethez. Jó érzés, amikor elvárásainkat kielégítik. Mi több, amikor az történik, amire számítunk, agyunk dopamináramköre felvillan – mintha egy adag morfiumot fecskendeztünk volna az ereinkbe. Úgy érezzük, jó vágányon halad az életünk, és minden rendben van a világunkban. Másrészt viszont a be nem váltott elvárások hatalmas csökkenést okoznak a dopaminszintben, és agyunkban elindítják a fenyegetésreakciót. Ez az oka a rossz szakítás miatti szenvedés egy részének, ahol az a döbbenet, miszerint nem tudunk megfelelni az elvárásoknak, fájdalmas és egész életre szóló kis veszteségeknek tehet ki minket, miközben hiába reménykedünk a régi egyezségek megszilárdításában, s újra és újra csalódást élünk át.

Ha zátonyra futsz, úgy indulhatsz

el újra, ha nem a választ keresed,

hanem az új kérdést, melyre

az életed lehet a válasz.

Jennifer Krause

Ennek fényében (és valószínűleg ez azon kevés alkalmak egyike, amikor ezt kimondom) fontos, hogy csökkentsd elvárásaidat; igazítsd őket úgy, hogy inkább a mostani körülményeidnek feleljenek meg. Engedd el azokat az egyezségeket, amelyekre egykor a párkapcsolatod alapoztad, így tudatosan új és megfelelőbb egyezségeket hozhatsz létre. Az új szerződések életre hívása mindkettőtöket biztonságosan átvezet az új életbe – legyetek akár együttműködő gondviselők, életre szóló barátok, sikeres üzlettársak, vagy egyszerűen csak barátilag akarjatok elválni egymástól.

Tedd fel magadnak a kérdést:

Milyen egyezségeket kötöttem egykori társammal, amelyeket már nem szükséges megtartanom? (Például: „Várok rád, ameddig csak kell.” „Soha nem fogok senkit úgy szeretni, ahogy téged.” „Te vagy az egyetlen lelki társam.”)

Milyen egyezségeket kötött egykori társam velem, amelyeket már nem szükséges megtartania? (Például: „Én leszek az, aki elhozza neked a boldogságot.” „Mindig gondoskodni fogok rólad érzelmileg.” „Kihúzlak a gödörből, ha bajba kerülsz.”)

Milyen új egyezségeket köthetek, amelyek megfelelnek annak az új jövőnek, amelynek létrehozásán munkálkodom? (Például: „Mindig is tisztelni foglak, mert te vagy a gyermekem apja, és támogatni fogom a vele való kapcsolatodat.” „Mindig is fontos lesz számomra a közösen eltöltött időnk.” „Mindig is a nagyobb családom része leszel, és bátorítani fogom a családtagjaimat arra, hogy továbbra is szerető és jó kapcsolatot ápoljanak veled.”)

Megjegyzés: Az olyan esetekben, amikor egyedül végzed a tudatos elválás folyamatát, és nem tudod mindezt közvetlenül megosztani egykori társaddal, ezeket a változásokat végezd a Lélektől lélekig-meditációval (lásd a harmadik lépést); képzeld el, hogy őszinte beszélgetést folytattok, ahol új egyezségeket köttök, amelyek illenek ahhoz a jövőhöz, melyet most megalkottok.

A közösségi összetartás megalkotása

Sophie és élettársa, Mary majdnem egy évtizede voltak együtt, amikor mindkettejük számára egyértelművé vált: ideje, hogy útjaik szétváljanak. Számos párhoz hasonlóan az ő kapcsolati hálójuk is alaposan összefonódott, és nem szívesen kezdtek volna hidegháborút azzal, hogy saját oldalukra állítják barátaikat. Egy vasárnap, amikor Mary meglátogatta egy rokonát a városban, Sophie néhány közös barátjukkal villásreggelizett, akik nem tudták, hogy a pár szakítani fog, nagyrészt azért, mert Sophie és Mary addig titokban tartotta a dolgot. Ám Sophie úgy érezte, ideje előrukkolni vele, és megragadta az alkalmat, hogy elmondja barátainak, mi történik. A hír miatt megdöbbent és felzaklatott barátok közül többen az épp távol levő Maryt kezdték el okolni; kritizálták, hogy így mutassák ki hűségüket és támogatásukat Sophie iránt. Ám Sophie bölcsen leállította őket. Emlékeztette barátait, hogy minden éremnek két oldala van, és Marynek is ugyanolyan fájdalmas ez a folyamat, mint neki. Ahelyett, hogy arra ösztönözte volna barátait, foglaljanak állást az egyik vagy a másik fél mellett, Sophie megkérte őket, hogy imádkozzanak mindkettejükért. Kiemelte, mindkettejüknek szükségük van arra, hogy a barátaik az egész folyamat során mellettük legyenek.

Mivel családtagjaid és barátaid szeretnék csökkenteni a fájdalmadat, talán gyorsan egykori társad ellen fordulnak; feltárják elítélő véleményüket és érzelmeiket vele kapcsolatban, amelyeknek te talán nem is voltál tudatában. Ez általában jóindulatból fakad, csupán az az ösztön motiválja, hogy érzelmi támogatást nyújtsanak. Talán a szakítás felé vezető hónapokban te magad ösztökélted őket arra, hogy ócsárolják egykori társadat, hogy saját áldozati szerepedet ezzel aláhúzzák. A társadalmi szolidaritás eleinte talán tompíthatja a szakítás pofonját, ám egykori társad kiközösítése azzal, hogy hibáztatod és elítéled őt, könnyen olyan messzire vezető és kedvezőtlen következményekkel járhat, hogy szinte lehetetlen lesz a kapcsolatot sikeresen egészséges, új formába átvinni. Ha primitív éned esetleg ki is akarna lökni valakit a közös társaságból, mert nem szeretett úgy, ahogyan arra szükséged lenne, és eléred, hogy elutasítsák őt, azt az átfogó érzését sérted meg, hogy ebbe a világba tartozik, és ezzel ugyanakkora kárt okozol, mintha eltörnéd a karját, vagy fejbe vágnád egy serpenyővel. Ez valójában az erőszak egyik formája.

A Kaliforniai Egyetem professzora, dr. Naomi Eisenberger{95} tanulmányozta a társadalmi elutasítás agyunkra gyakorolt hatásait. Ehhez egy olyan kísérletet végzett el, ahol a résztvevők agyát egy ultrahangkészülékhez kapcsolták, miközben egy Cyberball nevű számítógépes játékot játszottak. A Cyberball egyszerű internetes labdajáték, melyet hárman játszanak; a virtuális tér az általános iskolai udvar megfelelője. A résztvevők látták saját avatarjukat, valamint a két másik „személy” avatarját is. Egy adott ponton két játékostársuk elkezdte csak egymásnak dobálni a labdát, és teljességgel figyelmen kívül hagyták alanyunkat. „Ez a kísérlet viharos érzelmeket hoz létre a legtöbb emberben – magyarázza dr. Eisenberger.{96} – Rájöttünk, hogy amikor az embert kizárják valamiből, akkor a(z agyi) tevékenység… az idegi régióban zajlik, amely többek között a fájdalom kínkomponenséért, vagy ahogy egyesek nevezik, szenvedőkomponenséért felelős.” A társadalmi elutasítás, vagy az az érzés, miszerint nem tartozunk sehová, kevesebbek vagyunk, mint mások, nem akarnak minket, számkivetettek vagyunk – mindezek ugyanazon agyi régiót aktivizálják, mint a fizikai fájdalom. Mi több, nem csupán egy, hanem öt különböző, a fizikai fájdalmat jelző agyi régió indul be annak következményeképpen, hogy kihagynak bennünket egy egyszerű labdajátékból; ez azt jelzi, hogy a szociális fájdalom ugyanolyan kínokat okozhat, mint a fizikai fájdalom.

Számos barát és rokon egyszerűen úgy fogja érezni, most egykori társad ellen kell fordulnia, hogy bebizonyítsa az irántad való hűségét; neked pedig lehet, hogy ugyanúgy irányítanod kell őket, ahogy azt Sophie tette. Amikor először elmondtam anyámnak, hogy Markkal úgy döntöttünk, elválunk, anyám azt tette, amit bármelyik szerető anya tenne. Burkoltan elkezdte leminősíteni Markot és a párkapcsolatunkat; így akarta kimutatni, hogy hűen támogat engem. Ám én elmagyaráztam neki, hogy a válást másképp szeretném csinálni, mint a legtöbben. Emlékeztettem, hogy az unokájának Mark az édesapja, és azt akarom, hogy mindig tisztelettel beszéljen róla, és támogassa az életben. Bár Mark nem tökéletes ember, bevallottam, hogy én magam is meglehetősen tökéletlen nő vagyok. Elmagyaráztam, hogy Marknak és nekem az a fontos, hogy egészséges jövőt teremtsünk a megváltozó családunk számára, nem pedig az, hogy egymást hibáztassuk. Elmondtam, hogy a vagyontárgyak felosztása során nem lesz vita, és mindketten úgy intézzük a dolgokat, hogy helyes okokból helyesen cselekedjünk. Fontosnak tartjuk nem csupán a saját jó közérzetünket, de minden más érintettét is. Lehet, hogy anyám egy kicsit zavarba jött attól, ami számára egy házasság befejezésének radikálisan új változata volt, de azt hiszem, hogy meg is könnyebbült. Nem kellett elveszítenie a vejét. Egyszerűen hozzá kellett szoknia a tényhez, hogy már nem a lánya férje.

A párkapcsolatoknak két arca van. Az egyik természetesen az a nagyon is magánjellegű kapcsolat, amely két ember között van. A szerelem titkos nyelve, amely leginkább a sorok között és a közös ágyban mutatkozik meg. Ám a másik arc a szerelem nyilvános volta; mit jelent egy pár azok számára, akik együtt haladtak velük az évek során: azok, akik ott álltak mellettük, amikor megtették fogadalmukat, akik közös asztalhoz ültek velük hálaadáskor, vagy a közösség oszlopaiként számítottak rájuk. A párkapcsolatok nem csupán az érintett két személyre tartoznak, hanem emberek teljes hálózatára, akikben most talán kavarognak az érzelmek a párkapcsolat felbomlása miatt. A „csonka család” miatt azok is sérülnek, akik a partvonalról drukkoltak ennek a párkapcsolatnak, és akik reményvesztettnek, elárultnak és megosztottnak érzik magukat az elvesztése miatt.

A tudatos elválás arról szól, hogy gondosan ügyelünk azok jó közérzetére, akik a szakításban érintettek; a családtagok és barátok kiterjedt hálózatában összetartást és egységet teremtünk, és mindenkinek segítünk abban, hogy hozzászokjon az új, átalakított kapcsolathoz. Dr. Sheri Meyers és Jonathon Aslay – mindketten nagyra becsült párkapcsolati szakértők, akik három évig éltek együtt – szakításukat a következő Facebook-poszttal jelentették be:

Kedves barátaink, szeretett közösségünk!

Nagy szomorúsággal jelentjük be a kapcsolatunkban történt változást. Annak ellenére, hogy lelki társak vagyunk, és még mindig mélyen szeretjük egymást, mindketten felismertük, nem az a sorsunk, hogy együtt menjünk végig az élet romantikus útján. Néha még a legnagyobb szeretettel sem lehet összerakni egy szétesett párkapcsolatot. Ezért mély fájdalommal úgy döntöttünk, hogy utunk romantikus része véget ért.

Gyengédséggel és tisztelettel válunk el egymástól… megünnepeljük azon mély és gazdag leckéket, amelyeket együtt megtanultunk, és nagyon hálásak vagyunk azért a csodálatos szeretetért és áldásért, amelyben kimondhatatlanul sokszor osztoztunk. Eltökéltük, hogy megtanuljuk, hogyan tudunk méltósággal és jóindulattal elválni, úgy, hogy az a közösen töltött időnket és szerelmünket is tiszteletben tartsa.

Jelenleg mindketten azon vagyunk, hogy kiderítsük, mennyi idő kell ahhoz, hogy az erősen önazonosnak érzett „mi”-ből újra „én” legyen. Emellett tudatában vagyunk annak, hogy lehetnek kényelmetlen érzelmi akadályok is, amelyekkel szembe kell néznünk, amikor mindketten újra egyedülállók leszünk. De tárgyalunk egymással, és eltökéltük, hogy szeretetben válunk el. Bár mindketten szomorúak vagyunk, reménykedünk abban, hogy továbbra is képesek leszünk tudatosan és nagy szeretetben elválni, és képesek leszünk újraalkotni a kapcsolatunkat egy olyan formában, amely egy egész életre szól.

Megkérjük kedves barátainkat és a közösséget, hogy tartsák tiszteletben magánéletünket, s adjanak időt a gyógyuláshoz és ahhoz, hogy feldolgozzuk ezt a nagy változást az életünkben.

Nagy szeretettel: Sheri és Jonathon

A következő hetekben mindketten ügyeltek arra, hogy bátorító szavakkal válaszoljanak a másik posztjaira, hogy nyilvánosan kinyilvánítsák egymás iránti nagyrabecsülésüket, tiszteletüket és támogatásukat. Ma mindketten új kapcsolatban élnek, és nemrég kitettek egy képet, amelyen új partnerükkel vannak. Bár nem mindenki képes ilyen jóindulattal átalakítani a kapcsolatát, Sheri és Jonathon csodálatra méltóan megmutatta, hogy mindez lehetséges.

Amikor elmondjátok ismeretségi körötökben azt, hogy szakítotok, fontos, hogy megmaradjon a jó közérzet és az összetartás. Ehhez az alábbiakat javaslom:

Őrizd meg méltóságodat! Ne feledd, hogy az „és boldogan éltek, amíg meg nem haltak” mítosz miatt,{97} amelyet nagyjából háromszáz éve alkottak meg, a legtöbb ember egyszerűen azt feltételezi, hogy a párkapcsolatok addig tartanak, „amíg a halál el nem választ”. Amikor egy pár nem azért vet véget a kapcsolatának, mert az egyik vagy mindkét fél meghal, akkor sokan ezt automatikusan „a szerelem kudarcának” fogják fel.

Egy vakondtúrásból úgy lesz

hegy, ha sarat adunk hozzá.

Ismeretlen szerző

Amikor beleütközöl ennek az elfogultságnak a téglafalába, igyekezz nem a szívedre venni. Inkább a szerelem előre programozott ideáljának tekintsd, amelynek annak idején volt értelme, de amely nem szükségszerűen alkalmazható a mostani életedben. Járj emelt fővel, és ismerd fel, hogy egy szakítás úgy is elég nehéz, ha nem a társad vagy magad próbálod megfeleltetni egy mércének, amely már nem illik életed igazi elhivatottságához és értékeihez. Ismerd fel, hogy a hasonlóan gondolkodó emberek egyre növekvő csoportjába tartozol, akik szintén a párkapcsolat új, felvilágosultabb befejezésénél bábáskodnak. Szilárdan állj ki amellett, hogy megváltozó párkapcsolatodat továbbra is értékesnek és tiszteletre méltónak tartsák.

Legyél visszafogott abban, ahogy elmondod történetedet! Egy olyan traumatikus esemény, mint egy szakítás után legtöbbünknek szükségünk van arra, hogy elmeséljük a történetünket. Ez segít összefoglalni és elrendezni magunkban a történteket. Ám amikor elmondod a történetedet másoknak, csábító lehet az áldozat szemszögéből elmesélni, és egykori társadat okolni. Könnyű beleesni ebbe a csapdába, mert valószínű, hogy a társad tényleg tett bántó, dühítő és pusztító dolgokat. Ám ne feledd: mindketten felelősök vagytok mindazért, amit akár önkéntelenül is közösen tettetek, így együtt lesztek képesek arra, hogy új élményeket és tapasztalatokat szerezzetek a jövőben.

Amikor tiszteletlenül beszélsz egykori társadról, nem csupán őt kicsinyled le, hanem magadat is. Valahányszor viktimizált és túlérzékeny helyzetből szólalsz meg, azt kockáztatod, hogy elveszíted mások tiszteletét. Valószínű, hogy sajnálni fognak, nem pedig csodálni, mert jóindulatú és mélységesen bölcs emberi lény vagy. Azt fogod elérni, hogy mások kevésbé fognak támogatni, mert lelki szemetesládának használtad őket, és ezt pontosan tudják. Eleinte talán együtt érzők lesznek, de végül önkéntelenül is az órájukat nézik majd, azon tűnődve, hogy meddig kell még téged „barátilag támogatni”.

Másrészt viszont ha nem túlérzékeny, hanem felelősségteljes módon szólalsz meg, és emiatt a többieknek nem kell hirtelen megutálniuk egykori társadat azért, hogy bizonyítsák lojalitásukat irántad, nem csupán elnyered mások tiszteletét, de arra inspirálhatod őket, hogy a te példádat szem előtt tartva jobb módszerekkel vessenek véget párkapcsolataiknak. Az anyám, aki nagyjából huszonöt éve elég csúnyán vált el a mostohaapámtól, végignézte azt a tudatos és barátságos utat, amelyet Markkal végigjártunk a válás során, és annyira megindította az élmény, hogy békejobbot nyújtott volt férjének, annak ellenére, hogy évtizedek óta dúlt közöttük a hidegháború. Egy hideg téli reggelen egyszer csak felhívta őt, és meghívta a testvéremmel, Scott-tal együtt, hogy látogassák meg floridai otthonában. Mostohaapámat megdöbbentette ez a kedvesség, de elfogadta a meghívást, és Scott-tal hármasban vidám időt töltöttek együtt; az évek óta fennálló ellenségesség megszűnt közöttük. Ez a bizonyítéka annak, hogy soha nincs késő a tudatos elváláshoz.

Egyértelmű útmutatót adj másoknak, hogy miként viselkedjenek! Hogy megelőzd a lehetséges szakadást a közösségben, tudasd másokkal, hogy nem szükséges az egyik vagy a másik fél mellé állniuk. Adj lehetőséget nekik, hogy mindkettőtökkel továbbra is tartsák a kapcsolatot, bármennyire is csábító lehet az, hogy családodat és barátaidat megoszd. Mert amint ez megtörténik, évekbe, sőt évtizedekbe telhet helyrehozni a kárt, ha egyáltalán sikerül.

Anyám és apám kétéves koromban váltak el, és mint akkoriban szinte minden házaspár, megutálták egymást. Az ellenségeskedés negyven évvel később ért véget, amikor egy délután meglátogattam anyámat, és hirtelen egy helyiségben találtam magam mindkettőjükkel, amikor apám beugrott értem, hogy elvigyen ebédelni. Annyira izgatott lettem attól, hogy végre hárman együtt vagyunk, hogy rávettem őket, álljanak a két oldalamra, és mosolyogjanak egy fénykép kedvéért, így meglett az eddigi első és egyetlen közös képünk hármunkról.

Gyermekként számomra a legrosszabb nem csupán az volt, hogy életemből elveszett az összetartó erő, hanem az, hogy a szélesebb értelemben vett családom az össztűz közepette megszűnt létezni. Kora felnőttkorom nagy részét azzal töltöttem, hogy megpróbáltam feleleveníteni az elvesztett kapcsolatot nagyszülőkkel, nagybácsikkal és unokatestvérekkel. Azokat a kapcsolatokat, amelyek gyerekkoromban nagyon értékesek lettek volna számomra. Manapság, bár a szüleim soha nem lettek barátok, örömmel mondhatom, hogy a kapcsolatuk udvariasabb lett. Azonban a gyűlölködés éveit örökre elveszítettük.

Tekintve a családomban történt ellenséges válásokat, nem volt meglepő, hogy amikor Markkal úgy döntöttünk, véget vetünk a házasságunknak, egyesek azt feltételezték, hogy én is az ellenségesség mezejére lépek. Időbe telt tisztázni, hogy nem ez a helyzet, és meg kellett mutatni az embereknek, hogy miként viselkedjenek. Az első néhány évben egyeseket roppantul megzavart az, hogy Markkal továbbra is együtt nyaraltunk hármasban lányunkkal, Alexandriával. És amikor meghívtam Markot, hogy csatlakozzon hozzánk egy hétvégén, amikor meglátogattuk nagypapát és nagymamát, hogy a lányunknak egy igazi családi napban lehessen része, az emberek egyenesen megrémültek. Ám egymáshoz való hozzáállásunk kedves és udvarias volta izgalmas volt számukra, és ennek eredményeképpen mindannyian megnyíltak, és újra szívükbe fogadták Markot. Manapság egy nagy, egészséges, boldog „kiterjesztett család” vagyunk, és ahogy mindenki mást, úgy Markot is meghívjuk a családi összejövetelekre karácsonykor. És ebben Mark családja is együttműködik, mert ők is meghívnak engem a családi eseményeikre.

Legyünk csak barátok!

Melissa, a 34 éves, halk szavú, meggondolt és intelligens New York-i nő nem tudta elfogadni, hogy barátja, akivel három éve alkottak egy párt, nemrégiben azt mondta neki, hogy egyszerű barátsággá szeretné lefokozni kapcsolatukat; amikor pedig Melissa abban reménykedett, hogy továbblépnek a következő szintre. Valahányszor átöltözött, úgy érezte, hogy a gardróbjában lógó, lassan megfakuló táblára tűzött fotóról a virágot hintő koszorúslányok, a menyasszony és odaadó vőlegénye, valamint a ragyogó gyémántgyűrű szinte gúnyosan nevet rá. A szomorú Melissa csak abban reménykedett, hogy barátja meggondolja magát azért, hogy az éjszakákat vele töltse; kétségbeesetten megpróbált rájönni, miként viszonyuljon a férfi kéréséhez. Ám az, hogy lefokozzák egyszerű baráttá, olyan volt számára, mintha le kellene költöznie annak a csodálatos háznak az alagsori lakásába, ahol valaha élt és szeretett. Vagy teljesen elveszíti a fiút, vagy „legyünk csak barátok”; Melissa szinte megbénult a döntés kényszerétől, és habozva az utóbbi mellett foglalt állást. Ám amikor megkérdeztem tőle, hogy partnere milyen őszinte baráti gesztusokkal fordult feléje, Melissa bevallotta, hogy a férfi nagyjából ugyanazokat a szexuális privilégiumokat akarta magának, mint eddig is, de a hűség felelőssége vagy a közös jövő reményének felkínálása nélkül. „És ez mennyiben jelenti azt, hogy ez egy barátság?” – kérdeztem, de erre a kérdésre Melissa nem tudott jó választ adni.

Nagylelkűen felejtsük el azokat,

akik nem tudnak szeretni minket.

Pablo Neruda

Az igaz barátság a kedves és önzetlen gesztusokból épül fel; míg végül mindkét fél szívében megszületik a bizalom. Bár a tudatos elválás arra ösztönöz, hogy baráti módon váljunk el, ez nem keverendő össze azzal, hogy igaz barátokká alakuljunk át, ami egyesek szerint inkább előrehaladás, mintsem visszalépés az erotikus szerelemből. Arisztotelész szerint a barátság a szeretet legtisztább formája, az érzéki szerelem fölött áll, és úgy írja le, hogy pusztán a másik miatt jót kívánunk neki és jót teszünk vele, úgy, mintha önmagunkkal tennénk. Arisztotelész ezt a fajta szeretetet nevezte filiának, ahol az ember önmagáért szereti a másikat, és nem azért, mert valamilyen szempontból hasznos számára. Mivel a szakítás gyakran a száműzés érzelmi megfelelője, amit az a kétségbeesett, őrült vágy kísér, hogy történjen bármi, együtt maradhassunk, a „barátság” felé vezető löket talán nem szükségképpen az a vágy, hogy őszintén gondoskodjunk egymásról, hanem inkább az, hogy elkerüljük a szerelem halálával járó egzisztenciális megsemmisülést. Az ilyen hirtelen, az élethosszig tartó odaadást jelző nagylelkű gesztusok indítékai gyakran megkérdőjelezhetőek, mivel könnyen összekeverednek az önfenntartás önös céljával. Így az, hogy „maradjunk barátok”, az igaz barátság ellentétévé válik. A valódi barátság, vagyis az a szándék, hogy fontos gesztusokkal hajlandóak vagyunk feláldozni magunkat a másik érdekében, nem egyszerűen a szerelem könnyed alternatívája. Melissa egykori társa persze nem azt kereste, hogyan gondoskodhatna Melissa valódi igényeiről, csupán magát óvta döntésének következményeitől, miszerint véget vet a kapcsolatnak.

A figyelem állandó apró és tapintatos gesztusai szükségesek a valódi átmenethez a barátságba. Nemrég olyan szerencsés voltam, hogy egy helyi étteremben együtt vacsoráztam Chris Attwooddal és volt feleségével, Janet Attwooddal. Miközben vártuk, hogy a parkolóinas elhozza az autónkat, valaki felajánlotta, hogy készít rólunk egy fotót. Abban a pillanatban mindannyian elhallgattunk, belenéztünk a fényképezőgépbe, és mosolyogtunk. Ám mielőtt a fotó elkészült volna, Janet hirtelen ellépett Chris mellől, és átállt a bal oldalamra, így közéjük kerültem. Janet odahajolt hozzám, és a fülembe súgta: „Soha nem állok Chris mellett, amikor lefotóznak minket, mert nem szeretném, ha a felesége emiatt kényelmetlenül érezné magát. Azt szeretném, hogy mindig azt érezze, tisztelem őt.” Az a barátság, amit Janet és Chris fenntartott a válás után is, nem véletlenül alakult így. Kapcsolatuk figyelmes gesztusok sorozatán alapszik, amelyek végigkísérik többéves barátságukat. Nagyon meghatódtam, amikor egyik volt párom, akiben kissé csalódtam akkor, amikor véget vetett a kapcsolatunknak, pár hónappal a szakításunk után, meghallván, hogy beteg lettem, a segítségemre sietett. Félretette saját érzelmeit, és többször is megjelent nálam, gondoskodott rólam azokban a hónapokban, amikor beteg voltam. Ezzel bebizonyította, hogy szükség idején milyen fontosak az igaz barátok. Emiatt az illető jó és kedves barátom maradt mind a mai napig. Julia Roberts bölcs és halhatatlan szavaival élve: „Akkor tudod, hogy szerelmes vagy, amikor azt akarod, hogy a másik boldog legyen, még akkor is, ha te nem vagy része a boldogságának.”

Bár teljes szívvel reménykedhetsz abban, hogy a szexuális kapcsolatot képes vagy átalakítani plátói kapcsolattá, figyelmeztetlek, hogy a biológia ellened fog dolgozni. A természet úgy rakott össze minket, hogy a következő hetekben vagy hónapokban a férfi parfümjének illata, a nő érintése, a férfi nevetése vagy a nő mosolya egy szempillantás alatt képes megváltoztatni tested kémiáját, és olyan anyagokkal önt el, amelyek a szerelem kialakulásának euforikus érzéseit indítják el benned. Emiatt a legtöbb szakértő azt javasolja, hogy a felek legalább néhány hónapon keresztül, vagy ha lehet, még hosszabb ideig ne találkozzanak, hogy megszabaduljanak a szerelem kémiai, függőséget okozó anyagaitól.

Légy kész arra, hogy a kapcsolatnak több levegőt adsz; mindketten szánjatok időt arra, hogy új irányt szabjatok életeteknek a változások közepette. Ezt persze könnyebb mondani, mint megtenni, főleg akkor, ha vannak gyerekeitek is. Ám ha muszáj találkoznotok, kérlek, ne feledd, hogy bármilyen érintés zavarba ejtő lehet. Ezért általában azt javaslom, hogy ne adjatok puszit egymásnak, és ne fogjátok meg egymás kezét. Még a flört is beindítja a hormonáramlást, ezért tégy meg mindent, hogy tiszteletben tartsátok az érzelmi és szexuális határokat. Ne fuss egykori társadhoz vigaszért akkor, amikor rosszkedved van, inkább keress új bizalmast. Ne meséld el neki, hogy milyen nehézségeid vannak a magánéletben. Ügyelj rá, hogy a kommunikáció mentes legyen mindenféle félreérthető üzenettől vagy indítéktól. A beszélgetéseitek maradjanak egyszerűek, és összpontosítsatok az adott feladatokra; továbbra is legyen távolságtartóbb a viszonyotok egymással, amíg mindketten nem érzitek azt, hogy készen álltok áttérni a plátói barátságra.

A gyerekek érdekében

Sokan a 70-es és 80-as években nőttünk fel, amikor Amerikában több mint kétszeresére nőtt a válások aránya, és mi magunk is átéltük szüleink csúnya és vitákkal teli válását. A 60-as évek végén bejött a közös megegyezéses válás: el lehetett válni úgy is, hogy nem kellett bebizonyítani, hogy a másik fél bántalmaz, elhagy vagy megcsal. És ezzel elszabadult a pokol; a dühös párok nem a közösségben, hanem a bíróságokon nevelték a gyerekeiket. Egyik tanulmány bizonyította a másik után, hogy a válásnak milyen rossz hatása van a csonka családokból származó gyerekekre.{98} Sokan közülük a két, egymás ellen háborúzó, állandóan acsarkodó és marakodó szülő között ragadtak, akik fegyverként használták őket egymás ellen. Ezek a tanulmányok pontosak voltak, ezt magam is tanúsíthatom. Én is egyike voltam ezeknek a gyerekeknek; mindannyian meglehetősen össze voltunk zavarodva. Már akkor hajnalig buliztunk, amikor még azt sem tudtuk, mi az a bölcsességfog, és már azelőtt szexeltünk, hogy tudtuk volna, hogy néz ki egy óvszer. Kiszöktünk a házból az éjszaka közepén, leléptünk otthonról, lógtunk a suliból, loptunk a szüleink pénztárcájából, és Marlborót szívtunk sötét, penészes alagsorokban. Sokan voltunk depressziósak, idegesek, agresszívak, rosszul teljesítettünk az iskolában. Étkezési zavaraink lettek. És később is bizonytalan, zűrös párkapcsolatokba bonyolódtunk. Feltételezve persze, hogy mindezt a válás tette velünk. Azonban az igazság az, hogy valahányszor a gyerekek ott találják magukat két gyűlölködő szülő között, akik a maguk oldalára akarják állítani őket, és erkölcsileg megkérdőjelezhetően viselkednek, akkor a végén mindannyian nagy bajban lesznek.

Dr. John Gottman, a The Seven Principles of Making a Marriage Work (A jó házasság hét alapelve) című könyv szerzője leginkább arról közismert, hogy úttörő munkájával egészséges házasságokat hozott létre. Dr. Gottman hatvanhárom óvodás gyermek bevonásával érdekes kísérletet végzett; ezek a gyerekek olyan ép családokban éltek, ahol gyakori volt a konfliktus és a veszekedés.{99} Dr. Gottman rájött, hogy ezeknek a gyerekeknek állandóan magas volt a stresszhormonszintjük, amit más gyerekeknél nem tapasztaltak. Tizenöt éves korukig kísérte őket figyelemmel, és rájött, hogy a gyerekeknek a fentebb leírt problémáik alakultak ki, például krónikus iskolakerülés, társas elutasítás, iskolaelhagyás és alacsony iskolai teljesítmény – azokkal ellentétben, akik harmonikus és békés otthonokban nőttek fel. Más szavakkal, amikor a gyerekek háborús zónában élnek, akkor szenvednek, akár házasok a szüleik, akár nem.

Bárcsak rég elmúlt volna az az idő, amikor a szülők úgy viselkedtek, mint veszekedő óvodások a homokozóban! De sajnos nem múlt el. Nemrégiben egy felmérést készített Angliában a Resolution{100} – ez a szervezet az összeütközések nélküli válásokat támogatja. Eszerint a megkérdezett kamaszok és fiatal felnőttek nagyjából egyharmada átélte már azt, hogy az egyik szülője a másik ellen akarta fordítani őt. Több mint egynegyedük válaszolta azt, hogy szüleik nyíltan belevonták őket a válási vitáikba, és majdnem ugyanennyien a közösségi médián keresztül tudták meg, hogy anyjuknak vagy apjuknak új partnere van. Talán a legszívszorítóbb az a felfedezés volt, hogy szinte minden ötödik megkérdezett azt mondta, teljesen elveszített minden kapcsolatot egy vagy több nagyszülőjével. Ha így viselkedünk akkor, amikor a szerelem véget ér, akkor a „csonka család” szó mindenképpen pontos.

Szeretnélek lenyűgözni azzal, hogy azt mondom: én soha nem viselkedtem úgy, mint ezek a szülők. Ám be kell ismernem, hogy az, ahogyan megalkottam a válás után is boldog családomat, inkább egy folyamat volt, semmint egy esemény. Amikor Markkal először összeházasodtunk, én elfogadtam a lányát, Sarah-t, aki éppen kamaszodott, és többórás autóútra lakott az édesanyjával, Mark volt feleségével, Anne-nel. Egyszer hálaadáskor, amikor a lányunk, Alex még csak totyogó volt, meghívtuk Sarah-t, hogy vacsorázzon velünk, mivel tudtuk, hogy az édesanyjával a városban lesznek. Sarah először belement, de ahogy a nap közeledett, és rájött, hogy az édesanyja egyedül lenne az ünnepen, felhívta az apját, és megkérdezte, nem hívnánk-e meg Anne-t is. Bár Marknak tetszett az ötlet, nekem nem, és kerek perec nemet mondtam. Azon a hálaadáson nem találkoztunk Sarah-val. Ő azt választotta, hogy inkább elmegy pizzázni az édesanyjával, mintsem velünk vacsorázzon.

Az élet mindig kivárja a válságot,

hogy aztán a legcsodálatosabb

oldaláról mutatkozzon meg.

Paulo Coelho

A fenti epizód számos szempontból a kezdete volt azoknak a gondolatoknak, amelyeket ebben a könyvben megosztok veled. Jogosan szégyelltem a viselkedésemet, és mélyen eltűnődtem az önzésemen. Sarah és Alex miattam nem tölthetett együtt egy fontos ünnepet. És miért? Mert én fenyegetve éreztem magamat? Úgy éreztem, versengenem kell Anne-nel? Anne nem akarta visszaszerezni a férjét. Bár nem voltam olyan nagylelkű, hogy felvegyem a telefont, és egyenesen bocsánatot kérjek Anne-től, hangnemet váltottam. Onnantól kezdve Anne-t mindig meghívtuk az otthonunkba az ünnepekre, Sarah-val együtt.

Az utóbbi néhány évben hagyománnyá vált, hogy mindannyian együtt töltjük a karácsonyt. Sarah már felnőtt, és egy másik államban él, de minden évben hazarepül, és Anne-nel együtt megteszik az ötórás autóutat az otthonunkig. Ezt mindannyian nagyon várjuk, és a lányainknak lehetőséget adott arra, hogy jó kapcsolatot építsenek ki egymással az évek során. Anne-nel is jó barátok lettünk. Néhány évvel ezelőtt, amikor egy karácsonyeste mindannyian a nappaliban ültünk a feldíszített, csillogó karácsonyfa mellett, a lányom odabújt hozzám, és belesuttogott a fülembe: – Mami – mondta –, megkérhetem Anne-t, hogy legyen a keresztanyám? Azt akarom, hogy ugyanaz legyen az anyukám, mint a testvéremnek. – Amire boldogan és őszintén igennel válaszoltam, és még jobban bebetonoztam Anne helyét a mi rendhagyó és örökké növekvő, válás után is boldogan élő családunkba.

Bár talán képesek vagyunk arra, hogy felbontsunk egy házasságot, egy családot soha nem tudunk felbontani úgy, hogy a gyerekek érzelmileg ne váljanak hajléktalanná. Mostanra már sok mindent tudunk a kötődés elméletéről és arról, mennyire szükségünk van a stabil, szilárd kapcsolatokra az életünkben ahhoz, hogy egészségesek és boldogok legyünk. Komolyan át kell gondolnunk, hogy miként viselkedjünk akkor, ha a régóta tartó szerelem véget ér. Két évtizeddel ezelőtt dr. Constance Ahrons, a The Good Divorce (A jó válás){101} című úttörő jellegű könyv szerzője bebizonyította, hogy nem is maga a válás, hanem mélységesen barbár és mindenképpen földhözragadt viselkedésünk az oka annak, hogy ez ilyen borzalmasan hat a gyerekeinkre. Ez még az úgynevezett „barátsággal váltak el” esetekben is így lehet. A „nem barátsággal váltak el”-hez képest ez természetesen fejlődés, de amikor két külön családot hozunk létre abból, ami valaha egy volt, azzal a gyerekeinket szenvedésnek tesszük ki. Amikor azt várjuk tőlük, hogy egyik családból a másikba vándoroljanak, az szükségképpen azt is jelenti, hogy a szüntelen vágyakozás és a veszteség tudatában éljenek, időről időre búcsúzzanak el az egyik családtól, hogy újra csatlakozzanak a másikhoz. Nem csoda, ha a gyerekek azt akarják, hogy a szüleik újra összejöjjenek. Állandóan széttöredező kis világukban ezek a gyerekek a teljességre vágynak. A tudatos elválás során csak egyetlen család van, amely átszerveződik és kiterjedtebb lesz, és ez megköveteli a szülőktől azt az elengedhetetlen fejlődést és érzelmi érettséget, amely által elegánsan véghez vihetik ezt az átalakítást, és nem a gyerekektől várják el ugyanezt.

Beismerem, hogy ez kikényszerített fejlődés – isten hozott a szülők klubjában!

Dr. Ahrons még nevet is adott ennek az új családszerkezetnek: binukleáris család.{102} Nem nukleáris család, amely egyetlen helyszín köré épül, hanem binukleáris, azaz két háztartásból áll. Ha belegondolunk, ez nem új fogalom. Amikor Susan végre saját lakáshoz jut, és elhagyja a szülei otthonát, miután majdnem két évtizedig lakott náluk, attól még nem szűnik meg a család tagja lenni, még akkor sem, ha az anyjával való állandó veszekedés miatt költözött el. Egyszerűen új otthonba költözik, de a család marad. Az anyjának lehet, hogy hozzá kell szoknia Sue felháborító kijelentéséhez, miszerint mostantól a maga ura, de hozzá fog szokni, mert a családok olyanok, hogy beépítik magukba a családtagok életének változásait és fejlődését.

Nem könnyű csalódást okozni a gyerekeinknek. Mégis, a lehetőség a bölcsesség és a képesség mély érzések kialakítására már fiatalkorunkban adott. A gyerekeket nem lehet megvédeni az életben előadódó elkerülhetetlen veszteségektől, de ezek átélése közben rengeteg szeretetet és támogatást lehet adni nekik. Emellett bölcsen utat lehet mutatni nekik, hogy értelmezni tudják a történteket, és ne magukat okolják. Kedves kollégám és barátom, a Parenting with presence (Légy jelen mint szülő) című könyv szerzője, Susan Stiffleman házasság- és családterapeuta a következő okos tanácsot adja:{103} „Az egyik legnehezebb dolog a szülőségben annak megtapasztalása, hogy a gyerekeink talán más dolgokat fognak átélni, mint amiket mi szeretnénk, hogy átéljenek. Amikor dühösek vagy megbántottak, szeretnénk segíteni, hogy jobban érezzék magukat. Amikor minket okolnak a szomorúságukért (»Ha kedvesebb lettél volna a mamihoz, még mindig együtt laknánk!«), mi szeretnénk megvédeni magunkat. Amikor elvonulnak, kétségbeesetten szeretnénk felvidítani őket. Talán csábító lehet különleges ajándékokkal tompítani szomorúságukat. Mi több, talán meg akarjuk győzni őket arról, hogy az új családban biztos jobban fognak menni a dolgok.”

„A helyzet az, hogy az ilyen nehéz pillanatokban a gyerekeknek leginkább arra van szükségük, hogy tárt karokkal fogadjuk őket, amikor a szívük nehéz a szomorúságtól. Ez nem könnyű akkor, amikor mi magunk is küzdünk a bánattal és a veszteséggel, de ha azt mondjuk a gyerekeknek, hogy velük tényleg minden rendben lesz, akkor anyunak és apunak ott kell lennie akkor, amikor a dolgok nem annyira vannak rendben. Csak így tudják ránk bízni magukat, csak így tudunk nekik segíteni meggyógyulni.”

A nehéz időkben a legtöbb,

amit egymásért tehetünk,

az, ha nyitott füllel és szív-

vel meghallgatjuk a mási-

kat, és tudjuk, hogy a kér-

déseink ugyanolyan fonto-

sak, mint a válaszaink.

Fred Rogers

Ne próbáld meg minimalizálni gyermeked veszteségét, inkább segíts neki megnevezni azzal, hogy tükrözöd, amit szerinted érez. „Látom, hogy szomorú vagy.” Légy szomorú vele együtt, de kontrolláld saját bánatodat. Nyilván nem akarod, hogy a gyereked úgy viselkedjen, mintha ő lenne a te szülőd, ezért fontos, hogy mindig legyen hova fordulnod, amikor neked van szükséged érzelmi támogatásra. Csak így tudsz mélyen jelen lenni és elérhetővé válni gyermeked életében. Segíts neki megérteni azt, ami történik. Egyértelműen mondd ki, hogy ez nem az ő hibája, hogy még mindig egy családot alkottok, és a gyermek nem veszíti el egyikőtöket sem, mindketten szeretitek őt, és minden rendben lesz.

Tudom, hogy mindez így nagyon józannak, nyugodtnak és összeszedettnek tűnik. Pedig nem az. Kínos, kiábrándító, fájdalmas, nehéz és szívfacsaró. Vannak napok, amikor az ember legszívesebben üvöltene mindenkivel, és azt kívánja, bár elszökhetne. De valamit megígérhetek: hosszú távon mindez megéri. Végül is az a leghőbb vágyunk, hogy a gyerekeink egészséges, jól alkalmazkodó, rugalmas, jószívű felnőttek legyenek, akik alapvetően jól érzik magunkat a bőrükben, akik tudják, hogy szeretik őket és ezen nem kell különösebben gondolkodniuk, akik bíznak abban, hogy helyük van ebben a mi csodálatos világunkban, és amikor eljön az ideje, készen állnak majd arra, hogy párkapcsolatokat építsenek ki, és saját, szerető, stabil családokat alapítsanak.

És ez, kedves barátom, lehetséges a tudatos elválás segítségével.

Elválni ágytól-asztaltól

Régebben egy csodálatos négyszobás lakásban éltem, amelynek volt egy télikertje, ahol leültem, és elolvastam a reggeli újságot. A nappaliban elegáns kandalló állt, amely előtt hason fekve olvastam a felgyülemlett könyveket. Zenszerű kertje volt, ahol a felhőket bámultam. Most egy bájos, ám szerény kétszobás lakásban élek egy magas házban, amely egy parkra néz. A park közepén hatalmas szökőkút áll, amely vonzza az ott játszó gyerekeket, akik imádnak kergetőzni körülötte, és aprót dobálni a vízbe, miközben kívánnak valamit. A nyitott ablakon át egész nap hallom a csobogó víz hangját és a vidám kiáltásokat; az ablakon át besüt a napfény a tágas és csinos nappaliba. Öt emelettel lejjebb Alex és Mark lakik egy olyan lakásban, amely tükörképe az enyémnek, így a lányom könnyen fel-le jár a lifttel, és annyiszor találkozik mindkettőnkkel, ahányszor csak akar. Marknak és nekem is elég alkalmunk van arra, hogy közösen részt vegyünk a felnevelésében. Bár hiányzik a nagy ház, és nagyon várom, hogy mikor vehetek majd egy újat, boldogan elengedtem a mostani, sokkal inkább felhasználóbarát lakás érdekében, hogy egy egészséges, boldog gyermeket nevelhessünk fel, akinek az életében megjelenő kihívásoknak kevés közük lesz ahhoz a tényhez, hogy Mark és én már nem vagyunk házasok. Tisztában vagyok vele, mennyire nem amerikai dolog kijelenteni, hogy a méretcsökkentés jó dolog, de szilárdan hiszek abban, hogy az élet minősége fontosabb, mint a birtokolt tárgyak mennyisége, és ennek kellene meghatároznia azt, hogy miként is élünk. Főleg akkor, amikor gyermekünk fejlődő pszichéje a tét.

A legboldogabb emberek

nem mindenből a legjobbat

birtokolják. Csak ők mindenből

a legjobbat hozzák ki.

Ismeretlen szerző

A hosszú távú párkapcsolat elvesztésének sokkja nagyrészt abból a reményből adódik, hogy a kapcsolat egy jobb élet ígéretét hordozza magában; pontosabban egy anyagilag jobb élet ígéretét. A „boldogan éltek, míg meg nem haltak” mítoszba beletartozott az is, hogy a házassággal az ember felfelé, nem pedig lefelé lép a ranglétrán. Ám amikor egy pár felbontja a házasságát, a komor valóság az, hogy ugyanannak a pénznek, amely valaha egy családot tartott fenn, most kettőt kellene fenntartania. Mi több, vizsgálatok kimutatták, hogy az anyagi helyzet romlása{104} szinte általános a legtöbb, váláson keresztülmenő család számára, és ez átlagban öt éven át tart. Kevés kilátás rémít meg minket annyira, mint ez, vagy kevés sarkall olyan antiszociális viselkedésre, mint amikor azt követeljük, hogy a gyerekek töltsenek több időt velünk, mint a másik szülővel, csak azért, hogy nagyobb részt kapjunk az anyagiakból; amikor fontos vagyontárgyakat titkolunk el, lopunk a közös bankszámláról, vagy úgy kozmetikázzuk a számokat, hogy többet kapjunk, mint amennyi jár nekünk. Amikor félünk, könnyen nem látjuk a fától az erdőt.

A forrongó gyűlölködés és a düh a vagyonelosztás során is mélyen összefonódhat, és gonosz tettekre ragadtathatja a bosszúálló – hamarosan csak volt – házastársat, aki talán teljesen elveszítette a mértéket. Joseph Sorge válásreform-tanácsadó Divorce Corp (Válás Kft.) című könyvében leír egy horrortörténetet, amelyet Thomas Zampino bíró{105} mesélt el neki az egyik New Jersey-i bíróságról. Egy különösen vitás válás során egy szakértő tanúskodott egy vagyontárgy értékéről, ami szerinte hatvanezer dollárt ért. A bíró meglepődött, mert megtudta, hogy a szakértőnek hetvenezer dollárt fizettek a tanúvallomásáért. „Mi a csudáért kapna ön hetvenezret – kérdezte az illetőt a bíró –, amikor tudja, hogy védence ezért a tárgyért maximum a hatvanezer dollár felét kaphatja meg – alig felét az ön tiszteletdíjának?” A tanú megvonta a vállát, és a dühös feleségre pillantott, aki felbérelte őt. – Mert az asszony ezt kérte tőlem” – válaszolta.

Őrültségnek tűnik, hogy valaki ilyen önpusztító módon viselkedjen. Ám a Harvard Egyetem tudósa, David Rand vezetett egy érdekes kísérletet, amelyet Ultimátumjátszmának{106} neveztek. A kísérletből megtudhatjuk, mi motiválhat valakit arra, hogy elverje a gyermeke egyetemi tanulmányaira félretett pénzt csak azért, hogy visszavágjon egykori házastársának. A játékhoz két játékos kell, akik egy bödön pénzen vitatkoznak. Az Első Játékos tesz egy javaslatot a Második Játékosnak, hogy miként költse el a pénzt. Ha a Második Játékos belemegy, akkor mindketten a javasolt felosztásban kapják meg az összeget. Ha a javaslatot elutasítják, egyik játékos sem kap semmit. Logikus, hogy az Első Játékos a lehető legkisebb összeget mondja a Második Játékosnak, és a Második Játékos elfogadja az ajánlatot, mivel bármilyen kis pénz jobb, mint a semmi. Ám nagyjából a fele azoknak, akiknek tisztességtelen elosztást javasoltak, visszautasítják azt. Sokan inkább fizetnénk, hogy visszavágjunk egykori társunknak azért, mert tisztességtelen elosztást javasolt, még akkor is, ha ez a saját kárunkra megy, mintsem kevesebbel érjük be, mint amit megfelelőnek gondolunk. A Kaliforniai Egyetemen egy Tabibnia és Lieberman{107} által végzett kísérlet még inkább bizonyítja azt, hogy az általunk érzékelt tisztességesség fontosabb a megoldás szempontjából, mint az összeg, amit valójában kapunk. Alanyaik agyát vizsgálva Tabibnia és Lieberman rájött, hogy ha egy dollárból ötven centet kaptak, az az agyban nagyobb jutalomreakciót hozott létre, mint amikor ötven dollárból tízet kaptak meg.

Remélhetőleg mostanra már lenyugodtál, és képes vagy józan fejjel elkezdeni ezt a fontos tárgyalást, azzal a szándékkal, hogy tiszta lelkiismerettel fejezed be a kapcsolatot. Mivel kibontani egy csomót közel sem olyan egyszerű, mint megkötni, alaposan gondold át, milyen kapcsolatra is vágysz majd a válás után, és makacsul védd ezt a lehetőséget, tégy meg mindent, hogy a dolgok tisztességesen történjenek. Ismerek egy házaspárt, a nevük Lizzie és Phil, akik majdnem harminc éve voltak házasok, amikor csatlakoztak az amerikai válótársadalom leggyorsabban növekvő szegmenséhez – az ötven fölöttiekéhez.{108} Meglehetősen nagylelkűen és támogatóan viszonyultak egymáshoz a házuk és a vagyontárgyak eladása során, mindent elfeleztek anélkül, hogy sokat gondolkodtak volna rajta. Időnként persze vitatkoztak, de csak azért, mert egyikük úgy érezte, hogy a másiknak ilyen vagy olyan okból a felénél többet kellene megtartania; ez a vita általában meddő volt. Egy napon, amikor már nem éltek együtt, Phil tőle szokatlanul dühösen hívta fel Lizzie-t. Ellentmondást nem tűrően közölte vele, hogy közösen létrehozott marketingcégük passzív bevételének nagy részét megtartja. Lizzie-t annyira megdöbbentette ez a hirtelen jött erőszakos viselkedés, hogy csendben csak ennyit mondott: „Jól van, ha tényleg ezt akarod”, és gyorsan letette a telefont. Ám pár perccel később Phil ismét hívta, és bocsánatot kért. Vissza akarta szívni, amit mondott, azt mormolta, hogy elveszítette a fonalat, és egy rövid időre összezavarodott. – Mi történt? – kérdezte Lizzie. – Beszéltél egy ügyvéddel? – Igen – válaszolta szégyenlősen Phil. – Ne haragudj.

Fontos, hogy hasznos jogi tanácsokat kapj, hogy megtudd, a jog szerint mi jár neked. De kérlek, ne add át hatalmadat senkinek, hogy más határozza meg, hogy te milyen is legyél e tárgyalások során, még akkor sem, ha az illető hírneves szakértő. Végül is szeretnél úgy viselkedni, hogy azzal párkapcsolatodat egészséges, új formába önthesd anélkül, hogy a nyakadon maradna a csúnya érzelmi csomag, ami az önző viselkedésből származik, és amelytől nem könnyű megszabadulni. Mivel mi, emberek biológiai okokból gyorsan képesek vagyunk támadó üzemmódba váltani, legyünk tudatában, hogy cselekedeteink mivel járnak minket és egykori társunkat illetően, és ne feledjük, mit hoz magával a tisztességtelen, bántó viselkedés.

Évekkel ezelőtt pár évig egy szerelmemmel éltem együtt. Vásároltunk néhány közös bútordarabot, és amikor szakítottunk, elfeleztük őket, s mindketten egy-egy fiókos szekrénnyel távoztunk, amelyeket annak idején a hálószobánkba vettünk. Hónapokkal később a férfi visszakérte a nálam levő szekrényt. Az igazat megvallva ez érthető volt, mivel ő fizette ki az árát. De én akkoriban a vendégszobában használtam a fiókos szekrényt, és nem akartam odaadni. Jól mutatott a szobában, és ragaszkodtam hozzá. Azt mondtam a férfinak, hogy nem kaphatja meg, és különösebb gondolkodás nélkül megtartottam a szekrényt magamnak. Ezt a pillanatot most elszalasztott alkalomnak látom, amikor a nagylelkűségemmel megőrizhettem volna a barátságunkat. A döntésnek ára volt. Bár a szakítást követő években párszor találkoztam vele, soha nem lettünk barátok. Mindig ott volt köztünk egy kínos, mély szakadék. Olyan könnyű lett volna jóindulattal viselkedni, és ez megteremthette volna az őszinte barátságot, én mégis a szekrényt választottam. Pár évvel később huszonöt dollárért adtam el egy vásáron. Ezt a leckét soha nem felejtem el.

Manapság túl sok ember

ismeri mindennek az árát,

de az értékét semminek.

Ann Landers

Csak azért, mert valamit megszerezhetsz, még nem biztos, hogy meg is kell szerezned. Amerikában számos válási törvény egyszerűen ostoba és tisztességtelen. Itt van például az a bizarr New York-i törvény,{109} miszerint a házasság időszaka alatt szerzett diploma vagy működési engedély közös vagyonnak minősül. Tanya Finch és Kenneth Quarty 2000-ben házasodtak össze, amikor Tanya elkezdte ápolónői tanulmányait. 2009-ben váltak el, amikorra már megszerezte a diplomáját. A válási egyezség részeként Kenneth ragaszkodott ahhoz, hogy részesedjen azon összegekből, amelyeket Tanya potenciálisan megkereshet a most már birtokában levő diploma által. Az ügyben mindegy volt, hogy Tanyának van-e ápolónői állása, vagy nincs. Az sem számított, hogy Kenneth a házasság egész ideje alatt nem dolgozott, és anyagilag semmivel nem járult hozzá Tanya tanulásához. Tanya volt az, aki több állásban is dolgozott, hogy eltartsa mindkettejüket, miközben végezte az iskolát. Ám mivel Kenneth vigyázott Tanya kislányára azokon az estéken, amikor Tanya iskolában volt, a bíróság úgy vélte, hogy az a tisztességes, ha Kenneth megkapja Tanya egész életére kivetített keresetének 25%-át. Így Tanyának 155 372 dollárt kellett kifizetnie Kennethnek azért, hogy elválhasson. A kétgyermekes, egyedülálló anyává vált ápolónőnek, akinek fizetése évente nagyjából 70 000 dollár.

Az ilyen horrortörténetek hallatán nem csoda, hogy évente egyre kevesebb amerikai köt házasságot; az ilyen esetek miatt a házasság inkább igának, mint örömnek tűnik. Bár sokan azt várjuk, hogy a bíróság döntsön az igazságos vagyonfelosztásról, a törvényesség nem minden esetben méltányos. Mert a törvény abszolút, és nem alkalmazkodik egy adott helyzethez. Ami az egyik esetben helyes, az a másikban talán nem. A New York-i bíróságok azért alkalmazzák a fentebb említett törvényt, mert egy esetben a feleség anyagilag támogatta férjét az orvosi egyetem ideje alatt, majd a férj a diploma megszerzése után elhagyta, hogy készpénzre váltsa az asszony kemény munkájának gyümölcsét.

A korrektség gondolkodásmód, és azt mutatja, hogy amikor valaki szorult helyzetbe kerül, az ember fontosabb számára a profitnál; ez kulcsfontosságú elv azok számára, akiknek párkapcsolata stabil és egészséges marad az idő múlásával is. Az adott helyzet problémáival kapcsolatban létfontosságú az, hogy mennyire vagyunk önzetlenek a házasság felbontása során. Ám miközben számtalan nehéz döntéssel küzdünk, amelyeket erkölcsösen és tisztességesen, nem pedig félelemtől vezérelve kell meghoznunk, sokat tehetünk azért, hogy a kapcsolatunk következő, egészséges fázisába léphessünk.

Élj úgy, hogy amikor a gyerekeid

a tisztességre és a becsületességre

gondolnak, te juss eszükbe.

Ifj. H. Jackson Brown

A tisztesség emellett képlékeny, vagyis ami az egyik pillanatban tisztességesnek tűnhet, az talán a következő pillanatban egyáltalán nem az. Amikor Markkal a vagyonmegosztásról beszéltünk, szóba került az első könyvem, a Calling in “The One” jogdíja. Mediátorunk közölte Markkal, hogy jogot támaszthat a jogdíjak egy részére, de Mark nem kért belőle, mert úgy érezte tisztességesnek, hogy ezen jogdíjak csak engem illessenek meg, mivel én írtam a könyvet. Akkoriban mélyen megindított Mark nagylelkűsége. Két évvel később azonban, valahányszor megérkezett egy csekk, kényelmetlenül éreztem magam. Bár Mark soha többé nem hozta szóba, elkezdtem azt érezni, hogy igazságtalan döntést hoztunk. Hiszen Mark is energiát fektetett a könyvbe, mivel vette a fáradságot, hogy elolvasson és elemezzen minden egyes részt, miközben írtam őket, és mivel anyagilag is többel járult hozzá a családi költségvetéshez akkor, amikor én kevesebbel, épp azért, mert a könyvet írtam. Egy délután felhívtam a mediátorunkat, és megkérdeztem tőle, hogy milyen összeget kapott volna Mark, ha igényt tartott volna arra, ami jogosan az övé. Aztán felhívtam Markot, és elmagyaráztam neki, hogy miért vonom vissza a közösen hozott döntést, majd kifizettem neki a pénzt a válásunkig visszamenően, és biztosítottam arról is, hogy onnantól kezdve meg fogja kapni a jogos részét.

Ott ült-e a kisördög a vállamon, és üvöltötte-e a fülembe, hogy ostobaságot csinálok? Hát persze. De megértettem, hogy a tisztesség sokkal jobb érzést okoz, mint egy olaszországi utazás vagy egy szép új Infinity autó. A tiszta lelkiismeret nem vásárolható meg.

A szerelem végének törvényesítése

1969-ben Ronald Reagan, Kalifornia kormányzója{110} elkövette azt, amit később politikai karrierje legnagyobb hibájának nevezett. Aláírta Amerika első olyan válási törvényét, amely legalizálta a közös megegyezésen alapuló válást. A történészek szerint valószínűleg azért tette, mert első felesége, Jane Wyman „mentális kegyetlenséggel” vádolta őt, hogy 1948-ban elválhasson tőle. A közös megegyezésen alapuló válás megadta a pároknak azt a lehetőséget, hogy bármilyen okból véget vessenek házasságuknak. Nem kellett bebizonyítaniuk a bírónak, hogy megcsalták, elhagyták vagy bántalmazták őket ahhoz, hogy elváljanak. A következő évtizedben Amerika minden állama követte a példát, és elfogadta a saját, közös megegyezésen alapuló válási törvényét, így megágyazva annak a válási forradalomnak, amely futótűzként terjedt szét az országban.

A válás manapság nagy üzlet Amerikában. Joseph Sorge, a Divorce Corp szerzője szerint nagyjából évi 50 milliárd dollárt{111} költünk a hatalmas és decentralizált, ügyvédekből, bírókból, pszichológusokból, konzultánsokból, szakértő tanúkból, magánnyomozókból és másokból álló hálózatra, amelynek tagjai a családjogi bírósági rendszerből élnek. Mi több, a családjogi perekkel foglalkozó bíróságokon több pénz megy át, mint az összes többi bíróságon Amerikában együtt. Ez a rendszer bátorítja a háborúskodást, táplálja a keserűséget, és gyakran sokkal hosszabb maga a válási procedúra, mint a házasság, amit éppen felbontanak.

Amerika családjogi bírósági rendszere abszurdan összetett dolog. Nagyjából négy évtizede jött létre azért, hogy megpróbálják becsatornázni a több tízezer válást, amely a válási hullám eredményeként zúdult a bíróságokra. A családjogi bíróság, amely eredetileg egy gyengédebb, kedvesebb bíróság lett volna, mára a pár oldalas alaptörvénykönyvből egy több mint kétezer oldalas, apró betűkkel szedett irományt csinált,{112} amely már megköveteli az ügyvéd részvételét is, aki gyakran 500-700 dollárt is elkér óránként. Nem nehéz belátni, hogy a válás miért a harmadik helyet foglalja el Amerikában a csődindokok listáján.{113}

Michele Lawrence bíró, a The Good Karma Divorce (A jó karma-válás) című könyv szerzője szerint egy átlagember nagyjából 30 000 dollárt{114} fizet egy válóper során, illetve 50 000-et, ha a felek nem egyeznek meg, és úgy kerül bíróságra az ügy. Pedig a világ egyes civilizált részein az emberek egyetlen postai bélyeg árából felbonthatják a házasságukat. Joseph Sorge elmesélte, hogy megismerkedett Alexandra Borggal, a húszas éveiben járó, elvált svéd állampolgárral.{115} Amikor Sorge megkérdezte tőle, mennyibe került a válása, Miss Borg láthatóan zavarba jött a kérdéstől, majd végül eszébe jutott, hogy öt koronáért vett bélyeget a borítékra. Azon ismerőseihez hasonlóan, akik szintén elváltak, neki sem volt szüksége ügyvédre. Nem fizetett hatalmas összegeket pszichológiai tesztekért sem, amelyek azt határozták volna meg, hogy ki lesz a fiuk gyámja. Borg egyszerűen felment a netre, megtalálta a bíróság honlapját, letöltött egy egyszerű nyomtatványt, és beküldte. Hat hónappal később már el is váltak a férjével. Mitől volt ilyen egyszerű? Először is: Svédországban nem létezik tartásdíj. A válás tulajdonképpen véget vet minden anyagi kötelezettségnek a felek között, kivéve azt a havi 150 dollárt, amit a házasságból származó gyerekért kap az egyik fél, amely összeget a kormány állapította meg a gyermek élelmezésére és ruházkodására. A skandináv kormányok válással kapcsolatos életigenlő politikájáról árulkodik az a gyakorlat, hogy közvetlenül attól a szülőtől szedik be a gyermek után járó tartásdíjat, akinek azt fizetnie kell, és elküldik a másik szülőnek. Ezáltal a gyerekek soha nem tudják, hogy a pénz késett-e, vagy esetleg nem fizették. Így nem látják kétségbeesett anyjukat, amint a csekkre vár, hogy végre megvehesse nekik a tankönyveket, vagy elvihesse őket ruhát vásárolni.

Micsoda tudatosság!

Nem akarok darázsfészekbe nyúlni azzal, hogy kritizálni kezdem az amerikai tartásdíjat, mivel tudom, hogy a nőjogi aktivisták, akik a több ezer háztartásbeli anyukának anyagi védelmet akarnak biztosítani, ennek nagy fontosságot tulajdonítanak; ezek a nők talán évtizedekig otthon maradtak azért, hogy a gyerekeikről gondoskodjanak. A svéd rendszerben számomra a legcsodálatosabb az, hogy egyáltalán nem létezik gyűlölködés az elvált szülők között, emellett az, hogy mennyire fontos a gyerekek jó közérzete. Mivel nincs min veszekedni, miért indítanának háborút egymás ellen? Annak ellenére, hogy Izland „büszkélkedhet” a világ legmagasabb válási mutatóival, a kutatások szerint mégis ők a föld legboldogabb emberei. Emellett az egyik legokosabbak és leghatékonyabbak is; gyerekeik túlteljesítik az amerikai gyerekeket a matematikai és környezetismereti teszteken, ezefelül az hatodikak az egy főre eső GDP terén, ami bármely társadalom anyagi erejének egyik fő mutatója.

Mindezt nem azért osztom meg veled, hogy meggyőzzelek: költözz Skandináviába, bármennyire is csábító lenne, hanem azért, hogy felrázzalak abból a transzból, amely azt sugallja, hogy a válás csak gyűlölettel teli lehet. Hogy ökölharcot kell vívni, és könyékig fel kell tűrni az ingujjat a bokszmeccshez. A bosszúszomj, amihez szinte hozzászoktunk, inkább azzal a bonyolult csomóval függ össze, amivé jogi rendszerünk vált, nem pedig a biológiánkkal. Ám érdekes módon nemcsak a terapeuták sietnek segítségünkre, hanem maguk az ügyvédek is. Bár sokszor olyan viccek tárgyai, amelyek szerint bármit megtennének, hogy megnyerjenek egy pert, akár erkölcsös az ügy, akár nem, sok ügyvéd igazából a válási reform elkötelezett híve, és aktívan igyekszik jobb és kevésbé ellenséges módszereket kidolgozni arra, hogy miként vezesse át a váláson a családokat.

A Wevorce alapítója, Michelle Crosby{116} holisztikus beállítottságú ügyvéd, aki kilencévesen átélte szülei katasztrofális válását, amelyben ki kellett állnia a tanúk emelvényére, és választania kellett az anyja és az apja között. Miss Crosby szeretne átalakulást elérni a válások területén. Nemrégiben az Amerikai Ügyvédi Közösség folyóiratában, az ABA Journal-ben a Legal Rebel (a jog lázadója) címet ragasztották rá. A Legal Rebel olyan ügyvéd, aki „harcos, küzd a változásokért, és elutasítja a szabályzatot azért, hogy … védenceit szolgálja és javítsa hozzáférésüket a jogorvoslathoz”. Miss Crosby életének utóbbi egy évtizede során kifejlesztett egy erőt adó folyamatot, amely valamiféle átmenet a mediáció és a közös megegyezésen alapuló válási gyakorlat között, és jelenleg húsz államban vannak irodái.

Miss Crosby csupán egy a több ezer amerikai jogi szakember közül, akik keményen dolgoznak azon, hogy javítsanak a dolgokon, anyagi és érzelmi téren egyaránt. Szeretnének kevésbé drága módszereket találni a váláshoz. Hozzá hasonló a közös megegyezésen alapuló válásokra specializálódott ügyvéd, Lisa Forberg,{117} a New Hampshire-i Forberg Ügyvédi Iroda alapítója, aki az all inclusive megközelítést proponálja a válással szemben – ez figyelembe veszi az adott család egyedi igényeit. Miss Forberg nemrégiben elmesélte nekem Paul és Jesse esetét. Paul és Jesse meleg pár, akik több éve voltak házasok, amikor úgy döntöttek, elválnak. Mivel örökbe fogadtak két fiút, ez motiválta őket, hogy barátsággal váljanak el. Jesse azonban attól félt, hogy a jogi megegyezés nem lesz könnyű. Paul volt a fő kenyérkereső, míg Jesse maradt otthon a gyerekekkel. Jesse úgy vélte, hogy Paul nem akar majd tartásdíjat fizetni vagy egyenlően megosztani a vagyont. Nem Paul akarta a szakítást, és úgy érezte, hogy Jesse elárulta, ez pedig kihatott azon képességükre, hogy jól váljanak el egymástól. A közös megegyezésen alapuló válás során a házaspár egy csapat jogi szakemberrel működött együtt. Mindkét fél saját ügyvédet kapott, emellett egy közös pénzügyi tanácsadót és egy válássegítő trénert is, akik azon dolgoznak, hogy a végeredmény mindenki számára elfogadható legyen. A válási tréner segített a párnak közös platformra hozni szülői értékeiket, támogatta Pault abban, hogy lépjen túl a dühén, és kezdje el átgondolni, hogy Jesse-nek mennyi pénzre lenne szüksége ahhoz, hogy megfelelő otthont biztosítson a gyerekeknek. Jesse megértette, hogy Paul számára fontosabb az anyagi státusz, mint neki; úgy hitte, hogy Paul jobb közös gondviselő lesz, ha a vagyon nagyobb részét meg tudja tartani. Jesse úgy érezte, hogy amíg megfelelően gondoskodnak róla, nem kell feltétlenül pontosan elfelezni mindent. Jesse igazából csak arra vágyott, hogy Paul elismerje, az is értékes és fontos, amivel ő járult hozzá a házassághoz. Amint ezt az elismerést megkapta, képesek voltak egy olyan egyezségre jutni, amely mindkettejük számára megfelelőnek tűnt. A pénzügyi tanácsadó objektív táblázatok és grafikonok segítségével elmagyarázta Paulnak, hogy Jesse-nek mennyi pénzre lesz szüksége ahhoz, hogy havonta ne legyen mínuszban. A szakértő Jesse kivetített havi kiadásain is dolgozott, hogy azok biztosan reálisak és észszerűek legyenek, és igazolhatóak az együttes gyermeknevelés közös céljai alapján. Így, hogy maga előtt látta a számokat, Paul képes volt érzelmileg kevésbé túlreagálni a dolgokat, és racionálisabb gondolkodással kitalálni, mi a helyes cselekedet.

Egyáltalán nem értem

a kegyelem titkát. Csak

annyit, hogy ott talál ránk,

ahol vagyunk, de nem

abban az állapotban hagy

minket, amelyben talált.

Anne Lamott

A legfontosabb ok, hogy elkerüld a pereskedést, az, hogy elveszítheted az irányítást, ha a bíróság is bekerül a képbe. Ami különösen akkor rémisztő, ha szülő vagy és a gyereked felügyelete forog kockán. Azt akarod, hogy szülőtársaddal együtt ti döntsetek arról, hogyan nevelkedjenek a gyerekeitek, nem pedig valamiféle hatalmas Bíró, aki ijesztő, fekete talárt visel, és egyáltalán nem ismer sem téged, sem a családodat, mégis ő hozza meg azt a döntést, amely alapján a jövőben élnetek kell. Szülőtársaddal ti tudjátok, mire van szüksége a gyerekeiteknek, jobban, mint bármelyik bíró vagy gyámügyi tanácsadó. Ha megadod magad annak a téveszmének, hogy ha bíróságra cipeled egykori házastársad, ott igazságot szolgáltatnak neked, azt kockáztatod, hogy igen nagy hibát követsz el. Több száz, ha nem több ezer olyan szülő van, aki kénytelen együtt élni a tisztességtelen bírói döntések következményeivel, és akik teljes szívükből azt kívánják, bárcsak soha be se tették volna a lábukat a bíróságra. Számtalan ember lép ki a rendszerből úgy, hogy azt érzi, becsapták és ártottak neki, a folyamatot illetően is, amelyen keresztülment, és a végkifejletet illetően is. Még ha neked és egykori társadnak nincsenek is gyerekeitek, a szerelem elvesztésének bíróságra cipelésével csak növelitek a drága ügyvédek amúgy is zsíros nyugdíjalapját, miközben apasztjátok a saját bankszámlátokat.

Minden vég egy új kezdet.

Példabeszédek könyve

Kérlek, ne feledd: ha biztos is vagy abban, hogy neked van igazad, és makacsul ragaszkodsz a jogaidhoz, amikor mindenen túl vagy, a legfontosabb az lesz, hogy tényleg minden rendben legyen. A pereskedés olyan alternatívái, mint a mediáció, a közös megegyezésen alapuló válás vagy ennek valamilyen békéltető variációja, segíthetnek olyan megegyezésre jutni, amely által mindenki győztes pozícióból léphet tovább.

Megjegyzés: Ha azt gyanítod, hogy férjed vagy feleséged hazudik, és jelentős vagyont és bevételt titkol el előled; ha társadnak szokása fizikai erőszakkal fenyegetni téged vagy a gyerekeiteket; ha uralkodtak rajtad a párkapcsolatodban és bántalmaztak, vagy ha aktív drog- vagy alkoholfogyasztás is része a helyzetnek, akkor érdemes felfogadni egy ügyvédet, aki eljár a nevedben. Az együttműködőbb hozzáálláshoz mindkét fél legalább minimális hajlandóságára van szükség ahhoz, hogy helyes indokokból helyesen cselekedjünk.

A tudatos elválás rituáléi

Amikor Marina Abramovic és Ulay (Uwe Laysiepen){118} véget vetettek tizenkét éves kapcsolatuknak, amely során szeretők és művészkollégák voltak, az eseményt azzal ünnepelték meg, hogy lelkiismeretesen végigsétálták a kínai nagy falon; Marina az egyik végéről indult el, Ulay a másikról. Középen találkoztak, megölelték egymást, majd külön folytatták útjukat. A dolog kilencven napig tartott, és kétezer mérföldet tettek meg.

Ezt követően huszonhárom évig nem találkoztak, amikor is Ulay meglepetésvendégként megjelent Marina The Artist is Present (A művész jelen van){119} című performance-án, a MoMa Múzeumban, Manhattanben. Marina heti hat napon át, napi hét órában sztoikus nyugalommal ült a forró reflektorok fényében egy üres faasztal mellett, és idegenek szemébe bámult. Egyik ismeretlen jött a másik után, az emberek néha órákig álltak sorban a pár kiváltságos pillanatért Marinával. Két vendég között Marina lehunyta a szemét, hogy megvárja, hogy a következő leüljön. Amikor Ulay leült vele szemben a székre, a közönség lélegzet-visszafojtva várta, hogy Marina kinyissa a szemét, és meglássa, ki ül vele szemben. Amikor Marina meglátta a férfit, először felragyogott a szeme. Aztán kis mosoly jelent meg ajkain. Majd néma könnyek kezdtek folyni az arcán, végül megmozdult, átnyúlt az asztalon, és megfogta Ulay kezét. A közönség tombolt, őrjöngve kiabált és tapsolt, és bizony sokan elmorzsoltak pár könnycseppet is. Kevés dolog indít meg minket jobban, mint a szerelem bizonyossága, amely túléli az elválást és az elidegenedést is.

Az olyan rítusok, amelyek a szerelem végét jelzik, gyakran meglehetősen érzelmesek. De nem azért sírunk, mert szomorúak vagyunk. Azért sírunk, mert meghatódunk. Megérint az a felismerés, hogy a szerelem még azt is képes túlélni, ha a kapcsolat formája megváltozik. Az ember azt gondolná, hogy „a válásünnep” egy oximoron, de egyre többen és többen keresik a módját, hogy úgy búcsúztassanak el egy kapcsolatot, hogy az méltó legyen a közösen eltöltött időhöz. Mert gazdagabbak leszünk azáltal, hogy látjuk, két ember józanul elfogadja, hogy valaminek vége van, miközben alázattal bocsánatot kér a másiktól, és elismeri, hogy milyen szép volt a közösen eltöltött idő, és őszintén boldogságot kíván a másik félnek, annak, aki a legnagyobb csalódást okozta neki. Kevés gyengédebb vagy megrendítőbb pillanat van a világon.

Bár egyesek úgy vélik, a válási buli azt jelenti, hogy irány Las Vegas a cimborákkal, rúgjunk be és táncoljunk az asztalokon, majd hajnalban teli torokból énekeljük az I will survive-ot, a legtöbben, akik eléggé előre gondolkodnak ahhoz, hogy valamiféle módon megünnepeljék hosszú távú kapcsolatuk végét, általában egy mélyen személyes és lélekteli eseménnyel teszik ezt, amely mindenkinek segít a gyógyulásban és abban, hogy szeretettel lépjen tovább.

A válás akkor válik szent

pillanattá, amikor úgy

döntünk, katalizátor-

ként használjuk ahhoz,

hogy utána csodá-

latos életünk legyen.

Debbie Ford

Ahogyan a párkapcsolat kezdetét is megjelölik ünnepek – ilyen például a Valentin-nap, a lánykérés, az eljegyzés megünneplése, a legénybúcsú vagy a lánybúcsú, maga az esküvő és a nászút –, miért ne ünnepeljük meg valahogy a legfontosabb szövetségünk végét is? A válás megünneplése egy korszak végét jelenti, és segít az egészséges lezárásban.

Egy házaspár, akik negyven éven át éltek együtt, egyszerű ünnepséget szerveztek egy labirintusba, nem messze egykori közös lakásuktól. Számos közeli családtag és barát is jelen volt akkor, amikor visszavonták egykori fogadalmukat, elindultak a labirintus középpontja felé, felidéztek néhány szép közös emléket az elmúlt időkből, minden jót kívántak egymásnak, és búcsúzóul átölelték egymást, majd külön-külön mentek tovább, jelezve ezzel, hogy egységük felbomlott.

Egy másik, fiatal pár meghívta közös barátait a tengerpartra, ahol nagyjából öt évvel korábban összeházasodtak, hogy szemtanúi legyenek kapcsolatuk végének. Szívük mélyéből minden jót kívántak egymásnak, és elismerték, hogy kapcsolatuk sok jó dolgot és fejlődést hozott mindkettejüknek. Levették társuk ujjáról a gyűrűt, és óvatosan beletették egy dobozba, amit erre az alkalomra hoztak. Tervük az volt, hogy olyan jótékonysági célra ajánlják fel, amelyet mindketten fontosnak tartottak. Majd felkérték barátaikat, hogy mondjanak pár biztató, inspiráló és reményt nyújtó szót, így azok kifejezhették a pár iránt érzett szeretetüket, és megáldhatták azon döntésüket, hogy mostantól külön folytatják. Amikor mindennek vége volt, mindannyian elmentek egy helyi étterembe enni és koccintani a jövőre.

Egy fájdalmas élményen

túljutni olyan, mint felhú-

zódzkodni a mászókán.

Egy adott ponton el kell

engedned a rácsot, hogy

továbbhaladhass.

C. S. Lewis

Nem mindenki érezné magáénak az ilyen rituálékat, és akik igen, azoknak talán a társa nem volna hajlandó részt venni benne. Ám számos egyszerűbb, hétköznapibb rituálé is létezik, amely segíti mindkettőtök számára a lezárást, valamint azon közösség számára is, amelynek tagjai érintettek a kapcsolatotokban. Például rendezzetek egy nagy vacsorát, ahová meghívjátok egykori társatokat és azokat, akik közel állnak hozzátok. A vacsora elején mondjatok köszöntőt a közös szép emlékekre, és kérjétek meg a többieket, hogy ők is mondjanak köszöntőt az új életetekre. Ha egy vallási közösség tagjai vagytok, esetleg hívjatok át pár barátot, hogy veletek imádkozzanak, megáldjanak titeket, amint külön útra léptek. Vagy esetleg összehozhattok egy költöztetőpartit akkor, amikor egyikőtök elhagyja a közös otthont, áthívhattok pár barátot segíteni, és házavató ajándékot adhattok a távozónak (pl. ételt, növényeket vagy bort), hogy jól érezze majd magát új otthonában.

Azok számára, akik nem voltak házasok elvesztett társukkal, kedves barátom, Lauren Frances párkapcsolati tanácsadó azt javasolja, hogy rendezzék meg a párkapcsolat temetését.{120} A szerelem halála a szingliknek gyakran elviselhetetlenül magányos élmény, főleg akkor, ha viszonyod volt, vagy olyan párkapcsolatban éltél, amelyet családod és barátaid nem támogattak. Lauren azt javasolja, hívjunk át pár barátot az otthonunkba, miközben felidézzük, hogy mit jelentett számunkra a kapcsolat; vegyünk elő és égessünk el régi fotókat, amiken együtt szereplünk egykori szerelmünkkel, és ajándékozzunk el mindent, ami a kapcsolatra emlékeztet, majd koccintsunk arra, hogy boldogabb idők felé lépünk tovább.

Bár a fent említett rítusok a család és a barátok részvételét is igénylik, ugyanilyen fontos lehet az intim ünneplés, csak kettesben. Vagy egyedül is meg lehet csinálni, egy Lélektől lélekig-meditáció keretében (lásd a 3. lépést), ha esetleg nem lehetséges vagy nemkívánatos az, hogy közvetlenül kapcsolatba lépj egykori társaddal.

Több tudatos elválási rítus ingyenesen letölthető írásos és hangváltozatát a

www.ConsciousUncoupling.com/StepFiveRituals

oldalon találod.

Tovább és felfelé

A nevetés tetőfokán az uni-

verzum az új lehetőségek

kaleidoszkópjává válik.

Jean Huston

A Bibliában az egyik kedvenc részem a Zsoltárok könyvében található: „Ha este sírás látogat is meg, reggel visszatér az öröm.” Minden elhullajtott könnyért egy nagy adag rég esedékes öröm vár ránk. Bár lehet, hogy ez nem azokból a dolgokból fakad majd, amelyekre vártál, ez a boldogság mélyen benned születik meg, amikor közel élsz a szívedhez, odafigyelsz az igazságodra, és a szék szélén ülve előrehajolsz, hogy meghalld a lehetőségeket, amelyek a reményteli jövőből szólítanak, ami arra vár, hogy megszülessen.

Kedves olvasó! Ahogy hamarosan becsukod ezt a könyvet, úgy csukd be életednek ezt a fejezetét is; hagyd magad mögött a szerelem elvesztését, és indulj el az új élet és az új szerelem felé, amely ott vár a bánat túloldalán. A remek színész és rendező, Orson Welles a következőképpen fogalmazott: „Ha boldog véget akarsz, az azon múlik, hogy hol vetsz véget a történetednek.” Lehet, hogy történeted egy része véget ért, de az új rész csak most kezdődött el. Továbbra is rugalmasan, kreatívan és bátran éld át új, csodálatos és egyedülálló kalandjaidat, emellett töretlenül higgy abban, hogy az élet tulajdonképpen jó.

Gyakorlat

Tippek az önmagadról

való gondoskodásra

(Naponta legalább kettőt végezz el!)

1. Tégy konkrét lépéseket afelé, hogy megvalósíts egy régóta dédelgetett álmot: járj drámaórára, foglalj le egy utat Olaszországba, vagy kezdd el írni azt a regényt, amit mindig is meg akartál írni.

2. Légy tagja olyan csoportoknak, mint például egy könyvklub; csatlakozz egy Sierra Club bringásklubhoz, vagy vegyél részt helyi szingliknek szervezett rendezvényeken.

3. Kérj meg néhány barátot, készítsenek jó fotót rólad, és hozz létre egy szuper randiprofilt. Majd csatlakozz valamelyik internetes párkereső oldalhoz, nyiss afelé, hogy új embereket ismerhess meg. Ha nem is állsz készen egy új kapcsolatra, attól még jó dolog újra csatlakozni az élőkhöz, és elkezdeni újra élvezni az életet.

4. Végy részt egy meditáláson, vagy jelentkezz egy spirituális tanfolyamra, hogy felkutasd és fejleszd lényed mélyebb dimenzióit.

5. Gondoskodj fizikai egészségedről; új módszerekkel javíts napi közérzeteden, és vedd komolyan az önmagadról való gondoskodás gyakorlatait. Lépj be egy edzőterembe, tanácskozz holisztikus táplálkozási szakértővel, kezdj nyerskoszt-kúrát, vagy kezdj el edzeni arra, hogy lefutod a maratont.

6. Köszönd meg mindazoknak, akik átsegítettek ezen az élményen. Írj köszönőleveleket, küldj virágot, vásárolj figyelmes ajándékokat, vagy egyszerűen csak írj egy e-mailt, amelyben őszintén elismered, hogy mit jelent számodra az illető szeretete és támogatása.

Bónusz öngondoskodási javaslat:

7. Készíts egy listát arról, hogy miben lettél bölcsebb, érettebb és szeretetre nyitottabb ember e miatt az élmény miatt.

Megjegyzés a programot együtt végző pároknak:

A tudatos elválás programjának ezen ötödik és utolsó lépésében javaslom, hogy próbáljatok meg egyre kevésbé függni egymástól, és mindketten tudatosan igyekezzetek új támogató rendszert létrehozni, amely segíthet abban, hogy megszervezzétek életetek azon részleteit, amiket korábban a másik fél intézett. Az olyan területeken, amelyekkel továbbra is közösen kell foglalkoznotok, igyekezzetek tisztességesen és becsületesen megnyilvánulni; legyetek tisztelettudóak, és formális barátsággal forduljatok egymás felé. Hallgassátok végig egymást, próbáljátok a dolgokat a másik szemszögéből nézni, és tanuljatok meg holisztikusan gondolkozni az érintettek szükségleteit illetően. Ültessétek át a gyakorlatba mindazt, amit tanultatok, azzal, hogy felelősségteljesen és éretten viselkedtek. Igyekezzetek az új tudást úgy felhasználni, hogy egészséges és jó közérzetet biztosító légkört alkossatok, húzzátok meg a határokat, és kommunikáljatok udvariasan.

A végén mindenki békésen és áldással, nem pedig átokkal a szívében szeretne elválni. Tégy meg mindent, hogy kifejezd nagyrabecsülésedet, és próbálj jó hangulatot teremteni azzal, hogy önmagadért felelős módon viselkedsz. Igyekezz nem megismételni a múltbeli bántó és pusztító viselkedést; törekedj arra, hogy tiszta lelkiismerettel, nyitott elmével és gyengéd szívvel létezz, hogy mindketten egymást gazdagítva, gyarapítva és jobbítva lépjetek ki egymás életéből.

Utóirat

A szerelem elfogadása

Istennek nincs más keze, csak a miénk.

Debra Poneman

Az Egyesült Államokban egyre nagyobb a feszültség{121} a házasságba vetett erős hitünk és az önkifejezéssel és személyes fejlődéssel járó szerelmi viszonyunk között. Bár 90%-unk életünk egy bizonyos pontján örök hűséget esküszik egy embernek{122} azzal a szándékkal, hogy letelepszik és családot alapít, nemzetünk az önmegvalósításra és az egyén boldogságára alapozva jött létre. Több tízezer korai telepes hagyta el családját, barátait és hazáját azért, hogy egy jobb élet reményében útnak induljon. Vajon csoda-e, hogy a két ideál között őrlődünk – az egyik arra sarkall, hogy lankadatlan és folyamatos odaadással tegyünk eleget elkötelezettségünknek, a másik pedig sürget, hogy hagyjuk magunk mögött a béklyókat, és bátran induljunk előre az ismeretlenbe abban a reményben, hogy kielégítőbb és őszintébb életre találunk.

Csalódott lennék, ha a könyv elolvasása után te, kedves olvasó, azt feltételeznéd, hogy a tudatos elválás csupán az utóbbit javasolja: azt, hogy lazán hajítsuk ki az ablakon a hosszú távú szerelmet a következő, rabul ejtő kalandért cserébe. Úgy, ahogy téged, engem is megindít, ha azok történetét hallom, akik feláldozzák személyes boldogságukat családjuk boldogságáért. Elszorul a torkom, amikor emberek helyes okokból helyesen cselekednek, hagyják, hogy ne pillanatnyi vágyaik, hanem lelkiismeretük diktálja döntéseiket. Az emberbe vetett hitem mindig visszatér, amikor látom, hogy valaki hű és lojális egy ügyhöz, főleg, ha az az ügy a saját családja. A házasság és a hosszú távra szóló, elkötelezett kapcsolatok alkotják társadalmunk gerincét és szépségét. Ahogy bárki mást, engem is zavarba ejt, ha könnyedén magunk mögött hagyjuk társunkat, amikor már nem illik bele a képbe, amelyet életünk következő szakaszáról megrajzolunk. Mintha a társunk egy autó lenne, amit az ember egyszerűen csak lecserél, amikor megunja – egy régebbi modellt minden különösebb gondolkodás nélkül lecserél egy újra.

A megoldást keresd,

ne a problémát!

Dan Eldon

Nem állítom, hogy minden válasz a birtokomban van arról, hogy miként találjunk utat a modern kori párkeresés ingoványában, főleg akkor, amikor olyan sok tényező van, amely könnyedén aláássa a hosszú távú szerelem intézményét. Ilyen például a hosszabb várható élettartam – a Time Magazine címlapján{123} nemrégiben az szerepelt, hogy a ma született gyerekek akár 142 évig is élhetnek majd… Képzeljük el, hogy az ötvenedik házassági évfordulónkat csupán a házasság kezdetének tekintjük, amikor a házaspár még mindig a friss szerelemben lubickol! Ilyen tényezők lehetnek a megnőtt elvárások is azt illetően, hogy mit is várunk a házasságtól; az, hogy egy olyan kultúrában élünk, amely számos formában fontosabbnak tartja a személyes fejlődést az állandóságnál; hogy mobil társadalomban élünk, ahol lehet, hogy nincs körülöttünk a tágabb családunk, hogy segítsen rajtunk, amikor nehéz idők köszöntenek ránk.

Az új világot olyan emberek

alkotják majd meg, akiknek

több eszük lesz annál,

hogy realisták legyenek…

Megtanuljuk, mit érhetünk

el azzal, hogy küzdünk

az általunk vágyott világért.

Michael Lerner

Ám néhány dolgot biztosan tudok. Akár együtt maradunk, akár különmegyünk, szeretnénk megtanulni, hogyan értékelhetjük jobban párkapcsolatainkat, és becsülhetjük meg őket; még akkor is, amikor csalódást okoznak, és nem váltják be a hozzájuk fűzött reményeinket. Fontos az egymás iránti elkötelezettségünk, és amikor ezt megszegjük vagy megváltoztatjuk, fontos, hogy úgy tegyük, hogy az felelősségtudatot, bűnbánatot, tiszteletet és jóvátételt sugározzon.

És végül azt is tudom, hogy igazából rajtunk áll, közös történetünk hogyan fog innen folytatódni. Az, hogy sötét, hosszú történelmünk tele van mélyen pusztító szakításokkal és válásokkal, még nem jelenti azt, hogy továbbra is primitíven pusztító és lélekromboló módon kell viselkednünk. Megvan bennünk az erő, hogy tudatosan jobban bánjunk egymással akkor, ha a szerelem véget ér. És azt remélem, hogy használjuk ezt az erőt, nem csupán a saját érdekünkben, de a jövő generációi érdekében is.

Úgy érzem, nincs szükségem

más hitre, mint az emberi

lényekbe vetett hitemre.

Pearl Buck

Bármit is gondolunk a válásról, akár jónak, akár rossznak, helyesnek vagy helytelennek, erkölcsösnek vagy erkölcstelennek tekintjük, az nem számít. Válások vannak, és lesznek is. Bármennyire is szeretnénk azt képzelni, hogy a mostani magas válási arány a legrosszabb, ami eddig volt, az igazság az, hogy amikor az emberi történelem folyamán a nők akkora hatalmat szereztek, mint a férfiak, a válási arány nagyjából olyan volt, mint ma. Ez csupán egy tény. Amikor a nők kiléphetnek{124} a rossz és középszerű házasságokból, akkor gyakran megteszik. És mivel én nem látom azt, hogy az amerikai nők a közeljövőben újra társfüggők és gyengék lesznek, azt hiszem, bátran kijelenthető, hogy magas válási rátánk valószínűleg még egy jó ideig így is marad.

Azzal, hogy alternatívát kínál a gyűlölködő, ellenséges válásokkal szemben, a tudatos elválás önkéntelenül is megkönnyíti egyesek számára azt, hogy maguk mögött hagyják hosszú távú kapcsolataikat. Ezt nagyon sajnálom. És ezen elkerülhetetlen tényért vezekelve párkapcsolati szakértőként gyanítom, hogy a következő néhány évet azzal fogom tölteni, hogy kiderítsem, miként lehet megmenteni párkapcsolatokat, és hogyan lehet azokat boldogabbá tenni. Azonban ironikus, hogy bár a tudatos elválás által a hosszú távú szerelem talán elérhetőbb lett, ugyanakkor valószínűtlenebb is. Mivel sokan, akik átmennek ezen a folyamaton, rájönnek majd, hogy jelentősen könnyebben megy, hogy szeressenek és szeretve legyenek, amint továbbhaladnak az életükben. És bizton feltételezhető az is, hogy a tudatos elválás folyamata egyes párkapcsolatokat még fel is lobbant, mert a hangsúlyt az érettségre és a növekedésre helyezzük, ami jobban felkészíti az embereket arra, hogy megjavítsák azokat a kapcsolatokat, amelyekből ki akarnak lépni.

Engem semmi sem tenne boldogabbá; mert végül akár maradunk, akár megyünk, a lényeg a szeretet. És ha a bánatunkat képesek vagyunk átalakítani előnnyé azon a sok kihívást rejtő úton, amely során megtanuljuk, hogy miként tudjuk jobban szeretni magunkat és egymást, akkor mindaz, amin keresztülmentünk, kedves olvasó, mindent megér.

A tudatos elválás krédója

Arra törekszünk, hogy az életet megerősítő módon szakítsunk vagy váljunk el, amit azon őszinte szándék jellemez, hogy egymást és az érintetteket egészségben, egységben és a maguk teljességében hagyjuk el. Úgy, hogy a közösen átélt szeretet mindenkit tápláljon, ne pedig kárt okozzon vagy lesújtson az, ahogyan a párkapcsolat véget ért.

A megszégyenítés és a hibáztatás helyett önmagunkban keressük a hibát.

A visszavágás és a bosszúállás helyett megpróbálunk megbocsátani magunknak és egymásnak.

A kapzsiság helyett arra törekszünk, hogy tudomásul vegyük az érintettek igényeit; helyesen és nagylelkűen cselekszünk, úgy, hogy az jóakaratot szüljön köztünk.

A félelem közepette a hitet választjuk.

A bánat közepette azt választjuk, hogy megerősítjük: az élet jó.

A kihívást jelentő problémák közepette úgy döntünk, hogy kölcsönösen előnyös megoldásokat keresünk ott, ahol mindenki győztesen akar továbblépni.

Mindent megteszünk azért, hogy elfojtsunk bármiféle impulzust, amely arra ösztönöz, hogy döntésekkel és tettekkel másokat bántsunk, és másoknak ártsunk. Egyetlen szándékunk az, hogy egészségesen zárjuk le kapcsolatunkat, és az összes érintettnek biztosítsuk a reményt és a gyógyulást.

Lehet, hogy megszegtünk ígéreteket, és mindeközben nagy bánatot okoztunk, de alapvetően értékeljük, megbecsüljük és tiszteletben tartjuk az együtt, közösen eltöltött időszakot.

Bár elismerjük párkapcsolatunk hibáit, az emberi kapcsolatok szentségét is felismerjük, és úgy döntünk, hogy a kapcsolatunkból származó jóra összpontosítunk, és nem a negatívumokon fogunk merengeni.

E gyengéd átmenet közepette a lehető legkevesebb kárt akarjuk okozni magunknak, egymásnak, a gyerekeinknek s a szélesebb családi és baráti körünknek, amelynek tagjai támogatták ezt a kapcsolatot.

Nem szeretnénk családtagjainkat és barátainkat magunk mellé állítani, hogy választaniuk kelljen köztünk, és támogatjuk azt, hogy szeretteink továbbra is jó kapcsolatban maradjanak mindkettőnkkel.

Amikor gyermekeket is érint a válás, legelőször is az ő érdekeiket tartjuk szem előtt, és új, holisztikus családrendszert kívánunk létrehozni, amelyben mindenki egy nagy, kiterjedt család tagja marad, és nem pedig két család leszünk, amelyek között a gyerekek őrlődnek.

Amikor megoldásokat keresünk a problémáinkra, a rövid távú nyereség helyett a hosszú távú növekedést helyezzük előtérbe: olyan új egyezségek és struktúrák létrehozásán dolgozunk, amelyek képesek elősegíteni a párkapcsolat következő, egészséges, gyógyult fázisának megteremtését.

Amikor átgondoljuk, hogyan osszuk el a lehető legjobban vagyonunkat és adósságainkat, igyekszünk tisztességesek, észszerűek és nyitottak lenni. Nem feledjük, hogy a cél nem a büntetés, hanem az, hogy megvédjük és megőrizzük a már meglévő értékeket.

Kerüljük a szükségtelen és drága pereskedést, amely jóvátehetetlen károkat okozhat, és megcsapolhatja forrásainkat. Inkább azon dolgozunk, hogy olyan szakemberek segítségével oldjuk meg problémáinkat, akik mindezt tisztességesen, őszintén, becsületesen és pártatlanul teszik.

Mindenekfelett pedig nagy fájdalmunk közepette szeretnénk a helyes okokból helyesen cselekedni; szeretnénk, ha erkölcseink győzedelmeskednének az érzelmeink fölött. Felismerjük, hogy milyen nagy erőnek vagyunk birtokában, hiszen tudatosan képesek vagyunk megváltoztatni együttes viselkedésünket akkor, amikor a szerelem véget ér: eltűnődhetünk azon a szebb világon, amelyet magunknak, a gyerekeinknek és a jövő generációinak szeretnénk megalkotni.

Hálás köszönetem…

Nem hiszem, hogy megfelelően ki tudnám fejezni, milyen hálás vagyok azért a hatalmas támogatásért, amelyet e könyv megírásához kaptam. Kedves barátomnak és kollégámnak, Claire Zammitnek, aki már sokkal előttem hitt ebben a műben, és férjének, Craig Hamiltonnak nagylelkű támogatásáért, hogy az Evolving Wisdomban felajánlott nekem egy programot, amelynek segítségével kidolgozhattam ezeket az elképzeléseimet.

Csapatomnak az Evolving Wisdomnál: Julianna Farrellnek, Khristina Kravisnek, Brian Hamiltonnak, Ashley Fullernek, Erika Elmutsnak, Ben Schicknek, Katy Rawsonnak, Christine Krinernek, Katharine McCarthynak, Theresa Factorának, Sylvie Currannek, Cami Elennek, Sese Abejonnak és mindazoknak, akik támogatták e munkát már évekkel azelőtt, hogy ez a könyv megszületett.

Zseniális irodalmi ügynökömnek, Bonnie Solow-nak, aki tanácsadóként egész idő alatt mellettem állt, és azzal, hogy magasra tette a lécet, arra inspirált, hogy a legjobbat hozzam ki magamból. Tehetséges szerkesztőmnek, Heather Jacksonnak, aki minden szerző valóra vált álma. Köszönöm a türelmedet és azt, hogy olyan sok mindennel ajándékoztad meg ezt a munkát. Köszönöm az egész csapatnak is a Crownnál, akik társaim voltak abban, hogy ez a munka megszülethessen.

Hatalmas köszönet illeti zseniális kutató asszisztensemet, dr. Karey Pohnt, aki elmondhatatlanul sok mindenben hatott erre a könyvre, és Ellen Dalyt, Blu Cohent, Jenny Gladdinget, Lisa Steele-t és Lindy Franklint azért, hogy támogattak a lövészárokban.

Köszönet zseniális barátnőimnek, akiktől elképesztően sok támogatást és segítséget kaptam: Alanis Morissette-nek, Marianne Williamsonnek, Marci Shimoffnak, Debra Ponemannek, Arielle Fordnak, Geneen Rothnak, Janet Attwoodnak, Susan Stifflemannek, Jen Kleinernek, Deborah Wardnak, Dianna Burdicknek, Wendy Zahlernek, Meredith Scott Lynn-nek, Chris Faulconernek, Karen Abramsnek, Carol Allennek, Lauren Francesnek, Amy Edelsteinnek, Jen Conkie-nak és (anyám is mehet a barátnő kategóriába?) Sandra Pullmannek.

És az életemben jelen levő, szerető férfiaknak, akik folyamatosan támogatnak: Mark Thomasnak, Jeff Carreirának, Jay Levonnek, Bob Kerschnek, Jeff Brownnak, Michael Beckwithnek, Brian Hilliardnak, Bill Farbernek, Hank Grupe-nak, Todd Grupe-nak, Peter Connornak, Richard France-nek és Kit Thomasnak, akinek zseniális szófordulatából globális beszélgetés lett.

Csodálatos, okos újságírómnak, Emily Lawinak, zseniális mentoromnak, dr. Don Becknek, nagylelkű és tehetséges tréneremnek, Joel Robertsnek és Peter Winicknek azért, hogy segítettek az együtt gondolkodásban. Rose Rossinak és Carey Campbellnek a remek hozzáállásért és a segítő tettekért.

A kötet hivatalos segítőinek, akik egész idő alatt velem dolgoztak, és különösen azoknak, akik több ezer embert támogattak abban, hogy végigmenjenek az öthetes online programon. Dr. Jana Smithnek, Janet Webbernek, Lyndra Hearn Antonsonnak, Mary Rizknek, Melissa Erin Monahannek, Senami Frednek, Victoria Rose-nak, Sara Wilsonnak és különösképpen Lina Shanklinnek, Jeanne Byrd Romerónak és Marilyn Hagernek, akik kezdettől fogva mindvégig szilárdan kitartottak mellettem.

Köszönöm hivatalos Calling in the One: Love, Mastery and Feminine Power-segítőimnek, különösképpen a kemény magnak, akik olyan nagylelkűen annyi mindent adtak magukból. Prem Gliddennek, Judy Watersnek, Juli Stone-nak, Keren Clarknak és Jane Veltennek, valamint a Feminine Power Mastery-csajoknak, akik folyamatosan inspirálnak engem. Köszönöm azt, hogy a tanárotok lehettem.

Emellett mélységesen hálás vagyok Gwyneth Paltrow-nak és Chris Martinnak, akik olyan nagylelkűen mutatták be munkánkat a világnak. És végül köszönöm a válás után is boldog családomnak: Marknak, Alexandriának, Sandinek, Donnak, Bobnak, Barbarának, Hanknek, Scottnak, Toddnak, Courtney-nek, Anne-nek, Sarah-nak, Kaynek és Kellinek. Mindannyiótokat szeretlek, és nagyon hálás vagyok, hogy ebbe a jólelkű családba tartozhatok.

Online források

Segítség szerelmi bánat esetén

ConsciousUncoupling.com: Ezen az oldalon számos cikket, videót és jó tanácsot találhatsz, amely enyhíti a szenvedést és a bánatot, emellett támogat abban, hogy megteremtsd a boldog életedet a válás után.

TheAnatomyOfLove.com: A romantikus szerelem világszerte elismert szakértője és sikerkönyvszerző, dr. Helen Fisher és kutatópartnere, dr. Lucy Brown az Einstein Egyetemről különleges, magával ragadó honlapot hozott létre, amely által megtudhatjuk, mi zajlik agyunkban egy párkapcsolat összes fázisában. Különösen fontosak a bánatról szóló részek. Érdekes cikkek és videók találhatók itt, amelyek segítenek megérteni, hogy miért érezzük azt, amit érzünk, amikor a szívünk fáj, és mit tehetünk ellene.

HelpGuide.org. Csodálatos ingyenes forrás azoknak, akik a bánattal kapcsolatos érzelmek széles skáláját élik meg. Dr. Jeanne Segal és férje néhai lányuk, Morgan emlékére hozták létre ezt az oldalt, amely bölcs és segítő tanácsok egész arzenálját sorakoztatja fel bárki számára, aki szakításon megy keresztül. Azonban én leginkább a Mental Health címke alatt található Grief & Loss, valamint a Children & Family címke alatt található Family & Divorce részeket ajánlom.

TheTappingSolution.com/HealYourHeart: A The Tapping Solution (Az ütögető megoldás) című sikerkönyv szerzője, Nick Ortner és testvére, Jessica Ortner író és rádiós műsorvezető különleges online forrásfelületet hozott létre kifejezetten e könyv olvasói számára. A honlapon két ütögetős meditációt találunk Nicktől, emellett egy videót Jessicától, aki egy ütögetős gyakorlatot mutat be, amely által a legkisebbre csökkenthetjük az összetört szív fájdalmát, és érzelmileg is megkönnyebbülhetünk.

ThinkTheta.com/HealingHeartbreak: A théta-gyógyítás olyan meditáció, amely segít elengedni az érzelmi fájdalmat, jó közérzetet biztosít, valamint reményt ad a jövőre nézve. Karen Abrams théta-gyógyítómester nagylelkűen felajánl egy 15 perces ingyenes thétaórát, amely segít meggyógyítani az összetört szívet; ezt a gyakorlatot Karen egyenesen e könyv olvasóinak alkotta meg.

Csak szülőknek

SusanStiffleman.com: Susan Stiffleman a Parenting with Presence (Légy jelen mint szülő) című könyv sikerszerzője, emellett diplomás, képesítéssel rendelkező házasság- és családterapeuta. Felhasználóbarát oldala számos hasznos forrást és tippet nyújt arra, hogy miként kezeljük a bonyolult nevelési helyzeteket, ideértve a közös szülői felügyeletet és az egyedülálló szülők támogatását. A honlapon találhatók videók, blogok és kérdés-felelet rovat is, amely a hatalmi harcoktól kezdve a depresszión át a haragig, a rossz érdemjegyektől az összeolvadt családokig mindenféle kérdést felölel.

EmpoweringParents.com: Az oldal általános szülői problémák áttekintését nyújtja, különös tekintettel a gyermekek viselkedési problémáira. Az oldal alja felé található a Browse Articles rész. Itt számos cikk található elvált szülőknek, összeolvadt és mostohacsaládok tagjainak, emellett más, a hagyományostól eltérő családformákban élőknek is.

UpToParents.org: Ingyenes, diszkrét, interaktív honlap elvált vagy válófélben levő szülők számára. (Létezik egy testvéroldaluk is, a ProudToParent.org, amely olyan szülőknek szól, akik soha nem házasodtak össze.) Az oldal Charlie és Barb Asher ingyenesen működő szerelemgyereke. Az oldalon számos videót találunk, amelyek fontos tanácsokat adnak abban, hogyan maradjanak gyermekeink egészségesek, és hogyan éljenek biztonságban egy válás és/vagy szakítás alatt.

Daughters.com: Ha lánygyermekünk van, ez az oldal remek általános információkat tartalmaz. De a Topics címszó alatt, a Family Life részben kiváló cikkeket találhatunk a felnőtteket és gyerekeket egyaránt érintő egyszülős nevelésről, az összeolvadt családokról és más, az elválás utáni valós problémákról is.

Segítség a párkapcsolatban

ConsciousRecoupling.com: A ConsciousUncoupling.com testvéroldalaként ez az oldal segít a pároknak együtt maradni; különféle tippeket és megoldásokat javasol, hogy áttörést érjenek el, és a szerelem egészséges, új, boldog szintjére léphessenek.

DrSueJohnson.com: A Love Sense című sikerkönyv szerzője, dr. Sue Johnson honlapja csodálatos beszédeket is tartalmaz, amelyekben dr. Johnson elmagyarázza, hogy pontosan mitől is működik egy párkapcsolat. A honlap Video fülénél rengeteg hasznos információt találunk az egészséges, biztonságos, hosszú távú párkapcsolatok megalkotásához.

PowerOfTwoMarriage.com: Ez az egyedülálló online program áttekintő tananyagot kínál azok számára, akik javítani szeretnének párkapcsolatukon. A program végezhető egyedül, társunkkal párhuzamosan vagy közösen is. Az oldalt dr. Susan Heitler és dr. Abigail Hirsch hozta létre, és számos párkapcsolat-építő tevékenységet sorol fel, amelyek bizonyítottan javítják a kapcsolatot. Ez a forrás nem ingyenes, de a havi 18 dolláros ár szerintem szinte mindenki számára megfizethető; emellett háromnapos ingyenes próbatagság és pénz-visszafizetési garancia is van.

TherapistLocator.net: Az American Association of Marriage and Family Therapists, azaz az Amerikai Házasság- és Családterapeuták Szövetsége által ajánlott, több mint 15 000 amerikai házasság- és családterapeuta listája. Csak írd be az irányítószámodat, és a honlap megmutatja a környékeden található házasság- és családterapeutákat.

ImagoRelationships.org: Az Imago Therapyt először dr. Harville Hendrix ismertette meg a világgal a Getting the Love You Want (Szerezd meg a szerelmet, amire vágysz) című könyvében. A honlapot az Imago Relationships International, egy nonprofit szervezet működteti, amely olyan terapeutákat támogat, akik ebben a szellemben tanultak, és ingyenesen segít abban, hogy a környékünkön rátaláljunk egy olyan terapeutára, aki segít megváltoztatni párkapcsolatunkat, és tanácsot ad akkor, ha többet szeretnénk megtudni erről az igen elismert folyamatról.

GottmanReferralNetwork: Ezen az oldalon segítséget találunk, ha Gottman-képesítésű terapeutát keresünk. A javasolt terapeuták elvégezték a Gottman-módszer párterápiás képzést, amelyet dr. John Gottman negyvenéves kutatással fejlesztett ki, több ezer pár bevonásával.

Jogi segítség

DivorceSupport.com: Az oldal szinte mindennel ellát, amit a különválás és/vagy válás jogi aspektusairól tudnunk kell. Találunk itt cikkeket, elérhetőséget jogi szakértőkhöz, az egyes amerikai államok válásjogi sajátosságait, valamint számos közösségi fórumot, ahol kapcsolatba léphetünk olyanokkal, akik szintén hasonló kihívásokat élnek meg. A jogi információ mellett hasznos pénzügyi tudnivalókat is találunk.

Wevorce.com: Az alapítók, Michelle Crosby és Jeff Reynolds küldetése az, hogy a válást gyengédebb, kedvesebb folyamattá tegyék. Kitaláltak egy olyan programot, amely a baráti elválásban segíti a párokat a Wevorce Architects néven ismert ügyvéd-mediátorok támogatásával, akik a válás utáni közös nevelés szakértői; hozzájuk pénzügyi szakértők is csatlakozhatnak. Jelenleg húsz amerikai államban van irodájuk.

Mediate.com: A National Association for Community Mediation, az Országos Közösségi Mediációs Társaság által megalkotott honlap segít megérteni a mediációs folyamatot, valamint segít kiválasztani egy képzett mediátort. Az oldal az Egyedült Államokon kívüli országok mediációjáról is áttekintést nyújt, valamint cikkek és videók érhetők el azok számára, akik szeretnének kicsit jobban elmélyedni a mediációs folyamatban. Emellett a rendszerben levő, országos szinten elérhető mediátorokkal is kapcsolatba hozza az érdeklődőket.

CollaborativeDivorce.net: Ez az oldal cikkek segítségével magyarázza el az együttműködő válás fogalmát; azt, hogy miként működik, és milyen előnyökkel jár. Emellett elérhetőek képzett együttműködő válóperes ügyvédek iránymutatásai is.

A párkapcsolati ismeretek felépítése

Hendricks.com: Dr. Gay és dr. Katie Hendricks évtizedek alatt fejlesztette ki a Conscious Loving (Tudatos szeretet) tanításait. Ezen a gazdag honlapon bőkezűen megosztják velünk azt, amit az örömteli párkapcsolatok létrehozásáról tudnak. Számos ingyenes és rendkívül informatív cikket és hanganyagot kínálnak, emellett tanácsot is adnak ahhoz, hogy miként alakítsunk ki egészséges, boldog párkapcsolatokat a jövőben.

MarsVenus.com: Dr. John Gray és lánya, Lauren Gray oldalán bőségesen találunk anyagot. Van naponta frissülő videoblog, tanácsadó rovat, közösségi fórum és étkezési tanácsadás is. John úttörő munkát végez abban, hogy segít az embereknek a kielégítőbb szerelmi élet létrehozásában, folyamatosan irányítást nyújt saját fejlesztései és kutatásai alapján.

HarvilleHendrix.com: Dr. Harville Hendrix és felesége, a szintén orvos Helen LaKelly Hunt jelentős mennyiségű ingyenes anyagot kínál fel ezen az oldalon, amelyek segítik fejleszteni párkapcsolati képességeinket, akár párkapcsolatban élünk jelenleg, akár nem. Mikor máskor készítsük fel magunkat a következő alkalomra, amikor szeretünk és viszontszeretnek minket, ha nem most?

Új szerelem létrehozása

KWThomas.com: A Love Offerings cikkelyre kattintva 10 perces ingyenes hanganyagot találunk, melynek címe: Calling in “The One”. Ez egy látomásos meditáció, ami felkészít arra, hogy befogadjuk az új szerelmet az életünkbe. Emellett számos ingyenesen letölthető hanganyagot is találunk, többek között olyan témákról, mint az önszeretet és a megbocsátás.

CallingInTheOne.net: Kérlek, látogasd meg ezt az oldalt az ingyenes 90 perces hanganyagért, melynek címe: How to Identify and Release Your Hidden Barriers to Love and Become Magnetic to Your Soulmate (Hogyan azonosítsuk és bontsuk le a szerelem felé vezető rejtett gátakat, és hogyan vonzzuk be lelki társunkat). Lépésről lépésre átvezetlek az új szerelem megjelenését segítő, nagy sikert aratott Calling in “The One” hétlépéses folyamatán.

SoulMateSecret.com: A sikerszerző, Arielle Ford számos dologban tud segíteni honlapján; célja az, hogy növelje a szerelem által elérhető boldogság minőségét. Az oldalon megtalálható Ford 75 perces ingyenes szemináriuma, amelynek címe: The Soulmate Secret: The 3 Keys to Manifesting True Love (A lelki társtitok: az igaz szerelem megjelenésének három kulcsa).

Életünk újraalkotása

FemininePower.com: Barátom és kollégám, Claire Zammit és én majdnem egy évtizedet töltöttünk azzal, hogy együtt kifejlesszünk egy nőknek szánt, erőteljes átalakító programot. Ez lett a Feminine Power, amely segít a nőknek megvalósítani nagyobb céljaikat az életben, a szerelemben és a megélhetésben. Csatlakozz te is a több ezer nőhöz szerte a világból, akik felébresztették magukban női erejüket! Látogasd meg az oldalt, és töltsd le a The Three Keys to Feminine Power (A női erő három kulcsa) című, 75 perces hanganyagot! Kerülj kapcsolatba a benned levő erővel, hogy minden lehetőséget ki tudj aknázni!

Bibliográfia

About Dr. Ahrons. (Dr. Ahrons-ról), Constance Ahrons, utoljára frissítve 2014-ben. http://www.constanceahrons.com/about.

Ahrons, Constance: The Good Divorce: Keeping Your Family Together When Your Marriage Comes Apart (A jó válás: hogyan tartsuk össze a családot, amikor a házasságunk szétesik), New York, Harper Perennial, 2005.

Ahrons, Constance: We’re Still Family: What Grown Children Have to Say About Their Parents’ Divorce (Még mindig egy család vagyunk: mit mondanak a felnőtt gyerekek szüleik válásáról), New York, Perennial Currents, 2005.

Akers, Matthew, rendező: The Artist is Present. (A művész jelen van), 2012. június 16., Music Box Films, http://www.musicboxfilms.com/marina-abramovic--the-artist-is-present-movies-3.php.

Alison Clarke-Stewart and Cornelia Brentano: Divorce: Causes and Consequences (Válás: okok és következmények), New Haven, CT: Yale University Press, 2006.

Beck, Don Edward and Christopher C. Cowan: Spiral Dynamics: Mastering Values, Leadership, and Change (Spirális dinamika: az értékek, a vezetés és a változás uralása), Malden, MA, Blackwell, 2009.

Birnbach, Laurence, and Beverly Hyman: How to Know If It’s Time to Go: A 10-Step Reality Test for Marriage (Honnan tudjuk, mikor kell továbblépni: tízlépéses valóságteszt a házasságra), New York, Sterling Ethos, 2010.

Blau, Melinda: Families Apart: Ten Keys to Successful Co-Parenting (Szétvált családok: tíz fontos lépés a sikeres közös szülőséghez), New York, Perigee, 1995.

Bottigheimer, Ruth B.: Fairy Tales: A New History (Tündérmesék: Új történelem), Albany, State University of New York Press, 2009. Kindle Edition.

Bramlett, Matthew. D., and William. D. Mosher: Cohabitation, marriage, divorce, and remarriage in the United States (Együtt lakás, házasság, válás és újraházasodás az Egyesült Államokban), Vital and Health Statistics, 23 no. 22. Hyattsville, MD, National Center for Health Statistics, 2002.

Brown, Brené: Daring Greatly: How the Courage to Be Vulnerable Transforms the Way We Live, Love, Parent, and Lead (Merjünk nagyot: hogyan változtatja meg életünket, szerelmünket, szülőségünket és vezetői képességeinket az, hogy sebezhetőek vagyunk), New York, Gotham Books, 2012.

Brown, Brené: The Gifts of Imperfection: Let Go of Who You Think You’re Supposed to Be and Embrace Who You Are (A tökéletlenség ajándékai: engedd el azt, akinek úgy hiszed, lenned kell, és fogadd el azt, aki vagy), Center City, MN, Hazeldon, 2010.

Bryant, Lauren: Psychologist Mark Alicke offers a new view of how we blame – and suggests that playing the blame card is not always a bad thing (Mark Alicke pszichológus új megközelítése arról, hogyan okolunk másokat – szerinte nem mindig rossz az, ha kijátsszuk a hibáztatós ütőkártyát), Ohio University, 2011. november 7. http://www.ohio.edu/research/communications/blamegame.cfm.

Cherlin, Andrew J.: The Marriage-Go-Round: The State of Marriage and the Family in America Today (A házassági körhinta: a házasság és a család kérdése a mai Amerikában), New York, Vintage Books, 2010.

Chodron, Pema: When Things Fall Apart: Heart Advice for Difficult Times (Amikor a dolgok szétesnek: szívbéli tanácsok nehéz időkre), Boston, Shambhala, 2000.

Citron, Stephen: “Mac and Mabel.” Jerry Herman: Poet of the Showtune (183–205), New Haven, CT, Yale University Press, 2004.

Clarke-Stewart, Alison, és Cornelia Brentano: Divorce: Causes and Consequences (Válás: okok és következmények), New Haven, CT, Yale University Press, 2006.

Cohen, Andrew: Evolutionary Enlightenment: A New Path to Spiritual Awakening (Evolúciós felvilágosodás: új ösvény a spirituális megvilágosodás felé), New York, SelectBooks, 2011.

Cohen, Leonard: Anthem. LeonardCohen.com. Sony Music, 2015. http://www.leonardcohen.com/us/music/futureten-new-songs/anthem.

Colgrove, Melba, Harold H. Bloomfield és Peter McWilliams: How to Survive the Loss of a Love (Hogyan éljük túl egy szerelem elvesztését), Los Angeles, Prelude Press, 1991.

Collins, Tara J., and Omri Gillath: Attachment, breakup strategies, and associated outcomes: The effects of security enhancement on the selection of breakup strategies (Kötődés, szakítási stratégiák és velük összefüggő kimenetelek: a biztonsági megerősítés hatása a szakítási stratégiák kiválasztására), Journal of Research In Personality 46, no. 2 (2012): 210–222. digitális objektum-azonosító:10.1016/j.jrp.2012.01.008.

Complicated Grief: Symptoms. (A komplikált bánat: tünetek), Mayo Clinic. http://www.mayoclinic.org/diseases-conditions/complicated-grief/basics/symptoms/con-20032765.

Coontz, Stephanie: Marriage, a History: How Love Conquered Marriage (A házasság története: hogyan győzte le a szerelem a házasságot), New York, Penguin Books, 2006.

Cozolino, Louis: The Neuroscience of Human Relationships: Attachment and the Developing Social Brain (Az emberi kapcsolatok idegtudománya: a kötődés és a fejlődő szociális elme), második kiadás, New York, W. W. Norton, 2014.

Dean, Jeremy: Reconstructing the Past: How Recalling Memories Alters Them: The first experiment to show the enhancing and distorting effect of recall (A múlt rekonstruálása: hogyan változtatja meg az emlékeket az, ha felidézzük őket. Ez az első olyan kísérlet, amely bemutatja az emlékezés felfokozó és torzító voltát), PsyBlog: Understanding Your Mind, 2013. február 19. http://www.spring.org.uk/2013/02/reconstructing-the-past-how-recalling-memories-alters-them.php.

Dodson, Brian: Quantum “Spooky Action at a Distance” Travels at Least 10,000 Times Faster Than Light (Kvantum: „Különös hatás a távolban”: legalább tízezerszer gyorsabb, mint a fény), Gizmag, 2013. március 10. http://www.gizmag.com/quantum-entanglement-speed-10000-faster-light/26587/.

Dworkin, Andrea: Heartbreak: The Political Memoir of a Militant Feminist (Bánat: egy harcos feminista politikai memoárja), New York, Basic Books, 2002.

Eisenberger, Naomi I.: The pain of social disconnection: Examining the shared neuralunderpinnings of physical and social pain (A társadalmi elszakadás fájdalma: a fizikai és társadalmi fájdalom közös idegi támaszainak vizsgálata), Nature Reviews Neuroscience 13 no. 6 (2012. június), 421–34, http://www.nature.com/nrn/journal/v13/n6/full/nrn3231.html. digitálisobjektum-azonosító :10.1038/nrn3231.

Eisenberger, Naomi I., Johanna M. Jarcho, Matthew D. Lieberman, and Bruce D. Naliboff: An Experimental Study of Shared Sensitivity to Physical Pain and Social Rejection (Kísérleti tanulmány a megosztott szenzitivitásról a fizikai fájdalomra és a társadalmi elutasításra), Pain 126 (2006): 132–138. http://www.scn.ucla.edu/pdf/Eisenberger,Jarcho,Lieberman,Naliboff%282006%29.pdf, digitális objektumazonosító: 10.1016/j.pain.2006.06.024.

Elisabeth Kübler-Ross National Library of Medicine [National Institutes of Health]; utoljára frissítve 2013-ban. http://www.nlm.nih.gov/changingthefaceofmedicine/physicians/biography_189.html.

Ellin, Abby: Untying the Knot, and Bonds, of Marriage (A házasság csomójának és kötelékeinek kibontása), New York Times, 2012. április 27, http://www.nytimes.com/2012/04/29/fashion/weddings/leaving-a-spouse-behind-for-good.html?pagewanted=all&_r=0.

Elliot, Susan J.: Getting Past Your Breakup: How to Turn a Devastating Loss into the Best Thing That Ever Happened to You (Juss túl a szakításon: hogyan alakítsunk át egy borzalmas veszteséget a legjobb dologgá, ami valaha történt veled), Cambridge, MA, Da Capo Press, 2009.

Exam results ‘suffering (Negatív hatás a vizsgaeredményekre) Resolution 2014. november 24. (hírek), http://www.resolution.org.uk/news-list.asp?page_id=228&page=1&n_id=251.

Felder, Raoul and Barbara Victor: Getting Away With Murder: Weapons for the War Against Domestic (Megúszni egy gyilkosságot: a családon belüli erőszak elleni fegyverek), New York, Touchstone Books, 1996.

Fisher, Helen E.: Anatomy of Love: The Natural History of Monogomy, Adultery and Divorce (A szerelem anatómiája: a monogámia, a házasságtörés és a válás természetes története), New York, W. W. Norton, 1992.

Fisher, Helen: Lost Love: The Nature of Romantic Rejection, Cut Loose: Mostly Older Women Talk About the End of Mostly Long Term Relationships (Elvesztett szerelem: a romantikus elutasítás természete; Szabadon engedve: nagyrészt idősebb nők beszélnek a nagyrészt hosszú távú párkapcsolatok végéről), Szerk.: Nan Bauer-Maglin, 182–195. New Brusnwick, NJ, Rutgers University Press, 2006.

Fisher, Helen: The Brain in Love (A szerelmes agy), YouTube (TED-beszéd, feltöltve: 2008. július 15.), https://www.youtube.com/watch?v=OYfoGTIG7pY.

Ford, Arielle: Wabi Sabi Love: The Ancient Art of Finding Perfect Love in Imperfect Relationships (Wabi Sabi-szerelem: a tökéletes szerelem megtalálásának tudománya tökéletlen párkapcsolatokban), New York, HarperOne, 2012.

Ford, Debbie: Spiritual Divorce: Divorce as a Catalyst for an Extraordinary Life (Spirituális válás: a válás mint kataklizma egy különleges élethez), New York, HarperOne, 2011.

Forward, Susan, Donna Frazier: Emotional Blackmail: When the People in Your Life Use Fear, Obligation and Guilt to Manipulate You (Érzemi zsarolás: amikor az életedben levő emberek félelemmel, kötelességgel és bűntudattal manipulálnak téged), New York, Quill, 2001.

Frances, Lauren: How to Stage a Relationship Funeral! Lauren on The Ricki Lake Show (Hogyan rendezzük meg egy párkapcsolat temetését? Lauren fellép a The Ricki Lake Show-ban) (videó), YouTube, https://www.youtube.com/watch?v=GhbZ6MGpErM.

Frankl, Viktor E.: Man’s Search For Meaning (Az ember kutatása a jelentés után), fordította: Isle Lasch, Boston, Beacon Press, 2006.

Gilbert, Daniel: Stumbling on Happiness (Belebotlani a boldogságba), New York, Vintage Books, 2007.

Gilbert, Elizabeth: Committed: A Love Story (Elkötelezett: Egy szerelmi történet), New York, Penguin Books, 2010.

Gilligan, Stephen: The Courage to Love: Principles and Practices of Self-Relations Psychotherapy (Bátorság a szerelemhez: elvek és gyakorlatok az önmagunkhoz való kapcsolódással foglalkozó pszichoterápiában), New York, W. W. Norton, 1997.

Goleman, Daniel: Emotional Intelligence: Why It Can Matter More Than IQ (Érzelmi intelligencia: miért fontosabb, mint az IQ), New York, Bantam Books, 1997.

Goleman, Daniel: Social Intelligence: The New Science of Human Relationships (Szociális intelligencia: az emberi kapcsolatok új tudománya), New York, Bantam Books, 2006.

Gopnik, Blake: Golden Seams: The Japanese Art of Mending Ceramics’ at Freer (Aranyvarratok: a kerámiák megjavítása japán módszerekkel a Freerben), Washington Post, 2009. március 3. http://www.washingtonpost.com/wp-dyn/content/article/2009/03/02/AR2009030202723.html

Gottman, John és Nan Silver What Makes Marriage Work? It’s how you resolve conflict that matters most (Mitől működik egy házasság? Az a legfontosabb, hogy miként kezeljük a konfliktusokat), Psychology Today, 1994. március 1., https://www.psychologytoday.com/articles/200910/what-makes-marriage-work.

Gottman, John and Nan Silver: The Seven Principles for Making Marriage Work: A Practical Guide from the Country’s Foremost Relationship Expert (A jó házasság hét alapelve: praktikus útmutató az ország első párkapcsolati szakértőjétől), New York, Harmony Books, 1999.

Gray, John: Mars and Venus Starting Over: A Practical guide for Finding Love Again After a Painful Breakup, Divorce or the Loss of a Loved One (Amikor Mars és Vénusz újrakezdi: praktikus útmutató ahhoz, hogyan találjuk meg az új szerelmet fájdalmas szakítás, válás vagy szerelmünk elvesztése után), New York, Perennial Currents, 2005.

Gregoire, Carolyn: This Man Faced Unimaginable Suffering, and Then Wrote The Definitive Book About Happiness (Ez az ember elképzelhetetlen szenvedésen ment át, majd megírta a boldogsághatározót), The Huffington Post, 2014. február 4. http://www.huffingtonpost.com/2014/02/04/this-book-youve-probably-_n_4705123.html.

Hafiz: The Sun Never Says, The Gift (A Nap sosem szól, Az ajándék), Translated by Daniel Ladinsky, New York, Penguin Compass, 1999.

Hahn, Thich Nhat: Anger: Wisdom for Cooling the Flames (Düh: bölcsesség a lángok lehűtéséhez), New York: Riverhead Books, 2001.

Hay, Louise L. & David Kessler: You Can Heal Your Heart: Finding Peace After a Breakup, Divorce, or Death (Meggyógyíthatod a szívedet: hogyan lelj békére szakítás, válás vagy haláleset után), Carlsbad, CA, Hay House, 2014.

Hendrix, Harville: Getting the Love You Want: A Guide for Couples (Hogy szerezd meg a szerelmet, amire vágysz – Útmutató párok számára), New York, Harper Perennial, 1990.

Herman, Judith Lewis: Trauma and Recovery: The Aftermath of Violence – From Domestic Abuse to Political Terror (Trauma és felépülés: az erőszak utóhatása a családon belüli erőszaktól a politikai terrorig), New York, Basic Books, 1992.

Herzog, Roberta: Forgiveness Prayer (A megbocsátás imája), Interspiritual Mindfulness and Meditation Study Group – Circle of Friends, 2010. július 16.

http://cof-interspiritual-mindfulness.blogspot.com/2012/07/forgiveness-prayer-as-offered-by.html.

Hollander, Sophia: After Divorce, a Degree Is Costly: New York, Unlike Most States, Treats Education Achievements and Even Talents as Property to Be Divided Between Spouses (Válás után drága a diploma: New York, más államoktól eltérően, a tanulmányi teljesítményeket, sőt még a tehetséget is a házasfelek között megosztandónak tekinti), Wall Street Journal, 2012. december 23. http://www.wsj.com/articles/SB10001424127887324481204578180132637628330.

Horstman, Judith: The Scientific American Book of Love, Sex and the Brain: The Neuroscience of How, When, Why and Who We Love (A szerelem, szex és az agy tudományos amerikai könyve: hogyan, mikor, miért és kit szeretünk? – idegtudományi magyarázat), San Francisco: Jossey-Bass, 2012.

Houston, Jean: Jump Time: Shaping Your Future in a World of Radical Change (Ugorj az időben: hogyan alakítsd jövődet a radikális változás világában), Boulder CO, Sentient, 2004.

Ivy, Marilyn: Benedict’s Shame (Benedict szégyene), Cabinet Magazine, 31 Shame (2008. ősz) http://cabinetmagazine.org/issues/31/ivy.php.

Johns Hopkins: “Broken Heart” Syndrome: Real, Potentially Deadly but Recovery Quick (Megtört szív szindróma: valóságos, potenciálisan halálos, de gyors a gyógyulás), Johns Hopkins Medicine, February 9, 2005. http://www.hopkinsmedicine.org/Press_releases/2005/02_10_05.html.

Johnson, Sue: Love Sense: The Revolutionary New Science of Romantic Relationships (Szerelmi érzékelés: a romantikus kapcsolatok forradalmian új tudománya), New York, Little Brown, 2013.

Judith Horstman: The Scientific American Book of Love, Sex and the Brain: The Neuroscience of How, When, Why and Who We Love (A szerelem, szex és az agy tudományos amerikai könyve: hogyan, mikor, miért és kit szeretünk? – idegtudományi magyarázat), San Francisco, Jossey-Bass, 2012.

Katz, Lynn Fainsilber and John M. Gottman: Buffering Children from Marital Conflict and Dissolution (A gyermekek védelmezése a házassági konfliktusoktól és a házasság felbomlásától), Journal of Clinical Child Psychology 26, no. 2 (1996): 157–171.

Kersey, Cynthia: Unstoppable Woman: Achieve Any Breakthrough Goal in 30 Days (A megállíthatatlan nő: érj el bármilyen áttörést jelentő célt 30 nap alatt), Emmaus, PA, Rodale Books, 2005.

Khasla, Sita: Morrnah Nalamaku Simeona, Hawaiian healer (Morrnah Nalamaku Simeona, Hawaiiról származó gyógyító) Amazing Women In History. (Csodálatos asszonyok a történelemben), http://www.amazingwomeninhistory.com/morrnah-nalamaku-simeona-hawaiian-healer/

Kingma, Daphne Rose: Coming Apart: Why Relationships End and How to Live Through the Ending of Yours (Elválás: miért érnek véget a párkapcsolatok és hogy éld túl, ha saját párkapcsolatod véget ér), San Francisco, Conari Press, 2012.

Kipnis, Laura: Against Love: A Polemic (A szerelem ellen: vita) New York, Vintage Books, 2004.

Kirshenbaum, Mira: Too Good to Leave, Too Bad to Stay: A Step-by-Step Guide to Help You Decide Whether to Stay In or Get Out of Your Relationship (Túl jó, hogy elmenjek, túl rossz, hogy maradjak – Útmutató lépésről lépésre ahhoz, hogy eldöntsük, benne maradjunk-e párkapcsolatunkban, vagy kilépjünk belőle), New York, Plume, 1997.

Lachmann, Suzanne: How to Mourn a Breakup to Move Past Grief and Withdrawal (Hogyan gyászoljunk meg egy szakítást úgy, hogy kikerüljök a bánatot és az elvonási tüneteket), Psychology Today, 2013. június 4. https://www.psychologytoday.com/blog/me-we/201306/how-mourn-breakup-move-past-grief-and-withdrawal

Laura A. Wasser: It Doesn’t Have to Be That Way: How to Divorce Without Destroying Your Family or Bankrupting Yourself (Nem muszáj, hogy úgy legyen: hogyan váljunk el úgy, hogy közben nem tesszük tönkre a családunkat, és nem juttatjuk magunkat anyagi csődbe), New York, St. Martin’s Press, 2013.

Laura Carstensen: The New Age of Much Older Age (A sokkal idősebb életkor új kora), (Különleges Egészség dupla lapszám, címlapsztori), Time Magazine (2015. február 23.), 185 No, 6. http://time.com/3706775/in-the-latest-issue-23/.

Lesser, Elizabeth: Broken Open: How Difficult Times Can Help Us Grow (Nyílt törés: hogyan segíthetnek a fejlődésen a nehéz idők), New York, Villard Books, 2005.

Levine, Amir and Rachel S. F. Heller: Attached: The New Science of Adult Attachment and How It Can Help Your Find and Keep Love (Kötődés: a felnőttkori kötődés új tudománya, és az, hogy miként segíthet megtalálni és megtartani a szerelmet), New York, Jeremy P. Tarcher/Penguin, 2011.

Lewis, Michael: Shame: The Exposed Self (Szégyen: a leleplezett Én), Zero to Three XII, no. 4 (1992. április): 6–10.

Lewis, Thomas, Fari Amini, and Richard Lannon: A General Theory of Love (A szerelem általános elmélete), New York, Vintage Books, 2001.

Li, Victor, and Stephanie Francis Ward: Legal Rebels 2014 (A jog rebellisei), ABA Journal, 2014. szeptember 1., http://www.abajournal.com/magazine/article/legal_rebels_2014/.

Lieberman, Matthew D. and Naomi I. Eisenberger: The Pains and Pleasures of Social Life: A social cognitive neuroscience approach (A társasági élet öröme és bánata: szociális kognitív idegtudományi megközelítésből), Neuroleadership (2008). http://www.scn.ucla.edu/pdf/Pains&Pleasures%282008%29.pdf

Lieberman, Matthew D., Naomi I., Eisenberger, Molly J. Crockett, Sabrina M. Tom, Jennifer H. Pfeifer, and Baldwin M. Way: Putting Feelings Into Words Affect Labeling Disrupts Amygdala Activity in Response to Affective Stimuli (Ha felcímkézés után érzelmeinket szavakba öntjük, az megzavarja az amigdala aktivitását válaszul az érzelmi ingerekre), Psychological Science 18, no. 5 (2007).

Lieberman, Matthew: Diaries a Healthy Choice (A napló egészséges választás), New York Times 2012. november 25. http://www.nytimes.com/roomfordebate/2012/11/25/will-diaries-be-published-in-2050/diaries-a-healthy-choice.

Loftus, George: If You’re Going Through Hell, Keep Going – Winston Churchill (Ha a poklon mész keresztül, csak előremenj – Winston Churchill), Forbes, 2012. május 9. http://www.forbes.com/sites/geoffloftus/2012/05/09/if-youre-going-through-hell-keep-going-winston-churchill/

Lovers’ hearts beat in sync, UC Davis study says (A szerelmesek szíve egyszerre dobban, mutatták ki a Kaliforniai Davis Egyetemen), UC Davis News And Information, megjelent hír, 2013. február 8. http://news.ucdavis.edu/search/news_detail.lasso?id=10494

Lowrance, Judge Michele: The Good Karma Divorce: Avoid Litigation, Turn Negative Emotions into Positive Actions and Get On with the Rest of Your Life (A jó karma-válás: kerüljük el a pereskedést, fordítsuk a negatív érzelmeket pozitívvá, és éljük tovább életünket), New York, HarperOne, 2010.

Luskin, Fred: Forgive For Good: A Proven Prescription for Health and Happiness (Bocsáss meg egyszer és mindenkorra: bizonyított recept az egészséghez és a boldogsághoz), New York, HarperOne, 2003.

May, Simon: Love: A History (A szerelem története), New Haven, CT, Yale University Press, 2011.

McGhee, Christina: Parenting Apart: How Separated and Divorced Parents Can Raise Happy and Secure Kids (Szülők külön: hogyan nevelhetnek külön élő és elvált szülők boldog és lelkileg egészséges gyerekeket), New York, Berkley, 2010.

McGowan, Kate: The Second Coming of Sigmund Freud (Sigmund Freud második eljövetele), Discover, 2014. március 6. http://discovermagazine.com/2014/april/14-the-second-coming-of-sigmund-freud

McNamee, Gregory: Shame vs Guilt (Szégyen kontra bűntudat), Virginia Quarterly Review 91, no. 1 (2015). http://www.vqronline.org/essays-articles/2015/01/shame-vs-guilt

McTaggart, Lynne: The Bond: Connecting Through the Space Between Us (A kötődés: hogyan javítsuk meg lefelé zuhanó világunkat), New York, Free Press, 2011.

Mehrabian, Albert: Silent Messages: Implicit communication of emotions and attitudes (Néma üzenetek: az érzelmek és a viselkedés burkolt kommunikációja), Belmont, CA, Wadsworth, 1981. http://www.kaaj.com/psych/smorder.html.

Miller, Mark: Surviving the Jolt (Túlélni a lökést), AARP Magazine, 2014. április http://pubs.aarp.org/aarptm/20140405_NC?sub_id=1HyCsDRRPuvA#pg60

Moore, Thomas: The Care of The Soul: A Guide for Cultivating Depth and Sacredness in Everyday Life (A lélek gondozása – Útmutató a bölcsesség és a szentség kifejlesztéséhez a mindennapi életben), New York, Harper Perennial, 1994.

Morissette, Alanis, and Glen Ballard: You Oughta Know (Tudnod kellene), Jagged Little Pill, Los Angeles, Maverick/Reprise, ©1995. [Song]

Nadler, Relly: What Was I Thinking? Handling the Hijack (Mégis mit képzeltem? Hogyan lehet megbirkózni az eltérítéssel), Business Management, July 1, 2009. http://www.busmanagement.com/issue-16/what-was-i-thinking-handling-the-hijack/

Najib, Arif, Jeffrey P. Lorberbaum, Samet Kose, Daryl E. Bohning, Mark S George: Regional Brain Activity in Women Grieving a Romantic Relationship Breakup (Regionális agyi aktivitás a romantikus kapcsolat megszakítását gyászoló nőkben), American Journal of Psychiatry 161, no. 12 (December 2004): 2245–2256. http://ajp.psychiatryonline.org/doi/abs/10.1176/appi.ajp.161.12.2245

Nin, Anaïs: The Seduction of the Minotaur (A Minótaurosz elcsábítása), Athens, OH, Swallow Press, 1961.

Online Etymology Dictionary: Shame and Generous. („szégyen” és „nagylelkű” szócikk), Douglas Harper, 2014. http://www.etymonline.com/index.php?term=shame&allowed_in_frame=0.

Oxhorn-Ringwood, Lynne és Louise Oxhorn and Marjorie Vego Krausz: Step-Wives: 10 Steps to Help Ex-Wives and Stepmothers End the Struggle and Put the Kids First (Mostohafeleségek: tíz lépés, amivel segíthetünk a volt feleségeknek és a mostohaanyáknak, hogy véget vessenek a harcnak, és a gyerekeket helyezzék előtérbe), New York, Fireside, 2002.

Paltrow, Gwyneth and Chris Martin, Goop, 2014. március 25, http://goop.com/journal/be/conscious-uncoupling?utm_source=goop+issue&utm_campaign=e01b658d69-A_Note_From_GP_3_25_2014&utm_medium=email&utm_term=0_5ad74d5855-e01b658d69-45659

Paris, Ginette: Heartbreak, New Approaches to Healing: Recovering From Loss Love and Mourning (Összetört szív: új megközelítés a gyógyulás felé. Hogyan gyógyuljunk ki a szerelem elvesztéséből és a gyászból), Minneapolis, MN, Mill City Press, 2011.

Phillips, Roderick: Untying the Knot: A Short History of Divorce (A kötelék felbontása: a válás rövid története) New York, Cambridge University Press, 1991.

Phipps, Carter: Evolutionaries: Unlocking the Spritual and Cultural Potential of Science’s Greatest Idea (Az evolúció győztesei: a tudomány legjobb ötletének spirituális és kulturális potenciáljának kibontása), New York, Harper Perennial, 2012.

Popenoe, David and Barbara Dafoe Whitehead: The state of our unions 2007: The social health of marriage in America (Házasságaink állapota 2007-ben: az amerikai házasság társadalmi egészsége), Piscataway, NJ, The National Marriage Project, 2007

Prigerson, Holly G., Mardi J. Horowitz, Selby C. Jacobs, Colin Parkes, Karl Aslan, Mihaela Goodkin, Beverly Raphael, Samuel J. Marwit, et al.: Prolonged Grief Disorder: Psychometric Validation of Criteria Proposed for DSM-V and ICD-11, PLoS Medicine 6 no. 8, doi: 10.1371/journal.pmed.1000121. (Meghosszabbított bánat rendellenesség: a Mentális rendellenességek diagnosztikai és statisztikai kézikönyvébe (DSM-V) és a betegségek nemzetközi besorolásába (ICD-11) történő felvételkritériumainak pszichometrikai igazolása), digitális objektum-azonosító: 10.1371/journal.pmed.1000121.

Procter, Francis and Walter Frere: CHAPTER XV, The Occasional Services: Section 1 Solemnization of Matrimony, A New History of the Book of Common Prayer with a Rationale of its Offices. (Alkalmankénti istentiszteletek: 1. rész: a házasság megpecsételése. Az Imádságoskönyv új történelme tisztségeinek alapjaival), London, Macmillian, 1910. http://www.justus.anglican.org/resources/bcp/Procter&Frere/ch15.htm#note19

Quinn, Daniel: Beyond Civilization: Humanity’s Next Great Adventure (Túl a civilizáción: az emberiség következő nagy kalandja), New York, Broadway Books, 2000.

Ray, Paul H. and Sherry Ruth Anderson: The Cultural Creatives: How 50 Million People are Changing the World (A kulturális kreatívok: hogyan változtatja meg ötvenmillió ember a világot), New York, Harmony Books, 2000.

Reuell. Peter: When fairness prevails: Harvard research shows how uncertainty affects behavior (Amikor a tisztesség dominál: a Harvard kutatásai kimutatják, hogy a bizonytalanság mennyiben befolyásolja a viselkedést), Harvard Gazette, 2013. január 30. http://news.harvard.edu/gazette/story/2013/01/when-fairness-prevails/

Roberts, Sam: Divorce After 50 Grows More Common (A válás gyakoribb lett 50 után), New York Times, 2013. szeptember 20, http://www.nytimes.com/2013/09/22/fashion/weddings/divorce-after-50-grows-more-common.html?_r=1&

Rock, David: A Hunger for Certainty: Your brain craves certainty and avoids uncertainty like it’s pain (A bizonyosság iránti vágy: agyunk a bizonyosságra vágyik, és úgy kerüli a bizonytalanságot, akár a fájdalmat), Psychology Today: Your Brain at Work. 2009. október 25. http://www.psychologytoday.com/blog/your-brain-work/200910/hunger-certainty.

Rock, David: SCARF: A Brain-Based Model for Collaborating and Influencing Others (SCARF: agyalapú modell a másokkal való együttműködésre és a másokra való kihatásra), NeuroLeadership (2008), http://www.davidrock.net/files/NLJ_SCARFUS.pdf

Rock, David: Status: A More Accurate Way of Understanding Self-Esteem (Státusz: az önbecsülés pontosabb megértése), Psychology Today, 2009. október 18. https://www.psychologytoday.com/blog/your-brain-work/200910/status-more-accurate-way-understanding-self-esteem

Rock, David: Your Brain at Work: Strategies for Overcoming Distraction, Regaining Focus, and Working Smarter All Day Long (Agyunk munkában: stratégiák a figyelemelterelés kikerülésére, az újra-összpontosításra és a hatékonyabb munkára egész nap), New York, HarperCollins, 2009.

Rumi: When I Die (Ha meghalok), [Ghazal Number 911]. Fordította: Nader Khalili, 1992. május 18. Allspirit: Death, Dying, Grief. Gillian Washington (2015) http://allspirit.co.uk/poetry/death-dying-grief/

Sanchez, Sharon: Working With Difficult Emotions: Shame’s Legacy (Hogyan dolgozzuk fel a bonyolult érzelmeket: a szégyen öröksége), The Therapist, 2013. november/december. http://www.camft.org/Content/NavigationMenu/ResourceCenter/ReadTheTherapist/NovemberDecember13/default.htm.

Second, Third Marriages: Divorce rate explained (Második és harmadik házasság: a válási arány magyarázata), Huffington Post, 2012. március 6. http://www.huffingtonpost.com/2012/03/06/second-third-marriages-divorce-rate_n_1324496.html (a Today Show videója, interjú Gail Saltzcel).

Sedikides, Constantine and Jeffrey D Green: On the self-protective nature of inconsistency/negativity management: Using the person memory paradigm to examine self-referent memory (A következetlenség/negativitás kezelésének önvédelmező természetéről: a személy emlékezeti paradigmájának felhasználása az önreferens memória vizsgálatára), Journal of Personality and Social Psychology, 79 (2000): 906–92.

Shakespeare, William: Act 2, Scene 1. MIT Complete Works of William Shakespeare: All’s Well That Ends Well. (Minden jó, ha a vége jó, 1. szín, 2. jelenet) http://shakespeare.mit.edu/allswell/allswell.2.1.html

Shimoff, Marci with Carol Kline: Happy for No Reason: 7 Steps to Being Happy From the Inside Out. (Ok nélkül boldogan: hét lépés ahhoz, hogy belülről boldogok legyünk), New York: Free Press, 2008.

Shoffstall, Veronica A: After a While (Egy idő után), 1971. http://www.veronicashofstall.com.

Solomon, Marion F. and Daniel J. Siegel, eds: Healing Trauma: Attachment, Mind, Body, and Brain (Gyógyítás, trauma: kötődés, elme, test és agy), New York, W. W. Norton, 2003.

Sorge, Joseph and James Scurlock: Divorce Corp. (Válás Kft.) Jackson WY, DC Book, 2013.

St. Jacques, Peggy L. and Schacter, Daniel L: Modifying Memory Selectively Enhancing and Updating Personal Memories for a Museum Tour by Reactivating Them (Az emlékezet módosítása: személyes emlékeink reaktiválása szelektíven erősítés és frissítés által egy múzeumlátogatásra), Psychological Science, 2013. február 13. http://pss.sagepub.com/content/24/4/537 digitális objektum-azonosító: 10.1177/0956797612457377

Sussman, Rachel A: The Breakup Bible: The Smart Woman’s Guide to Healing From a Breakup or Divorce (A szakítás bibliája: az okos nő kézikönyve ahhoz, hogyan gyógyuljunk fel egy szakítás vagy válás után), New York, Three Rivers Press, 2011.

Tabibnia, Golnaz and Matthew D. Lieberman: Fairness and Cooperation Are Rewarding Evidence from Social Cognitive Neuroscience (A tisztesség és az együttműködés a társadalmi kognitív idegtudomány jutalmazó bizonyítéka), Ann. N.Y. Acad. Sci. 1118 (2007), 90–101, digitálisobjektum-azonosító: 10.1196/annals.1412.001.

Taylor, Barbara Brown: Learning to Walk in the Dark (Hogyan tanuljunk meg a sötétben járni), New York, HarperOne, 2014.

Tesler, Pauline H. and Peggy Thompson: Collaborative Divorce: The Revolutionary New Way to Restructure Your Family, Resolve Legal Issues, and Move on with Your Life (Kollaboratív válás: forradalmian új módszer a család újrastrukturálására, a jogi problémák megoldására és arra, miként lépj tovább az életben), New York, Harper, 2007.

“The Philosopher’s Stone, The magic of Harry Potter that turned celluloid into gold for Robert Matthews.” (A bölcsek köve: Harry Potter varázslata, amely a celluloidot arannyá változtatta Robert Matthews számára), The Telegraph, 2001. december 2. http://www.telegraph.co.uk/news/science/science-news/4767654/The-Philosophers-Stone.html.

Tipping, Colin: Radical Forgiveness: A Revolutionary Five-Stage Process to Heal Relationships, Let Go of Anger and Blame, Find Peace in Any Situation (Radikális megbocsátás: forradalmian új, ötlépcsős folyamat, amely meggyógyít kapcsolatokat, segít elengedni a dühöt és a hibáztatást, és bármilyen helyzetben segíti a megbékélést), Boulder, CO, Sounds True, 2009.

Tsing Loh, Sandra: Let’s Call the Whole Thing Off (Fújjuk le az egészet) The Atlantic, 2009. július 1. http://www.theatlantic.com/magazine/archive/2009/07/lets-call-the-whole-thing-off/307488/.

Vaughan, Diane: Uncoupling: Turning Points in Intimate Relationships (Elválás: fordulópontok az intim kapcsolatokban), New York, Vintage Books, 1990.

Viorst, Judith: Necessary Losses: The Loves, Illusions, Dependencies, and Impossible Expectations That All of Us Have to Give Up in Order to Grow (Szükséges veszteségek: a szerelmek, illúziók, függőségek és lehetetlen elvárások, amelyeket mindannyiunknak fel kell adnunk ahhoz, hogy fejlődhessünk), New York, The Free Press, 2002.

Voo, Jocelyn: Love addiction – How to Break It (Szerelmi függőség: hogyan törjük meg), CNN, October 16, 2007 http://www.cnn.com/2007/LIVING/personal/10/09/end.relationship/

Walker, Douglas:Indiana woman to claim self-defense in torn scrotum case: Christina Reber is charged with aggravated battery in alleged attack on former boyfriend (Az indianai nő állítja, hogy önvédelemből cselekedett az ágyékügyben: Christina Rebert súlyos testi sértéssel vádolják, mert állítólag megtámadta egykori barátját), USA Today, 2014. február 25. http://www.usatoday.com/story/news/nation/2014/02/25/woman-self-defense-torn-scrotum/5813897/

Wallerstein, Judith S.: The Long-Term Effects of Divorce on Children: A Review (A válás hosszú távú hatásai a gyermekekre nézve), The Journal of the American Academy of Child & Adolescent Psychiatry 30, no. 3 (1991. május), 349–360, digitálisobjektum-azonosító: http://dx.doi.org/10.1097/00004583-199105000-00001

Wasser, Laura A.: It Doesn’t Have to Be That Way: How to Divorce Without Destroying Your Family or Bankrupting Yourself (Nem muszáj, hogy úgy legyen: hogyan váljunk el úgy, hogy közben nem tesszük tönkre a családunkat, és nem juttatjuk magunkat anyagi csődbe), New York, St. Martin’s Press, 2013.

Weiss, Robert: Self-Soothing: How We Balance Ourselves (Önvigasztalás: hogyan próbálunk egyensúlyba jönni magunkkal), The Therapist, 2013. november/december http://www.camft.org/Content/NavigationMenu/ResourceCenter/ReadTheTherapist/NovemberDecember13/default.htm.

Wevorce. Utoljára frissítve 2014-ben. http://www.wevorce.com/about.html.

What is Karma? Unfettered Mind: Pragmatic Buddhism (Mi az a karma? A láncoktól megszabadított elme: pragmatikus buddhizmus), (2015). http://www.unfetteredmind.org/karma-genesis-conditions.

Whitelocks, Sadie: Silver Surfers: Over 60s the Fastest Growing Group to Tap into Online Dating (Ezüst szörfölők: a hatvanon túliak a leggyorsabban fejlődő csoport, amely elkezdi az internetes társkeresést), Daily Mail, 2012. február 13, http://www.dailymail.co.uk/femail/article-2100568/Silver-surfers-Over-60s-fastest-growing-group-tap-online-dating.html

Wictionary: Wasband. http://en.wiktionary.org/wiki/wasband.

Wikipedia: Glenn T. Seaborg. https://hu.wikipedia.org/wiki/Glenn_T._Seaborg

Wikipedia: Once Upon a Time (Egyszer volt, hol nem volt). Utolsó módosítás: 2015. január 17., http://en.wikipedia.org/wiki/Once_upon_a_time .

Wilcox, Bradford: The Evolution of Divorce (A válás evolúciója), National Affairs (2009. ősz), http://www.nationalaffairs.com/publications/detail/the-evolution-of-divorce

Williamson, Marianne: A Year of Miracles: Daily Devotions and Reflections (Egy év, teli csodákkal: napi imák és elmélkedések), New York, HarperOne, 2013.

Williamson, Marianne: Enchanted Love: The Mystical Power Of Intimate Relationships. (Elvarázsolt szerelem: az intim kapcsolatok misztikus ereje), New York, Simon & Schuster, 2001.

Williamson, Marianne: The Law of Divine Compensation: On Work, Money and Miracles. (Az isteni kárpótlás törvénye: a munkában, a pénzben és a csodákban), New York, HarperOne, 2012.

Wolinsky, Stephen: The Way of Human, Volume II: The False Core and the False Self (Az emberi természet, 2. kötet: A hamis mag és a hamis én), Capitola, CA, Quantum Institute Press, 1999

Jegyzetek

{1} Stephanie Coontz: Marriage, A History: How Love Conquered Marriage (A házasság története: hogyan győzte le a szerelem a házasságot), (New York: Penguin, 2006), 4.

{2} Paul H. Ray és Sherry Ruth Anderson, The Cultural Creatives: How 50 Million People are Changing the World (A kulturális kreatívok: hogyan változtatja meg ötvenmillió ember a világot) (New York, Harmony Books, 2000).

{3} “Till death do us part”, azaz „Amíg a halál el nem választ” [eredetileg: “till death us departe”] Francis Procter és Walter Frere, „CHAPTER XV., The Occasional Services: Section 1 Solemnization of Matrimony”, – A New History of the Book of Common Prayer with a Rationale of its Offices (Alkalmankénti istentiszteletek: XV. fejezet. 1. rész: A házasság megpecsételése. Az Imádságoskönyv új történelme tisztségeinek alapjaival), (London: Macmillian, 1910), http://www.justus.anglican.org/resources/bcp/Procter&Frere/ch15.htm#note19.

{4} “Shame” („Szégyen” szócikk) Online Etymology Dictionary Douglas Harper, 2014, http://www.etymonline.com/index.php?term=shame&allowed_in_frame=0.

{5} Gregory McNamee: Shame vs Guilt (Szégyen kontra bűntudat), Virginia Quarterly Review, 91, no. 1 (2015): http://www.vqronline.org/essays-articles/2015/01/shame-vs-guilt. Lásd még: Marilyn Ivy: Benedict’s Shame (Benedict szégyene), Cabinet Magazine, 31 Shame (Fall 2008), http://cabinetmagazine.org/issues/31/ivy.php.

{6} Michael Lewis: Shame: The Exposed Self (Szégyen: a leleplezett Én), Zero to Three XII, no. 4 (1992, April), 6–10.

{7} William Shakespeare: Minden jó, ha vége jó. Fordította: Jánosházy György.

{8} David Rock: A Hunger for Certainty: Your Brain Craves Certainty and Avoids Uncertainty Like It’s Pain (A bizonyosság iránti vágy: agyunk a bizonyosságra vágyik, és úgy kerüli a bizonytalanságot, akár a fájdalmat), Psychology Today: Your Brain at Work, 2009. október 25. https://www.psychologytoday.com/blog/your-brain-work/200910/hunger-certainty

{9} Dr. Karey Pohn: e-mail a szerzőhöz, 2014. május 7. Alapja: Dan Radecki: Expectations (Elvárások), kiselőadás, Certificate in Foundations of Neuroleadership. New York, 2011).

{10} Once Upon a Time (Egyszer volt, hol nem volt) Wikipedia. Utolsó módosítás: 2015. január 17. http://en.wikipedia.org/wiki/Once_upon_a_time .

{11} Ruth B. Bottigheimer: Fairy Tales: A New History (Tündérmesék: Új történelem) – (Albany: State University of New York Press, 2009) Kindle Edition.

{12} Uo., 20–25, 93–94.

{13} Uo.

{14} Helen Fischer: Anatomy of Love (A szerelem anatómiája), New York, Ballantine Books, 1994), 279.

{15} Second, Third Marriages: Divorce rate explained (Második és harmadik házasság: a válási arány magyarázata), Huffington Post, 2012. március 6., http://www.huffingtonpost.com/2012/03/06/second-third-marriages-divorce-rate_n_1324496.html (a Today Show videója, interjú Gail Saltzcel). Lásd még David Popenoe és Barbara Dafoe Whitehead: The state of our unions (Házasságaink állapota) 2007, The social health of marriage in America (Az amerikai házasság társadalmi egészsége), Piscataway, NJ. The National Marriage Project (Az Országos Házasság Projekt) 2007, 18–19. és Matthew D. Bramlett és William D. Mosher, W. D: Cohabitation, marriage, divorce, and remarriage in the United States (Együtt lakás, házasság, válás és újraházasodás az Egyesült Államokban), Vital and Health Statistics, 23 no. 22. Hyattsville, MD, National Center for Health Statistics, 2002

{16} Sam Roberts: Divorce After 50 Grows More Common (A válás gyakoribb lett 50 után), New York Times, 2013. szeptember 20. http://www.nytimes.com/2013/09/22/fashion/weddings/divorce-after-50-grows-more-common.html?_r=1&

{17} Sadie Whitelocks: Silver Surfers: Over 60s the Fastest Growing Group to Tap into Online Dating (Ezüst szörfösök: a hatvanon túliak a leggyorsabban fejlődő csoport, amely elkezdi az internetes társkeresést), Daily Mail, 2012. február 13. http://www.dailymail.co.uk/femail/article-2100568/Silver-surfers-Over-60s-fastest-growing-group-tap-online-dating.html

{18} Andrew J. Cherlin: The Marriage-Go-Round: The State of Marriage and the Family in America Today (A házassági körhinta: a házasság és a család kérdése a mai Amerikában) (New York, Vintage Books, 2010).

{19} Fisher: Anatomy of Love (A szerelem anatómiája), New York, Ballantine Books, 1994.

{20} Raoul Felder és Barbara Victor: Getting Away With Murder: Weapons for the War Against Domestic (Megúszni egy gyilkosságot: a családon belüli erőszak elleni fegyverek), (New York, Touchstone Books, 1996) 133–134.

{21} Helen Fisher: The Brain in Love (A szerelmes agy) YouTube (TED-beszéd, feltöltve: 2008. július 15), https://www.youtube.com/watch?v=OYfoGTIG7pY

{22} Judith Horstman: The Scientific American Book of Love, Sex and the Brain: The Neuroscience of How, When, Why and Who We Love (A szerelem, szex és az agy tudományos amerikai könyve: hogyan, mikor, miért és kit szeretünk? – idegtudományi magyarázat), San Francisco, Jossey-Bass, 2011, 166–168. (Fisher munkásságára utalva)

{23} Douglas Walker: Indiana woman to claim self-defense in torn scrotum case: Christina Reber is charged with aggravated battery in alleged attack on former boyfriend (Az indianai nő állítja, hogy önvédelemből cselekedett az ágyékügyben: Christina Rebert súlyos testi sértéssel vádolják, mert állítólag megtámadta egykori barátját), USA Today, http://www.usatoday.com/story/news/nation/2014/02/25/woman-self-defense-torn-scrotum/5813897/

{24} A ball szó többek között a herét is jelenti. (A ford.)

{25} Alanis Morissette és Glen Ballard: You Oughta Know, Jagged Little Pill, Maverick/Reprise, ©1995 [Song].

{26} Helen Fisher: Lost Love: The Nature of Romantic Rejection, Cut Loose: Mostly Older Women Talk About the End of Mostly Long Term Relationships (A romantikus elutasítás természete; Szabadon engedve: nagyrészt idősebb nők beszélnek a nagyrészt hosszú távú párkapcsolatok végéről), Nan Bauer-Maglin szerk., New Brusnwick, New Jersey, Rutgers University Press, 2006, 182–195.

{27} Személyes kommunikáció a szerzővel, 2014. május 2.

{28} Matthew D. Lieberman and Naomi I. Eisenberger: The pains and pleasures of social life: a social cognitive neuroscience approach (A társasági élet öröme és bánata: szociális kongnitív idegtudományi megközelítésből), Neuroleadership (2008), http://www.scn.ucla.edu/pdf/Pains&Pleasures%282008%29.pdf

{29} Judith Horstman: The Scientific American Book, 172. oldal és Johns Hopkins: “Broken heart” syndrome: real, potentially deadly but recovery quick (Megtört szív szindróma: valóságos, potenciálisan halálos, de gyors a gyógyulás), Johns Hopkins Medicine, 2005. február 9. http://www.hopkinsmedicine.org/Press_releases/2005/02_10_05.html

{30} Stephen Citron: Mac and Mabel, Jerry Herman: Poet of the Showtune, New Haven, CT, Yale University Press), 194.

{31} Ginette Paris: Heartbreak, New Approaches to Healing: Recovering From Lost Love and Mourning (Összetört szív: új megközelítés a gyógyulás felé. Hogyan gyógyuljunk ki a szerelem elvesztéséből és a gyászból), Mill City Press, Minneapolis, MN 2011, 9.

{32} Holly G. Prigerson, Mardi J. Horowitz, Selby C. Jacobs, Colin Parkes, Mihaela Aslan, Karl Goodkin, Beverly Raphael, Samuel J. Marwit stb.: Prolonged Grief Disorder: Psychometric Validation of Criteria Proposed for DSM-V and ICD-11, PLoS Medicine 6 no. 8, doi (Meghosszabbított bánat rendellenesség: a Diagnosztikai kézikönyvbe történő felvétel kritériumainak igazolása), 10.1371/journal.pmed.1000121

{33} Complicated Grief: Symptoms (A komplikált bánat: tünetek), Mayo Clinic http://www.mayoclinic.org/diseases-conditions/complicated-grief/basics/symptoms/con-20032765 lásd: Daniel Goleman, Social Intelligence: The New Science of Human Relationships (Szociális intelligencia: az emberi kapcsolatok új tudománya), New York, Bantam Books, 2006, 113.

{34} Naomi I. Eisenberger, Johanna M. Jarcho, Matthew D. Lieberman, Bruce D. Naliboff: An Experimental Study of Shared Sensitivity to Physical Pain and Social Rejection (Kísérleti tanulmány a megosztott szenzitivitásról a fizikai fájdalomra és a társadalmi elutasításra) Pain 126, 132–138, 2006, http://www.scn.ucla.edu/pdf/Eisenberger,Jarcho,Lieberman,Naliboff%282006%29.pdf,doi:10.1016/j.pain.2006.06.024 .

{35} Leonard Cohen: Anthem, LeonardCohen.com, 2015, Sony Music http://www.leonardcohen.com/us/music/futureten-new-songs/anthem

{36} Gwyneth Paltrow and Chris Martin: Goop, 2014. március 25., http://goop.com/journal/be/conscious-uncoupling?utm_source=goop+issue&utm_campaign=e01b658d69-A_Note_From_GP_3_25_2014&utm_medium=email&utm_term=0_5ad74d5855-e01b658d69-45659 (az oldalt eltávolították).

{37} Louis Cozolino: The Neuroscience of Human Relationships: Attachment and the Developing Social Brain (Az emberi kapcsolatok idegtudománya: a kötődés és a fejlődő szociális elme), New York, W. W. Norton; Second Edition, 2014

{38} Személyes beszélgetés, 2014. május 2.

{39} Paris, Heartbreak, xvii.

{40} What is Karma? Unfettered Mind: Pragmatic Buddhism (Mi az a karma? A láncoktól megszabadított elme: pragmatikus buddhizmus) 2015, http://www.unfetteredmind.org/karma-genesis-conditions

{41} “Generous” (A „generous” szó etimológiája) Etymology Online http://www.etymonline.com/index.php?term=genus&allowed_in_frame=0

{42} Louise L. Hay: Az élet szeret téged. Fordította: Hajcser-Szabó Zsuzsanna, Édesvíz Kiadó, Budapest, 2015

{43} Daniel Quinn: Beyond Civilization: Humanity’s Next Great Adventure (Túl a civilizáción: az emberiség következő nagy kalandja), New York, Broadway Books, 2000, 137.

{44} “Wasban,” Wictionary, http://en.wiktionary.org/wiki/wasband Wevorce, http://www.wevorce.com/about.html;

Binuclear families „About Dr. Ahrons.” (Dr. Ahronsról)Constance Ahrons, last updated 2014. http://www.constanceahrons.com/about

Louise Oxhorn, Lynne Oxhorn-Ringwood, és Marjorie Krausz, Stepwives: Ten Steps to Help Ex-Wives and Step-Mothers End the Struggle and Put the Kids First (Mostohafeleségek: tíz lépés, amivel segíthetünk a volt feleségeknek és a mostohaanyáknak véget vetni a harcnak és a gyerekeket helyezni előtérbe), (New York: Touchstone, 2002.)

{45} Daniel Gilbert: Stumbling on Happiness (New York, Vintage Books, 2005), 223–225.

{46} Albert Mehrabian: Silent Messages: Implicit communication of emotions and attitudes (Néma üzenetek: az érzelmek és a viselkedés burkolt kommunikációja), Belmont, CA, Wadsworth, 1981

{47} [A tanulmány 1999-es] Laura Kipnis: Against Love: A Polemic (A szerelem ellen: vita), New York, Vintage Books, 2004, 149. Lásd még: Sandra Tsing Loh: Let’s Call the Whole Thing Off (Fújjuk le az egészet), The Atlantic, 2009. július 1. http://www.theatlantic.com/magazine/archive/2009/07/lets-call-the-whole-thing-off/307488/

{48} Laura A. Wasser: It Doesn’t Have to Be That Way: How to Divorce Without Destroying Your Family or Bankrupting Yourself (Nem muszáj, hogy úgy legyen: hogyan váljunk el úgy, hogy közben nem tesszük tönkre a családunkat, és nem juttatjuk magunkat anyagi csődbe), New York, St. Martin’s Press, 2013, 24.

{49} Judith Herman: Trauma and Recovery: The Aftermath of Violence – from Domestic Abuse to Political Terror (Trauma és felépülés: az erőszak utóhatása – a családon belüli erőszaktól a politikai terrorig), New York, Basic Books, 1997

{50} Suzanne Lachmann: How to Mourn a Breakup to Move Past Grief and Withdrawal (Hogyan gyászoljunk meg egy szakítást úgy, hogy kikerüljük a bánatot és az elvonási tüneteket), Psychology Today, 2013. június 4. https://www.psychologytoday.com/blog/me-we/201306/how-mourn-breakup-move-past-grief-and-withdrawal és Arif Najib, Jeffrey P. Lorberbaum, Samet Kose, Daryl E. Bohning, Mark S. George: Regional Brain Activity in Women Grieving a Romantic Relationship Breakup (Regionális agyi aktivitás a romantikus kapcsolat szakítását gyászoló nőkben), American Journal of Psychiatry 161, no. 12, 2245–2256, December 2004 http://ajp.psychiatryonline.org/doi/abs/10.1176/appi.ajp.161.12.2245

{51} Thomas Lewis, Fari Amini and Richard Lannon: A General Theory of Love (A szerelem általános elmélete), New York, Vintage, 2001 Emellett: Fischer: Anatomy of Love.

{52} Eisenberger, Jarcho, Lieberman and Naliboff: Pain.

{53} Paris: Heartbreak, 40.

{54} Herman: Trauma and Recovery, 3.

{55} Daniel Goleman: Emotional Intelligence: Why It Can Matter More Thank IQ (Érzelmi intelligencia: miért fontosabb, mint az IQ), New York, Bantam Books, 1995, 113.

{56} Matthew D. Lieberman, Naomi I. Eisenberger, Molly J. Crockett, Sabrina M. Tom, Jennifer H. Pfeifer and Baldwin M. Way: Putting Feelings Into Words Affect Labeling Disrupts Amygdala Activity in Response to Affective Stimuli (Ha felcímkézés után érzelmeinket szavakba öntjük, az megzavarja az amigdala aktivitását, válaszul az érzelmi ingerekre), Psychological Science, 18, no. 5, 2007.

{57} Ennek a gyakorlatnak eredetileg napi erőgyakorlat a neve és a Feminine Power Transformative Courses for Women című kurzus tananyaga volt (lásd: FemininePower.com). A gyakorlat gyökere dr. Stephen Gilligan Self-Relations Psychotherapy-tanításaiban rejlik.

{58} Stephen Gilligan: The Courage to Love: Principles and Practices of Self-Relations Psychotherapy (Bátorság a szerelemhez: elvek és gyakorlatok az önmagunkhoz való kapcsolódással foglalkozó pszichoterápiában), New York, W. W. Norton, 1997

{59} Paris: Heartbreak.

{60} Thich Nhat Hahn: Anger: Wisdom for Cooling the Flames (Düh: bölcsesség a lángok lehűtéséhez), New York: Riverhead Books, 2001, 29–31, 31.

{61} Lovers’ hearts beat in sync, UC Davis study says (A szerelmesek szíve egyszerre dobban, mutatták ki a Kaliforniai Davis Egyetemen), UC Davis News And Information 2013. február 8. http://news.ucdavis.edu/search/news_detail.lasso?id=10494

{62} Lewis, Amini and Lannon: General Theory of Love, 157.

{63} Kate McGowan: The Second Coming of Sigmund Freud (Sigmund Freud második eljövetele), Discover, 2014. március 6. http://discovermagazine.com/2014/april/14-the-second-coming-of-sigmund-freud

{64} Uo.

{65} Elisabeth Kübler-Ross National Library of Medicine [National Institutes of Health] 2013 http://www.nlm.nih.gov/changingthefaceofmedicine/physicians/biography_189.html

{66} Claire Zammit eredetileg Transformative Self Talk (átalakító önbeszélgetés) címen alkotta meg ezt a gyakorlatot a Feminine Power kilenc hónapos mesterprogram diákjainak.

{67} Robert Weiss:Self-Soothing: How We Balance Ourselves (Önvigasztalás: hogyan próbálunk egyensúlyba jönni magunkkal), The Therapist, 2013 november/december http://www.camft.org/Content/NavigationMenu/ResourceCenter/ReadTheTherapist/NovemberDecember13/default.htm.

{68} Mark Miller: Surviving the Jolt (Túlélni a lökést), AARP Magazine, 2014. április http://pubs.aarp.org/aarptm/20140405_NC?sub_id=1HyCsDRRPuvA#pg60 http://pubs.aarp.org/aarptm/20140405_NC?sub_id=1HyCsDRRPuvA#pg62 (az adott utalás Calhounra a 62. oldalon található)

{69} Pema Chodron: When Things Fall Apart: Heart Advice for Difficult Times (Amikor a dolgok szétesnek: szívbéli tanácsok nehéz időkre), Boston, Shambhala, 2000

{70} “If You’re Going Through Hell, Keep Going” – Winston Churchill („Ha a poklon mész keresztül, csak előremenj” – Winston Churchill), Forbes, 2012. május 9. http://www.forbes.com/sites/geoffloftus/2012/05/09/if-youre-going-through-hell-keep-going-winston-churchill/

{71} Lauren Bryant: Psychologist Mark Alicke offers a new view of how we blame – and suggests that playing the blame card is not always a bad thing (Mark Alicke pszichológus új megközelítést mutat be arról, hogyan okolunk másokat – szerinte nem mindig rossz az, ha kijátsszuk a hibáztatós ütőkártyát), Ohio University, 2011. november 7. http://www.ohio.edu/research/communications/blamegame.cfm

{72} Debbie Ford: Spiritual Divorce: Divorce as a Catalyst for an Extraordinary Life (Spirituális válás: a válás mint kataklizma egy különleges élethez), New York, HarperOne, 2006

{73} Diane Vaughan: Uncoupling: Turning Points in Intimate Relationships (Elválás: fordulópontok az intim kapcsolatokban), New York, Vintage, 1990;

lásd még: Matthew Lieberman: Diaries a Healthy Choice (A napló egészséges választás), New York Times, 2012. november 25.

http://www.nytimes.com/roomfordebate/2012/11/25/will-diaries-be-published-in-2050/diaries-a-healthy-choice

{74} Frederic Luskin: Forgive for Good (Bocsáss meg örökre), New York: HarperOne, 2003

{75} Viktor E. Frankl: Man’s Search For Meaning (Az ember kutatása a jelentés után). Ford.: Isle Lasch, Boston, Beacon Press, 2006 és Carolyn Gregoire: This Man Faced Unimaginable Suffering, And Then Wrote The Definitive Book About Happiness (Ez az ember elképzelhetetlen szenvedésen ment át, majd megírta a boldogságot definiáló könyvet), The Huffington Post, 2014. február 4. http://www.huffingtonpost.com/2014/02/04/this-book-youve-probably-_n_4705123.html

{76} Diane Vaughan: Uncoupling: Turning Points in Intimate Relationships (Szétválás – Fordulópontok a meghitt kapcsolatokban), New York, Vintage, 1990

{77} Stephen Wolinsky: The Way of Human, Volume II: The False Core and the False Self (Az emberi természet, 2. kötet: A hamis mag és a hamis én), Capitola, CA, Quantum Institute Press, 1999

{78} Anais Nin: The Seduction of the Minotaur (A Minotaurosz elcsábítása), Athens, OH, Swallow Press, 1961, 124.

{79} John Gottman andNan Silver: What Makes Marriage Work? It’s how you resolve conflict that matters most (Mitől működik egy házasság? Az a legfontosabb, hogy miként kezeljük a konfliktusokat), Psychology Today, 1994. március 1. https://www.psychologytoday.com/articles/200910/what-makes-marriage-work

{80} A feladat eredeti neve Az identitás átalakítása volt, és az online Feminine Power Transformative Courses for Women kurzus tananyaga volt (lásd: FemininePower.com). Eddig több tízezer résztvevőnek tanítottuk különféle variációkban az évek során, hogy megszabadítsuk őket az ismétlődő és fájdalmas mintáktól, és végre rádöbbenhessenek, hogy milyen nagyobb lehetőségeik vannak az életben és a szerelemben.

{81} Wolinsky: The Way of Human

{82} Gilligan: The Courage to Love, 12.

{83} The Philosopher’s Stone The magic of Harry Potter that turned celluloid into gold for Robert Matthews (A bölcsek köve: Harry Potter varázslata, amely a celluloidot arannyá változtatta Robert Matthews számára), The Telegraph, 2001. december 2.

http://www.telegraph.co.uk/news/science/science-news/4767654/The-Philosophers-Stone.html

lásd még: Wikipedia: Glenn T. Seaborg, https://hu.wikipedia.org/wiki/Glenn_T._Seaborg

{84} Jeremy Dean: Reconstructing the Past: How Recalling Memories Alters Them: The first experiment to show the enhancing and distorting effect of recall (A múlt rekonstruálása: hogyan változtatja meg az emlékeket az, ha felidézzük őket. Ez az első olyan kísérlet, amely bemutatja az emlékezés felfokozó és torzító voltát), 2013. február 19.

http://www.spring.org.uk/2013/02/reconstructing-the-past-how-recalling-memories-alters-them.php;

lásd még: Peggy L. St. Jacques and Daniel L. Schacter: Modifying Memory Selectively Enhancing and Updating Personal Memories for a Museum Tour by Reactivating Them (Az emlékezés módosítása: személyes emlékeink reaktiválása szelektíven erősítés és frissítés által egymúzeumlátogatásra), Psychological Science, 2013. február 13.http://pss.sagepub.com/content/24/4/537, digitálisobjektum-azonosító: 10.1177/0956797612457377.

Constantine Sedikides és Jeffrey D. Green: On the self-protective nature of inconsistency/negativity management: Using the person memory paradigm to examine self-referent memory (A következetlenség/negativitás kezelésének önvédelmező természetéről: a személy emlékezeti paradigmájának felhasználása az önreferens memória vizsgálatára), Journal of Personality and Social Psychology, 79, 906–92 (2000).

{85} Marianne Williamson: A Year of Miracles: Daily Devotions and Reflections (Egy év, teli csodákkal: napi imák és elmélkedések), New York, HarperOne, 2013, 8.

{86} Forgiveness Prayer – as offered by Roberta Herzog (A megbocsátás imája – Roberta Herzog által), Interspiritual Mindfulness and Meditation Study Group – Circle of Friends, 2010. július 16. http://cof-interspiritual-mindfulness.blogspot.com/2012/07/forgiveness-prayer-as-offered-by.html

{87} Sita Khasla: Morrnah Nalamaku Simeona, Hawaiian healer (Morrnah Nalamaku Simeona, Hawaiiról származó gyógyító), Amazing Women In History, http://www.amazingwomeninhistory.com/morrnah-nalamaku-simeona-hawaiian-healer/.

{88} Colin Tipping: Radical Forgiveness: A Revolutionary Five-Stage Process to Heal Relationships, Let Go of Anger and Blame, Find Peace in Any Situation (Radikális megbocsátás: forradalmian új, ötlépcsős folyamat, amely meggyógyít kapcsolatokat, segít elengedni a dühöt és a hibáztatást, és bármilyen helyzetben segíti a megbékélést), Boulder, Colo., 2009

{89} Brian Dodson: Quantum „Spooky Action at a Distance” Travels at Least 10,000 Times Faster Than Light (Kvantum: „különös hatás a távolban”: legalább tízezerszer gyorsabb, mint a fény), Gizmag, 2013. március 10.

http://www.gizmag.com/quantum-entanglement-speed-10000-faster-light/26587/

{90} Lynne McTaggart, The Bond: How to Fix Your Falling-Down World (A kötődés: hogyan javítsuk meg lefelé zuhanó világunkat), New York, Free Press, 2011, 12.

{91} Ez a Clearing the field (Tisztítsuk meg a terepet) című gyakorlat módosított verziója, amelyet Claire Zammit alkotott meg a Feminine Power 9 month mastery program résztvevői számára – lásd FemininePower.com

{92} Blake Gopnik: Golden Seams: The Japanese Art of Mending Ceramics’ at Freer (Arany varratok: a kerámiák megjavítása japán módszerekkel a Freerben), Washington Post, 2009. március 3. http://www.washingtonpost.com/wp-dyn/content/article/2009/03/02/AR2009030202723.html

{93} Rumi: When I die (Ha meghalok) [ghazal number 911]” (Ford.: Nader Khalili.), 1992. május 18., Allspirit, Death, Dying, Grief , Gillian Washington, 2015 http://allspirit.co.uk/poetry/death-dying-grief/

{94} David Rock: Your Brain at Work: Strategies for Overcoming Distraction, Regaining Focus, and Working Smarter All Day Long (Agyunk munkában: stratégiák a figyelemelterelés kikerülésére, az újra-összpontosításra és a hatékonyabb munkára egész nap), New York: HarperCollins, 2009, 140.

{95} Naomi I. Eisenberger: The pain of social disconnection: Examining the shared neural underpinnings of physical and social pain (A társadalmi elszakadás fájdalma: a fizikai és társadalmi fájdalom közös idegi támaszainak vizsgálata), Nature Reviews Neuroscience 13 no. 6 (2012. június), 421–34, http://www.nature.com/nrn/journal/v13/n6/full/nrn3231.html. digitálisobjektum-azonosító:10.1038/nrn3231.

{96} David Rock: Status: A More Accurate Way of Understanding Self-Esteem (Státusz: az önbecsülés pontosabb megértése) Psychology Today, 2009. október 18. https://www.psychologytoday.com/blog/your-brain-work/200910/status-more-accurate-way-understanding-self-esteem

{97} Bottigheimer: Fairy Tales: A New History (Tündérmesék – Egy új történet)

{98} Judith S. Wallerstein: The Long-Term Effects of Divorce on Children: A Review (A válás hosszú távú hatásai a gyermekekre nézve), The Journal of the American Academy of Child & Adolescent Psychiatry 30, no. 3 (1991. május), 349–360, digitálisobjektum-azonosító: http://dx.doi.org/10.1097/00004583-199105000-00001

lásd még: Alison Clarke-Stewart and Cornelia Brentano: Divorce: Causes and Consequences (Válás: okok és következmények), New Haven, CT, Yale University Press, 2006, 106 et seq.

{99} Lynn Fainsilber Katz and John M. Gottman: Buffering Children from Marital Conflict and Dissolution (A gyermekek megvédelmezése a házassági konfliktusoktól és a házasság felbomlásától), Journal of Clinical Child Psychology Vol. 26, No. 2 (1996), 157–171.

{100} Exam results ‘suffering (Negatív hatás a vizsgaeredményekre), Resolution 2014. november 24. (hírek), http://www.resolution.org.uk/news-list.asp?page_id=228&page=1&n_id=251

{101} Constance Ahrons: The Good Divorce: Keeping Your Family Together When Your Marriage Comes Apart (A jó válás: hogyan tartsuk össze a családot, amikor a házasságunk szétesik), New York, Harper Perennial, 1995

{102} About Dr. Ahrons (Dr. Ahronsról), Constance Ahrons, http://www.constanceahrons.com/about.

{103} E-mail a szerzőnek: 2015. február 2.

{104} Clarke-Stewart and Brentano: Divorce: Causes and Consequences (Válás – Okok és tanulságok), 68.

{105} Joseph Sorge and James Scurlock: Divorce Corp. (Válás Rt.), Jackson, WY, DC Book, 2013, 4.

{106} Peter Reuell: When fairness prevails: Harvard research shows how uncertainty affects behavior (Amikor a tisztesség dominál: a Harvard kutatásai kimutatják, hogy a bizonytalanság mennyiben befolyásolja a viselkedést), Harvard Gazette, 2013. január 30.http://news.harvard.edu/gazette/story/2013/01/when-fairness-prevails/

{107} Golnaz Tabibnia and Matthew D. Lieberman: Fairness and Cooperation Are Rewarding Evidence from Social Cognitive Neuroscience (A tisztesség és az együttműködés a társadalmi kognitív idegtudomány jutalmazó bizonyítéka), Ann. N.Y. Acad. Sci. 1118 (2007), 90–101, digitálisobjektum-azonosító: 10.1196/annals.1412.001.

lásd még: David Rock: SCARF: A Brain-Based Model for Collaborating and Influencing Others (SCARF: agyalapú modell a másokkal való együttműködésre és a másokra való kihatásra), NeuroLeadership (2008), www.davidrock.net/files/NLJ_SCARFUS.pdf

{108} Sam Roberts: Divorce After 50 Grows More Common, New York Times, September 20, 2013, http://www.nytimes.com/2013/09/22/fashion/weddings/divorce-after-50-grows-more-common.html

{109} Sophia Hollander: After Divorce, a Degree Is Costly: New York, Unlike Most States, Treats Education Achievements and Even Talents as Property to Be Divided Between Spouses (Válás után drága a diploma: New York, más államoktól eltérően, a tanulmányi teljesítményeket, sőt még a tehetséget is a házasfelek között megosztandónak tekinti), Wall Street Journal, 2012. december 23. http://www.wsj.com/articles/SB10001424127887324481204578180132637628330.

{110} Bradford Wilcox: The Evolution of Divorce (A válás evolúciója), National Affairs (2009. ősz), http://www.nationalaffairs.com/publications/detail/the-evolution-of-divorce.

{111} Sorge and Scurlock: Divorce Corp., xvii.

{112} 26. oldal

{113} U.o. xxxiii.

{114} Lowrance: The Good Karma Divorce, 53

{115} Sorge and Scurlock: Divorce Corp., 82.

{116} Victor Li and Stephanie Francis Ward: Legal Rebels 2014, (A jog rebellisei), ABA Journal, 2014. szeptember 1, http://www.abajournal.com/magazine/article/legal_rebels_2014/.

{117} Személyes kommunikáció és e-mail-váltás a szerzővel, 2014. május 27.

{118} Untying the Kno, and Bonds of Marriage, New York Times, 2012. április 27.http://www.nytimes.com/2012/04/29/fashion/weddings/leaving-a-spouse-behind-for-good.html?pagewanted=all&_r=0.

{119} Matthew Akers (rendező): The Artist is Present (A művész jelen van) 2012. június 16., Music Box Films, http://www.musicboxfilms.com/marina-abramovic--the-artist-is-present-movies-3.php

{120} Lauren Frances: How to Stage a Relationship Funeral! Lauren on The Ricki Lake Show (Hogyan rendezzük meg egy párkapcsolat temetését! Lauren fellép a The Ricki Lake Show-ban) (videó), YouTube, https://www.youtube.com/watch?v=GhbZ6MGpErM.

{121} Cherlin: The Marriage Go Round, 4.

{122} Fisher: Anatomy of Love, 298.

{123} Laura Carstensen: The New Age of Much Older Age (A sokkal idősebb életkor új kora) (Különleges Egészség dupla lapszám, címlapsztori), Time Magazine (2015. feburár 23.),185 No, 6. http://time.com/3706775/in-the-latest-issue-23/ .

{124} Who initiates the divorce more often, the wife or the husband? (Ki indítja el a válást gyakrabban, a férj vagy a feleség?), Divorce Lawyer Source (Ejustice, 2015) http://www.divorce-lawyer-source.com/faq/emotional/who-initiates-divorce-men-or-women.html

lásd még: Fisher: Anatomy of Love, 104-107.

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Tartalom

Ajánlás

Külön köszönet Claire Zammitnek

ELSŐ RÉSZ - Könnyebb út a szakításhoz

Amikor a szerelem rossz oldalán érsz földet

Szégyen, vád, és a szerelem kudarca

Keserű szakítások, csúnya befejezések és az, hogyan éljünk boldogtalanul az elválás után

Új lehetőség kettőnk között: a tudatos elválás bevezetése

Hogyan és mikor végezd el ezt a programot

MÁSODIK RÉSZ - A tudatos elválás 5 lépése

Találd meg az érzelmi szabadságot

Szerezd vissza erőd és életed

Szakíts a mintával, gyógyítsd be a szíved

Légy a szeretet alkimistája

Teremts magadnak boldog életet az elválás után

A szerelem elfogadása

Online források

Bibliográfia

Jegyzetek