Michael Crichton

IDŐVONAL

Taylornak

„A jövő minden nagy birodalma az ész birodalma lesz.”

WINSTON CHURCHILL, 1953

„Aki nem ismeri a történelmet, nem tud semmit.”

EDWARD JOHNSTON, 1990

„Engem nem érdekel a jövő. A jövő jövője érdekel.”

ROBERT DONIGER, 1996

BEVEZETŐ

Tudomány a század végén

Száz évvel ezelőtt, a 19. század vége felé a világ tudósai büszkén vallották, hogy sikerült pontos képet alkotni a létező világról. Ahogy a fizikus Alastair Rae fogalmazott. „A 19. század végén úgy tűnt, hogy a létező világegyetem működését irányító minden lényeges alapelv már ismert.”[1] Sok tudós valóban úgy gondolta, hogy a fizika tudománya betöltötte hivatását, nagy felfedezésekre immár nem lehet számítani, csak bizonyos részleteket kell tisztázni, egyszóval az utolsó simítások vannak hátra.

Az utolsó évtized vége felé azonban különös dolgok derültek ki. Röntgen olyan sugarakat fedezett fel, melyek áthatolnak a testen; az akkor még megmagyarázhatatlan sugárzást róla nevezték el. Henri Becquerel két hónappal később véletlenül vette észre, hogy egy urániumérc-darab valami olyat bocsátott ki, ami elhomályosította a fényérzékeny lemezeket. 1897-ben pedig felfedezték az elektront, az elektromosság hordozóját.

A fizikusok többségét azonban ez még nem nyugtalanította, úgy vélték, e furcsaságokra majd magyarázatot adnak a meglévő elméletek. Senki nem gondolta volna, hogy szilárdnak hitt világképük öt éven belül sarkaiból fordul ki, merőben új koncepció születik az univerzumról, és olyan merőben új technikai vívmányok lépnek színre, melyek addig elképzelhetetlen módon, gyökeresen átalakítják a mindennapi életet a 20. században.

Ha valaki 1899-ben azt mondta volna egy fizikusnak, hogy száz év múlva, 1999-ben az égbolton keringő műholdak mozgó képeket fognak továbbítani a világ minden táján élők otthonába; hogy elképesztő erejű bombák fogják fenyegetni az élővilágot; hogy antibiotikumokkal fogják gyógyítani a fertőző betegségeket, de a betegségek mégis újra felbukkannak; hogy a nőknek szavazati joga lesz, és tablettákat vehetnek be, ha nem akarnak gyereket; hogy a nap minden órájában emberek milliói fognak a levegőbe emelkedni olyan repülőgépeken, melyek pilóta nélkül is képesek fel- és leszállni; hogy óránként 3200 kilométert megtéve lehet majd átszelni az Atlanti-óceánt; hogy ember lép a Holdra, de ez később nem lesz olyan fontos; hogy már egyetlen atom is látható lesz a mikroszkóp alatt; hogy az emberek néhány dekás, vezeték nélküli telefonokkal fognak járkálni, és a világ bármely pontjáról hívhatják egymást; vagy hogy e csodák zömének lelke egy levélbélyeg méretű kis eszköz lesz, mely a kvantummechanikának nevezett új tudományág gyakorlati alkalmazásának köszönhető – nos, a fizikus nyilvánvalóan őrültnek tekintette volna az illetőt.

E fejlemények döntő többségét 1899-ben nem lehetett előre látni, mivel az általánosan elfogadott tudományos elméletek szerint valamennyi képtelenség volt. Az a néhány vívmány pedig, ami nem tűnt képtelenségnek, mint például a repülőgép, hihetetlen léptékű elterjedésével cáfolt rá minden jóslatra. A repülőgépet el lehetett képzelni, de hogy egyszerre tízezer gép röpköd majd a levegőben, azt már végképp nem.

Bátran leszögezhetjük tehát, hogy a 20. század küszöbén még a legtájékozottabb tudósok sem sejtették, mi következik.

Most, a 21. század küszöbén, furcsa módon hasonló helyzetben vagyunk. A fizikusok megint úgy vélik, hogy a létező világot sikerült megmagyarázni, és döntő fordulat már nem várható. A múltból okulva e nézetüket nem hangoztatják a nyilvánosság előtt, de azért így gondolják. Néhányan még azt a merész feltételezést is megkockáztatják, hogy a tudomány egészében véve már megtette kötelességét, immár semmi valóban fontos felfedeznivaló nem vár a tudósokra.[2]

Ugyanakkor, ahogy a 19. század végén is mutatkoztak bizonyos előjelek, a 20. század utolsó időszaka is kínál útmutatót a jövőhöz. Közülük az egyik legfontosabb az úgynevezett kvantum technológia iránti érdeklődés. Ez a számos területen érvényesülő törekvés olyan új technológia megalkotását célozza, mely az atomon belül zajló folyamatokat hasznosítaná a gyakorlatban, és várhatóan gyökeresen átalakítja majd elképzeléseinket arról, hogy mi lehetséges.

A kvantumtechnológia szöges ellentétben áll mindazzal, amit ma józan ésszel a világ működéséről gondolunk. Olyan világot sejtet, melyben a számítógépek bekapcsolás nélkül működni kezdenek, és a tárgyakat meg lehet találni anélkül, hogy keresnénk őket. Egyeden molekulából fel lehet építeni egy elképesztően nagy teljesítményű számítógépet. Az információ két pont között, kábel és hálózat nélkül azonnal továbbítható. Távoli tárgyakat mindenféle kapcsolat nélkül meg lehet vizsgálni. A számítógépek más univerzumokban végzik el számításaikat. A teleportálás hétköznapi és sokoldalúan alkalmazható módszerré válik.

A kvantumtechnológiai kutatások az 1990-es években mutatták fel az első eredményeket. 1995-ben közel 13 kilométeres távolságba sikerült eljuttatni ultrabiztos kvantumüzeneteket, ami arra enged következtetni, hogy az eljövendő században kvantuminternet épülhet ki. Los Alamosban a fizikusok olyan lézerfénnyel mérték meg egy emberi hajszál vastagságát, mely ténylegesen nem vetült rá a hajszálra, csak rávetülhetett volna. Ez a tényeknek ellentmondani látszó kísérleti eredmény a közvetlen kapcsolat nélküli detektálás lehetőségét vetíti előre, amikor úgy találunk meg valamit, hogy nem keressük.

1998-ban pedig sikerült demonstrálni a kvantumteleportálást a világ három laboratóriumában, Innsbruckban, Rómában és a Cal Technél.[3] A Cal Tech kutatócsoportjának vezetője, Jeff Kimble fizikus azt mondta, hogy a kvantumteleportálás alkalmazható szilárd tárgyakra.

– Az egyik entitás kvantumállapota átvihető egy másik entitásba… Úgy gondoljuk, tudjuk, hogyan lehet ezt megvalósítani.[4] – Kimble ugyan még csak nem is célzott rá, hogy esetleg embert is lehetne teleportálni, de nem lepődne meg, ha valaki egy baktériummal megpróbálná.

Ezek a logikának és a józan észnek ellentmondó kvantumfurcsaságok eddig nem váltottak ki széles körű érdeklődést, de majd fognak. Egyes becslések szerint a következő évszázad első évtizedeiben a világ fizikusainak többsége a kvantumtechnológia valamely területén fog dolgozni.[5]

Ezért nem meglepő, hogy az 1990-es évek közepén több vállalat kezdett kvantumkutatással foglalkozni. A Fujitsu Quantum Devices 1991-ben alakult meg. Az IBM 1993-ban hozta létre kvantumkutató csoportját, Charles Bennett[6] vezetésével. Ugyanígy tett az ATT és más cégek, valamint egyetemek, köztük a Cal Tech, továbbá kormánylétesítmények, mint Los Alamos is. Aztán a kör kibővült egy új-mexikói, ITC nevű kutatóintézettel. A Los Alamostól mindössze egyórányi autóútra lévő ITC már az évtized legelején igen figyelemreméltó lépéseket tett. Azóta kiderült, hogy az ITC volt az első cég, mely 1998-ban először alkalmazta a gyakorlatban a kvantumtechnológiát.

Utólag már látható, hogy az ITC sajátos körülmények egybeesésének és nem csekély szerencsének köszönheti vezető szerepét e gyökeresen új technológiában. Bár a cég határozottan állítja, hogy felfedezéseik teljesen ártalmatlanok, úgynevezett helyreállító expedíciójuk nagyon is rávilágított a veszélyekre. Ketten meghaltak, egy ember eltűnt, egy pedig súlyos sérüléseket szenvedett. Az expedícióban részt vett friss diplomás fiatalok szemében mindenesetre ez az új kvantumtechnológia, a 21. század előhírnöke a legkevésbé sem bizonyult ártalmatlannak.

1357-ben a magánhadviselés egy tipikus epizódja játszódott le. Sir Oliver de Vannes, a nemes és jellemes angol lovag bevette a Dordogne folyó menti Castelgard és La Roque városát. Az „idegen lord” a beszámolók tanúsága szerint emberségesen uralkodott, a nép szerette és becsülte. Sir Oliver birtokait áprilisban kétezer fékevesztett brigantfool, renegát lovagból álló banda szállta meg az „Esperes” néven emlegetett kiugrott pap, Arnaut de Cervole vezetésével. Miután Cervole porig égette Castelgard-t, lerombolta a közeli Sainte-Mére-monostort, és lemészárolta a szerzeteseket, a Dordogne híres vízimalmát is elpusztította. Ezután Cervole Sir Olivert La Roque várába kergette, s ott véres csata zajlott.

Oliver szakértelemmel és hősiesen védte a várat. A korabeli beszámolók szerint felbecsülhetetlen segítséget kapott katonai tanácsadójától, Edwardus de Johnestól. Keveset tudunk arról az emberről, aki körül Merlin-szerű legendák keringtek. állítólag egy fényvillanással el tudott tűnni. A történetíró Audreim szerint Johnes Oxfordból jött, más krónikások viszont úgy tudják, milánói volt. Mivel fiatal tanítványai egy csoportjával utazott, valószínűleg amolyan vándortudós lehetett, aki azt szolgálta, aki épp megfizette. Járatos volt az akkor újdonságnak számító puskapor és a lőfegyverek használatában.

Oliver bevehetetlen vára végül úgy esett el, hogy egy kém megnyitotta a titkos alagutat, s így az Esperes katonái bejutottak. Az ilyesfajta árulások jellemzőnek mondhatók a cselszövésektől a legkevésbé sem mentes korra.

Részlet M. D. Backes

The Hundred Years War in France

című művéből, 1996

CORAZÓN

„Akit nem döbbent meg a kvantumelmélet, az nem érti.”

NIELS BOHR, 1927

„Senki nem érti a kvantumelméletet.”

RICHARD FEYNMAN, 1967

Nem kellett volna a rövidebb utat választani.

Dan Baker a homlokát ráncolta, miközben új Mercedes S500-as szedánja nagyokat zökkent az Arizona északi részén lévő navahó rezervátumot átszelő földúton. Egyre kietlenebb lett körülöttük a táj. kelet felé a távolban vöröslő fennsík, nyugatra lapos sivatag terült el. Félórával korábban hagytak el egy szikla tövében megbúvó, néhány poros házból, egy templomból és egy kicsi iskolából álló falut, de azóta semmit, még egy kerítést sem láttak. Csak a sivár vörös sivatagot. Autóval sem találkoztak már vagy egy órája. Dél volt, a nap merőlegesen sütött le rájuk. Baker, a negyvenéves phoenixi építési vállalkozó kezdett nyugtalankodni. Főleg miután igazi művészlélek építész felesége nem sokat konyított olyan gyakorlatias dolgokhoz, mint az üzemanyag és a hűtővíz. A tank félig üres volt, és a kocsi egyre jobban melegedett.

– Liz – mondta –, biztos, hogy ez az az út?

Az asszony a térképet böngészte, ujjával követte az útvonalat.

– Ennek kell lennie – felelte. – Az útikönyv azt írja, hat kilométerrel a Corazón-kanyon leágazás után.

– De már húsz perce elhagytuk a Corazón-kanyont. Biztos nem vettük észre.

– Az nem lehet, hogy ne vettük volna észre a boltokat – mondta Liz.

– Nem tudom. – Baker előre, a távolba nézett. – De hisz nincs itt semmi. Mindenképp ragaszkodsz hozzá? Szerintem Sedonában is remek navahó takarókat lehet kapni. Árulnak ott mindenféle takarót.

– Sedonában? – fintorgott Liz. – Azok nem eredetiek.

– Miért ne lennének eredetiek, drágám? A takaró, az takaró.

– Szőttes.

– Jó, szőttes – sóhajtott Dan.

– Ez nem így van – mondta Liz. – Sedonában csak turistáknak való műszálas bóvlit lehet kapni. Nekem eredeti gyapjúszőttes kell, amilyet a rezervátumban árulnak. Ott valószínűleg van húszas évekbeli Hosteen Klah-féle homokkőfestmény-szőttes is. Olyat akarok.

– Jól van, Liz. – Baker a maga részéről nemigen értette, minek nekik egy újabb navahó takaró, vagyis szőttes. Liz már egy csomót begyűjtött, tele van velük a ház, sőt a szekrények is.

Csöndben mentek tovább. Előttük fénylett az út a hőségben, olyan volt, mint egy ezüstfolyó. Még délibábot is láttak, mintha házak meg emberek lennének az úton, de mire közelebb értek, már nem volt ott semmi.

Dan Baker újra felsóhajtott. – Biztos elmentünk mellette.

– Szánjunk rá még néhány kilométert – mondta a felesége.

– Még mennyit?

– Nem tudom. Még néhányat.

– Mennyit, Liz? Döntsük el, mennyit megyünk még.

– Még tíz percet – felelte Liz. – Jó, legyen tíz perc.

Dan épp a benzinszintjelzőt nézte, amikor Liz a szája elé kapta a kezét, és azt mondta.

– Dan! – Baker azonnal hátrafordult. Az út szélén barna ruhás férfialakot látott, és hangos koppanást hallott a kocsi oldala felől.

– Szent isten! – mondta Liz. – Elütöttük!

– Mi?

– Elütöttük azt a pasast.

– Nem, csak egy szegélyjelzőnek mentünk neki.

Baker a visszapillantó tükörben látta, hogy a férfi változatlanul ott áll az út szélén. Aztán a barna ruhás alak egyszer csak eltűnt a kocsi kavarta porfelhőben.

– Nem létezik, hogy elütöttük – mondta Baker. – Most is ott áll.

– Dan, elütöttük, én láttam.

– Szerintem nem, drágám.

Baker újból belenézett a visszapillantó tükörbe, de ekkor már a kocsi mögött kavargó porfelhőn kívül semmit sem látott.

– Vissza kellene mennünk – mondta Liz.

– Miért?

Baker szinte teljesen biztos volt benne, hogy a felesége téved, nem ütötték el azt az embert. De ha mégis, ha csak egy egészen kicsit is megsérült, akár csak egy apró horzsolás támadt rajta, akkor az azt jelenti, hogy rengeteg időt veszítenek. Estére sem érnek Phoenixbe. Itt csak navahók járnak gyalog; be kellene vinni egy kórházba, vagy legalább a legközelebbi nagyobb városba, azaz Gallupba, ami nem esik útba.

– Azt hittem, vissza akarsz menni – mondta Liz.

– Igen.

– Akkor menjünk vissza.

– Csak nem szeretnék bonyodalmakat, Liz.

– Dan, nem hiszek a fülemnek.

Dan felsóhajtott és lassított.

– Jól van, máris megfordulok. Óvatosan fordult meg, nehogy belehajtson az út menti vörös homokba, aztán ismét elindult arra, amerről jöttek.

– Jézusom!

Baker leállította a kocsit, s ahogy kiszállt, porfelhő vette körül. Felszisszent, úgy az arcába csapott a hőség. Égette a bőrét. Legalább 40 fok van itt, gondolta.

Ahogy egy kicsit leülepedett a por, látta, hogy a férfi az út szélén fekszik, épp megpróbál felkönyökölni. Reszketeg, hetven év körüli, kopaszodó és szakállas fickó volt. A bőre világos, nem lehet navahó. A barna ruha valójában hosszú kabát. Talán pap, gondolta Baker.

– Jól van? – kérdezte Baker, miközben segített a férfinak felülni a földúton.

Az öregember köhögött.

– Aha, jól vagyok.

– Fel akar állni? – kérdezte Dan. Örült, hogy sehol nem lát rajta vért.

– Mindjárt.

Baker körülnézett.

– Hol a kocsija?

A férfi megint köhögött. Előregörnyedve meredt a földútra.

– Dan, szerintem megsérült – mondta Liz.

– Lehet – mondta Baker. Az öregember határozottan zavartnak látszott. Baker körülnézett. minden irányban csak a hőségtől szikrázó, végtelenbe vesző sivatagot lehetett látni.

Sehol egy autó. Semmi.

– Hogy kerülhetett ide? – kérdezte Baker.

– Gyerünk – mondta Liz –, vigyük be egy kórházba. Baker az öregember hóna alá nyúlt, segített neki föltápászkodni. Vastag, posztószerű anyagból készült ruha volt rajta, mégsem izzadt a rekkenő hőségben, sőt a bőre hűvös, majdnem hideg tapintású volt.

Az öregember Bakerre támaszkodva, erősen ránehezedve ment át az úton. Liz kinyitotta a hátsó ajtót. Az öreg azt mondta.

– Tudok én menni. Tudok én beszélni.

– Akkor jó. Remek. – Baker besegítette a hátsó ülésre.

A férfi lefeküdt a bőrülésen, összegömbölyödött, mint egy kisbaba. A kabát alatt szokványos ruhadarabokat viselt. farmert, kockás inget, sportcipőt. Dan becsukta az ajtót, Liz visszaült a jobb első ülésre. Baker tétovázott, kinn maradt a hőségben. Mit keres itt ez az öregember egy szál magában? Hogy lehet, hogy így fel van öltözve, mégsem izzad?

Mintha most szállt volna ki egy kocsiból.

Talán valóban autóval jött, gondolta Baker. Talán elaludt. Talán letért az útról, baleset érte. Talán volt vele valaki, s az benn rekedt a kocsiban.

Meghallotta az öregember motyogását.

– Elejtettem, elvesztettem. Visszamegyek, visszaszerzem.

Baker átment az út túloldalára, hogy körülnézzen. Átlépett egy szokatlanul nagy szegélyjelzőn. Először arra gondolt, megmutatja a feleségének, de aztán mégsem tette.

Az út mentén keréknyomot nem látott, de az öregember lábnyomai világosan kirajzolódtak a homokban. A lábnyomok eltávolodtak az úttól, a sivatagba vezettek. Bakertől úgy harminc méternyire kiszáradt patakmeder szelte át a tájat. Mintha a lábnyomok onnan indultak volna.

Követte a lábnyomokat, odaért a meder széléhez, lenézett. Autót nem látott, csak egy kígyót, az meg besiklott előle a kövek közé. Baker megborzongott.

Szemet szúrt neki egy fehér tárgy, amely néhány méternyire csillant meg a napfényben, a meder oldalában. Közelebb ment, hogy jobban megnézze. Két és fél négyzetcentiméteres fehér kerámiadarab volt. Elektromos szigetelőhöz hasonlított. Baker fölvette, és meglepetten tapasztalta, hogy hideg. Talán valami újfajta anyag, ami nem melegszik fel.

Alaposabban szemügyre vette, és az egyik sarkában az ITC emblémáját fedezte fel, az oldalán pedig egy süllyesztett gombot talált. Azon törte a fejét, vajon mi lenne, ha megnyomná a gombot. A hatalmas kövek közt, a hőségben állva megnyomta.

Nem történt semmi.

Újra megnyomta. Megint semmi.

Baker kimászott a mederből, visszament a kocsihoz. Az öregember aludt, hangosan horkolt. Liz a térképet böngészte.

– A legközelebbi nagyobb város Gallup.

Baker beindította a motort.

– Akkor Gallupba megyünk.

Az autóútra visszatérve már gyorsabban haladtak. Délnek mentek, Gallup felé. Az öreg még mindig aludt. Liz ránézett, és azt mondta.

– Dan…

– Nos?

– Látod a kezét?

– Mi van vele?

– Nézd meg az ujjai hegyét.

Baker egy pillanatra hátranézett. Az öregember ujjai a hegyüktől a második ízületig vörösek voltak.

– Na és? Leégett a napon.

– Csak az ujjai hegye? Miért nem az egész keze? Baker vállat vont.

– Nem voltak ilyenek az ujjai – mondta Liz. – Amikor fölvettük, nem voltak vörösek az ujjai.

– Drágám, biztos csak nem vetted észre.

– Észrevettem volna, mert megnéztem a kezét. Épp azon gondolkoztam, milyen érdekes, hogy valakinek ilyen ápolt a keze a sivatag kellős közepén.

– Aha. – Baker az órájára pillantott. Azon morfondírozott, vajon mennyi időt kell majd eltölteniük a gallupi kórházban. Nyilván órákat.

Felsóhajtott.

Nyílegyenes volt az út előttük.

Félúton Gallup felé az öregember felébredt. Köhögött, majd azt mondta.

– Ott vagyunk? Hol vagyunk?

– Hogy van? – kérdezte Liz.

– Hogy vagyok? Megvagyok. Ó, remekül vagyok.

– Hogy hívják magát? – kérdezte Liz.

A férfi feléje sandított.

– A fantomhangban kóboroltam.

– Mi a neve?

Erre a férfi.

– Nevem a régi, a fene érti.

– Rigmusokban beszél – jegyezte meg Baker. Liz bólintott.

– Észrevettem, Dan.

– Láttam a múltkor egy tévéműsort – mondta Baker. – Abból tudom, hogy skizofrének szoktak rigmusokban beszélni.

– A rigmus csupa ritmus – mondta az öregember. Aztán elkezdett hangosan énekelni, szinte kiabált egy régi John Denverdal dallamára.

– Fantomhangban kóboroltam, messzi földre eljutottam, ott volna jó élni, a hegyek közt, fantomhang, kóborolhatsz.

– Szent ég! – suttogta Baker.

– Uram – próbálkozott újra Liz –, elárulná a nevét?

– A nióbium nem ópium. A szingularitás soha nem paritás. – Baker felsóhajtott.

– Drágám, ez az ember őrült.

– Őrült, más szóval bűzborz.

Liz mégsem adta fel.

– Uram! Meg tudja mondani, hogy hívják?

– Hívjon Gordonnak – felelte a férfi most már üvöltve. – Hívjon Gordonnak. Stanleynek is hívhat. A családban marad.

– De uram…

– Liz – szólalt meg Baker –, hagyd békén. Ne ingereld. Hosszú út áll még előttünk.

Az öreg dünnyögve kornyikált.

– Ott volna jó élni, hegyek között, völgyek között, buta libahab, engem sanyargat. – Aztán rögtön elölről kezdte.

– Mennyit kell még mennünk? – kérdezte Liz.

– Ne is kérdezd.

Baker odaszólt telefonon, úgyhogy mire a Mercedes begördült a McKinley Kórház bejárata fölött lévő vörös és krémszínű tető alá, a traumatológia ügyeletesei már a kerekes hordággyal várták őket. Az öregember nem tiltakozott, amikor fölsegítették a hordágyra, de amint elkezdték leszíjazni, ideges lett, kiabált.

– Szedjék le, vegyék le!

– A maga érdekében tesszük, uram – mondta az egyik beteghordó.

– Ne tegye, vegye le! Az érdek a gazember kibúvója!

Baker elcsodálkozott, milyen ügyesen, szelíden, mégis határozottan bánnak a fickóval, végül le is szíjazták. Ugyanígy elcsodálkozott a törékeny, fekete hajú, fehér köpenyes nő láttán, aki csatlakozott hozzájuk.

– Beverly Tsosie vagyok – mondta, miközben kezet fogott velük –, az ügyeletes orvos. – Megőrizte a nyugalmát, pedig a férfi a hordágyon torkaszakadtából üvöltött, miközben befelé tolták a traumatológiára.

– Fantomhangban kóboroltam…

A váróteremben mindenki felkapta a fejét. Bakernek feltűnt egy tíz-tizenegy éves forma kisfiú, aki felkötött karral ült a mamája mellett, és kíváncsian figyelte az öregembert. A fiúcska súgott valamit a mamájának.

Az öreg csak kornyikált tovább.

– Ott volna jóóóóó élniiiii…

Dr. Tsosie azt kérdezte.

– Mióta van ilyen állapotban?

– Kezdettől fogva. Amióta fölvettük.

– Kivéve, amikor aludt – mondta Liz.

– Elvesztette az eszméletét akár egyszer is?

– Nem.

– Émelygés, hányás?

– Nem volt.

– Hol találtak rá? A Corazón-kanyonon túl?

– Úgy nyolc-tizenhat kilométernyire onnan.

– Nem sok látnivaló van arrafelé – mondta a doktornő.

– Ismeri a környéket? – kérdezte Baker.

– Ott nőttem fel. – Kissé elmosolyodott. – Chinle-ben.

A továbbra is ordítozó öreget betolták egy lengőajtón. Dr. Tsosie azt mondta.

– Ha itt megvárnak, visszajövök, amint megtudok valamit. Lehet, hogy kissé elhúzódik a vizsgálat. Addig nyugodtan megebédelhetnek.

Beverly Tsosie főállásban az albuquerque-i Egyetemi Kórházban dolgozott, de az utóbbi időben hetente kétszer eljött Gallupba, idős nagyanyját meglátogatni, s jövedelmét kiegészítendő, ezeken a napokon ügyeletet vállalt a McKinley traumatológiáján. Tetszett neki az élénkvörös és krémszínű csíkosra festett modern épület. Ezt a kórházat valóban magáénak tekintette a közösség. Szerette Gallupot is, ezt az Albuquerque-nél kisebb várost, ahol, indián származású lévén, otthonosabban mozgott.

A traumatológián általában eseménytelenül zajlottak az ügyeletek, így a zaklatott, kiabáló öregember érkezése nagy feltűnést keltett. Mire a doktornő bement a függönnyel elválasztott fülkébe, a nővérek már levették a betegről barna posztókabátját és sportcipőjét. Az öreg változatlanul rúgkapált, dobálta magát, ezért a szíjakat rajtahagyták. Épp a farmert és a flanelinget vagdosták le róla.

Nancy Hood, az osztály főnővére azt mondta, nem kár az ingért, úgyis ócska; a zseben végigfut egy cikcakkos vonal, ahol a minta nem passzol.

– Biztos elszakította, aztán összeöltötte. Ha engem kérdez, szerintem pocsékul.

– Nem – mutatta fel az inget az egyik nővér –, nincs itt varrás sehol, egyetlen darabból van az egész. Inkább az a furcsa, hogy az ing két fele nem egyforma, azért nem passzol a minta…

– Mindegy, úgyse kell neki – mondta Nancy Hood, és ledobta az inget a padlóra. A doktornőre nézett. – Megpróbálja megvizsgálni?

Nem lehetett, az öreg tombolt.

– Még nem. Kössenek infúziót mindkét karjába. És nézzék át a zsebeit, hátha van nála valami igazolvány. Ha nincs, vegyenek ujjlenyomatot, és faxolják el a főkapitányságra, talán szerepel a nyilvántartásukban.

Húsz perccel később Beverly Tsosie megvizsgálta a kisfiút, akinek három helyen tört el a karja. A szemüveges, setesutának látszó kölyök szinte büszke volt sportsérülésére.

Nancy Hood lépett be a kezelőbe.

– Átkutattuk a titokzatos idegent.

– És?

– Semmi használható. Se iratok, se hitelkártya, se kulcsok. Egyedül ezt találtuk nála. – Összehajtott papírlapot adott át Beverlynek. Úgy nézett ki, mint amit számítógépen nyomtattak, furcsa, pontokból álló ábra volt, valami hálózatszerűség. A lap aljára azt írták. „mon.ste.mere”.

– Monstemere? Mond ez magának valamit?

Hood nemet intett.

– Ha engem kérdez, szerintem a fickó pszichopata.

Beverly Tsosie erre azt mondta.

– Nem adhatunk neki nyugtatót, amíg nem tudjuk, mi van a fejében. Csináljunk koponyaröntgent, hogy kiderüljön, van-e törés vagy haematoma.

– Nem emlékszik, Bev? A röntgen már kezd kimenni a divatból. Miért nem csináltat MRI-t? Az egész testről. Sokkal többre megy vele.

– Rendelje meg – felelte Tsosie.

Nancy Hood indulni készült.

– Most jut eszembe! No, ki van itt? Jimmy, a rendőrségtől!

Dan Baker ideges volt. Mint sejtette, órák hosszat kellett üldögélniük a McKinley Kórház várótermében. Mire ebéd után visszaértek – csiliszószos burritót ettek –, egy rendőr már ott szaglászott a parkolóban álló kocsi körül, végigtapogatta az oldalajtót. Bakert a rendőr láttán kilelte a hideg. Először oda akart menni hozzá, de meggondolta magát. Inkább visszaballagtak a váróba. Baker felhívta a lányát, megmondta, hogy késni fognak, sőt valószínűleg csak másnap érnek Phoenixbe.

Aztán vártak. Végül, úgy négy óra tájt Baker odament a pulthoz érdeklődni az öreg felől. A hölgy azt kérdezte.

– Maga hozzátartozó?

– Nem, csak…

– Akkor foglaljon helyet, a doktornő nemsokára itt lesz.

Baker visszament, leült, felsóhajtott. Aztán fölállt, az ablakhoz lépett, ránézett a kocsijára. A rendőr már elment, de az ablaktörlő alá be volt téve egy cédula. Baker az ablakpárkányon dobolt az ujjaival. Egy ilyen kisvárosban bármi megtörténhet az emberrel. Minél tovább várt, annál több lehetséges változat fordult meg a fejében. Az öreg kómába esett; nem hagyhatják el a várost, míg magához nem tér. Az öreg meghalt, őket pedig gyilkossággal vádolják. Nem vádolják őket, elmehetnek, de négy napon belül tanúvallomást kell tenniük.

Aztán végre valaki szóba állt velük, de nem a filigrán doktornő, hanem a rendőr. A huszonéves, hosszú hajú fiatalember frissen vasalt egyenruhát viselt, a kitűzőjéről a James Wauneka nevet lehetett leolvasni. Baker azon morfondírozott, miféle név ez. Talán hopi vagy navahó.

– Mr. és Mrs. Baker? – Wauneka nagyon udvariasan mutatkozott be. – Most beszéltem a doktornővel. Befejezte a vizsgálatokat, és megjött az MRI-lelet is. Semmi nem utal arra, hogy elgázolták volna az öregurat. A kocsijukat pedig én magam néztem meg. Azon sincs nyoma ütközésnek. Talán egy szegélyjelzőnek mentek neki, és azt hitték, hogy őt ütötték el. Elég rossz az út arrafelé.

Baker ránézett a feleségére, de Liz kerülte a tekintetét, és azt kérdezte.

– Rendbe fog jönni?

– Valószínűleg igen.

– Akkor mi elmehetünk? – kérdezte Baker.

– Drágám – mondta Liz –, nem akarod odaadni, amit találtál?

– Dehogynem. – Baker elővette a kis kerámialapocskát. – Ezt a közelben találtam.

A rendőr ide-oda forgatta a kerámiát.

– ITC – olvasta az emblémán szereplő betűket. – Pontosan hol találta ezt?

– Az úttól úgy harminc méternyire. Elindultam körülnézni, mert arra gondoltam, talán az öreg kocsival jött, és letért az útról, de autónak nyoma sem volt.

– Valami egyéb?

– Nem, ez minden.

– Köszönöm – felelte Wauneka, s a zsebébe csúsztatta a kerámiát. Aztán megállt. – Majdnem elfelejtettem! – Egy papírlapot vett elő a zsebéből, és óvatosan szétnyitotta. – A ruhájában találtuk. Esetleg tudnak róla valamit?

Baker rápillantott a papírra. hálózatszerűén elrendezett pontsorok.

– Nem – mondta –, sose láttam.

– Szóval nem maguk adták neki? – Nem.

– Van valami ötletük, hogy mi lehet ez?

– Nem, semmi – felelte Baker.

– Nekem, azt hiszem, van – mondta a felesége.

– Tényleg? – csodálkozott a rendőr.

– Igen – mondta Liz. – Ha elkérhetem, talán… – Ezzel elvette a papírt a rendőrtől.

Baker felsóhajtott. Liz átvedlett építésszé, a szakember szemével vizsgálgatta az ábrát, elfordította a papírlapot először jobbra, aztán balra, megnézte közelebbről és távolabbról is. Baker sejtette, miért teszi, így próbálja meg elterelni a figyelmet arról, hogy tévedett, mert ő igenis egy szegélyjelzőnek ment neki, mégis itt töltik az egész napot. Liz most azon ügyködik, hogy bebizonyítsa, nem ok nélkül fecséreltek el ennyi időt.

– Igen – mondta végül Liz. – Tudom, mi ez. Egy templom. Baker ránézett a pontsorokra.

– Ez egy templom volna?

– Bizony, egy templom alaprajza – mondta Liz. – Látod? Ez itt a kereszt hosszabbik tengelye, a főhajó… Látod? Biztos, hogy templom, Dan. Az ábra többi része pedig, a négyzeteken belüli négyzetek, csupa merőleges vonal, ez valószínűleg… hisz tudod, az a monostor lehet.

– Monostor? – visszhangozta a rendőr.

– Szerintem igen – felelte Liz. – Ráadásul itt ez a felirat a lap alján. „mon.ste.mere”. A „mon” valószínűleg a monostor rövidítése. Fogadni mernék. Higgye el, biztos, hogy monostor. Ezzel visszaadta a képet a rendőrnek.

Baker célzatosan az órájára nézett.

– Most már tényleg mennünk kell.

– Hogyne – Wauneka értette a célzást. Kezet fogott mindkettőjükkel. – Köszönöm a segítségüket. Sajnálom, hogy ennyit kellett várniuk. Jó utat!

Baker szorosan átölelte a felesége derekát, így terelte ki a délutáni napfénybe. Közben hűvösebb lett; keleten hőlégballonok szálltak fel. Gallup amolyan hőlégballon-központnak számított. Odament a kocsihoz. Az ablaktörlő alá csúsztatott papírlap egy közeli, türkiz ékszereket kínáló bolt reklámja volt. Kihúzta a törlő alól, összegyűrte, aztán beült a volán mögé. Felesége karba font kézzel ült mellette, előremeredt. Baker beindította a motort.

Liz megszólalt.

– Bocs, sajnálom. – Persze mogorván mondta, de Baker nem is számított másra.

Odahajolt a feleségéhez, megpuszilta.

– Nem, igazad volt, ezt kellett tennünk. Megmentettük az öreg életét.

Liz elmosolyodott.

Baker kikanyarodott a parkolóból, elindult az autópálya felé.

Az öregember aludt a kórházban, arcát részben elfedte az oxigénmaszk. Már lecsillapodott; a doktornő enyhe nyugtatót adott neki, ettől ellazult, egyenletesen lélegzett. Beverly Tsosie az ágy lábánál állt, az apacs indián Joe Nietóval beszélte meg az esetet, aki kiváló belgyógyász és remek diagnoszta volt.

– Fehér férfi, hetven körülinek saccolom. Ködös tudattal, teljesen zavarodottan kerül be. Enyhe szívelégtelenség, kissé magas májenzimszint, különben semmi.

– És nem gázolták el?

– A jelek szerint nem. Az viszont elég furcsa, hogy a Corazón-kanyontól északra találtak rá. Ott kóborolt, ahol tizenhat kilométeres körzetben az égvilágon semmi nincs.

– No és?

– A fickón ennek semmi nyoma, Joe. Nem száradt ki, nem égett le, mintha nem fogna rajta a nap.

– Arra gondolsz, hogy valaki ott rakta ki? Elege lett a nagypapából, mert kisajátította a távirányítót?

– Ilyesmire gyanakszom.

– És mi van az ujjaival?

– Nem tudom – mondta Beverly. – Valami keringési rendellenesség lehet, az ujjak hegye hideg, sötétvörös, akár el is üszkösödhet. Bármi is ez, mióta behozták, rosszabbodik.

– Cukorbeteg?

– Nem.

– Raynaud-kóros?

– Nem.

Nieto odament az ágyhoz, megnézte az öreg ujjait.

– Csak az ujjbegyek érintettek, helyi sérülés.

– Így van – mondta Beverly. – Ha nem a sivatagban találták volna meg, fagyásra tippelnék.

– Bev, ez nehézfém okozta károsodás is lehet. Kadmium vagy arzén. Ez magyarázatot adna az ujjakra meg a zavartságára is. Ellenőrizted?

– Vettem mintát, de el kellett küldenem Albuquerque-be. Nehézfémet csak ott tudnak vizsgálni. Három nap múlva kapok eredményt.

– Tudsz valamit róla? Van valami irata, kórlapja?

– Semmi. Érdeklődtünk, hogy szerepel-e az eltűntek listáján, elküldtük az ujjlenyomatait Washingtonba, hátha benne van az adatbázisban, de ez akár egy hétbe is beletelik.

Nieto bólintott.

– És miket hordott össze, amikor még zaklatott volt?

– Rigmusokban beszélt, mindig ugyanazt ismételgette. Valami Gordont meg Stanleyt emlegetett. Folyton azt mondogatta, hogy „Fantomhangban kóboroltam”.

– Fantomhang? Netán hallucinált?

Beverly vállat vont.

– Nem tudom, de egy kukkot se értettem.

Ekkor valaki megszólalt.

– Elnézést kérek. – A kórterem túlsó végében lévő ágyon ülő, a mamájával várakozó, szemüveges kisfiú volt az.

– Sajnos meg kell várnunk a sebészt, Kevin – mondta neki Beverly. – Majd együtt hozzuk rendbe a karodat.

– A bácsi nem azt mondta, hogy „fantomhang”, hanem azt, hogy „kvantumhab” – magyarázta a srác.

– Micsoda?

– Kvantumhab. Azt mondta, hogy kvantumhab. – Odamentek a fiúhoz. Nietónak tetszett a dolog. – Megmondanád, mi fán terem az a kvantumhab?

A srác felvillanyozódott, buzgón pislogott a szemüvege mögött.

– A nagyon parányi, atomnál is kisebb dimenziókban a tér-idő szerkezet nem szabályos. Nem egyenletes, hanem inkább buborékos, habszerű. Mivel ez jócskán kvantumszinten van, kvantumhabnak nevezik.

– Hány éves vagy? – kérdezte Nieto.

– Tizenegy.

A mamája hozzátette.

– Rengeteget olvas. Az apja Los Alamosban dolgozik.

Nieto bólintott.

– És mi a jó ebben a kvantumhabban, Kevin?

– Nincs benne semmi jó – mondta a srác –, csak épp szubatomi szinten ez így van.

– Vajon miért emlegeti ezt az öregember?

– Mert az öreg elismert fizikus – szólt közbe a feléjük tartó Wauneka. A kezében lévő papírlapra pillantott. – Ez most jött.

Joseph A. Traub, 71 éves, anyagfizikus. A szupravezető fémek specialistája. A munkáltatója, a Black Rock-i ITC Kutatóközpont jelentette be az eltűnését ma dél körül.

– Black Rock? Az jó messze van, Sandia környékén. Többórányi autóútra, Új-Mexikó közepén. Hogy az ördögbe került ide, Arizonába, a Corazón-kanyonhoz ez a fickó?

– Fogalmam sincs, de… – mondta Beverly. Megszólaltak a vészjelzők.

Jimmy Wauneka elképedt, milyen gyorsan történik az egész. Az öregember felemelte a fejét az ágyról, rájuk meredt, aztán vért hányt. Oxigénmaszkja élénkvörös lett, a vér kispriccelt a maszk szélénél, végigfolyt a férfi arcán, állán, rá a párnára és a falra. Az öreg hörgött, fuldoklóit a saját vérétől.

Beverley odarohant hozzá, Wauneka futva követte.

– Fordítsd el a fejét! – mondta a szintén odaérkezett Nieto. – Fordítsd!

Beverly már lerántotta az oxigénmaszkot, és megpróbálta oldalra fordítani a férfi fejét, de az nem hagyta, tágra nyílt szemmel, riadt tekintettel hörgött és dobálta magát. Wauneka odafurakodott, két kézzel megragadta az öregember fejét, és erőnek erejével oldalt fordította. A férfi megint hányt, a vér ráfröccsent a monitorokra és Waunekára.

– Szívást! – kiáltotta Beverly, a falra akasztott csőre mutatva.

Wauneka próbálta leszorítani az öregembert és elvenni a csövet, de a vértől síkos padlón elcsúszott, az ágy szélében kapaszkodott meg.

– Mozgás, emberek! – kiáltotta Tsosie. – Gyorsan! Szívás!

Térdepelve nyúlt be a férfi szájába, húzta kifelé a nyelvét. Wauneka föltápászkodott, Nieto feléje nyújtotta a szívócsövet, ő véres kezével megfogta, Nieto pedig elfordította a fali kapcsolót. Beverly a neoprén csővel elkezdte leszívni a vért a férfi szájából és orrából. Piros vér futott végig a csöveken. A férfi zihált, köhögött, de egyre jobban elgyöngült.

– Nem tetszik ez nekem – mondta Beverly –, inkább… – A monitor hangja megváltozott, folyamatosan sípolt. Szívleállás.

– A francba – mondta Beverly. A köpenye és a blúza csupa vér volt. – Újraélesztés! Üssük ki!

Nieto az ágy mellett állva, kinyújtott karral fogta a defibrillátort. Wauneka ellépett az ágytól, amikor Nancy Hood utat tört magának az addigra már odasereglett emberek között. Wauneka orrát megcsapta a bűz, rögtön tudta, hogy az öregember végbele mondta fel a szolgálatot. Ekkor döbbent rá, hogy ez az ember a halálán van.

– Kezdem – mondta Nieto, miközben a férfi mellkasára szorította az elektródákat. A test összerándult. A falon a palackok összekoccantak. A monitor tovább sípolt.

Aztán Beverly így szólt.

– Húzza be a függönyt, Jimmy.

Wauneka hátrapillantott, látta, hogy a szemüveges kisfiú a terem másik végében tátott szájjal bámul. Gyorsan behúzta a függönyt.

Beverly Tsosie egy órával később kimerültén rogyott le a sarokban álló íróasztalhoz, hogy megírja a jelentést az esetről. Minden részletet rögzítenie kellett, mivel a beteg meghalt. Ahogy elkezdte kitölteni a rubrikákat, Jimmy Wauneka lépett oda hozzá, egy csésze kávét hozott neki.

– Köszönöm – mondta Beverly. – Nem tudja véletlenül ennek az ITC nevű cégnek a telefonszámát? Fel kell hívnom őket.

– Majd én elintézem. – Wauneka egy időre a doktornő vállán felejtette a kezét. – Nehéz napja volt.

Wauneka a válaszra időt sem hagyva máris leült a másik íróasztalhoz, belelapozott a noteszába és tárcsázott. A kapcsolásra várva rámosolygott Beverlyre.

– ITC Kutatóközpont.

Bemutatkozott, majd azt mondta.

– Az eltűnt munkatársuk, Joseph Traub miatt telefonálok.

– Egy pillanat, máris kapcsolom a személyzeti osztályunk vezetőjét.

Perceken át csak a kapcsolást jelző dallamot lehetett hallani. Wauneka befogta a kagyló mikrofonrészét, s igyekezett úgy tenni, mintha csak úgy mellesleg kérdezné Beverlytől.

– Eljönne velem vacsorázni, vagy a nagymamával tölti az estét?

Beverly föl se nézett, tovább írogatott.

– Megyek a nagyihoz.

Wauneka kissé megvonta a vállát.

– Csak úgy eszembe jutott.

– Korán le szokott feküdni. Nyolc óra körül.

– Valóban?

Beverly ekkor sem nézett föl, de elmosolyodott.

– Igen.

Wauneka szeme fölcsillant.

– Szóval nyolckor?

– Nyolckor.

A vonalban újabb kattanás hallatszott, majd egy női hang. Maradjon, kérem, kapcsolom az első elnökhelyettesünket, dr. Gordont.

– Köszönöm. – Na hiszen, első elnökhelyettes, gondolta Wauneka.

Újabb kattanás, majd egy érces bariton.

– Tessék, itt John Gordon.

– Üdvözlöm, dr. Gordon. James Wauneka vagyok a gallupi rendőrségtől. Gallupból hívom, a McKinley Kórházból. Sajnos rossz hírt kell közölnöm önnel.

Ha valaki kinézett volna az ITC konferenciatermének panorámaablakain, láthatta volna a megcsillanó délutáni napfényt a Black Rock kutatóközpont öt acél-üveg laboratóriumának tetején. A távolban, a sivatag fölött viharfelhők gyülekeztek. Az ITC igazgatótanácsának a teremben tartózkodó tizenkét tagja azonban nem gyönyörködhetett a kilátásban. A kisebbik asztalnál kávézva és beszélgetve várták, hogy elkezdődjön az értekezlet. Az igazgatótanácsi ülések mindig az éjszakába nyúltak, mert az ITC elnöke, Robert Doniger álmatlanságtól szenvedett, s a többieknek ehhez kellett igazodniuk. Az igazgatósági tagok, ezek a kiváló tudósok és jelentős befektetők kizárólag Doniger zsenialitása miatt voltak hajlandók virrasztani.

Doniger azonban még így is váratott magára. John Gordon, Doniger szikár helyettese tudni vélte, miért. Gordon még mindig a mobiltelefonján beszélt, de már elindult az ajtó felé. Valaha a légierőnél szolgált főmérnökként, sokat megőrzött a katonás mentalitásból. Frissen vasalt kék öltönyt és fényesre suvickolt fekete cipőt viselt. Mobilját a füléhez szorítva kilépett az ajtón, s csak annyit mondott.

– Értem, biztos úr.

Ahogy sejtette, Doniger, mint egy nyughatatlan kamasz, fel-alá rohangált a folyosón, miközben Diane Kramer, az ITC fő jogásza félrehúzódva hallgatta. Gordon látta, amint Doniger a mutatóujjával bökdös a jogásznő felé. Nyilván épp lehordja valamiért.

A 38 éves Robert Doniger kiváló fizikus és milliárdos volt. Pocakja és őszülő haja ellenére egyesek fiatalnak, mások fiatalosnak mondták. Tény, hogy az idő nem szelídítette meg. Az ITC már a harmadik cége volt; a másik kettőből meggazdagodott, a vezetési stílusa mégis egyre durvább és ellenszenvesebb lett. A cégnél szinte mindenki félt tőle.

Az értekezletre való tekintettel Doniger a szokott farmer és pulóver helyett kék öltönyt vett fel. Úgy feszengett benne, mint egy kisfiú, akire a szülei ráerőltették az ünneplőt.

– Nagyon köszönöm, Wauneka úr – szólt bele a mobiljába Gordon. – Intézkedni fogunk. Igen, haladéktalanul. Még egyszer köszönöm. – Gordon összecsukta a mobiltelefonját, és Donigerre nézett. – Traub meghalt, és azonosították a holttestet.

– Hol?

– Gallupban. Az ottani kórházból hívott fel egy zsaru.

– Mit gondolnak, mibe halt bele?

– Nem tudják. Súlyos szívelégtelenségre gyanakszanak. De valami nem stimmelt az ujjaival. Keringési zavar. Fel fogják boncolni. Törvény kötelezi rá őket.

Doniger úgy legyintett, mint aki nem óhajt bosszantó aprósággal törődni.

– Nagy ügy. Úgyse találnak semmit a boncolásnál. Traubnak átírási hibái voltak. A büdös életben nem jönnek rá. Minek tartasz fel ilyen piszlicsáré ügyekkel?

– Bob, most halt meg az egyik munkatársad – mondta Gordon.

– Az igaz – felelt Doniger ridegen. – És mi a túrót csináljak? Támasszam fel? Jó, borzasztóan sajnálom. Küldess virágot. Intézd el. Rendben?

Ilyen pillanatokban Gordon mély lélegzetet vett, s azt mondogatta magában, hogy Doniger pont olyan, mint az összes többi fiatal, agresszív vállalkozó. Meg hogy a szarkasztikus modorával együtt Donigernek majdnem mindig igaza van. Különben is, mi mást várhat? Doniger így viselkedett egész életében.

Robert Doniger zsenialitása igen korán megmutatkozott. Már kisiskolás korában a műszaki szakkönyveket bújta. Kilencévesen meg tudott bütykölni bármilyen elektronikus berendezést, tévét vagy rádiót, addig pepecselt a vákuumcsövekkel és huzalokkal, míg meg nem javította. Amikor a mamája aggódott, hogy megrázza az áram, egyszerűen lehülyézte. Kedvenc nagymamája halálakor Doniger egy könnycseppet sem ejtett, viszont közölte az anyjával, hogy az öreg hölgy tartozik neki 77 dollárral, és elvárta, hogy a mama adja meg neki a pénzt.

Doniger 18 évesen summa cum laude végezte el a fizika szakot a Stanford Egyetemen, aztán a Chicago környéki Fermilabben kezdett dolgozni. Fél év után felmondott, közölte a laborigazgatóval, hogy „a részecskefizika kreténeknek való”. Visszament a Stanfordra, ahol a szerinte ígéretesebb témával, a szupravezető mágnességgel foglalkozott.

Ez volt az az időszak, amikor a különböző szakterületeken dolgozó tudósok sorra hagyták ott az egyetemeket, hogy felfedezéseiket saját cégekben kamatoztassák. Doniger egy év múltán alapította meg TechGate nevű cégét, mely az általa feltalált precíziós csipmarató gépekhez gyártott alkatrészeket. A Stanford tiltakozott, mivel e találmányok az egyetemi laborban születtek, ám Doniger csak annyit mondott.

– Ha valami bajuk van, pereljenek be, amúgy fogják be a szájukat.

Doniger durva vezetési stílusa a TechGate-nél vált hírhedtté. A tudósaival folytatott megbeszélései során a sarokból, széke két hátsó lábán billegve zúdította rájuk a kérdéseit.

– Ezzel mi van? Miért nem azt csinálják? Ennek mi az oka? – Ha a válasz kielégítette, azt mondta. – Talán…

Ennél nagyobb dicséretet Donigertől senki nem kapott. Ha viszont a válasz nem elégítette ki, márpedig rendszerint ez történt, ráförmedt az illetőre.

– Elment a maradék esze? Idiótának képzi ki magát? Hülyén akar meghalni? Maga még féleszűnek se menne el! – Amikor igazán begurult, ceruzákat és noteszokat hajigált, s közben üvöltött. – Seggfejek! Maguk mind baromagyú seggfejek!

A TechGate-nél dolgozók eltűrték a „túlfűtött zseni” Doniger dühkitöréseit, mert tisztában voltak vele, hogy valóban nagyszerű fizikus, jobb náluk. Mindig rátapintott a lényegre, pontosan tudta, mi a probléma, bírálataival kivétel nélkül azt szúrta ki, amivel az egyes munkacsoportok nem boldogultak. Maró stílusa ugyan felettébb kellemetlen, de hatásos volt. a TechGate két év alatt igen figyelemreméltó eredményeket ért el.

1984-ben százmillió dollárért adta el a cégét. A Time magazin még ugyanabban az évben azon ötven, 25 év alatti ember közé sorolta, aki „a század hátralévő részének arculatát meg fogja határozni”. Bill Gates és Steve Jobs is szerepelt ezen a listán.

– A rohadt életbe! – förmedt rá Doniger Gordonra. – Mindent nekem kell csinálni? Jézusom. Hol találták meg Traubot?

– A sivatagban. A navahó rezervátumban.

– Pontosan hol?

– Csak annyit tudok, hogy Corazóntól tizenhat kilométernyire. Gyakorlatilag semmi nincs ott.

– Na jó – mondta Doniger. – Akkor kerítsd elő Barettót a biztonságiaktól, vigye ki Corazónba Traub kocsiját, hagyja ott a sivatagban. Lyukassza ki az egyik kereket, aztán jöjjön el.

Diane Kramer megköszörülte a torkát. A sötét hajú, harmincas évei elején járó nő fekete kosztümöt viselt.

– Talán nem kellene, Bob – mondta olyan hanghordozással, mintha a bíróságon beszélne. – Ezzel hamis bizonyítékot kreálsz…

– Persze hogy hamis bizonyítékot kreálok! Erre megy ki a játék! Valaki biztos megkérdezi, hogy került oda Traub. Ezért kell otthagyni a kocsit, találják csak meg.

– De nem is tudjuk pontosan, hol…

– Az nem is számít. Intézkedj!

– Ez azt jelenti, hogy Baretto és még valaki tudni fog róla…

– Na és? Kit érdekel? Senkit. Intézkedj, Diane. Mindenki hallgatott. Kramer a padlóra meredt, a homlokát ráncolta, szemmel láthatóan nem értett egyet Donigerrel.

– Idehallgass. – Doniger Gordonhoz fordult. – Emlékszel, amikor úgy nézett ki, hogy Garman kapja meg a szerződést, nem a régi cégem? Emlékszel, mit etettünk meg a sajtóval?

– Emlékszem – felelte Gordon.

– Te nagyon izgultál – mondta Doniger vigyorogva. Aztán elmagyarázta Kramernek. – Garman kövér disznó volt, de hirtelen nagyon lefogyott, mert a felesége diétára fogta. Mi kiszivárogtattuk, hogy Garmannak operálhatatlan rákja van, és a cége tönkre fog menni. Ő tagadta, de senki nem hitt neki, mert tényleg sovány volt. Mi kaptuk meg a szerződést. Küldtem egy nagy kosár gyümölcsöt a feleségének. – Nevetett. – Ami a lényeg. soha senki nem jött rá, hogy ezt mi szivárogtattuk ki. Ez benne van a pakliban, Diane. Az üzlet az üzlet. Vitesd ki azt a rohadt kocsit a sivatagba.

Diane bólintott, de továbbra is a padlóra meredt.

– Aztán pedig – folytatta Doniger –, először is tudni akarom, hogy a pokolba került Traub a tranzitterembe. Hiszen ő már túl sokat utazott, túl sok átírási hibája gyűlt össze. Rég kimerítette a keretet, már egyáltalán nem utazhatott volna. Be sem tehette oda a lábát. A terem többszörösen biztosítva van. Hogy juthatott be mégis?

– Mi úgy tudjuk, a karbantartási részlegre szólt az engedélye, a gépeken dolgozhatott – mondta Kramer. – Talán kivárta az esti műszakváltást, akkor kaparintott meg egy gépet. Éppen most próbáljuk kideríteni.

– Ne csak próbáljátok, Diane, hanem derítsétek ki! – rivallt rá Doniger.

– Kiderítjük, Bob.

– Melegen ajánlom! – mondta Doniger. – Ennek a cégnek most három fontos problémát kell megoldani, ebből Traub a legkevésbé fontos. A másik kettő viszont tényleg döntő. Nagyon is döntő.

Doniger mindig előrelátó üzletember volt. Már 1984-ben azért adta el a TechGate-et, mert előre tudta, hogy a számítógépes csipeknek nincs nagy jövőjük. Akkor ez őrültségnek tűnt. A számítógépes csipek teljesítménye másfél évente megduplázódott, a költségek pedig megfeleződtek. Doniger azonban felmérte, hogy mindez azért van, mert az alkatrészeket egyre jobban összepréselik a csipeken. Ezt nem lehet a végtelenségig fokozni. Az áramkörök idővel úgy összezsúfolódnak a csipen, hogy azok a hőtől elolvadnak, ami megszabja a számítógépek teljesítményének felső határát. Doniger tisztában volt vele, hogy a közvélemény elvárja majd a teljesítmény további növelését, de erre ő semmiféle lehetőséget nem látott.

Kissé csalódottan tért vissza korábbi kutatási területéhez, a szupravezető mágnességhez. Létrehozta Advanced Magnetics nevű második cégét, mély a mágneses rezonancián alapuló képalkotó műszerekhez nélkülözhetetlen szabadalmakkal rendelkezett. Ezek az MRI-nek nevezett berendezések akkoriban kezdték forradalmasítani az orvosi diagnosztikát, az Advanced Magnetics pedig negyedmillió dollár jogdíjat kapott minden legyártott darab után. Doniger egyszer úgy fogalmazott, hogy „pénzt tejelő tehén volt ez, és körülbelül annyira izgalmas, mint egy fejőstehén”. Ráunt, és új kihívásokat keresett, ezért adta el a céget 1988-ban. Huszonnyolc évesen már milliárdos volt, de úgy vélte, igazán érdemlegeset még nem tett le az asztalra. A következő évben, 1989-ben alapította meg az ITC-t.

Doniger egyik példaképe Richard Feynman fizikus volt. Feynmant már a nyolcvanas évek elején foglalkoztatta az atomok kvantumsajátosságait kiaknázó számítógép megépítésének gondolata. Az ilyen „kvantumszámítógép” elméletileg minden valaha megalkotott számítógép teljesítményének több milliárdszorosára lenne képes. Feynman ötlete azonban csak alapvetően új, minden addigi szabályt felrúgó, a semmiből előteremtendő technológiával kivitelezhető. Mivel a kvantumszámítógép megvalósításának módjáról senkinek nem volt elképzelése, Feynman ötletét mindenki hamar elfelejtette. Csak Doniger nem.

1989-ben látott hozzá az első kvantumszámítógép megépítéséhez. Mivel az ötlet rendkívül merész – és kockázatos – volt, szándékát soha nem hozta nyilvánosságra. Új cége neve. Nemzetközi Technológiai Részvénytársaság (International Technology Corporation. ITC), minderről semmit nem árult el. Központi irodáit Genfbe telepítette, és az Európai Atommagkutató Tanácsnak dolgozó fizikusokból verbuválta csapatát.

Éveken át hallani sem lehetett Donigerről és a cégéről. Akinek egyáltalán eszébe jutott, azt gondolta, nyilván visszavonult. Elvégre nem számított ritkaságnak, ha egy csúcstechnológiában kiemelkedő vállalkozó egyszer csak eltűnt, miután meggazdagodott.

A Time magazin 1994-ben összeállította a világ arculatát formáló huszonöt, negyvenévesnél fiatalabb ember listáját. Doniger nem szerepelt rajta. Senki nem hiányolta, rég elfeledték.

Még ugyanebben az évben visszatelepítette az ITC-t az Egyesült Államokba. Az új-mexikói Black Rockban, Albuquerquetől egyórányira északra építette fel laboratóriumait. Az éles szemű kíváncsiak rájöhettek volna, hogy ezúttal is fizikusok gyűjtőhelyéhez közeli helyszínt választott, de se éles szemű, se más kíváncsiskodó nem akadt.

Az ITC a kilencvenes évek folyamán észrevétlenül nőtt egyre nagyobbra. Az új-mexikói telepen sorra épültek a laboratóriumok, mind több fizikus dolgozott a cégnél. Doniger igazgatótanácsa hatról tizenként fősre bővült. Mindannyian az ITC-be befektető cégek első emberei vagy más jelentős tőkebefektetők voltak. Mind aláírták azt a drákói szigorral megfogalmazott, titoktartást, jelentős összeg letétbe helyezését és messzemenő személyes elkötelezettséget megkövetelő megállapodást, melyben még azt is vállalták, hogy szükség esetén hazugságvizsgálatnak is alávetik magukat, és az ITC bejelentés nélkül is lehallgathatja telefonbeszélgetéseiket. Ezenkívül Doniger 300 millió dollárban jelölte meg a minimális befektetés összegét. Mint igen arrogánsán kifejtette, ennyi az igazgatótanácsi ülőhely ára. Aki kíváncsi rá, hogy mit akarok, aki részt akar venni abban, amit mi itt csinálunk, az leperkálja a 300 milliót. Akinek nem tetszik, annak kívül tágasabb. Fütyülök rá.

Ez persze nem volt igaz. Az ITC félelmetes összegeket emésztett fel az elmúlt kilenc év folyamán jócskán túllépte a hárommilliárd dollárt. És Doniger tudta, hogy még többre lesz szüksége.

– Az elsőrendű probléma a tőkeemelés – mondta Doniger. Elő kell teremtenünk az újabb egymilliárdot, mire a nap felkel.

– Fejével a tanácsterem felé intett. – Belőlük nem lehet kicsikarni. El kell fogadtatnom velük a három új tanácstagot.

Gordon megjegyezte.

– Kemény csata lesz ez odabenn.

– Tudom – mondta Doniger. – Tisztában vannak vele, mennyi pénz megy el, tudni akarják, meddig lesz ez így. Konkrét eredményeket akarnak látni, és én ma produkálok is nekik.

– Miféle konkrét eredményeket?

– Sikert – mondta Doniger. – Ezeknek a szarevőknek valami sikert kell felmutatni, izgalmas újdonságot valamelyik kutatási programunkból.

Kramer a lélegzetét is visszafojtotta. Gordon szólalt meg.

– Bob, az összes programunk hosszú távú.

– Nem létezik, hogy legalább egy ne állna közel a befejezéshez. Mi van a Dordogne-nyal?

– Nem ajánlanám, hogy előhozd.

– De nekem elő kell vezetnem valami sikert – erősködött Doniger. – Johnston professzor három éve kutakodik Franciaországban a diákjaival. Valamit csak fel tudunk mutatni.

– Még nem, Bob. Különben sem a miénk az egész terület.

– Elég az, ami van. – Bob…

– Diane majd odamegy. Ügyesen nyomást gyakorol rájuk.

– Johnston professzor ennek nem fog örülni.

– Biztosra veszem, hogy Diane elboldogul Johnstonnal.

Az egyik tanácstag kinyitotta a konferenciaterem ajtaját, kinézett a folyosóra. Doniger morgott.

– Az istenit, még egy perc! – de azonnal elindult az ajtó felé. A válla fölött visszanézett. – Tegyétek a dolgotokat! – Aztán belépett a terembe, és becsukta maga mögött az ajtót.

Gordon és Kramer együtt indult el a folyosón. Diane cipősarka kopogott a padlón. Gordon lenézett, és látta, hogy a jogásznő az igen elegáns, fekete Jil Sander kosztümhöz pántos fekete szandált visel. A szokásos Kramer-stílus. vonzó és taszító egyszerre.

Gordon azt kérdezte.

– Te már tudtál erről?

Diane bólintott.

– Igen, de csak egy órával ezelőtt mondta meg.

Gordon nem felelt. Lenyelte a mérgét. Már tizenkét éve dolgozott Donigernek, az előző cég hőskora óta. Az ITC-nél egy kiemelt ipari kutatási programot vezetett, két kontinens számos fizikusát, kémikusát, számítástechnikai szakemberét irányította. Rengeteget tanult, hogy otthonosan mozogjon a szupravezető fémek, fraktális kompresszió, a kvantumkubitok és a nagy sebességű ioncsere világában. Torkig volt az elméleti fizikusokkal, a legrémesebb fajta jutott neki, mégis jelentős eredményeket tudott felmutatni, mégpedig úgy, hogy a költségkeretet alig lépte túl. Doniger azonban minden sikere ellenére, ennyi idő után sem bízott benne igazán.

Kramer ugyanakkor mindig bizonyos kiváltságokat élvezett. Annak idején egy ügyvédi irodánál dolgozott, melyet Doniger cége időnként megbízott. Doniger elég okosnak és ügyesnek látta a lányt ahhoz, hogy felvegye a céghez. Utána egy évig a barátnője volt, s bár kapcsolatuk rég lezárult, Doniger azóta is hallgatott Diane-ra, aki az évek folyamán számos katasztrófát hárított el.

– Ezt a technológiát tíz éven át sikerült titokban tartanunk mondta Gordon. – Ha belegondolsz, már ez is csoda. Traub esete az első, ami kicsúszott a kezünk közül. Szerencsére még ez is csak egy kis bunkó zsaruig jutott, nem lesz belőle semmi. Ha viszont Doniger előhozakodik a franciaországi dologgal, az emberek könnyen megorronthatnak valamit. Az a párizsi újságírónő máris ránk szállt. Bob meg most esetleg kikürtöli az egészet.

– Biztos, hogy ezt is végiggondolta. Ezt érti a második nagy probléma alatt.

– A nyilvánosságra hozatalt?

– Igen. Hogy minden kiderül.

– És ez nem izgatja?

– Dehogynem, csak szerintem már azt is tudja, hogy mászik ki a dologból.

– Nagyon remélem – mondta Gordon. – Mert nem ússzuk meg mindig azzal, hogy csak egy bunkó zsaru kotorászik a szennyesünkben.

James Wauneka másnap reggel visszament a McKinley Kórházba, Beverly Tsosie-t kereste. Arra gondolt, megnézi a meghalt öregember boncolásáról készültjegyzőkönyvet. Azt mondták neki, hogy Beverly a harmadik emeleti MRI-vizsgálóban van, tehát oda ment.

A fehér falú vizsgálóból nyíló kis szobában találta meg, ahol Calvin Chee-vel, a technikussal beszélgetett. Chee a számítógép előtt ült, egyik fekete-fehér képet a másik után villantotta fel. A képeken öt, sorban egymás mellett elhelyezkedő kört lehetett látni. Ahogy követték egymást a képek, a körök egyre kisebbek lettek.

– Calvin, ez teljes képtelenség – mondta Beverly. – Itt valami nincs rendben.

– Megkérsz, hogy mutassam meg az anyagot – felelte Chee –, aztán nem hiszel nekem? Komolyan mondom, Bev, tényleg ez van. Tessék, nézd meg a másik kezet.

Chee megnyomott néhány billentyűt a klaviatúrán, s ekkor egy fekvő ellipszis jelent meg a képernyőn, benne öt halvány kör.

– Látod? Ez a bal kéz tenyere, a középrész keresztmetszete. – Waunekára nézett. – Nagyjából ezt lehetne látni, ha egy hentesbárddal félbevágnánk egy kezet.

– Remek hasonlat, Calvin.

– Csak azt akartam, hogy világos legyen.

Ismét a képernyőre nézett.

– Jó, akkor elmagyarázom. Az öt kör az öt tenyércsont. Ezek itt az ujjakhoz vezető inak. Mint tudjuk, a kezet mozgató izmok zömmel az alkarban vannak. Na most. Ez a kis kör itt a csuklón áthaladó radiális artéria, ez látja el vérrel a kezet. Na most. Távolodunk a csuklótól, továbbra is keresztmetszeteket látunk. – A képek változtak. Az ellipszis laposabb lett, a csontok sugárirányban széttartottak. Már csak négy kört lehetett látni. – Na most. Ez itt már nem a tenyér, hanem az ujjak. Minden ujjban kis artériák futnak, minél tovább megyünk, annál jobban szétágaznak, egyre kisebbek, de jól kivehetők. Látja? Itt meg itt. Na most. Ahogy közeledünk az ujjak hegye felé, a csontok megvastagodnak, ez az első ujjperc, azaz ízület… aztán itt… figyelje az artériákat, kövesse az útjukat… metszetről metszetre… na és most.

Wauneka a homlokát ráncolta.

– Mintha képhiba lenne. Nincs meg a folyamatosság.

– Nincs bizony – mondta Chee. – Az arteriolák nem folytonosak. Szakadás van bennük. Újra megmutatom. – Visszament az előző metszetre, aztán a következőre. Világosan látszott. A hajszálerek parányi karikái nem illeszkedtek. – Ezért voltak gangrénásak a fickó ujjai. Azért állt be pangás, mert az arteriolák nem illeszkednek, folytonossági hiány ez vagy mi.

Beverly a fejét csóválta.

– De Calvin…

– Ráadásul ez még nem minden. Ugyanez van a test más részeiben, például a szívnél. Nem csoda, ha a pasas koszorúér-trombózisban halt meg, a szívkamrafalak sem passzolnak össze.

– Mert elöregedtek a szövetek – mondta Beverly fejcsóválva. – Figyelj, Calvin. Hetvenegy éves volt, a szíve több mint hetven évig dolgozott. Akárcsak a keze. Ha ez az arteriola leszakadás korábbi keletű, már rég lepotyogtak volna az ujjai, de nem így történt. Csak friss sérülés lehetett; és rosszabbodott, miután bekerült a kórházba.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy a gép rossz?

– Úgy bizony. Talán nem igaz, hogy a hardver regisztrációs hibát tud előidézni? Vagy hogy a letapogató szoftverben időnként vírus van?

– Ellenőriztem a gépet, Bev. Kifogástalan.

Beverly vállat von t. – Bocs, de nem hiszem. Valami nem stimmel. Ha olyan biztos vagy benne, hogy igazad van, menj le a patológiára, és nézd meg a pasast.

– Meg is próbáltam – mondta Chee –, de már elvitték.

– Tényleg? – kérdezte Wauneka. – Mikor?

– Ma hajnalban ötkor. Valaki a cégétől.

– Nos, az a cég jó messze van, Sandián túl – mondta Wauneka.

– Lehet, hogy még mindig úton vannak a holttesttel…

– Nem – szólt közbe Chee –, ma reggel elhamvasztottak.

– Valóban? Hol?

– Itt, Gallupban.

– Itt hamvasztották el? – csodálkozott Wauneka.

– Úgy bizony – felelte Chee. – Nekem valami határozottan bűzlik a fickó körül.

Beverly Tsosie karba font kézzel nézett a két férfira.

– Nem bűzlik itt semmi – mondta. – A cége azért rendelkezett így, mert az egészet el tudták intézni telefonon, egy távolsági hívással. Odaszóltak, megrendelték a szállítást és a hamvasztást. Ez bevett szokás, főleg, ha nincs család. No, elég a dumából, hívd a szerelőket, javítsák meg a gépet. Valami nem stimmel az MRI-vel, ennyi az egész.

Jimmy Wauneka a lehető leghamarabb le akarta zárni a Traub ügyet, de odalenn a traumatológián átadták neki az öreg személyes holmiját tartalmazó zsákot. Mit volt mit tenni, újra fel kellett hívnia az ITC-t. Ezúttal egy másik elnökhelyettessel, Diane Kramerrel beszélt. Dr. Gordont nem tudták kapcsolni, értekezleten volt.

– Dr. Traub miatt telefonálok – mondta Wauneka.

– Ó, igen. – Bánatos sóhaj. – Szegény dr. Traub. Nagyszerű ember volt.

– Ma reggel elhamvasztottak, de itt van a holmija. Azt szeretném kérdezni, mit tegyek vele.

– Dr. Traubnak egyetlen élő rokona sincs – mondta Diane Kramer. – Nem hinnem, hogy itt bárkinek is kellenének a ruhái. Mi volt még nála?

– Találtunk egy alaprajzot a zsebében. Úgy néz ki, mint egy templom vagy talán monostor.

– Aha, értem.

– Nem tudja véletlenül, miért hordta magánál egy monostor alaprajzát?

– Nem, sajnos nem tudom. Az igazat megvallva, dr. Traub az elmúlt hetekben kissé furcsán viselkedett. Amióta meghalt a felesége, hajlamos volt a depresszióra. Biztos benne, hogy az egy monostor?

– Nem, nem merném határozottan állítani. Elküldjem maguknak ezt az alaprajzot?

– Igen, kérem, ha nem okoz gondot.

– És mit tegyek a kerámialapocskával?

– Kerámialapocskával?

– Igen. Volt nála egy kis négyszögletes lapocska, az ITC emblémája van rajta.

– Értem. Az nem érdekes.

– Nem tudtam rájönni, vajon mi lehet ez.

– Nos, az egy személyazonosító.

– Efféle személyazonosítót még nem is láttam.

– Nos, ez egy új fajta. Főleg a biztonsági ajtókat nyitja.

– Ezt is elküldjem?

– Ha nem okoz gondot. Tudja, mit? Megadom a FedEx-számunkat, maga csak beleteszi egy borítékba, és föladja.

Jimmy Wauneka letette a telefont, és arra gondolt: süket duma.

Felhívta Grogan atyát, a helyi katolikus parókia papját, beszámolt neki az alaprajzról, elmondta, hogy a lap alján a mon.ste.mere rövidítés olvasható.

– Akkor az a Sainte-Mére-monostor lesz – vágta rá a pap.

– Tehát valóban monostor?

– Kétségtelenül.

– Hol?

– Fogalmam sincs. Ez nem spanyol név. A „mére” franciául „anya”. Vagyis a Szent Szűzanya monostora. Talán Louisianában lehet.

– Hogy tudom kideríteni, hol van? – kérdezte Wauneka.

– Van itt nekem valahol egy listám a monostorokról. Egy-két órán belül kibogarászom.

– Sajnálom, Jimmy, szerintem nincs itt semmiféle rejtély.

Carlos Chavez Gallup nyugdíj előtt álló rendőrfőkapitány-helyettese volt, és Jimmy Wauneka kezdettől fogva mindig hozzá fordult tanácsért. Ezúttal igen morcosán, székén hátradőlve, lábát az asztalra téve hallgatta Waunekát.

– Nos, a helyzet a következő – mondta Wauneka. – A fickót a Corazón-kanyonon túl szedték össze, zavart és zaklatott állapotban, de leégésnek vagy kiszáradásnak semmi jelét nem találták rajta.

– Tehát kirakták. A család kilökte a kocsiból.

– Nem, az égvilágon senkije sincs.

– Jó, akkor ő maga ment oda.

– Kocsit senki nem látott.

– Ki az a senki?

– Akik fölszedték.

Chavez sóhajtott.

– Te kimentél a Corazón-kanyonhoz? Kerested a kocsit?

Wauneka restelkedve vallotta be, hogy nem.

– Tehát készpénznek vetted, amit mondtak neked.

– Azt hiszem, igen.

– Azt hiszed? Ez azt jelenti, hogy akár ott is lehet a kocsi.

– Igen, talán.

– Erről ennyit. Aztán?

– Felhívtam a cégét, az ITC-t.

– És mit mondtak?

– Azt, hogy depressziós volt, mert meghalt a felesége.

– Világos.

– Nem egészen – felelte Wauneka. – Ugyanis felhívtam annak a háznak a gondnokát, ahol Traub lakott. A felesége egy éve halt meg.

– Azaz a dolog körülbelül a felesége halála évfordulóján történt, igaz? Jimmy, ez tipikus jelenség.

– Azt hiszem, el kellene mennem az ITC Kutatóközpontba, és beszélni pár emberrel.

– Minek? Négyszáz kilométerre vannak attól a helytől, ahol ezt a fickót megtalálták.

– Tudom, de…

– Mit akadékoskodsz? Hányszor találunk eltévedt turistát a rezervátumban? Évente háromszor? Négyszer? Vagy már halottak, vagy aztán halnak meg. Nem így van?

– De igen…

– És a haláluknak kétféle oka van. Vagy valami buggyant dilinóst esz ide a fene, hogy egyesüljön a sasistennel, aztán lerobban a kocsija. Vagy egy depressziós unja meg az életét. Ez a fickó a depressziósok közül való volt.

– Ők így mondták…

– Mert meghalt a felesége. Én el is hiszem. – Carlos felsóhajtott. – Akad, aki depressziós lesz, akad, aki megkönnyebbül.

– De vannak itt megválaszolatlan kérdések – mondta Wauneka. – Volt nála egy furcsa alaprajz meg egy kerámiacsip…

– Jimmy, mindig vannak megválaszolatlan kérdések. – Chavez rásandított Waunekára. – Mire megy ki a játék? Csak nem a kis doktornőnek akarsz imponálni?

– Jézusom, dehogy. Szerinte nincs az egészben semmi különös.

– Szerintem sincs. Hagyd a fenébe.

– De…

– Jimmy, hallgass rám – csóválta a fejét Chavez. – Hagyd a fenébe.

– Jó.

– Komolyan mondom.

– Jó, hagyom a fenébe – mondta Wauneka.

Másnap a shiprocki rendőrök elkaptak néhány tizenhárom éves kölyköt, akik az új-mexikói sivatagban száguldoztak egy kocsival. A kesztyűtartóban talált forgalmi engedélyt Joseph Traub nevére állították ki. A srácok azt mondták, hogy a Corazón-kanyonon túl, az út mentén találták a kocsit, benne a slusszkulccsal. A srácok sokat ittak, a kocsi belseje bűzlött, és ragadt a kiömlött sörtől. Wauneka fölöslegesnek tartotta, hogy odamenjen.

Grogan atya másnap hívta vissza.

– Végignéztem a listát, sehol a világon nincs Sainte-Mére-monostor.

– Értem, köszönöm – mondta Wauneka. Valójában nem is számított másra, mint újabb zsáktitcára.

– Valaha volt egy ilyen nevű monostor Franciaországban, de az a 14. században porig égett. Most már csak rom. A Yale és a Toulouse-i Egyetem régészei folytatnak ott ásatásokat. Nem hinném, hogy bármi érdekeset találnak.

– Aha… – Aztán eszébe jutott valami, amit az öregember motyogott a halála előtt. Az egyik értelmetlen rigmus. „Beletörött a Yale bicskája a furmányos franciákba.” Vagy valami ilyesmi.

– Hol az a rom?

– Valahol Délnyugat-Franciaországban, a Dordogne folyó mentén.

– Hogy írják azt, hogy Dordogne? – kérdezte Wauneka.

DORDOGNE

„A múlt dicsősége illúzió. Akárcsak a jelen dicsősége.”

EDWARD JOHNSTON

A helikopter sűrű szürke ködben haladt. Diane Kramer nyugtalanul izgett-mozgott a hátsó ülésen. Amikor egy kicsit ritkult a köd, mindig úgy látta, mintha szinte súrolnák az erdő fáinak csúcsát.

– Ilyen alacsonyan kell repülnünk?

A pilóta mellett ülő André Marek felkacagott.

– Ne izguljon, ez így tökéletesen biztonságos. – Marek azonban nem úgy festett, mint aki bármi miatt izgatná magát. A 29 éves, magas és erős férfi izmai csak úgy duzzadtak a póló alatt. Az ember nem gondolta volna róla, hogy adjunktus a Yale történelem tanszékén, de azt se, hogy a Dordogne-program helyettes vezetője.

– Ez a köd pillanatok alatt eloszlik – mondta Marek, alig észrevehető holland akcentussal. Kramer mindent tudott róla. Az Utrechtben végzett Marek az úgynevezett „experimentális” történelemtudomány híveinek legfiatalabb generációjához tartozott, amely a múlt egyes időszakainak újrateremtésével igyekezett első kézből származó tapasztalatokat szerezni, s így az adott kort jobban megérteni. Marek ezt nagyon komolyan vette. Részletekbe menően tanulmányozta a középkori öltözködést, nyelveket és szokásokat; állítólag még a bajvívást is elsajátította. Ahogy Diane elnézte, el is hitte róla.

– Meglepett, hogy Johnston professzor nem jön velünk – mondta Mareknak. Arra számított, hogy Johnston személyesen fogadja. Ezt igazán elvárhatja annak a cégnek az egyik felső vezetője, amely a kutatásokat finanszírozza. Az illem megkövetelte volna, hogy maga Johnston mutassa meg neki a helyszínt. Diane pedig úgy tervezte, hogy már a helikopteren elkezdi megdolgozni a professzort.

– Johnston professzornak sajnos fontos megbeszélése van.

– Valóban?

– Igen, Francois Bellin, a francia régészeti miniszter látogat ide Párizsból, vele tárgyal.

– Értem. – Kramer megnyugodott. Johnstonnak persze mindenekelőtt a hatóságokkal kell foglalkoznia. A Dordogne-program sikere nagyrészt a francia kormányhoz fűződő jó viszonyon múlik.

– Valami gond van? – kérdezte.

– Nem hinném, régi jó barátok. No, már itt is vagyunk.

A helikopter maga mögött hagyta a ködöt, kiértek a reggeli napfénybe. A kőből épült tanyaházak hosszú árnyékot vetettek.

Ahogy elhaladtak egy tanya fölött, a libák szétrebbentek az udvaron, egy kötényes asszonyság pedig az öklét rázta feléjük.

– Nem örül nekünk – mutatott az asszonyságra Marek csupa izom karjával.

Mögötte, a hátsó ülésen Kramer föltette a napszemüvegét, és azt mondta.

– Nem csoda, még csak reggel hat óra van. Miért indultunk ilyen korán?

– A fényviszonyok miatt – felelte Marek. – Az árnyék ilyenkor jobban kiemeli a kontúrokat, a kalászok dőlését és így tovább. Közvetlenül a lába elé mutatott. A helikopter orrára erősített rúdon három nagy, sárga dobozt lehetett látni. – Most is terepletapogató berendezéseket hoztunk magunkkal, egy infravörös, egy ultraibolya és egy szkenner radart.

Kramer a helikopter fara alatt himbálózó, két méter hosszú, ezüstszínű cső felé mutatott.

– Az ott mi?

– Proton magnetométer.

– Az mire való?

– Érzékeli a talajban lévő mágneses anomáliákat, melyek betemetett falak, kerámia- vagy fémtárgyak jelenlétére utalnak.

– Nincs szükségük még valamilyen műszerre?

Marek elmosolyodott.

– Nincs. Köszönjük szépen, de megkaptunk mindent, amit kértünk.

A helikopter időközben olyan terület fölé ért, ahol a sűrű erdő fái közt egy szürke kövekből álló sáv kanyargóit. Diane is felfigyelt a tájat átszelő sziklavonulatra. Marek egy gyakorlott idegenvezető jártasságával tájékoztatta a látottakról, szinte folyamatosan beszélt.

– Azok a mészkősziklák a hajdani tengerpart maradványai – magyarázta. – Franciaországnak ezt a részét több millió évvel ezelőtt tenger borította. Miután a tenger visszahúzódott, ez lett itt a part, amelynek az anyagából a mészkő igen hosszú idő alatt összetömörödött. A mészkő nagyon puha kőzet, a belsejében se szeri, se száma a barlangoknak.

Kramer látta is a rengeteg feketéllő lyukat, a barlangok száját a sziklában.

– Tényleg sok van belőlük – mondta.

Marek bólintott.

– Dél-Franciaországnak ez a része a bolygó leginkább folyamatosan lakott vidékei közé tartozik. Legalább négyszázezer éve élnek itt emberek. Leletek tanúsítják, hogy már a Neander-völgyiek megtelepedtek itt, s mind a mai napig lakott a terület.

Kramer türelmetlenül bólintott.

– És hol folyik a feltárás?

– Nemsokára odaérünk.

Az erdőszélen elszórtan épült tanyák, majd egy mező fölött repültek el. A dombtetőn épült falu felé tartottak, ahol Diane kőházakból álló tömböket, keskeny utcákat látott, és egy vár égbe törő kőtornyát.

– Ez Beynac – mondta Marek Diane-nak háttal. – És itt a mi Doppler-jelzésünk. – Kramer egyre szaporább elektronikus jeleket hallott a fülhallgatóján.

– Készenléti állás – mondta a pilóta.

Marek bekapcsolta a műszert. Zöld fények sora gyűlt ki.

– Rendben – mondta a pilóta. – Kezdjük az első bemérést. Három… kettő… egy.

Az erdő borította dombok meredek sziklában értek véget, s Diane megpillantotta a Dordogne alattuk húzódó völgyét.

A Dordogne folyó hurkokat vetett, barna kígyóként kanyargott több százezer éve kivájt völgyében. Már ilyen korán reggel is kajakosok szelték a vizet.

– A középkorban a Dordogne volt a katonai határ – mondta Marek. – A folyó innenső oldala francia, a túlsó angol terület volt. Állandóan harcoltak. Közvetlenül alattunk van Beynac, a franciák egykori végvára.

Kramer egy idegenforgalmi látványosságnak beillő városkát látott, sötét tetejű, hangulatos kőházakkal. A keskeny kis utcákon nem jártak turisták. Beynac egy meredek szikla tövében, a folyópart és egy régi vár fala közti lejtős területen épült.

– Az pedig ott – Marek a folyón túlra mutatott – az ellenfél, az angolok hajdani végvára, a Castelnaud nevű városka.

Messzebb, a dombtetőn Kramer egy másik várat látott, melyet csupa sárga kőből emeltek. A kicsi, de gyönyörűen helyreállított vár magas falakkal összekötött három kerek tornya kecsesen ostromolta az eget. Ennek tövében is városka épült a turisták fogadására.

Diane megkérdezte.

– De a feltárás nem itt folyik?

– Nem – felelte Marek. – Csak meg akartam magának mutatni az egész környéket. A Dordogne mentén végig egymással szemközt, párokban állnak a várak. Ahol mi dolgozunk, ott is két vár néz egymással farkasszemet, csak néhány kilométerrel lejjebb. Arrafelé megyünk.

A helikopter irányt váltott, nyugatnak tartott a dombok fölött. Maguk mögött hagyták a turistacélokat szolgáló részeket, és Kramer örömmel látta, hogy zömmel erdő fölött repülnek. Elhaladtak egy folyó menti kisváros, Envaux felett, majd újra a dombok fölé emelkedtek. Aztán egyszer csak megpillantott egy fáktól megtisztított, tágas térséget. A zöldellő mező közepén kőházak maradványait látta, a falak furcsa szöget zártak be egymással. Nyilvánvalóan város volt egykor, a házak a várfal tövében épültek. A falak helyét azonban csak leomlott kövek jelezték, a várból pedig szinte semmi nem maradt. Diane két kerek torony alapját fedezte fel, s az azokat összekötő falak egyes szakaszainak maradványait. A romok közt több helyütt fehér sátrakat vertek, itt is, ott is emberek dolgoztak.

– Ez az egész három évvel ezelőtt még egy kecsketenyésztőé volt – mondta Marek. – A franciák szinte teljesen megfeledkeztek ezekről a romokról, benőtte őket az erdő. Mi vágtuk ki a fákat, és elkezdtük a helyreállítást. Amit lát, az a hajdan híres angol végvár, Castelgard.

– Ez volna Castelgard? – sóhajtott Kramer. Kevés maradt belőle. A város határát néhány faldarab jelezte, A várból pedig szinte semmi nem látszott.

– Ennél többre számítottam – mondta Diane.

– Idővel lesz is. Castelgard nagyváros volt a maga idejében, a vár pedig impozáns – mondta Marek. – Jó néhány évbe beletelik, mire helyreállítjuk.

Kramer azon töprengett, vajon hogy magyarázza majd el ezt Donigernek. A Dordogne-program még nagyon messze van attól, amit Doniger képzel. Amíg a helyszínnek csak ilyen kis része feltárt, komoly rekonstrukcióba igen nehéz volna belekezdeni. Johnston professzor minden bizonnyal hevesen tiltakozna ellene, hogy most elkezdjék.

Marek azt mondta.

– A főhadiszállásunkat ott, azon a tanyán rendeztük be. – A romoktól nem messze álló néhány kőházra mutatott. Az egyik épület mellett zöld sátrat lehetett látni. – Tegyünk még egy kört Castelgard felett?

– Nem, menjünk tovább. – Kramer igyekezett leplezni csalódottságát.

– Jó, akkor elmegyünk a malomhoz.

A helikopter észak, a folyó felé kanyarodott. Először egy lejtős földsáv következett, a Dordogne-t pedig sík part szegélyezte. A széles, sötétbarna folyó felett átrepülve a túlsó parthoz közeli, erdővel sűrűn benőtt szigethez értek. A sziget és az északi part közti folyóág keskenyebb, talán 40 méter széles, de gyors folyású volt. Diane itt egy másik építmény romjait látta, mely annyira megrongálódott, hogy nem lehetett megállapítani, mi volt egykor.

– Ez itt micsoda? – kérdezte lepillantva.

– Az a vízimalom. Valaha híd ívelt át a folyó felett, az alján voltak a lapátkerekek. A vízi energiát gabonaőrlésre és az acélöntéshez szükséges nagy fújtatók működtetésére használták.

– Még semmit sem építettek itt újjá – sóhajtott fel Kramer.

– Nem – felelte Marek –, de már készülnek a tervek. Chris Hughes, az egyik végzős diákunk alaposan megvizsgálta a lehetőségekét. Az ott Chris odalenn, a Professzorral.

Kramer egy zömök, sötét hajú fiatalembert látott egy magas, jó kiállású férfi mellett, akiben ráismert Johnston professzorra. Egyikük sem nézett fel a fejük felett berregő helikopterre, a munka kötötte le a figyelmüket.

Ezután a helikopter eltávolodott a folyótól, és a keletre elterülő síkság felé tartott. Egymásra merőleges falak alkotta építmény maradványai fölé értek. A ferdén beeső napsugarak fényében vékony fekete vonalnak látszottak a falak. Kramer odaföntről úgy becsülte, alig pár centi magasak lehetnek. Ügy vélte, egy kis település rajzolódik ki belőlük.

– Ez itt egy másik városka?

– Majdnem. Az a Sainte-Mére-monostor – mondta Marek. – Franciaország egyik leggazdagabb és legbefolyásosabb monostora volt. A 14. században porig égett.

– Itt nagyon sokat ástak – jegyezte meg Kramer.

– Igen, ez a legfontosabb helyszínünk.

Ahogy továbbrepültek, Kramer jól látta a nagy, szögletes gödröket, melyeket a monostor alatti katakombák megközelítése érdekében ástak ki. Tudta, mi végre e lelkes buzgalom. azt remélték, hogy megtalálják a monostor többi elrejtett, titkos dokumentumát; már eddig is jó néhány előkerült.

A helikopter elkanyarodott, a francia oldal mészkősziklái és egy kis városka felé közelített. A gép a sziklák csúcsa fölé emelkedett.

– A negyedik, egyben utolsó helyszínünk következik – mondta Marek –, a Bezenac városka fölötti erőd. A középkorban La Roque-nak hívták. Bár a folyó francia oldalán van, az angolok építették, azzal a szándékkal, hogy francia területen is legyen állandó hídfőállásuk. Mint látja, meglehetősen nagy kiterjedésű.

Valóban. A hegytetőt hatalmas, kéthektárosnál nagyobb alapterületű erődítmény foglalta el, melyet két, egy kisebb és egy nagyobb sugarú koncentrikus kör, azaz dupla várfal védett. Kramer megkönnyebbülten sóhajtott fel. La Roque a többi helyszínnél jobb állapotban volt, jóval több fala állt. Világosabban lehetett látni, mi volt itt egykor.

Viszont turisták nyüzsögtek benne.

– Maguk engedték be a turistákat?

– Nem mi döntöttünk így – felelte Marek. – Mint tudja, ez új ásatási helyszín, és a francia kormány ragaszkodott hozzá, hogy nyissuk meg a nagyközönség előtt. Persze újra lezárjuk, amint elkezdjük a rekonstrukciót.

– Mikor kezdik?

– Hát… talán két-három év múlva.

Kramer egy szót sem szólt. A helikopter tett egy kört, aztán följebb emelkedett.

– Nos, ezek a helyszínek – mondta Marek. – Ideföntről az egész területet belátni: a La Roque-erődöt, a monostort a síkságon, a malmot, a folyón túl pedig a Castelgard-erődöt. Szeretné még egyszer megnézni?

– Nem. Visszamehetünk – mondta Diane Kramer. – Eleget láttam.

Edward Johnston professzor, a Yale Egyetem történelem tanszékének vezetője pislogott egyet, ahogy a helikopter elzúgott a fejük fölött. A gép délnek tartott, Domme felé, ott volt a leszállópálya. Johnston az órájára nézett, és azt mondta.

– Folytassuk, Chris.

– Rendben – felelte Chris Hughes. Ismét az állványra szerelt számítógép felé fordult, csatlakoztatta hozzá a GPS-t, a globális helymeghatározó rendszert, majd megpöccintette az indítógombot. – Egy perc alatt bemelegszik.

Christopher Stewart Hughes Johnston egyik végzős hallgatója volt. A Professzor – mindenki csak így emlegette – öt végzős diákja dolgozott az ásatásokon, továbbá vagy két tucat alsós hallgató, akik a Bevezetés a nyugati civilizációkba című szemináriumát hallgatva váltak rajongóivá.

Chris arra gondolt, nem csoda, ha annyian rajonganak Edward Johnstonért. Bár jócskán elmúlt hatvan, még mindig fürgén jár-kel, friss és erőt sugárzó, határozott ember benyomását kelti. Napbarnított arcbőre, sötét szeme és ironikus beszédstílusa miatt az embernek többször jutott eszébe róla Mefisztó, mint az, hogy történészprofesszor.

Az öltözködésében már sokkal több tanáros vonást lehetett felfedezni. még itt a terepen is mindennap hagyományos inget és nyakkendőt vett fel. A körülményeknek tett engedményt a farmer és a túracipő jelezte.

Johnston részben annak is köszönhette népszerűségét diákjai körében, hogy bevonta őket az életébe. Hetente egyszer meghívta őket a házába vacsorázni, törődött velük, ha bármelyiküknek tanulmányi, anyagi vagy családi gondjai voltak, mindig segített nekik megoldani a problémákat, pedig látszólag nem tett semmi különöset.

Chris óvatosan pakolt ki a lábánál lévő fémdobozból. Először egy átlátszó folyadékkristály-képernyőt vett ki, amit belecsúsztatott a számítógép fölötti két függőleges sínbe. Aztán újraindította a számítógépet, hogy az felismerje a képernyőt.

– Már csak pár pillanat – mondta. – A GPS kalibrál.

Johnston türelmesen bólintott és elmosolyodott.

Chris egy sok vita színteréül szolgáló területre, a tudománytörténetre szakosodott. A heves vitákból azonban ügyesen kivonta magát azzal, hogy nem a kortárs, hanem a középkori tudománnyal és technikával foglalkozott. Fokozatosan a fémelőállítás, a fegyverkészítés, a háromszoros vetésforgó, a bőrcserzés és sok más hasonló téma kiváló szakértőjévé vált. Doktori disszertációja tárgyául egy izgalmas és meglehetősen elhanyagolt témát, a középkori malmok működését választotta.

A Sainte-Mére-malom tehát magától értetődően érdeklődése középpontjában állt.

Johnston nyugodtan várakozott.

Chris még elsőéves volt az egyetemen, amikor a szülei autóbalesetben meghaltak. Az árván maradt fiút nagyon megviselte a tragédia, abba akarta hagyni tanulmányait. Johnston három hónapra odaköltöztette magához, s később is éveken átvállalta a pótapa szerepét, tanácsokat adott neki mindenben, a szülei birtokával kapcsolatos ügyektől kezdve a barátnő problémákig. Márpedig a barátnőkkel állandóan voltak problémák.

A szülei halálát követő időszakban Chrisnek rengeteg nővel volt viszonya. Az ebből adódó bonyodalmak töltötték ki az életét. A faképnél hagyott szeretők gyilkos pillantásai a szeminárium alatt, a kétségbeesett éjféli telefonhívások a kimaradt vérzés miatt, miközben ő épp valaki mással hentergett, a titkos légyottok szállodai szobákban a viharos válása miatt zaklatott filozófus docensnővel. Mindezt persze a tanulmányi eredményei sínylették meg. Johnston jó néhány estét szánt rá, hogy alaposan megbeszélje vele a dolgokat.

Chris azonban nem hallgatott rá. Nem sokkal később bele is vonták a válóperbe. Csak a Professzor személyes közbenjárása mentette meg a Yale-ről való kicsapástól. Chris úgy reagált e váratlanul támadt vészhelyzetre, hogy belevetette magát a tanulásba. Az eredményei gyorsan javultak, végül az évfolyam ötödik legjobbjaként végzett. Időközben azonban magába forduló, zárkózott emberré vált. Huszonnégy évesen már hajlamos volt a bakafántoskodásra és a gyomorbántalmakra. Csak a nőkkel szemben maradt gátlástalan.

– Végre, csakhogy bejön már! – mondta Chris.

A folyadékkristályos kijelzőn élénkzöld körvonalak jelentek meg. Az áttetsző képernyő a malom romjait mutatta, ezek köré rajzolódtak a zöld körvonalak. A régészeti lelőhelyek modellezésének ez volt a legkorszerűbb módszere. Azelőtt a hagyományos, fehér polisztirolhabból vágással, ragasztással készült modellekre kellett hagyatkozniuk. Ez az eljárás lassú és nehézkes, az ilyen modelleken körülményes változtatni.

Manapság már a számítógépes modellezés dívik, így a modell hamar megépíthető, könnyen módosítható. Ráadásul ez a módszer lehetővé teszi, hogy a modellt beleillesszék a környezetébe. A számítógépbe betáplálják a helyszínen felvett térképészeti adatokat; aztán a GPS segítségével a megfelelő állásban rögzítik az állványt, tehát a kép a megfelelő perspektívában jelenik meg a képernyőn.

Figyelték, hogyan töltik ki a zöld körvonalat a térhatású idomok. Egy kőből épült, tetővel fedett zömök hidat lehetett látni, alatta a három lapátkerékkel.

– Chris – mondta Johnston –, ez itt erődszerűnek mutatja a malmot. – Hangja elárulta, hogy tetszik neki a látvány.

– Tudom, hogy merész ötlet…

– Nem, nem – felelte a Professzor –, egyáltalán nem leheletlen.

A szakirodalom említ erődszerű malmokat, és számtalan, malmokért vagy malomjogokért vívott csatáról maradtak fenn dokumentumok. Mégis kevés megerősített malom ismeretes. az egyik Buerge-ben van, a másikat nemrég fedezték fel a szomszédos völgyben, Montauban közelében. A középkorral foglalkozó történészek többsége úgy tartja, hogy az erődszerű malomépületek ritkaságnak számítottak.

– A vízparti pillértalpak nagyon nagyok – mondta Chris. – Ezzel is az történt, ami a környéken minden egyébbel. Miután a malmot már nem használták, a helybeliek elhordták a köveket a saját házukhoz építőanyagnak. A pillértalpak azonban a helyükön maradtak, mert túl nagyok voltak ahhoz, hogy kiemeljék őket. Ennek alapján gondolom, hogy igen masszív, valószínűleg erődszerűen kialakított híd lehetett.

– Egyáltalán nem kizárt – mondta Johnston –, és szerintem…

Megszólalt a Chris övére csatolt rádió.

– Ott van veled a Professzor? A miniszter úr megérkezett.

Johnston a monostor ásatási területén túl, a folyópart mentén húzódó földút felé nézett. Az oldalán fehér betűs felirattal ellátott zöld Land Rover feléjük száguldott, hatalmas porfelhőt kavart.

– No persze, ez csak Francois lehet – mondta. – Mindig rohan.

– Edouard! Edouard! – Francois Bellin vállon ragadta a Professzort, és jobbról-balról arcon csókolta. Az egészségtől majd kicsattanó, jól megtermett, kopaszodó Bellin hadarva beszélte a francia nyelvet. – Drága barátom, de rég nem láttuk egymást! Jól vagy?

– Jól, Francois – felelte Johnston. Hátrébb lépett, hogy kissé növelje a kettejük közti távolságot. Amikor Bellin ilyen túláradóan barátságos, az mindig azt jelenti, hogy valami gond van. – Hát te, Francois? Megy a verkli?

– Megyeget, de az én koromban többet ne is akarjon az ember. – Az ásatási helyszín felé nézett, aztán közelebb hajolt Johnstonhoz, mint aki súgni készül valamit. – Edouard, tegyél meg nekem egy szívességet. Van egy kis gondom.

– Éspedig?

– Ismered azt a riporternőt a L’Expresstől…

– Nem én – felelte Johnston.

– De Edouard…

– Telefonon már beszéltem vele. Korrupt, mint a többi. A kapitalizmus rossz, a nagyvállalatok mind gonoszak…

– Igen, Edouard, neked ebben teljesen igazad van. – Még közelebb hajolt. – Csakhogy a kulturális miniszter szeretője.

– Ettől nem lettem okosabb – mondta Johnston.

– Ejnye, Edouard. Az emberek kezdenek odafigyelni rá. Bajt tud okozni. Nekem. Neked. Ennek a programnak.

Johnston felsóhajtott.

– Tudod, hogy itt nem nagyon szeretik az amerikaiakat, azt gondolják, hogy lerombolnak minden kultúrát, mert nekik nincs. Baj van a filmekkel meg a zenével. És mint tudod, már az is szóba került, hogy amerikaiak ne dolgozhassanak francia ásatásokon. Hm?

– Ez nem újdonság – mondta Johnston.

– Azonkívül a ti szponzorotok, az ITC is arra kért, hogy beszélj vele.

– Nocsak.

– Bizony. Diane Kramer elvárja, hogy beszélj vele. – Johnston ismét felsóhajtott.

– Ígérem, csak pár percig rabolja az idődet. – Bellin a Land Rover felé bökött. – Ott van a kocsiban.

Johnston elcsodálkozott.

– Te hoztad el magaddal?

– Edouard, értsd meg végre – mondta Bellin. – Ezt a nőt komolyan kell venni. Louise Delvert-nek hívják.

Chris egy negyvenes évei derekán járó, karcsú, sötét hajú, karakteres, de szép arcú nőt látott kiszállni a kocsiból. Az érett európai nőknek azt a típusát képviselte, akit a kifinomult, de rejtett szexualitás aurája vesz körül. Az alkalomhoz illő drapp inget és nadrágot vett fel, nyakában ott lógott a fényképezőgép, a videokamera és a magnó. Munkára készen, kezében jegyzetfüzettel, határozott léptekkel indult el feléjük.

Ahogy közelebb ért hozzájuk, lassított.

Delvert kezet nyújtott.

– Johnston professzor – mondta akcentus nélküli angolsággal, derűs, barátságos mosoly kíséretében. – Őszintén nagyra értékelem, hogy szán rám néhány percet.

– Ez csak természetes – mondta Johnston, megfogva a feléje nyújtott kezet. – Hosszú utat tett meg idáig, Miss Delvert. Örömömre szolgál, ha segíthetek bármiben, amiben tudok.

Johnston nem engedte el az újságírónő kezét, az meg rendületlenül mosolygott tovább. Ez így ment egy darabig, újból elhangzott, milyen kedves a professzor úrtól, hogy fogadja, válaszként pedig az, hogy ugyan, igazán semmiség, ez a legkevesebb.

A nem mindennapi kis csoport elindult a monostor feltárási területe felé. Elöl a Professzor és Miss Delvert, Bellin és Chris mögöttük, kissé lemaradva, de csak annyira, hogy hallhassák a beszélgetést. Bellin elégedett kis mosollyal az arcán lépdelt; Chris agyán átfutott, hogy egy konok kulturális miniszterrel nemcsak egyféleképpen lehet bánni.

Ami a Professzort illeti, a felesége már sok éve meghalt, s bár keringtek pletykák, Chris más nővel még soha nem látta. Izgalmas volt most megfigyelni. Johnston modora nem változott, csak épp minden figyelmét a riporternőre összpontosította. Azt a benyomást keltette benne, mintha ő volna a világon a legfontosabb. Chrisnek olyan érzése támadt, mintha az újságírónő se kötözködne annyira, amennyire eredetileg szándékában állt.

– Mint tudja, professzor úr – mondta Miss Delvert –, a lapom már egy ideje az ITC-ről szóló anyagon dolgozik.

– Igen, valóban tudok róla.

– Igaz az, hogy az ITC szponzorálja ezt az ásatást?

– Igaz.

Miss Delvert így folytatta.

– Értesüléseink szerint évi egymillió dollárt kapnak.

– Igen, körülbelül.

Némi szünet következett. Úgy tűnt, Miss Delvert körültekintően akarja megfogalmazni következő kérdését.

– A lapnál egyesek úgy vélik – mondta végül –, meglehetősen nagy összeg ez ahhoz, hogy középkorkutatásra fordítsák.

– Nos, akkor mondja el a lapnál, hogy nem az – mondta Johnston. – Ekkora területen folyó ásatásokra másutt is nagyjából ugyanennyit fordítanak. Az ITC kétszázötvenezret közvetlenül nekünk utal át a költségekre, százhuszonötezret az egyetemnek, további nyolcvanezret fizet ki ösztöndíjak és illetmények formájában, úti- és megélhetési költségekre, valamint ötvenezerrel támogatja a laboratóriumi és dokumentációs munkákat.

– Biztos, hogy ennél sokkal több pénzről van szó – mondta Miss Delvert. A tollával piszkálta a haját, s közben szaporán pislogott. Chris arra gondolt, így akarja kiugratni a nyulat a bokorból. Nőtől ilyet még nem látott, hiába, ehhez franciának kell születni.

Úgy tűnt, a Professzor észre sem veszi.

– Igen, minden bizonnyal, de azt nem mi kapjuk. A többit az ásatási helyszín helyreállítására fordítják. Ezt külön kezelik, mert mint tudja, a rekonstrukciós költségekből a francia kormány is részt vállal.

– Igen, hogyne – felelte Miss Delvert. – Ön szerint tehát az a félmillió dollár, amit maguk kapnak, átlagos összegnek tekinthető?

– Nos, kérdezzük meg Francois-tól – mondta Johnston. – Jelenleg huszonhét régészeti feltárás folyik Franciaországnak ezen a részén. Többek között a zürichi egyetem a Carnegie-Mellonnal együtt tár fel egy paleolit lelőhelyet, a bordeaux-i egyetem pedig az oxfordival közösen egy római castrumot. Ezeknek az átlagos évi költségvetése szintén félmillió dollár körüljár.

– Ezt nem tudtam. – Az újságírónő leplezetlen csodálattal nézett a Professzor szemébe. Chris úgy gondolta, túlzottan leplezetlenül. Átfutott az agyán, hogy esetleg nem jól ítélte meg, mi folyik itt. Ennek a nőnek talán egyszerűen ez a módszere, hogy összehozza a sztorit.

Johnston hátranézett a mögötte lépdelő Bellinre.

– Nos, Francois, te mit szólsz hozzá?

– Szerintem te pontosan tudod, mi a helyzet – mondta Bellin. – A támogatás összege négy- és hatszázezer amerikai dollár között mozog. A skandinávok, a németek és az amerikaiak többe kerülnek. Az őskori ásatások is többe kerülnek. De így igaz, nagyjából félmillió az átlag.

Miss Delvert nem vette le a szemét Johnstonról.

– És professzor úr, a támogatásért cserébe gyakran kell beszámolniuk az ITC-nek?

– Inkább azt mondanám, ritkán.

– Ritkán? Valóban?

– Az elnök úr, Robert Doniger két éve járt itt. Rajong a történelemért, úgy lelkendezett, mint egy gyerek. Úgy havonta egyszer pedig az ITC ideküld egy elnökhelyettest. Most is itt van valaki, de alapvetően ránk bízzák a dolgot.

– És mit tud magáról az ITC-ről?

Johnston vállat vont.

– Kvantumfizikai kutatásokat folytatnak. MRI-hez és más orvosi műszerekhez gyártanak alkatrészeket. Ezenkívül kvantumalapú kormeghatározó módszerek kifejlesztésén dolgoznak, hogy pontosabban meg lehessen állapítani a leletek korát. Ebben mi is segítünk.

– Értem. Beválnak ezek a módszerek?

– A tanyaházbeli irodánkban van néhány kísérleti darab ezekből a műszerekből. A terepmunkához eddig túl kényesnek bizonyultak, mindig elromlanak.

– Szóval ezért támogatja önöket az ITC? Hogy kipróbálják a műszereiket?

– Nem – felelte Johnston. – Épp fordítva. Az ITC ugyanazért készít kormeghatározó műszereket, amiért bennünket támogat. Bob Doniger odavan a történelemért, mi vagyunk a hobbija.

– Elég költséges hobbi.

– Megengedheti magának, milliárdos – mondta Johnston. – Huszonhárommillióért vett meg egy Gutenberg-bibliát. A roueni faliszőnyeget tizenhétmillióért vette meg egy aukción. Ezt az ásatást mellényzsebből állja.

– Lehet, de Mr. Doniger egyben kemény üzletember is. Valóban úgy gondolja, hogy pusztán a személyes érdeklődése okán támogatja önöket? – Miss Delvert könnyedén, szinte behízelgően tette fel a kérdést.

Johnston egyenesen a szemébe nézett.

– Sose lehet pontosan tudni, kit mi mozgat.

Chris arra gondolt, a Professzor is gyanakszik. A jelekből ítélve ezt Delvert is észrevette, és rögtön ismét hivatalosabb hangnemre váltott.

– Valóban nem. De nem ok nélkül tettem fel ezt a kérdést. Igaz az, hogy a kutatási eredmények tulajdonjoga nem az öné? A felfedezések szerzői joga és az összes lelet is az ITC-é?

– Igen, ez így van.

– Magát ez nem zavarja?

– Ha a Microsoftnál dolgoznék, a kutatási eredményeim Bill Gates-éi lennének. Amit felfedezek, kitalálok, Bill Gates tulajdona volna.

– Igen, de ez azért mégsem ugyanaz.

– Miért nem? Az ITC műszaki cég, más hasonló cégek ugyanilyen alapítványokat szoktak létrehozni. A részletek engem nem érdekelnek. Jogunk van publikálni, amit felfedezünk, a közleményekért még pénzt is kapunk.

– Amennyiben jóváhagyják.

– Igen, az anyagot előbb elküldjük nekik. Még soha semmit nem kifogásoltak.

– Szóval nem feltételez semmilyen hátsó szándékot az ITC részéről? – kérdezte Miss Delvert.

Erre Johnston.

– Miért, maga igen?

– Én nem tudhatom, azért kérdezem magát. Mindenesetre az ITC cégpolitikájának vannak felettébb rejtélyes aspektusai.

– Mire céloz?

– Nos, például ők a világ legnagyobb xenonfogyasztói.

– A xenongázra gondol?

– Igen, lézerekben és elektroncsövekben használják.

Johnston vállat vont.

– Felőlem annyi xenongázt vesznek, amennyit akarnak. Nem hinném, hogy ez rám tartozik.

– Hát a különleges fémek iránti érdeklődésük? Az ITC nemrég megvett egy nigériai céget, hogy biztosítsa a nióbium szükségletét.

– Nióbium? Az meg mi? – csóválta a fejét Johnston.

– Egy titánhoz hasonló fém.

– Mire használják?

– Szupravezető mágnesekhez és atomreaktorokban.

– És maga azt szeretné tudni, hogy az ITC mire használja? – Johnston megint a fejét csóválta. – Akkor tőlük kell megkérdeznie, Miss Delvert.

– Megtettem. Azt mondták, hogy „a mágnességgel kapcsolatos kutatásaikhoz” kell nekik.

– No, látja. Van valami oka, hogy ne higgyen nekik?

– Nincs – felelte Miss Delvert. – De mint maga is mondta, az ITC kutatással foglalkozó cég. Kétszáz fizikust alkalmaznak a központi létesítményükben, egy Black Rock nevű helyen, Új-Mexikóban. Minden kétséget kizáróan ez egy csúcstechnológiai cég.

– És?

– Azon gondolkozom, vajon miért kell ennyi földterület egy csúcstechnológiával foglalkozó cégnek.

– Földterület?

– Az ITC hatalmas területeket vásárolt meg a világ legkülönbözőbb pontjain. a szumátrai hegyvidéken, Észak-Kambodzsában, Délkelet-Pakisztánban, őserdőt Guatemala szívében, fennsíkot Peruban.

Johnston a homlokát ráncolta.

– Biztos ebben?

– Igen. Európában is vásároltak. Ötszáz hektárt Rómától nyugatra. Hétszáz hektárt Németországban, Heidelberg mellett. Franciaországban ezer hektárt a Löt folyó fölötti mészkőhegyekben. Végül pedig itt.

– Itt?

– Igen. Angol és svéd holdingok bevonásával szép csöndben megszereztek ötszáz hektárt itt, az ásatások környékén. Jelenleg zömmel erdők és tanyák vannak a területen.

– Holdingok? – ismételte Johnston.

– Nos, ezért nehéz felgöngyölíteni az ügyet. Akármit művel is az ITC, azt nagy titokban tartja. Vajon miért van az, hogy miközben a cég a maguk kutatásait támogatja, felvásárolja az összes környező területet?

– Fogalmam sincs – mondta Johnston. – Már csak azért sem, mert az ásatási terület nem az ITC tulajdona. Bizonyára emlékszik, hogy az egész területet, Castelgard-t, Sainte-Mére-t és La Roque-ot tavaly átadták a francia kormánynak.

– Igen, az adómentesség miatt.

– Mindegy. Tény az, hogy nem az ITC-é a terület. Miért vennék meg az azt körülvevő területet?

– Boldogan megmutatnám az egybegyűjtött anyagomat.

– Az bizony jó lenne – felelte Johnston.

– A kocsiban van.

Együtt indultak el a Land Rover felé. Bellin csettintett, ahogy utánuk nézett.

– Hűha, az ember manapság nem tudhatja, kiben bízhat meg.

Chris épp válaszolni készült neki silány franciatudásával, amikor megszólalt a rádiója. David Stern, a technikusuk hívta. Chris, ott van veled a Professzor? Kérdezd meg, ismer-e valami James Wauneka nevű embert.

Chris megnyomott egy gombot a rádióján.

– A Professzor most nem ér rá. Miről van szó?

– A fickó már kétszer telefonált Gallupból. El akar küldeni nekünk egy képet, ami a mi monostorunkat ábrázolja. Állítólag a sivatagban találta.

– Micsoda? A sivatagban?

– Lehet, hogy buggyant, de azt állítja magáról, hogy zsaru, és valami ITC munkatársról gagyog, aki meghalt.

– Kérd meg, hogy küldje el az e-mail címünkre, te pedig nézd meg – mondta Chris.

Kikapcsolta a rádióját. Bellin az órájára pillantott, megint csettintett, aztán a kocsi felé nézett, ahol Johnston és Delvert feje szinte összeért, miközben a dossziét lapozgatták.

– Nekem fontos tárgyalásom van – mondta komoran. – Vajon meddig tart ez még?

– Szerintem nem sokáig – felelte Chris.

Húsz perc múlva Bellin már a volánnál ült, Miss Delvert pedig mellette. Chris és a Professzor integetett nekik.

– Azt hiszem, elég simán ment minden – mondta Johnston.

– Mit mutatott Miss Delvert?

– Itteni földek vásárlásáról szóló iratokat, de nem igazán meggyőzőek. Négy parcellát egy német befektetőcsoport vett meg, amiről nem sokat lehet tudni. Két parcellát egy angol ügyvéd, aki állítólag itt akarja tölteni nyugdíjas éveit, egyet egy holland bankár a felnőtt lányának és így tovább.

– Angolok és hollandok már évek óta vásárolgatnak földeket a Périgord-ban – mondta Chris. – Ebben nincs semmi különös.

– Szerintem se. Miss Delvert mégis azt gyanítja, hogy az ITC-nek köze van az összes földvásárláshoz. A csuda tudja, én aligha tudom elképzelni.

A kocsi közben elment. Elindultak a folyó felé. A nap már magasabban járt, melegebb lett.

Chris óvatosan azt mondta.

– Vonzó teremtés.

Erre Johnston.

– Szerintem túl sokat dolgozik.

Beszálltak a folyóparton kikötött csónakba, és Chris átevezett a túlpartra, Castelgard-ba.

Kiszálltak a csónakból, és elindultak a Castelgard-domb teteje felé. Meglátták az első várfalmaradványokat. Ezen az oldalon a falból csak fűvel benőtt halmok maradtak, melyek leomlott kődarabok sorában folytatódtak. Hatszáz év múltán úgy festettek, mintha a természet helyezte volna el ide őket, de valójában az egykori fal részei voltak.

– Szerintem ennek az újságírónőnek főleg a cégszponzoráció nincs ínyére – mondta a Professzor. – Pedig a régészeti kutatások mindig külső segítségre szorultak. A múlt században egyének, Carnegie, Peabody, Stanford adományaiból folytak az ásatások. Manapság inkább a cégeknek van pénzük. A Nippon TV finanszírozza a Sixtus-kápolna, a British Telecom a yorki, a Philips Electronics a toulouse-i castrumfeltárásokat, az ITC pedig minket szponzorál.

– Íme, a falra festett ördög – szólalt meg Chris. Ahogy felértek a dombra, meglátták a sötét ruhás Diane Kramert, aki André Marek mellett állt.

A Professzor sóhajtott.

– Ezt a napot már megette a fene. Vajon meddig akar itt maradni?

– A gépe Bergeracban várakozik. Ma délután háromkor indul.

– Sajnálom, hogy az a nő háborgatta – mondta Diane Kramer, miután Johnston odaért hozzá. – Mindenkinek az idegeire megy, de nem tudtunk vele mit kezdeni.

– Bellin azt mondta, maga akarta, hogy beszéljek vele.

– Szeretnénk, ha mindenki beszélne vele – mondta Kramer.

– Mindenképp meg kell győznünk róla, hogy nincs itt semmiféle titök.

– Főleg az izgatja, hogy az ITC földeket vásárolt itt a környéken – mondta Johnston.

– Földeket? Az ITC? – kacagott Kramer. – Ezt eddig még nem hallottam. Kérdezősködött a nióbiumról meg az atomreaktorokról?

– Szó, ami szó, igen. Azt mondta, vettek egy céget Nigériában, hogy biztosítsák a szükségletüket.

– Nigériában? – csóválta a fejét Kramer. – Ugyan! Kanadából szerezzük be a nióbiumot. Nyilván tudja, hogy a nióbium nem igazán ritka fém. Százötven dollár kilója. – Ismét a fejét csóválta. – Felajánlottuk, hogy megmutatjuk neki a telepet, készíthet interjút az elnökünkkel, hozhatja a fotósát, saját szakértőit, amit csak akar. De nem. Ez a modern újságírás; ne hagyjuk, hogy a tények megzavarjanak bennünket.

Kramer megfordult, Castelgard körülöttük látható romjai felé intett.

– Nos, dr. Marek kiváló idegenvezetőnek bizonyult. Helikopterről és gyalog mindent megmutatott nekem. Maguk itt kétség kívül remek munkát végeznek. Láthatólag jól haladnak, a tudományos színvonalról csak felsőfokban lehet beszélni, a dokumentáció elsőrangú, az emberek jól érzik magukat, a munkaszervezés kiváló. Minden nagyszerű. Elégedettebb nem is lehetnék. De dr. Marek azt mondja, el fog késni a… honnan?

– A pallos órámról – mondta Marek.

– Igen, a pallos órájáról. Márpedig én ezt igazán nem szeretném. Az az érzésem, hogy ez nem olyan, mint egy zongoraóra, amit csak úgy el lehet bliccelni. Esetleg bejárhatnánk a helyszínt kettesben is, professzor úr?

– Hogyne, természetesen – felelte Johnston.

Chris rádiója csipogott, aztán valaki megszólalt.

– Chris? Sophie keres.

– Majd visszahívom.

– Nem, nem – mondta Kramer –, menjen csak, én egyedül is tudok beszélgetni a professzor úrral.

Johnston gyorsan rávágta.

– Chris általában velem jön és jegyzetel.

– Nem hinném, hogy ma jegyzetelnie kéne.

– Jó, rendben. – A Professzor Chrisre nézett. – Azért a rádiót szeretném kölcsönkérni.

– Máris. – Ezzel Chris levette a készüléket a nadrágszíjáról, és odaadta Johnstonnak. Miután Johnston átvette, mindenki szeme láttára bekapcsolta a mikrofont, aztán ráakasztotta a masinát a saját övére.

– Köszönöm – mondta. – Rajta, fiam, mint tudjuk, Sophie elsőbbséget élvez. Nem szereti, ha megvárakoztatják.

– Rendben – felelte Chris.

Miközben Johnston és Kramer elindult a romok felé, Chris futva vágott át a mezőn az irodának berendezett tanyaház felé.

A kutatócsoport megvett egy romos raktárépületet, mely Castelgard omladozó városfalai külső oldalának a tövében állt. Kijavítgatták a tetőt és a falakat, aztán itt helyezték el az összes elektronikus és laborműszert, valamint az adatfeldolgozó számítógépeket. A ház oldalában felállított jókora zöld sátorponyva alatt a még fel nem dolgozott leletek sorakoztak a földön.

Chris bement a kőépületbe, mely eredetileg egyetlen nagy helyiségből állt, de ők kettéosztották. A bal oldali rész Elsie Kastnernek, a kutatócsoport nyelvészének és grafológusának birodalma volt. Chris ügyet sem vetett a pergamenlapok fölé görnyedő Elsie-re, egyenesen az elektronikus berendezésekkel telizsúfolt helyiségbe ment, ahol a csapat sovány, szemüveges technikusa, David Stern épp telefonon beszélt.

– Azt a dokumentumot egy elég nagy felbontású szkennerbe kellene beletennie – magyarázta Stern –, és úgy kéne elküldenie nekünk. Van ott maguknál szkenner?

Chris lázasan kotorászott a tábori asztalon heverő mindenféle eszköz között, tartalék rádiót keresett. Nem talált, az összes töltő üresen állt.

– A rendőrségnél nincs szkenner? – hüledezett Stern. – Szóval maga most nem ott van… Akkor miért nem megy be, és használja a rendőrség szkennerét?

Chris mutogatással magyarázta el Sternnek, hogy rádiót keres.

Stern bólintott, és levette a saját készülékét a nadrágszíjáról.

– Igen, persze, a kórházi szkenner is jó lesz. Talán akad ott valaki, aki segít magának. Tizenkettő-nyolcvanszor tíz-huszonnégyes kell nekünk, JPEG-fájlként elmentve, aztán így küldje el…

Chris már futott is kifelé, közben a rádió csatornáin keresgélt.

A raktárépület ajtajából be lehetett látni az egész ásatási helyszínt. Johnston és Kramer épp a monostor fölötti fennsík peremén sétált. Kramer kezében nyitott mappa volt, mutatott valamit a Professzornak.

Aztán a nyolcas csatornán megtalálta őket.

– …lényeges előrelépés a kutatásban – mondta épp Kramer.

A Professzor pedig.

– Micsoda? – Johnston professzor fémkeretes szemüvege mögül fürkészte a vele szemben álló nő arcát, s azt mondta. – Ez képtelenség.

Kramer mély lélegzetet vett.

– Talán nem magyaráztam meg elég világosan. Bizonyos rekonstrukciós munkákat már elvégeztek. Bob viszont azt szeretné, ha megkezdődne a teljes rekonstrukció.

– Értem, de ez képtelenség.

– Ugyan miért?

– Mert ehhez még nem tudunk eleget – mondta Johnston mérgesen. – Nézze, az eddig elvégzett rekonstrukciós munkák kizárólag biztonsági célokat szolgáltak. Azért állítottunk helyre falakat, hogy ne omoljanak rá a kutatókra. Az egész helyszín helyreállításához most még nem tudunk hozzákezdeni.

– Legalább egy részt biztosan újjá tudnak építeni. Arra gondolok, hogy itt van például a monostor. Biztos, hogy meg tudják építeni a templomot, mellette a kolostort meg a refektóriumot, és…

– Mi? A refektóriumot? – szólt közbe Johnston. A szerzetesek egykor a refektóriumban étkeztek. Johnston a feltárási helyszín felé intett, mely alacsony falak és mély kutatási árkok áttekinthetetlenül kusza képét mutatta. – Honnan veszi, hogy a refektórium a kolostor mellett volt?

– Hát én…

– No látja. Erről van szó – mondta Johnston. – Még mindig nem tudjuk pontosan, hol volt a refektórium. Csak mostanában kezdtük gyanítani, hogy a kolostor mellett lehetett, de nem vagyunk benne biztosak.

Kramer ingerülten jegyezte meg.

– Professzor úr, a tudományos kutatást az idők végezetéig lehetne folytatni, de ebben az eredménycentrikus világban…

– Én magam is fontosnak tartom az eredményeket – mondta Johnston –, de egy ilyen ásatás lényege éppen az, hogy ne ismételjük meg a múlt hibáit. Száz évvel ezelőtt egy Viollet-le Duc nevű építész Franciaország-szerte újjáépített egy sereg műemléket. Némelyik jól sikerült, de ahol nem állt rendelkezésére elegendő információ, ott egyszerűen a fantáziájával pótolta ki. Azok az épületek az ő képzeletében születtek.

– Én megértem, hogy pontosságra törekszik…

– Ha tudom, hogy az ITC Disneylandet akar, soha nem vállalom a feladatot.

– Nem Disneylandet akarunk.

– Ha most akarják megépíttetni, csak az lehet belőle, hölgyem. Középkori fantáziabirodalom.

– Nem – felelte Kramer. – A leghatározottabban állíthatom, hogy nem fantáziabirodalmat akarunk, hanem a helyszín történetileg hiteles helyreállítását.

– Ez egyelőre nem megy.

– Mi úgy véljük, igen.

– Hogyan?

– Bocsásson meg, professzor úr, de azt kell mondanom, maga túl óvatos. Jóval többet tud, mint gondolná. Vegyük példának Castelgard várost, a vár tövében. Azt biztosan újjá lehet építeni.

– Talán igen… egy részét valóban.

– Mi csak ennyit kérünk. Egyetlen rész újjáépítését.

Amikor David Stern kilépett a raktárépület ajtaján, Chris a fülére szorított rádióval álldogált ott.

– Csak nem hallgatózol, Chris?

– Pszt, ez fontos – felelte Chris.

Stern vállat vont. Őt nem fűtötte ugyanaz a lelkesedés, ami a többi frissen végzett hallgatót. A többiek mind történészek voltak, ő viszont fizikus, aki hajlamos a dolgokat kissé másképp látni. Sternt nem hozta lázba egy újabb középkori kemence felfedezése vagy egy sírban talált néhány csont. Stern igazából csak azért vállalta ezt a munkát – az elektronikus berendezések kezelését, a vegyelemzések, a karbon kormeghatározás és más hasonló feladatok elvégzését –, hogy a barátnője közelében lehessen, aki a toulouse-i nyári egyetemre járt. A kvantum kormeghatározás ugyan nagyon érdekelte, de a műszer eddig még mindig csődöt mondott.

A rádión hallani lehetett, amint Kramer azt mondja.

– Ha a város egy részét újjáépítik, utána helyre tudják állítani a külső várfalnak a várossal határos szakaszát. Azt a darabot ott. – Az ásatási helyszínt észak-déli irányban átszelő alacsony falmaradványokra mutatott.

Erre a Professzor.

– Igen, azt hiszem…

Kramer így folytatta.

– Aztán pedig dél felé tovább építhetnék a falat, arra, ahol bemegy az erdőbe. Kivágják a fákat, és újjáépítik a tornyot.

Stern és Chris egymásra nézett.

– Miről beszél? – kérdezte Stern. – Miféle tornyot?

– Az erdőben még egyáltalán nem kutattunk – mondta Chris. – A tervek szerint nyár végén tisztítjuk meg a területet, és ősszel kezdjük el ott a munkát.

A rádióból a Professzor hangját lehetett hallani.

– A javaslata rendkívül érdekes, hölgyem. Hadd beszéljem meg a többiekkel, s aztán ebédnél újra találkozunk.

Ezek után Chris azt látta, hogy a Professzor megfordul, egyenesen feléjük néz, majd a mutatóujjával az erdő felé bök.

A romok körül megtisztított területet elhagyva felbaktattak a füves domboldalon, majd beléptek az erdőbe. A fák nem voltak vastag törzsűek, de sűrűn nőttek, lombkoronájuk alatt sötét és hűvös volt. Chris Hughes követte a régi külső várfal nyomát, mely eleinte derékig ért, aztán fokozatosan egyre alacsonyabb, már-már alig látható kőhalom lett, végül az aljnövényzet el is rejtette. Innen már csak úgy tudta követni a fal nyomvonalát, ha lehajolt, és kézzel ide-oda tologatta a páfrányokat meg a kisebb növényeket.

Az erdő egyre sűrűbb lett körülöttük. Kellemes emlék ébredt fel benne. Eszébe jutott, hogy amikor először látta Castelgard-t, szinte az egész területet ugyanilyen erdő borította. A néhány látható falat benőtte a moha és a zuzmó, úgy festett, mintha a természet része lenne. Akkor még volt varázsa az egész környéknek. Ez azonban megszűnt, amint megtisztították a területet és megkezdték a feltárást.

Stern közvetlenül mögötte jött. Ritkán tette ki a lábát a laborból, s a jelek szerint élvezte a kirándulást.

– Miért ilyen kicsik a fák? – kérdezte.

– Mert ez fiatal erdő – mondta Chris. – A Périgord-ban szinte az összes erdő százévesnél fiatalabb. Itt még irtották is, hogy szőlőt telepítsenek.

– És?

– Aztán jött a filoxéra. A századforduló idején gyakorlatilag az összes szőlőt kipusztította. Utána az erdő újra benőtte a területet. – Chris még azt is hozzátette. – A francia bortermelés akkor kis híján megszűnt. A filoxérának ellenálló, Kaliforniából importált tőkék mentették meg őket, de ezt hajlamosak elfelejteni.

Beszéd közben mindvégig lefelé nézett, itt is, ott is talált egy-egy követ, épp csak annyit, hogy követni tudja a régi fal nyomvonalát.

Aztán egyszer csak eltűnt a fal. Se híre, se hamva. Most mehet vissza, keresgélheti újra.

– A fenébe.

– Mi van? – kérdezte Stern.

– Nem találom a falat. Ebben az irányban haladt, itt ni, aztán kész, nincs tovább.

Olyan helyen álltak, ahol különösen sűrű aljnövényzet vette körül őket, a páfrányok közt valamiféle tüskés indák is kanyarogtak, szúrták Chris pucér lábát. Stern, aki hosszúnadrágot viselt, előrement.

– Nem tudom, Chris, de valahol itt kell lennie…

Chris tudta, hogy visszafelé kell mennie, de alighogy megfordult és tett egy-két lépést, Stern kiáltását hallotta.

Chris hátranézett. Stern eltűnt. Köddé vált.

Chris egy szál magában állt az erdőben.

– David!

Egy nyögés.

– Jaj… a fenébe.

– Mi történt?

– Beütöttem a térdemet. Istentelenül fáj. – Chris sehol sem látta.

– Hol vagy?

– Egy gödörben – felelte Stern. – Beleestem. Vigyázz, ha közelebb jössz. Tulajdonképpen… – Morgás. Káromkodás. – Nyugi, fel tudok állni. Igen, ez az. Tulajdonképpen… hűha!

– Mi az?

– Várj egy kicsit.

– Mi van?

– Mondom, hogy várj egy kicsit.

Chris látta, hogy az aljnövényzet mozog, a páfrányok ide-oda hajladoznak, ahogy Stern balra tart. Aztán megszólalt, furcsa volt a hangja.

– Hű, Chris.

– Mi az?

– Ez itt egy falszakasz, ívelt.

– Miről beszélsz?

– Azt hiszem, ahol most állok, az valaha egy kerek torony alja lehetett, Chris.

– Nem viccelsz? – Közben Chris arra gondolt, vajon honnan tudhatott erről Kramer.

– Nézzük meg a számítógépben – mondta a Professzor –, hátha van valami helikopterről készült infravörös vagy radarfelvételünk, amin látszik a torony, csak eddig elkerülte a figyelmünket.

– A késő délutáni infravörös felvételekkel van a legtöbb esélyünk – mondta Stern. Fölpolcolt lábbal, térdén hideg vizes borogatással ült a széken.

– Miért a késő délutániakkal?

– Mert a mészkő tartja a meleget. Ezért élt itt olyan sok barlanglakó. Az itteni mészkőbarlangokban még télen is tíz fokkal melegebb van, mint odakinn.

– Szóval délután…

– A fal őrzi a meleget, miközben az erdő lehűl. És ez látszik az infravörös felvételen.

– Akkor is, ha a fal be van temetve? Stern vállat vont.

Chris ült oda a számítógép klaviatúrájához, elkezdte nyomogatni a billentyűket. A masina halk hangjelzést adott, és a kép nyomban meg is változott.

– Hoppá. E-mailünk van.

Chris rákattintott a fogadás ikonra. Csak egy üzenet jött, de letöltése nagyon sokáig tartott.

– Ez meg mi?

– Szerintem az a Wauneka nevű ürge – felelte Stern. – Mondtam neki, hogy nagyméretű ábrát küldjön. Valószínűleg nem tömörítette.

Aztán megjelent az ábra a képernyőn. A pontsorokból geometrikus alakzatok álltak össze. Mindannyian azonnal fölismerték. Minden kétséget kizáróan a Sainte-Mére-monostor, az ő ásatási helyszínük.

Mégpedig jóval részletesebb, mint az ő térképük.

Johnston le sem vette a szemét a képről. Ujjaival az asztal lapján dobolt. Végül megszólalt.

– Igen furcsa, hogy Bellin és Kramer éppen ma bukkant fel itt.

A két fiatal kutató egymásra nézett.

– Mi ebben a furcsa? – kérdezte Chris.

– Az, hogy Bellin nem akart találkozni Kramerrel, pedig pénzforrásokkal mindig szívesen találkozik.

Chris vállat vont.

– Úgy festett, mint aki nagyon siet.

– Igen, mindig úgy fest. – Aztán Sternre nézett, s azt mondta.

– Ezt mindenesetre nyomtassuk ki, majd meglátjuk, mit szól hozzá az építészünk.

A lenszőke, kék szemű, napbarnított Katherine Erickson tizenöt méter magasan lógott a levegőben, arca alig pár centire volt a Castelgard-kápolna romos gótikus mennyezetétől. Hanyatt feküdt a hevederben, és békésen írogatta a fölötte lévő szerkezetről szóló jegyzeteit.

Erickson a csapat legújabb tagja volt, csak néhány hónapja kapcsolódott be a munkába. Eredetileg építész szakra jelentkezett a Yale-en, de hamar rájött, hogy az nem igazán tetszik neki, és átment a történelem szakra. Ott aztán Johnston felfigyelt rá, és ugyanazzal vette rá őt is, hogy csatlakozzon a csapatához, amivel a többieket.

– Nem lenne jó félretenni a poros könyveket, és belekóstolni, milyen a történelem a maga valójában, testközelből?

Nos, itt volt testközelben, fenn a magasban. Nem mintha Katenek ez gondot okozott volna. Coloradóban nőtt fel, és lelkes hegymászó volt. Minden vasárnapját sziklamászással töltötte a Dordogne környékén is. Ezen a vidéken ráadásul többnyire egy lélek sem járt, nem úgy, mint otthon, ahol a jó helyekhez mindig sorba kell állni.

Vésőjével a különböző helyekről kis vakolatdarabokat pattintott le, hogy aztán spektroszkóppal megvizsgálhassa. A darabkákat kis tokokba tette, amelyek filmes dobozkákhoz hasonlítottak, és egy töltényszíjra emlékeztető pánton sorakoztak, keresztben a mellkasán.

Épp a címkéket ragasztotta rá a tokokra, amikor valaki megszólította.

– Le tudna jönni onnan? Szeretnék mutatni valamit.

Kate lepillantott a válla fölött, és Johnston t látta odalenn.

– Hogyne, máris. – Kioldotta a kötelet, és szép lassan leereszkedett, épségben földet ért. Néhány szőke hajtincset hátratolt a homlokából. Kate Erickson, ahogy saját édesanyja többször emlegette évfolyam-találkozókon, nem volt csinos lány, de az a jellegzetes amerikai üdeség sugárzott róla, amit a férfiak vonzónak találtak.

– Szerintem maga bármit megmászna – mondta Johnston.

Kate lecsatolta magáról a hevedereket.

– Másképp nem lehet mintát venni.

– Ha maga mondja.

– Bizony – felelte Kate. – Ahhoz, hogy építészetileg tisztán lássuk a kápolna történetét, föl kell mennem oda a vakolatmintákért. Ezt a mennyezetet többször újjáépítették, vagy azért, mert eredetileg rosszul csinálták meg és leomlott, vagy azért, mert csatában sérült meg, az ostromgépektől.

– Szerintem inkább a harcok során – mondta Johnston.

– Nos, én nem vagyok benne biztos – mondta Kate. – A vár fő szerkezeti elemei – a nagyterem, a belső lakrészek – masszívak, de vannak silányul megépített falak is. Helyenként úgy fest, mintha titkos járatokat akartak volna így elrejteni. Több ilyen van a várban, az egyik például a konyhába vezet. Bárki végeztette ezeket az átalakításokat, az elég paranoiás lehetett. Valószínűleg sebtében húzták fel a falakat. – Kezét beletörölte a sortjába. – Szóval, mit akar nekem mutatni?

Johnston átadott egy számítógépről nyomtatott papírlapot, rajta egy pontsorokból álló szabályos, geometrikus alakzatokat tartalmazó ábrával.

– Mi ez? – kérdezte Kate.

– Mondja meg maga.

– Úgy néz ki, mint a Sainte-Mére.

– Az?

– Szerintem igen, de az a helyzet, hogy…

Kate kiment a kápolnából, és lenézett a monostor másfél kilométerrel lejjebb elterülő ásatási helyszínére. Majdnem ugyanolyan világosan látszott minden, mint a nála lévő ábrán.

– Hű.

– Nos?

– Ezen a rajzon olyan dolgok is szerepelnek, amelyeket mi még nem tártunk fel – mondta Kate. – Ez a templomhoz toldott apszidális kápolna, ez egy másik kolostor az északkeleti körcikkelyben és… ez úgy néz ki, mint egy kert, a falakon belül… Amúgy honnan van ez a kép?

A Marqueyssac-beli étterem egy fennsík szélén állt, ahonnan az egész Dordogne-völgyet be lehetett látni. Amikor Kramer fölnézett, meglepetten látta, hogy a Professzor Marek és Chris társaságában érkezik. Csodálkozott. Azt hitte, kettesben fognak ebédelni, kétszemélyes asztalhoz ült.

Marek odahozott két széket a szomszéd asztaltól, így mind együtt ültek. A Professzor Kramer arcát fürkészve tette föl a kérdést.

– Megmondaná, honnan tudta, hol van a parókia?

– A parókia? – vont vállat Kramer. – Nem is tudom. Nem volt benne valamelyik heti jelentésben? Nem? Akkor talán dr. Marek említette. – Látta, hogy minden szem rászegeződik. – Uraim, én nem igazán értek a monostorokhoz. Bizonyára hallottam valahol.

– És a toronyról is az erdőben?

– Valamelyik helyszínrajzon láthattam. Vagy egy korábbi felvételen.

– Megnéztük, egyiken sincs rajta.

A Professzor odacsúsztatta elé a rajzot az asztalon.

– És hogy kerülhetett egy Joseph Traub nevű ITC munkatárshoz egy olyan rajz a monostorról, ami részletesebb, mint a mi térképeink?

– Nem tudom… Ez honnan származik?

– Egy gallupi rendőrtől, Új-Mexikóból, akiben hasonló kérdések merültek fel, mint bennem.

Kramer egy szót sem szólt, csak nézett a Professzorra.

– Hölgyem – szólalt meg végül Johnston –, szerintem maga a bolondját járatja velünk. Szerintem külön kutatásokat végeztek a hátunk mögött, az eredményeket pedig nem árulják el nekünk. Szerintem maga és Bellin arról tárgyalnak, mi legyen a feltárással, ha én nem mutatkoznék elég készségesnek. A francia kormány repesne az örömtől, ha kihajíthatná az amerikaiakat a nemzeti örökségük területéről.

– Professzor úr, ebből egy szó sem igaz. Biztosíthatom…

– Nem, hölgyem, nekem ez nem elég. – Johnston az órájára nézett. – Mikor indul vissza a gépe az ITC-be?

– Háromkor.

– Részemről akár most is indulhatunk. – A Professzor hátrébb tolta a székét.

– De én most New Yorkba megyek.

– Akkor talán változtasson a programján, mert Új-Mexikóba megyünk.

– Nyilván Bob Donigerrel akar találkozni, de én nem tudom, mikor ér rá…

– Hölgyem – hajolt közelebb az asztalhoz Johnston –, intézkedjen.

Miután a Professzor elment, Marek azt mondta.

– Kérni fogom Istent, vigyázzon téged utadon, és hozzon vissza épségben. – Mindig ezzel búcsúzott távozó barátaitól. A hatszáz évvel ezelőtt élt Geoffrey de la Totir gróf kedvenc mondása volt ez.

Némelyek úgy vélték, Mareknak túl élénk a fantáziája, túlságosan beleéli magát a múltba. Neki viszont ez már gyerekkorától fogva természetes volt, nagyon régóta vonzódott a középkorhoz, sokszor úgy tűnt, az az ő valódi világa. Egy vendéglőben egyszer azt mondta a barátjának, hogy azért nem növeszt szakállt, mert nem divat. A meglepett barát ellenkezett.

– Már hogyne lenne divat, nézz csak körül!

Erre Marek azt felelte.

– Nem, úgy értem. Az én időmben nem divat. – Ez pedig a 13-14. századot jelentette.

Sok középkorkutató el tudja olvasni a régi szövegeket, de Marek beszélte is, ezeket a nyelveket: a középangolt, az ófranciát, az occitant és a latint. Különösen járatos volt a korabeli öltözködésben és szokásokban. Termete és állóképessége jóvoltából még a kor harci technikáit is elsajátíthatta. Elvégre, mint mondta, az állandó háborúskodás időszaka volt ez. Már megtanult lovagolni a hatalmas percheronokon, azaz csatalovakon. Jól haladt a bajvívás különféle válfajaiban is, és órákon át gyakorolta a lándzsavetést a quintainnek nevezett forgó bábuval. Az íjászat már olyan remekül ment neki, hogy másokat is tanítgatni kezdett. Újabban pedig a pallossal ismerkedett.

Marek annyira beleásta magát a múltba, hogy néha kicsit el is szakadt a jelentől. A Professzor hirtelen távozása mindannyiukat meglepte és nyugtalanította. Mindenféle szóbeszéd kapott lábra, főleg az egyetemisták körében. az ITC megvonja a támogatást. Az ITC az ásatások helyett középkori fantáziabirodalmat akar. Az ITC megölt valakit a sivatagban, és most bajban van. Leállt a munka, mindenki csak ténfergett és beszélgetett.

Marek végül úgy döntött, a pletykák eloszlatása érdekében megbeszélést tart, ezért kora délutánra mindenkit a raktárépület melletti nagy zöld sátorhoz hívott. Elmagyarázta, hogy egy kis nézeteltérés támadt a Professzor és az ITC között, a Professzor azért ment el az ITC központba, hogy ezt tisztázza. Marek azt mondta, csupán félreértésről van szó, néhány napon belül megoldódik, és közben állandó kapcsolatban lesznek a Professzorral, aki azt ígérte, naponta kétszer fog telefonálni. Szerinte a Professzor rövidesen visszatér, és minden úgy megy majd, mint eddig.

Nem sokra ment vele, a feszült hangulat megmaradt. Több egyetemista fölvetette, hogy a délutáni hőségben nem lehet dolgozni, és inkább elmennének kajakozni. A helyzetet felmérve Marek végül elengedte őket.

Aztán a végzősök is sorra úgy döntöttek, hogy a pihenésnek szentelik a nap hátralevő részét. Kate a derekán több kiló fémkapoccsal jelent meg, és bejelentette, hogy a Gageac mögötti sziklát készül megmászni. Christ kérdezte, nincs-e kedve vele tartani (pontosabban a kötelet tartani, mert mászni nem szokott), de Chris azt mondta, Marekkal megy el a lóistállóba. Stern közölte, hogy bemegy Toulouse-ba kocsival vacsorázni. Rick Chang Les Eyzies felé vette az irányt, a paleolit ásatáson dolgozó régész barátját készült meglátogatni. Csak Elsie Kastner, a grafológus maradt a helyén, a raktárépületben, s böngészte tovább a dokumentumokat. Marek hívta, hogy tartson velük, de Elsie azt felelte.

– Ne hülyéskedj, André! – és folytatta a munkát.

A lovasközpont hat kilométernyire, Souillac mellett volt, Marek hetente kétszer járt ide edzeni. A legelő félreeső részén állított fel egy furcsa, T alakú, a hosszabbik szár tövében forgatható rudat. A keresztrúd egyik végén egy kitömött, négyzet alakú párna volt, a másikon egy könnycsepp formájú bőrzsák, olyasféle, amilyet a bokszolók használnak.

Ez a quintain nevű eszköz olyan régi találmány, hogy a szerzetesek már ezer évvel ezelőtt is odarajzolták a kéziratos kódexek lapjainak szélére. Marek ilyen ábrázolások alapján készítette el a magáét.

A quintain elkészítése nem okozott neki gondot, a korhű lándzsa beszerzése azonban sokkal nehezebb volt. Mint experimentális történész, gyakorta szembesült ilyen nehézségekkel. A legegyszerűbb korabeli tárgyak reprodukálása is szinte lehetetlennek bizonyult. Még úgy is, hogy az ITC támogatásnak köszönhetően a pénz nem jelentett akadályt.

A középkori lovagi tornákon használt lándzsák hegyét egy közel három és fél méteres szálfából faragott rúdra erősítették, ez volt a bajvívó lándzsák szokásos hossza. Ekkora méretű szálfához viszont nemigen lehetett hozzájutni. Marek sokat keresgélt, mire rábukkant egy egyedi darabokat készítő fafeldolgozó üzemre Olaszország Ausztriával határos északi részén. Vállalták a kívánt méretű és alakú lándzsanyelek elkészítését, de azon elcsodálkoztak, hogy mindjárt húszat rendelt.

– Azért kell ennyi, mert a lándzsák el szoktak törni – magyarázta nekik. A szilánkok elleni védekezésül egy bukósisak homlokrészére erősített fel egy szúnyoghálódarabot. Élénk érdeklődés kísérte, amikor ebben a sisakban lovagolt. Megkergült méhész benyomását keltette.

Marek idővel engedményeket tett a modern technikának, később már beérte az alumínium lándzsanyéllel, amit egy baseballütőket gyártó cég készített el neki. Ezt a lándzsát könnyebben tudta kezelni, és hitelesebbnek érezte, holott a középkorban nem létezett alumínium. Mivel a szilánkoktól immár nem kellett tartani, szokásos lovaglósisakot viselhetett.

Most is ilyen volt rajta.

A legelő egyik szélén állt, és a quintain mellett várakozó Chrisnek integetett.

– Mehetek, Chris?

Chris bólintott, a megfelelő szögbe forgatta a quintaint, aztán intett Mareknak, aki leeresztette lándzsáját, és indulásra ösztökélte a lovát.

A quintainnel való gyakorlás látszólag egyszerű dolog. A lovas odavágtázik a T alakú rúdhoz, megpróbálja a lándzsa hegyével eltalálni a párnát. Ha ez sikerül, a T alakú rúd forogni kezd, ezért minél gyorsabban tovább kell ugratni, különben a bőrzsák fejbe vágja a lovast. Marek tudta, hogy régen olyan súlyos zsákokat használtak, hogy a kezdők gyakran lerepültek a nyeregből. Ő viszont olyat készített, ami csak alaposan fejbe kólintotta.

Első nekifutásból eltalálta a párnát, de aztán nem volt elég gyors, és a zsák fültövön találta. Megfordult, és elindult visszafelé.

– Te nem akarod kipróbálni, Chris?

– Talán majd később – felelte Chris, miközben beállította a T alakú rudat a következő menethez.

Az elmúlt napokban Mareknak egyszer-kétszer sikerült rávennie Christ, hogy ő is nekifusson a quintainnek, de gyanította, hogy pusztán azért, mert Chris újabban beleszeretett a lovaglásba.

Marek megfordult a lóval, és másodjára is nekiiramodott. Eleinte szörnyű nehéznek tűnt, hogy gyors vágtával kell közelíteni egy viszonylag kicsi célhoz, de hamar belejött. Általában ötből négyszer eltalálta a párnát.

A ló nagy lendületet vett, Marek leeresztette a lándzsát.

– Hahó, Chris!

Chris megfordult, és integetett egy lóháton arra haladó lánynak. Abban a pillanatban Marek eltalálta a párnát, a bőrzsák körbelódult, és leterítette a földre Christ.

A hason fekvő Chris csengő kacagást hallott. A lány hamar leszállt a nyeregből, és fölsegítette.

– Jaj, Chris, ne haragudj, hogy kinevettelek – mondta elegáns angol akcentusával. – Ráadásul az én hibám. Nem lett volna szabad elterelnem a figyelmedet.

– Kutya bajom – mondta Chris kissé kótyagosan. Letörölte arcáról a port, és megpróbált rámosolyogni a lányra.

Mint mindig, most is elbűvölte a lány szépsége, de ezúttal még a szokottnál is jobban, mert a délutáni nap arányló glóriát vont szőke haja köré, s így még elevenebben csillogott ibolyakék szeme. Sophie Rhys Hamptonnál szebb nőt Chris még életében nem látott. De okosabbat, intelligensebbet se. Vonzóbbat meg végképp nem.

– Jaj, Chris! – A lány hűvös ujjai végigsimítottak az arcán. – Bocsáss meg, kérlek. Most már jobb?

Sophie húszéves volt, azaz nála négy évvel fiatalabb, és a Cheltenham College-ba járt. Az apja, Hugh Hampton ügyvéd Londonban, és az övé az a tanyaház, amit a régészek béreltek ki a nyárra. Sophie a barátaival jött ide nyaralni, a közelben szálltak meg. Egyszer átszaladt, hogy elvigyen valamit az apja dolgozószobájából, Chris akkor látta meg, és egyből neki is ment egy fatörzsnek.

Ez mindjárt meg is határozta kapcsolatuk jellegét, gondolta Chris önkritikusan. Sophie ezúttal is bájosán mosolygott rá.

– Hízelgő, hogy ilyen nagy hatással vagyok rád, de azért remélem, nem esett bajod. – Ezzel könnyed puszit nyomott Chris arcára. – Kerestelek ma.

– Szóltak, de nem tudtalak visszahívni. Zűr volt.

– Zűr? Miféle zűr adódik ásatások közben?

– Sejtheted, a szponzorunk.

– Ó, persze. Az ITC, ott Új-Mexikóban. – Ez úgy hangzott, mintha a világ végét emlegetné. – Tudod, hogy meg akarják venni az apám tanyáját?

– Nocsak.

– Azt mondták, olyan hosszú időre kellene bérelniük, hogy inkább megvennék. Apa persze nemet mondott.

– Persze. – Chris rámosolygott. – Együtt vacsorázhatnánk? – Nem, Chris, ma este nem lehet, de holnap lovagolhatnánk. Az jó?

– Persze.

– Délelőtt? Tízkor?

– Rendben, tízkor találkozunk – mondta Chris.

– Nem akadályozlak a munkádban?

– Dehogynem.

– Akkor találkozzunk inkább máskor.

– Nem, nem. Várlak holnap tízkor.

– Jól van – mondta Sophie elragadó mosollyal.

Sophie Hampton már-már túl csinos, túl szép és túlságosan elbűvölő modorú volt ahhoz, hogy mindez igaz legyen. Marekot például idegesítette. Christ ezzel szemben elvarázsolta.

Miután Sophie ellovagolt, Marek újra nekiiramodott. Chrisnek ezúttal sikerült kitérnie a bőrzsák elől. Miközben Marek megfordult, azt mondta.

– Barátom, téged az orrodnál fogva vezetnek.

– Lehet – felelte Chris, de igazság szerint nem bánta.

Másnap Marek a monostorban segített Rick Changnak a katakombák feltárásában. Már hetek óta ástak itt. Lassan haladtak, mert folyton emberi csontmaradványok kerültek elő. Ilyen esetben félre kellett tenniük az ásót, csak kis lapáttal és ecsettel dolgozhattak.

Rick Chang volt a csapat antropológusa. Megtanulta, hogyan kell bánni az emberi maradványokkal; egy parányi csontdarabkáról meg tudta mondani, hogy a bal vagy a jobb csuklóból származik-e, férfié vagy nőé, gyereké vagy felnőtté-e, s hogy mely korból való.

Az itteni emberi maradványok azonban fejtörést okoztak. Először is csak férficsontvázak kerültek elő, aztán némely hosszú csontokon csatában szerzett sérülések nyomait lehetett látni. Több koponyán is nyíl ütötte seb volt. A 14. században többnyire így haltak meg a katonák, csakhogy egyetlen dokumentum sem említi, hogy a monostor valaha is csata színhelye lett volna.

Épp egy rozsdamarta sisak darabjának látszó tárgyat találtak, amikor megszólalt Marek mobiltelefonja. A Professzor hívta.

– Hogy boldogul velük? – kérdezte Marek.

– Eddig jól.

– Találkozott Donigerrel?

– Igen, ma délután.

– És?

– Még nem sokat tudok.

– Még mindig a rekonstrukciót erőltetik?

– Nem vagyok biztos benne. Nem egészen az a helyzet itt, amire számítottam. – A Professzor furcsán bizonytalannak tűnt.

– Ezt hogy értsem?

– Most nem tudom elmagyarázni – felelte a Professzor. – Csak azt akartam mondani, hogy nem fogok jelentkezni fél nap múlva. Lehet, hogy még egy nap múlva se.

– Értem, de minden rendben van?

– Minden rendben, André.

Marek erről nem volt meggyőződve.

– Nincs szüksége aszpirinre? – Ez a kifejezés is azok közé tartozott, amelyeket olyankor használtak, ha meg akarták tudni, bajban van-e az, aki épp nem tud nyíltan beszélni.

– Nem, egyáltalán nincs.

– Mintha egy kicsit furcsa lenne a hangja.

– Talán a meglepetéstől. De minden rendben. Legalábbis azt hiszem. – Egy pillanatra elhallgatott, aztán megkérdezte. – És ott mi újság? Hogy halad a munka?

– Most Rickkel vagyok a monostorban, a négyes szelvénynél ásunk, a katakombáknál. Szerintem még ma, de legkésőbb holnap leérünk.

– Nagyszerű, csak így tovább, André. Egy-két napon belül jelentkezem.

Ezzel lezárta a beszélgetést.

Marek a homlokát ráncolva csúsztatta vissza a készüléket az övére. Mi az ördögöt jelent mindez?

A helikopter berregett a feje fölött, az aljára erősített érzékelők működtek. Stern reggel és délután is fölszállt; mindenképpen ki akarta deríteni, látszanak-e a felvételeken azok a tereptárgyak, amelyekről Diane Kramer beszélt.

Marek szerette volna tudni, mire jutott, de ha beszélni akart vele, rádióra volt szüksége. A legközelebbit a raktárépületben találhatta meg.

– Hol a rádió, Elsie? – kérdezte Marek, amint belépett a raktárépületbe. – Daviddel akarok beszélni.

Elsie Kastner persze nem válaszolt, tovább vizsgálgatta az asztalán lévő dokumentumot. Elsie csinos, formás teremtés volt, és elképesztően tudott koncentrálni. Órákon át ült a raktárépületben, és a kézírásos pergameneket böngészte. Munkája megkövetelte, hogy ne csak a középkori Európa hat fő nyelvét ismerje, hanem a rég elfeledett nyelvjárásokat, a szlenget és a rövidítéseket is. Marek nagyon örült neki, hogy velük dolgozik, bár egy kissé kilógott a csapatból. És időnként elég furcsán viselkedett. Marek újból megszólította.

Elsie erre fölkapta a fejét.

– Jaj, ne haragudj, André. Hű, azt hiszem, egy kicsit… – Az asztalon fekvő pergamenre mutatott.

– Ez egy számla, amit a monostor állított ki egy német grófnak, aki itt szállt meg egy éjszakára huszonkilenc fős kíséretével és harmincöt lóval, így vágott neki a gróf a vidéknek. Latin és occitan keveredik benne, a kézírás pedig rettenetes.

Elsie elvitte a pergament a sarokban álló fotóberendezéshez. A fényképezőgépet egy négylábú állványon helyezték el, az asztallapot minden oldalról erős fényű spotlámpák világították meg. Elsie letette a pergamenlapot, kisimította, bepötyögte a saját kódszámát, rátett a lapra egy kis vonalzót, hogy el ne mozduljon, aztán exponált.

– Elsie, hol a rádió? Daviddel szeretnék beszélni.

– Jaj, ne haragudj, ott van, azon az asztalon. Amin a címke van, DS monogrammal.

Marek odament, benyomta a gombot.

– David? André vagyok.

– Hello, André. – Marek alig hallotta a hangját a motorzúgástól.

– Mit találtál?

– Semmit az égadta világon, abszolúte semmit – mondta Stern. – Megnéztük a monostort is, meg az erdőt is. Se a radar, se az infravörös, se az ultraibolya, szóval egyik műszer se jelzi azokat a tereptárgyakat, amikről Kramer beszélt. Fogalmam sincs, honnan tudnak róluk.

Gyors vágtában lovagoltak a folyó felé néző füves hegygerincen. Vagyis inkább Sophie vágtázott, Christ pedig dobálta a ló, nem sok híja volt, hogy le nem pottyant a nyeregből. Chris kezdő mivoltára való tekintettel nem szoktak vágtázni, amikor együtt kilovagoltak, de aznap a lány nem tudott ellenállni a kísértésnek, sikongva száguldott át a réten.

Chris igyekezett a nyomában maradni, abban bízott, hogy nemsokára megállnak. Ez végül meg is történt, a lány lefékezte a felhorkanó és verejtékező fekete csődört, megpaskolta a nyakát, várta, hogy Chris beérje.

– Ugye, ez pompás volt? – kérdezte a lány.

– Igen, pompás – lihegte Chris.

– Nagyon ügyes voltál, Chris. Egyre jobban ülöd meg a lovat.

Christől csak egy bólintásra tellett. Fájt az ülepe a sok lehuppanástól, a combja pedig égett a görcsös szorítástól.

– Gyönyörű itt – mutatott a lány a folyó és a túlparti sziklán álló vár felé. – Hát nem csodálatos?

Aztán az órájára pillantott, ez nem tetszett Chrisnek. A sétagalopp azonban meglepően kellemesnek bizonyuk. A lány szorosan mellette haladt, a két ló teste majdnem összeért, a lány közel hajolt hozzá, hogy a fülébe súgjon valamit; egyszer még át is ölelte és szájon csókolta, aztán lesütötte a szemét, mint aki röstelli merészségét.

Ahol épp álltak, onnan be lehetett látni az egész ásatási területet. Castelgard romjait, a monostort és a távolabbi dombon La Roque-ot. Felhőket kergetett a szél, árnyékuk végigvonult a tájon. Kellemes, enyhe idő volt, és minden csendes, csak egy autó motorzúgása hallatszott oda a távolból.

– Ó, Chris – mondta a lány, és újra megcsókolta. Miután szétváltak, a lány a távolba révedt, aztán egyszer csak integetni kezdett.

Egy lehajtott tetejű sárga kocsi bukkant elő a kanyarból. Alacsony építésű, bőgő motorú versenyautó volt. Tőlük nem messze állt meg, aztán a vezetője felült az ülés támlájára.

– Nigel! – kiáltott fel a lány örömében.

A kocsiban ülő férfi lustán visszaintegetett, majd a karjával egy félkörívet rajzolt.

– Ó, Chris, volnál szíves? – Sophie odaadta Chrisnek a lova kantárszárát, majd leszállt a nyeregből. Futott lefelé a domboldalon, egyenesen az autóvezető karjaiba. Mindketten beültek a kocsiba. Ahogy elhajtottak, a lány visszanézett, és egy puszit dobott Chrisnek.

Sarlat, a helyreállított középkori városka esténként különösen hangulatos volt, házacskáit és szűk utcácskáit ilyenkor a gázlámpák meleg fénye világította meg. Marek és a végzősök gyakran ültek ki a Tourny utcai vendéglő teraszára, a fehér napernyők alá, és éjszakába nyúlóan kóstolgatták Cahors nehéz vörösborát.

Chris Hughes általában élvezte ezeket az estéket, de ma valahogy semmi nem volt az igazi. Túl meleg volt, a vasszék kényelmetlen. A kedvenc ételét rendelte, pintade aux cepes-t, de a gyöngytyúkot száraznak, a gombát ízetlennek találta. Még a beszélgetés is idegesítette. máskor mindig az aznapi munkát értékelték, de fiatal építészük, Kate Erickson a nap folyamán összefutott két huszonéves amerikai párral, New York-i barátaival. A két bróker meg a barátnőik első pillantásra ellenszenvesek voltak Chrisnek.

A két fickó folyton fölpattant az asztaltól, a mobiljukon beszéltek. A két nő ugyanannál a PR-cégnél dolgozott; nemrég rendezték meg Martha Stewart legújabb könyvének nagy felhajtással kísért bemutatóját. A vendégek határtalan öntudata hamar Chris idegeire ment; sok más sikeres üzletemberhez hasonlóan ők is hajlamosak voltak kissé avítt, életidegen csodabogaraknak tekinteni a tudósokat, akiknek fogalmuk sincs a való világ igazi játszmáiról. Vagy talán, gondolta Chris, egyszerűen csak nem értik, miért választ valaki olyan foglalkozást magának, amitől nem lesz milliomos már huszonnégy éves korára.

Azt viszont el kellett ismernie, hogy kellemes társaságnak bizonyultak; rengeteg bort ittak, és rengeteg kérdést tettek fel a feltárással kapcsolatban. Sajnos nagyjából ugyanazokat, amit a turisták szoktak. „Mitől olyan különleges ez a hely? Honnan tudják, hol kell ásni? Milyen mélyre kell leásni, és honnan tudják, hogy mélyebbre már nem kell”?

– Miért dolgoztok itt? Amúgy mitől olyan különleges ez a hely? – kérdezte az egyik nő.

– Ez a helyszín, a két egymással szemben álló várral jellemző a korra – felelte Kate. – Ami viszont igazán különlegessé teszi, az az, hogy nem törődtek vele, előttünk itt még senki nem ásatott.

– Az jó, hogy nem törődtek vele? – A nő hunyorgott; olyan világból jött, ahol a nemtörődömség csak rossz lehet.

– Sőt mi több, kívánatos – mondta Marek. – A mi munkánkban az igazi nagy lehetőségek akkor kínálkoznak, ha a világ megfeledkezik a helyről. Sarlat, ez a városka jó példa erre.

– Nagyon aranyos hely – mondta az egyik nő. A férfiak félrevonultak telefonálni.

– Nagyon érdekes, hogy ez a régi városka tulajdonképpen a véletlennek köszönheti fennmaradását – mesélte Kate. – Sarlat eredetileg zarándokhely volt, a relikviákat őrző monostor köré épült. Idővel túl nagyra nőtt, a monostor csöndesebb, békésebb helyre települt át. Sarlat még jó ideig a Dordogne-vidék vásárközpontja maradt. Az évek múltával azonban egyre inkább elvesztette jelentőségét, a 20. századra pedig a világ már teljesen megfeledkezett róla. A város elszegényedett, nem jutott pénz az óváros helyreállítására. A régi épületek álltak, de nem vezették be a vizet, a villanyt. Közülük sok lakatlan volt.

Kate még azt is elmondta, hogy a város vezetősége az 1950-es években úgy döntött, lebontják az óvárost, és korszerű házakat építenek a helyére.

– André Malraux akadályozta meg. Rávette a francia kormányt, hogy teremtse meg a restaurálás anyagi feltételeit. Az emberek bolondnak tartották, de most Sarlat Franciaország leghitelesebben helyreállított középkori települése, ugyanakkor az ország egyik legtöbb turistát vonzó látványossága.

– Nagyon szép – mondta az egyik ifjú hölgy kissé tétován. Ekkor a két férfi visszatért az asztalhoz. Leültek, és úgy vágták zsebre mobiljukat, mint akik a továbbiakban már nem óhajtják használni.

– Mi történt? – kérdezte Kate.

– Bezárt a tőzsde – felelte az egyik. – Az előbb Castelgard-ról beszéltetek. Mi olyan különleges benne?

Marek felelt.

– Igen, arról volt szó, hogy itt még soha nem folytak ásatások. De számunkra még azért is fontos Castelgard, mert tipikus 14. századi, fallal körülvett város. A település ennél régebbi, de 1300 és 1400 között épült ki igazán, és lakói ekkor rendezkedtek be a védelemre. a falakat megvastagították, újakat is emeltek, további vizesárkok és kapuk épültek.

– Mikor is? A sötét középkorban? – kérdezte az egyik férfi, miközben bort töltött.

– Nem – mondta Marek –, ezt tekintjük a középkor fénykorának.

– Olyan nagyon fényes azért nem lehetett – mondta az egyik férfi. – Na, és mi volt előtte? A középkor árnykora?

– Így igaz – felelte Marek.

– No lám, ebbe egyből beletrafáltam – mondta a férfi, és fölemelte borospoharát.

Körülbelül Kr. e. 40-től Európát a rómaiak uralták. Franciaország szóban forgó része, Aquitania eredetileg római kolónia volt. A rómaiak Európa-szerte utakat építettek, fellendítették a kereskedelmet, kiválóan megszervezték a birodalmat. Európa virágzott.

Aztán úgy Kr. u. 400 körül Róma lassanként mindenhonnan hazarendelte katonáit, a kolóniákkal egyre kevésbé törődtek. A birodalom összeomlása után Európa széthullott, mintegy ötszáz éven át zűrzavar uralkodott. A népesség csökkent, a kereskedelem elsorvadt, a városok hanyatlottak. Mindenütt barbár hordák garázdálkodtak. gótok, vandálok, hunok és vikingek. Ezt az időszakot nevezzük sötét középkornak.

– Aztán az előző ezredforduló, azaz Kr. u. 1000 körül kezdtek jobbra fordulni a dolgok – magyarázta Marek. – Akkor kezdett kialakulni az a rendszer, amit ma feudalizmusnak nevezünk, bár ezt a szót akkor nem használták.

A feudalizmus idején a nagy hatalmú földesurak gondoskodtak a rendről. A rendszer működött. Fejlődött a mezőgazdaság, virágzott a kereskedelem, a városok életre keltek. Kr. u. 1200 körül Európa már virágkorát élte, a népesség meghaladta a Római Birodalomét.

– Tehát körülbelül 1200-ra tesszük a középkor fénykorának kezdetét, ekkortól virágzott fel a gazdaság és a kultúra.

Az amerikaiak okoskodtak.

– Ha minden olyan jól ment, miért kellett annyi várfalat építeni?

– A százéves háború miatt – felelte Marek –, amit Anglia és Franciaország vívott egymással.

– Az mi volt? Vallásháború?

– Nem – felelte Marek. – A vallásnak semmi köze nem volt hozzá. Akkoriban mindenki katolikus volt.

– Tényleg? Hát a protestánsok?

– Protestánsok nem voltak.

– Miért? Hol voltak?

Marek így felelt.

– Sehol. A protestantizmus még nem is létezett.

– Tényleg? Akkor miért harcoltak?

– A fennhatóságért – mondta Marek. – Lényegében azért, mert Anglia kezén volt Franciaország nagy része.

Az egyik férfi kétkedve ráncolta a homlokát.

– Csak nem azt akarod mondani, hogy Franciaország Angliáé volt? – Marek felsóhajtott.

Magában alkalmi vakságban szenvedőknek nevezte az ilyesfajta embereket, akik semmit sem tudnak a múltról, s még büszkék is rá.

Az alkalmi vakok szentül hiszik, hogy csak a jelen számít, s ami korábban történt, azzal nem kell törődni. Csak a jelen izgalmas és érdekes, a múltnak pedig ehhez semmi köze. Történelemmel foglalkozni éppolyan haszontalan, mint megtanulni a morze ábécét vagy lovas hintót vezetni. A középkor pedig azokkal a nehéz páncélba öltözött lovagokkal meg csúcsos-fátylas fejfedőt viselő hölgyekkel – nyilvánvalóan annyira érdektelen, hogy szót sem érdemel.

Holott az igazság az, hogy a mai világot a középkorban találták fel. A jogrendtől kezdve a nemzetállamon és a technikai haladáson át egészen a romantikus szerelem gondolatáig szinte mindennek a középkorban vetették meg az alapját. Ezek a brókerek még a piacgazdaság fogalmát is a középkornak köszönhetik. Ha pedig ezzel nincsenek tisztában, alapvetően nem tudják, kicsodák, miért teszik azt, amit tesznek, s hogy honnan jöttek.

Johnston professzor azt szokta mondogatni, hogy aki nem ismeri a történelmet, nem tud semmit. Olyan falevél, mely nem tudja magáról, hogy a fa része.

A bróker egyre csak kötötte az ebet a karóhoz, mint ahogy azok szokták, akik a saját tudatlanságukkal szembesülnek.

– Tényleg? Franciaország egy része régen Angliáé volt? Ez érthetetlen. Az angolok és a franciák mindig utálták egymást.

– Nem mindig – mondta Marek. – Ez hatszáz évvel ezelőtt történt, akkor egészen más volt a világ, az angolok és a franciák sokkal szorosabb kapcsolatban álltak egymással. Azt követően, hogy 1066-ban a normannok meghódították Angliát, az angol nemesség döntően franciákból került ki. Franciául beszéltek, francia ételeket ettek, a francia divatot követték. Egy csöppet sem volt meglepő, hogy francia területeket birtokoltak. Itt délen Aquitania több mint száz éven át az ő kezükön volt.

– Akkor meg miért tört ki a háború? A franciák akarták megszerezni maguknak a területeket?

– Így is lehet mondani.

– Világos – bólintott a férfi, mint aki érti.

Marek folytatta kiselőadását. Chris azzal múlatta az időt, hogy megpróbálta elkapni Kate pillantását. A lány napsütésben keménynek, sőt markánsnak tűnő arcvonásait meglágyította a gyertyafény. Chris meglepően vonzónak találta.

Kate azonban kerülte a tekintetét. Minden figyelmét bróker barátaira összpontosította. Jellemző, gondolta Chris. Akármit mondanak a nők, csak azok a férfiak vonzzák őket, akiknek pénzük és hatalmuk van. Még ha ilyen szűk látókörnek és felszínesek is, mint ezek ketten.

Azon kapta magát, hogy a karórájukat figyeli. Mindkettő nagy, nehéz Rolexet viselt, de a fémszíjakat nem igazították a csuklójukhoz, ezért úgy csúszkáltak le-föl a karjukon, mint a női karperecek. Ez a nemtörődömség és a gazdagságjele volt, olyasfajta lazaságot volt hivatott sugallni, mintha örökké vakáción lennének. Christ ez idegesítette.

Amikor aztán egyikük elkezdte babrálni az óráját, tekergette a csuklója körül, már nem bírta tovább. Felpattant az asztaltól. Pár szóval elnézést kért, mondván, hogy be kell fejeznie valamilyen elemzést, aztán elindult a Tourny utcán az óváros szélén lévő parkoló felé.

Egész úton odafelé az volt az érzése, hogy csak kéz a kézben sétáló, andalgó szerelmespárokat lát. A nők mind a férfiak vállára hajtották fejüket, senki nem szólt a párjához, mert olyan meghitt kapcsolatban voltak, hogy szavakra nem is volt szükségük. Valahányszor elment egy ilyen pár mellett, mindig egyre ingerültebb lett, s egyre jobban szaporázta lépteit.

Megkönnyebbülést jelentett, hogy beülhetett a kocsiba és hazamehetett.

Nigel!

Csak egy féleszű idiótát nevezhetnek Nigelnek.

Másnap délelőtt Kate megint a Castelgard-kápolna mennyezetén függött, amikor megszólalt a rádiója, s a következőket hallotta.

– Forró fasírt! Forró fasírt! Négyes szelvény. Gyertek érte! Az ebéd tálalva.

A csapat tagjai ily módon tudatták egymással az új felfedezések hírét. Minden fontos közleménynél titkos kódot használtak, mert tudták, hogy a helybeli megbízottak időnként lehallgatják őket. Más helyszíneken előfordult, hogy a megbízottak rögtön lefoglalták a frissen feltárt leleteket, anélkül hogy a régészek megvizsgálhatták és dokumentálhatták volna őket. Bár a francia kormány rugalmasan kezelte a feltárt értékeket – több szempontból rugalmasabban, mint az amerikai –, a terepfelügyelők egy része nem ebben a szellemben járt el. Persze az is benne volt a levegőben, hogy külföldiek teszik rá a kezüket Franciaország dicső történelmére.

Kate tudta, hogy a négyes szelvény a monostornál van. Először azon morfondírozott, maradjon-e a kápolnában, vagy vállalja-e a hosszú utat, aztán úgy döntött, megy. Igazság szerint a munkája nagyrészt unalmas és eseménytelen volt. Lelkesedésük ébren tartásához mindannyian igényelték az új felfedezés izgalmát.

Castelgard városának romjai közt vezetett az útja. Társai többségétől eltérően Kate képzeletben újjá tudta építeni, s látta maga előtt az egész várost. Szerette Castelgard-t, mert gyakorlati igények hívták életre. háború idején tervezték és valósították meg. Azt az eredetiséget, hitelességet találta meg benne, amit annyira hiányolt az építész szakon.

Ahogy a nap melengette nyakát és lábszárát, ki tudja, hányadszor, megint arra gondolt, milyen jó, hogy itt lehet Franciaországban, és nem az építész kar New Haven-i kis szobácskájában ül, melynek hatalmas ablakai az álkoloniál stílusú Davenport College-ra és az álgótikus Payne Whitney Gymre néznek. Kateet nyomasztotta az építész kar, sőt annak épülete is, és soha nem bánta meg, hogy átnyergelt a történelemre.

Franciaország déli részén vitathatatlanul csodás a nyár. Kate hamar beilleszkedett a Dordogne-nál dolgozó csapatba. Idáig mindent kellemesnek talált.

Persze akadtak férfiak, akiket le kellett ráznia. Marek már az elején próbálkozott vele, aztán Rick Chang következett, rövidesen pedig Chris Hughes fog rászállni. Chris nem tudta megemészteni, hogy az angol lány kikosarazta – ezt a fejleményt egész Périgord-ban egyedül csak ő nem látta előre –, most meg úgy viselkedik, mint egy elnáspángolt kölyökkutya. Előző este, vacsora közben állandóan őt bámulta. A férfiak, úgy látszik, nem képesek felfogni, hogy a szemezés meglehetősen idegesítő.

Kate gondolataiba merülve ballagott le a folyóhoz, oda, ahová a csapat átkeléshez használt kis evezős csónakját kikötötték.

Ott várakozott és mosolygott rá Chris Hughes.

– Majd én evezek – ajánlotta fel Chris, miközben beszálltak a csónakba, Kate pedig ráhagyta. Chris könnyed evezőcsapásokkal vágott neki a túlpartnak. Kate nem szólt semmit, behunyta a szemét, arcát a nap felé fordította. Cirógatták a napsugarak.

– Gyönyörű idő van ma – hallotta Chris hangját.

– Igen, gyönyörű.

– Tudod, Kate – kezdte Chris –, nagyon jól éreztem magam tegnap este. Arra gondoltam, talán.

– Ez nagyon hízelgő, Chris, de valamit őszintén meg kell mondanom.

– Igen? Mivel kapcsolatban?

– Nemrég szakítottam valakivel.

– Nos, akkor…

– Nekem most egy kis időre van szükségem.

– Igen, hogyne, megértem. De talán azért még…

Kate. felvillantotta legbájosabb mosolyát.

– Nem hiszem.

– Jó, értem. – Kate látta, hogy Chris lebiggyeszti az ajkát, aztán azt mondta. – Biztos igazad van, valóban az a legjobb, ha csak kollégák maradunk.

– Kollégák. – Ezzel Kate kezet fogott Chrisszel.

A csónak átért a túlsó partra.

A monostornál már rengetegen álldogáltak a négyes szelvény ásatási gödre körül. Mindenki lefelé nézett.

A gödör szabályos négyzet alakú volt, minden oldala hat méter, mélysége pedig három méter. A régészek az északi és a keleti oldalon már feltárták a kő boltíveket, ami azt jelentette, hogy elérték az eredeti monostor alatti katakombák szintjét. A boltíveket egyelőre kemény föld töltötte ki. Az elmúlt héten az északi boltívet próbaásással megtisztították, de kiderült, hogy nem vezet sehová. Gerendákkal alátámasztották, és azóta nem foglalkoztak vele.

Az izgalom forrása most a keleti boltív volt, mely alatt az elmúlt napokban ugyancsak ástak egy kutatóárkot. Lassan haladt a munka, mert állandóan emberi maradványokra bukkantak, melyekről Rick Chang megállapította, hogy katonák csontvázai.

Ahogy Kate lenézett, látta, hogy az árok fala mindkét oldalon leomlott, a föld gyakorlatilag betemette az árkot. A hatalmas földkupac akadályozta a továbbhaladást, s ahogy befelé csúszott a föld, egyre újabb barnás koponyák és hosszú csontok sodródtak vele.

Odalent volt Rick Chang, Marek és Elsie is, aki kivételesen előbújt odújából. Elsie állványra rögzített digitális fényképezőgépével kattogtatott. Ezeket a felvételeket később a számítógépen összeillesztik, s így majd 360 fokos panorámaképeket nyernek. Egyórás időközönként készülnek a felvételek, hogy a feltárás minden fázisát megörökítsék.

Marek fölnézett, és meglátta Kate-et az árok peremén.

– Hé, téged kerestelek! Gyere le!

Kate lekászálódott a létrán az árok aljára. A délutáni melegben megcsapta orrát a por és a bomló szerves anyag szaga. Egy koponya épp akkor gördült lefelé, és közvetlenül a lába előtt állt meg. Nem nyúlt hozzá, mert tudta, hogy az emberi maradványokhoz hozzáérni sem szabad, míg Chang kezelésbe nem veszi őket.

– Lehet, hogy ez itt a katakomba – mondta Kate –, de ezeket a csontokat nem temették el. Volt itt egyáltalán csata valamikor?

Marek vállat vont.

– Csaták mindenütt voltak, de engem az sokkal jobban érdekel. – A lekerekített, minden díszítés nélküli, kissé megroggyant boltív felé mutatott.

Kate megjegyezte.

– Ciszterci, akár 12. századi is lehet…

– Persze, biztos, de ahhoz mit szólsz? – Közvetlenül a boltív közepe alatt, az árokba omlott földben egy körülbelül egyméteres sötét lyuk tátongott.

– Te mire gondolsz? – kérdezte Kate.

– Arra, hogy le kellene mennünk. Most rögtön.

– Miért? Minek ez a nagy sietség?

Chang magyarázta el neki.

– A lyukon túl valószínűleg egy helyiség van. Egy, esetleg több terem.

– És?

– Most levegő jutott be oda. Talán hatszáz év óta először.

Marek hozzátette.

– A levegőben pedig oxigén van.

– Úgy gondoljátok, hogy leletek vannak odabenn?

– Nem tudom, mi van odabenn, de néhány órán belül súlyosan károsodhat – mondta Marek, majd Changhoz fordult. – Kígyónk van?

– Nincs. El kellett vinni Toulouse-ba, javítani. – A kígyó kamerához csatlakoztatható száloptikás kábel volt, amit hozzáférhetetlen helyek megtekintésére használnak.

Kate azt kérdezte.

– Miért nem töltitek föl a termet nitrogénnel? – A nitrogén a levegőnél nehezebb, közömbös gáz. Ha nyíláson át bepumpálják, kitölti az egész helyiséget, mint a víz, és megvédi az esetleges leleteket az oxigén korrodáló hatásától.

– Megtenném, ha volna elég nitrogénünk – mondta Marek. – A legnagyobb tartályunk is csak ötvenliteres. Az nem lett volna elég.

Kate a koponyákra mutatott.

– Értem, de ha most bármit teszünk, megzavarjuk…

– Én nem izgatnám magam a csontvázak miatt – mondta Chang. – Már úgyis elmozdultak az eredeti helyükről. A dolog úgy fest, hogy a csata után csak egymásra hányták őket, mint egy tömegsírban. Sokat úgyse tudunk meg belőlük. – Megfordult és fölnézett. – Chris, kinél van a reflektor?

Chris leszólt odafentről.

– Nálam nincs, szerintem itt használtátok utoljára.

Az egyik egyetemista azt mondta.

– Nem, a hármas szelvénynél van.

– Hozza ide valaki. Elsie, elkészültél a képekkel?

– Máris, máris.

– Igen vagy nem?

– Még egy perc.

Chang a fent ácsorgó egyetemistákat kérte meg, hogy hozzák el a reflektorokat. Négyen izgatottan elszaladtak értük.

Marek azt mondta a többieknek.

– Nos, emberek, kézilámpák kellenek, aztán feltárási csomagok, oxigénpalackok, filtermaszkok és vezetőkötelek, mégpedig rögtön.

A nagy izgalom közepette Kate továbbra is a boltív alatti lyukat vizslatta. Gyöngének találta a boltívet, a kövek nem illeszkedtek szorosan egymáshoz. Normális körülmények között a boltívet az tartja egyben, hogy a falak a többi követ hozzápréselik a középsőhöz, a függőzárókőhöz. Ennek a boltívnek a felső része azonban bármikor ráomolhat a nyílásra. Körülötte mindenütt laza a talaj. Kate látta, hogy itt is, ott is kavicsok indulnak el és gurulnak lefelé. Ez nem tetszett neki.

– André, szerintem kockázatos lenne ott lemászni…

– Ki beszélt itt mászásról? Fentről eresztünk majd le.

– Engem?

– Aha. Fentről fogsz leereszkedni, aztán bemész. – Kate nyilván riadt képet vágott, mert Marek elvigyorodott. – Ne félj, veled megyek.

– Felmérted, hogy ha tévedünk… – Kate arra gondolt. Élve elnyel bennünket a föld.

– Mi van? Inadba szállt a bátorságod? – kérdezte Marek. Nem kellett többet mondania.

Tíz perc múlva Kate már félúton volt lefelé a levegőben, a boltív tetejével egy vonalban. Hátán a feltárási csomag az oxigénpalackkal, a derekára csatolt szíjon pedig úgy himbálózott a két lámpa, mint a kézigránát. A filtermaszkot egyelőre feltolta a homlokára. Rádiójától drótok vezettek a zsebében lévő akkuhoz. Úgy érezte, nehézkesen mozog ennyi felszereléssel. Marek fölötte állt, tartotta a biztosítókötelet. Lenn az árokban pedig Rick és az egyetemisták figyelték feszülten.

Kate felnézett Marekra.

– Adj még másfél métert. – Marek engedett másfél métert a kötélen, s ő óvatosan csúszott lefelé a porhanyós talajon. Kisebb földdarabkák görögtek ki a lába alól. Lassan araszolt tovább.

– Még egy métert.

Kate négykézlábra ereszkedett, teljes testsúlyával a talajra nehezedett. Nem süllyedt be alatta, de a boltív változatlanul nyugtalanította. A függőzárókő mellett hézagok voltak.

– Minden rendben? – kérdezte Marek.

– Igen, rendben. Most bemegyek.

Mászva elindult a boltív alatti lyuk felé. Felnézett Marekra, leakasztotta a kézilámpát.

– Nem tudom, hogy a te súlyodat is elbírná-e ez a puha föld, André.

– Nagyon vicces. Nem hagyom, hogy egyedül csináld, Kate.

– Jó, de legalább hadd menjek előre.

Kate meggyújtotta a lámpát, bekapcsolta a rádiót, arcára húzta a maszkot, így már a filteren át vett levegőt, aztán bemászott a lyukon a koromsötétbe.

Meglepően hűvös volt odabenn. A kézilámpa sárga fénye csupasz kőfalakon és kőpadlón siklott végig. Changnak igaza volt. a monostor alatt tágas térség van. A jelek szerint folytatódik, de a távolabbi részeket föld és beomlott kövek zárják el. Ebbe a helyiségbe valahogy nem potyogott be a föld. Kate a lámpája fényét a mennyezet felé irányította, hogy kiderítse, milyen állapotban van. Nem igazán tudta eldönteni. Lehetne jobb is, gondolta.

Négykézláb mászott tovább, aztán meredek lett alatta a föld, egy kicsit lejjebb csúszott a porban. Egy perc múlva már a katakombákban állt.

– Itt vagyok.

Sötétség és nyirkos levegő vette körül. A dohszag még a filteren át is kellemetlen volt. A filter kiszűri a baktériumokat és vírusokat. A legtöbb ásatásnál nem használnak maszkot, de itt kötelező, mert a 14. században többször is pusztított a pestis, a lakosság egyharmada esett áldozatul. A járvány egyik változatát ugyan a fertőzött patkányok terjesztették, a másik változat viszont a levegővel is terjedt, köhögés és tüsszentés útján, tehát ha valaki egy ilyen régóta lezárt helyre ment be, fertőzéstől kellett tartania…

Neszt hallott a háta mögül. Marek mászott lefelé a lyukon. Megcsúszott, ezért inkább leugrott a földre. Az ezt követő csöndben néhány lefelé guruló kavics és rög hangját lehetett hallani.

– Felmérted, hogy akár élve elnyelhet minket a föld?

– Nem kell mindjárt a legrosszabbra gondolni – mondta Marek. Közeledett Kate felé, nagy teljesítményű reflektora a helyiség jelentős részét megvilágította, így már az is kiderült, hogy a terem kiábrándítóan csupasz. Balra egy lovag kőszarkofágját látták; ez a fedőlap faragványából derült ki, de azt elmozdították, s amikor odamentek és belenéztek a szarkofágba, azt is megállapíthatták, hogy üres. Ezenkívül a fal mellett állt még egy rozoga faasztal, rajta semmi. Balra egy nyitott folyosó vezetett lefelé, ami kő lépcsőfeljáróban végződött, ezt viszont eltorlaszolta egy földhalom. A teremben jobbra is voltak földkupacok, ezek egy másik átjáró, egyik másik boltív előtt magasodtak.

Marek felsóhajtott.

– Ekkora felhajtás… a semmiért.

Kate azonban még mindig nem nyugodott meg, attól tartott, hogy újabb adag föld zúdul be a terembe. Ezért nézte figyelmesen a jobbra lévő földkupacokat.

És ezért vett észre valamit.

– André, gyere ide!

A földdel azonos színű kis domborulat volt, barna a barna földkupacon, de a teteje halványan megcsillant. Kate lesöpörte róla a port. Viaszosvászon volt, az egyik csücske hegyes, valamit beletekertek.

Marek Kate válla fölött nézte meg.

– Remek, remek.

– Akkor már létezett viaszosvászon?

– Igen, a vikingek találták fel, talán a 9. században. Az adott időszakban már közkeletű volt Európában. Bár arra nem emlékszem, hogy a monostorban találtunk volna bármit is viaszosvászonba csomagolva.

Közös erővel, óvatosan lesöprögették a földet a leletről, vigyázva, nehogy a kupac többi része meginduljon, mégis hamar sikerült szabaddá tenni. Durván hatvan négyzetcentiméteres, négyszögletes tárgy volt, olajjal átitatott zsineggel átkötve.

– Szerintem dokumentumok lehetnek benne – mondta Marek. A lámpa fényében látni lehetett, hogy már nyúl is felé, hogy azonnal, szakszerűtlenül felnyissa, de aztán erőt vett magán. – Akkor ezt felvisszük magunkkal.

A hóna alá vette, és elindult a bejárat felé. Kate még vetett egy pillantást a földhalomra, hátha elkerülte valami a figyelmét, de nem. Előrelendítette a lámpát, és…

Megtorpant.

A szeme sarkából meglátott még egy csillogó tárgyat. Megfordult, újra odanézett. Egy pillanatig nem találta, de aztán újból észrevette.

Egy kis üvegdarab hevert a földön.

– André, azt hiszem, van itt még valami.

Vékony, tökéletesen átlátszó üveg volt. A széle ívelt és sima, mintha jelenkori volna. Kate az ujjai hegyével söpörte le róla a port, s kiderült, hogy egy szemüveg egyik lencséje. Sőt, bifokális lencse.

– Mi az? – kérdezte André, miután visszaért.

– Szerinted micsoda?

Marek rávilágított a lámpájával. Egészen közel hajolt, az orra majdnem hozzáért.

– Ezt hol találtad? – kérdezte kissé gondterhelten.

– Itt, ahol van.

– Befedetlenül hevert, mint most? – kérdezte Marek már-már szemrehányóan.

– Nem, csak a széle látszott ki. Én tisztítottam meg.

– Hogyan?

– Az ujjammal.

– Szóval azt mondod, részben elfedte a por? – Kate érezte, hogy Marek nem hisz neki.

– Hova akarsz kilyukadni, André?

– Légy szíves, válaszolj.

– Nem, André. Csak a bal széle látszott ki a porból.

– Bárcsak ne nyúltál volna hozzá.

– Ha tudom, hogy így reagálsz, nem is nyúlok hozzá.

– Ennek a végére kell járni – mondta Marek. – Fordulj meg.

– Micsoda?

– Fordulj meg! – Vállon ragadta Kate-et, erővel megfordította, így a lány háttal állt neki.

– Jézusom. – Kate a válla fölött nézett hátra, hogy lássa, mit csinál Marek. Egészen közel tartotta a lámpáját Kate hátizsákjához, és lassan, alaposan végigpásztázta, aztán a sortja következett. – Szóval azt akarod mondani, hogy…

– Maradj csöndben, légy szíves.

Eltartott még egy percig, mire Marek végzett.

– A zsákod alsó zsebén nyitva van a cipzár. Te nyitottad ki?

– Nem.

– Tehát egész idő alatt nyitva volt? Amióta fölvetted a hátizsákot?

– Valószínűleg…

– Hozzáértél a falhoz akár egyszer is?

– Nem hiszem. – Kate erre nagyon vigyázott, mert falomlástól tartott.

– Biztos vagy benne?

– Az ég szerelmére, André. Nem lehetek benne egészen biztos.

– Rendben. Akkor most te vizsgálj át engem. – Marek odaadta a lámpáját, és hátat fordított neki.

– Mit vizsgáljak rajtad?

– Az az üveg szennyezi a helyszínt – mondta Marek. – Rá kell jönnünk, hogy került ide. Nézd meg, nyitva van-e a zsákom valamelyik része.

Kate megnézte, semmi nem volt nyitva.

– Alaposan megnézted?

– Igen, alaposan megnéztem – felelte Kate ingerülten.

– Szerintem nem nézted meg elég alaposan.

– De igen, André.

Marek az előttük lévő földkupacot bámulta. Közben kisebb kavicsok gurultak lefelé. – Egyikünk zsákjából eshetett ki, aztán betemette a föld…

– Igen, talán.

– Ha az ujjaddal le tudtad tisztítani, akkor épphogy csak belepte a por…

– Igen, nagyon laza volt a réteg.

– Nos, akkor ez lehet a magyarázat.

– Vagyis?

– Valahogy mi hoztuk magunkkal ezt a lencsét, és amikor kiástuk a viaszosvásznat, kiesett az egyik zsákból, aztán betemette a föld. Ez az egyetlen lehetséges magyarázat.

– Értem…

Marek elővette a fényképezőgépét, aztán először egészen közelről, majd mind távolabbról és többféle szögből jó néhány felvételt készített a lencséről. Csak ezt követően vett elő egy kis nejlonzacskót, majd nagy óvatosan, csipesszel emelte föl és pottyantotta bele a lencsét. A zacskót még becsomagolta egy kis darab habszivacsba, leragasztotta, és így adta át Kate-nek.

– Te hozd ki. Kérlek, vigyázz rá. – Mintha csillapodott volna a feszültsége, már kedvesebben szólt a lányhoz.

– Rendben van – felelte Kate. Újra felmásztak a földkupacra, elindultak kifelé.

Az egyetemisták lelkes éljenzéssel fogadták őket. A viaszosvászon csomagot Elsie kapta meg, aki azonnal el is ment vele a tanyaházba. Mindenki nevetgélt és mosolygott, csak Chang és Chris Hughes nem. Rajtuk fülhallgató volt, és mindent hallottak, ami odabent elhangzott. Mindketten gondterheltnek látszottak.

Tisztában voltak vele, hogy a helyszín megfertőzése nem tréfadolog. A hanyag munka gyanúját keltheti, kétségbe vonhatja a csapat által feltárt más leletek hitelességét. Les Eyzies-ben épp az előző évben tört ki egy kisebbfajta botrány.

Les Eyzies paleolit lelőhely, a sziklaszirt tövében valaha ősemberek éltek. A régészek épp egy 320 000 évesre becsült rétegnél ástak, amikor egy félig eltemetett kondomot találtak. Még benne volt a fóliatasakban, egy pillanatig nem gondolta senki, hogy valódi lelet, de a tény, hogy ott találták, félig eltemetve, arra utalt, hogy nem a kellő körültekintéssel végezték a munkájukat. Kis híján pánik tört ki a csapatban, a kedélyek csak jóval azután csillapodtak le, hogy az egyik egyetemista megszégyenülten visszatért Párizsba.

– Hol az az üveglencse? – kérdezte Chris Marektól.

– Kate-nél.

Kate odaadta Chrisnek. Miközben a többiek lelkendeztek, ő félrevonult, kibontotta a kis csomagot, és a nejlonzacskót a fény felé tartotta.

– Határozottan mostani – mondta Chris lehangoltan. – Azért megnézem. Nehogy kihagyd a jelentésből, André.

Marek megígérte, hogy benne lesz.

Aztán Rick Chang a többiek felé fordult, tapsolt néhányat.

– Jól van, jól van, a műsornak vége! Mindenki munkára!

Marek délutánra íjászatórát iktatott be. Az egyetemisták nagyon élvezték, nem hagytak ki egyetlen alkalmat se; nemrég Kate is csatlakozott. Aznap egy szalmával kitömött madárijesztő volt a célpont, melyet úgy negyvenméternyire állítottak föl. A srácok íjjal a kezükben felsorakoztak, és Marek mögöttük járkált.

– Ha meg akartok ölni valakit – mondta nekik –, ne feledjétek. az illető szinte biztosan visel mellvértet. Az viszont már nem olyan biztos, hogy sisak meg kar- és lábszárvédő páncél is van rajta. Ezért ha meg akarjátok ölni, a fejére vagy az oldalára kell célozni, ahol nem fedi a mellvért.

Kate jót derül magában Marek szavai hallatán. André mindent komolyan vesz. Ha meg akartok ölni valakit. Mintha tényleg így gondolná. Az aranyló dél-franciaországi napfényben, a távolból időnként odahallatszó dudálás közepette kissé abszurdnak tűnt az ötlet.

– Ha viszont meg akarjátok állítani – folytatta Marek –, a lábára kell céloznotok. Azonnal összeesik. Ma a kétkilós íjakkal fogunk gyakorolni.

A két kiló az íj megfeszítéséhez szükséges erőkifejtést jelenteti. Az íjak valóban nehezek, nem könnyű őket megfeszíteni. A nyilak is közel egyméteresek. Sok srác, főleg eleinte, nehezen boldogult vele. Marek általában súlyt emeltetett velük az ilyen foglalkozások végén, hogy erősödjenek az izmaik.

Marek a négy és fél kilós íjjal is megbirkózott. Bár ez elég hihetetlennek tűnt, ő azt állította, hogy a 14. században ekkorák voltak a fegyverek; rajta kívül senki nem tudott velük bánni.

– Jól van – mondta Marek –, akkor most illesszétek a húrra a nyilat, célozzatok és lőjetek. – Nyílvesszők suhantak a levegőben. – Nem, nem, David, ne lőj, amíg remeg a kezed. Nyugalom. Chris, figyelj a lábadra. Bob, ez túl magas. Denna, megfeledkeztél az ujjtartásról. Rick, ez most már sokkal jobb. Jól van, akkor most újra, illesszétek a húrra a nyilat, célozzatok és… lőjetek!

Stern késő délután hívta Marekot rádión, s arra kérte, szaladjon át a raktárépületbe. Azt mondta, jó híre van. Amikor Marek odaért, Stern mikroszkóp alatt vizsgálta a lencsét.

– Miről van szó?

– Gyere, nézd meg magad. – Odaengedte Marekot a mikroszkóphoz. Marek megnézte a lencsét, látta a bifokális metszés éles vonalát. Helyenként halvány fehér pöttyöket észlelt. Ez többnyire baktérium jelenlétére utalt.

– Mit kellene látnom?

– Nézd meg a bal szélét.

Marek beigazította a tárgylemezt, hogy lássa a lencse bal szélét. Az erős fényben ez a szegély hófehérnek látszott. Aztán észrevette, hogy ez a fehérség folytatódik a lencse többi részén is.

– Baktériumok szaporodnak a lencsén – mondta Stern. – Olyan, mint a sziklamáz.

Sziklamáznak azt a baktérium- és penészréteget nevezik, ami a kőzetek alján képződik. Mivel szerves anyag, alkalmas a datálásra.

– Lehet ezt datálni? – kérdezte Marek.

– Lehetne – mondta Stern –, ha volna belőle elegendő ahhoz, hogy a C-14-en átfuttassuk, de én már most megmondom, hogy ez a mennyiség nem elég a megbízható datáláshoz. Nincs értelme próbálkozni.

– Tehát?

– A lényeg az, hogy a lencsének ez a széle látszott ki. Ugye, ezt a részét látta Kate kiállni a földből?

– Igen.

– Ez régi, André. Nem tudom, milyen régi, de nem helyszínszennyeződés. Rick épp most vizsgálja a ma feltárt csontokat, és azt gyanítja, hogy némelyik a mi korszakunknál fiatalabb, 18., sőt esetleg 19. századi. Akkoriban már létezett bifokális lencse.

– Nem tudom, de ez a lencse nagyon precíz metszésnek látszik…

– Ez még nem jelenti azt, hogy mostani – mondta Stern. – Már kétszáz éve is nagyon pontosan tudtak metszeni. El fogom küldeni ezt a lencsét egy New Haven-i optikusnak, hogy nézze meg. Megkértem Elsie-t, hogy mielőbb vizsgálja meg a viaszosvászon dokumentumokat, hogy kiderüljön, van-e itt valami furcsaság. Addig is, azt hiszem, fellélegezhetünk.

– Ez valóban jó hír – mondta Marek halvány mosollyal.

– Gondoltam, hogy örülni fogsz neki. Vacsoránál találkozunk.

Úgy beszélték meg, hogy aznap az ásatástól néhány kilométernyire lévő hegytetőn épült falu, Domme óvárosának főterén vacsoráznak. Estére az egész nap morcos Chris jókedve visszatért, örömmel ment vacsorázni. Kíváncsi volt rá, hogy Marek tud-e valamit a Professzorról, s ha nem, mit fognak tenni. Várta az estét. Jókedve azonban elillant, miután megérkezett, és megint az asztaluknál találta a brókereket meg a barátnőiket. Ezek szerint mára is meghívták őket. Chris már kis híján sarkon fordult, de Kate felpattant, odasietett hozzá, kézen fogta és az asztal felé terelte.

– Nincs kedvem itt maradni – suttogta Chris. – Ki nem állhatom ezeket az embereket. – Kate azonban a vállára tette a kezét, és gyöngéd erőszakkal leültette. Chris rögtön felmérte, hogy csak a brókerek rendelhették az italt. a ‘95-ös Cháteau Lafitte Rothschildból egy üveg legalább kétezer frank.

Arra gondolt, egye fene.

– Elragadó ez a városka – lelkendezett az egyik nő. – Elmentünk, megnéztük ezeket a falakat itt körben. Jó hosszúak, meg magasak is. No és az az aranyos kapu, ahol az ember bejön a városba, tudjátok, amelyiknek kerek torony van mindkét oldalán.

Kate bólintott.

– Kissé furcsa, de azok a kis települések, amelyeket ma oly elragadónak találunk, valójában a 14. század üzletközpontjai voltak.

– Üzletközpontjai? Ezt hogy érted? – kérdezte a nő. Ebben a pillanatban futott be a hívásjelzés Marek rádiójára.

– Te vagy az, André?

Elsie hívta. Elsie soha nem ment el velük vacsorázni, inkább este is dolgozott. Marek bekapcsolta a készüléket.

– Én vagyok az, Elsie.

– Valami nagyon különös dolgot találtam itt.

– Azaz?

– Megkérnéd Davidet, hogy jöjjön ide? Szükségem van a segítségére. Annyit már most mondhatok, hogy ha ez vicc, akkor köszönöm, nem kérek belőle.

Ezzel megszakadt a vonal.

– Elsie?

Nem jött válasz.

Marek a többiekre nézett.

– Valaki megviccelte Elsie-t?

Mindenki tagadólag ingatta a fejét.

Chris Hughes szólalt meg.

– Agyondolgozza magát. Nem lepődnék meg, ha kiderülne, hogy az agyára ment a sok pergamen.

– Akkor én most odamegyek hozzá – mondta David Stern, aztán felállt az asztaltól, és nekivágott a sötétnek.

Chris arra gondolt, hogy vele tart, de Kate ránézett és mosolygott. Ezért inkább hátradőlt a széken, és belekortyolt a borba.

– Az előbb azt mondtad, hogy ezek a városok olyanok voltak, mint az üzletközpontok.

– Igen, legalábbis sok közülük – mondta Kate Erickson. – Ezeket a városokat arra találták ki, hogy a földesurak meggazdagodhassanak belőlük. Akárcsak a mai üzletközpontokat. És ugyanúgy, mint az üzletközpontok, ezek is mindenütt szinte teljesen egyformák.

Kate megfordult, és Domme mögöttük látható főterére mutatott.

– Látjátok a főtér közepén a fatetős piacteret? A környező városokban számtalan ehhez hasonlót lehet látni. Ez azt jelenti, hogy Domme úgynevezett bastide, azaz megerősített város volt. Közel ezer bastide város épült Franciaországban a 14. században. Némelyiket a termőföld megvédése érdekében építették, de a többségüket csak azért, hogy pénzt fialjanak.

Erre már felfigyeltek a tőzsdebajnokok is. Egyikük fölkapta a fejét, és azt kérdezte.

– No várjunk csak, hogy lesz pénze valakinek abból, ha egy falut építtet?

Kate elmosolyodott.

– A gazdaság a 14. században a következőképpen működött. Mondjuk, te egy nemes vagy, és rengeteg földed van. A 14. századi Franciaország jelentős része erdőség, farkasok lakják. A föld egy részét nyilván bérbe adod, de ez nem sokat hoz a konyhára, nem lehet belőle meggazdagodni. Viszont miután nemesember vagy, iszonyú sok pénzre van szükséged, mert háborúskodsz, és olyan fényűzőén kell élned, ahogy azt elvárják tőled.

– Tehát hogy tudod növelni a földjeidből származó bevételedet? Úgy, hogy várost építesz. Adókedvezményekkel, a város kiváltságlevelében rögzített szabadságjogokkal csalogatod oda az embereket, hogy a te városodban telepedjenek le. Lényegében mentesíted őket feudális kötelezettségeik alól.

– Miért éri meg ilyen kedvezményeket adni? – kérdezte az egyik bróker.

– Mert rövidesen megérkeznek a kereskedők, felépülnek a piacok, az adók és különféle díjak pedig gyorsan növelik a bevételedet. Pénzt kérsz mindenért. A városba vezető út használatáért. A városkapun való belépés jogáért. A piaci stand felállításának jogáért. A rendet fenntartó katonák ellátásáért. Azért, mert gondoskodsz piaci hitelezőkről.

– Nem rossz – jegyezte meg az egyik bróker.

– Bizony nem rossz. Ráadásul beszeded a százalékot a piacon eladott minden termék után.

– Az ám. Mekkora százalékot?

– Az a helytől és az adott árucikktől függött. Általában egy és öt százalék között mozgott. A fő indok tehát a piac volt. Ez már azon is világosan látszik, ahogy megépült. Nézzétek meg, hol áll a templom. – Kate a tér széle felé mutatott. – A korábbi századokban a templom volt a város központja. Az emberek legalább naponta egyszer elmentek a misére. A templom körül zajlott az élet. Itt Domme-ban viszont a templom a tér egyik szélén épült, a piac pedig a kellős közepén.

– Tehát minden pénz forrása a piac?

– Nem egészen, mivel a megerősített város védelmet nyújt a környéknek, tehát a gazdák kiirtják az erdő egy részét, hogy művelhető földhöz jussanak. Ezzel a bérleti díjból származó jövedelem is nő. Mindent egybevetve, a városépítés biztos befektetés volt. Ezért épült olyan sok ehhez hasonló város.

– Csak ezért építettek városokat?

– Nem. Sok város épült hadászati megfontolásokból is, mint…

Megszólalt Marek rádiója, ismét Elsie hívta.

– André?

– Igen, tessék.

– Jó lenne, ha most rögtön ide tudnál jönni, mert fogalmam sincs, mit kezdjek ezzel.

– Mivel? Mi van?

– Csak gyere. Most rögtön!

A generátor hangosan zúgott, és a sötét környékből világosan kirajzolódott a tanyaház épülete a csillagos égbolt alatt.

Mindnyájan a tanyaházban gyűltek össze. Elsie a terem közepén álló asztalánál ült, tőle szokatlan el-elrévedező tekintettel nézett rájuk.

– Nos, Elsie?

– Ez képtelenség – mondta Elsie.

– Mi képtelenség? Mi történt itt?

Marek látta, hogy David Stern még javában dolgozik valami elemzésen a terem egyik sarkában.

Elsie felsóhajtott.

– Egyszerűen nem értem…

– Talán kezdd az elején – javasolta Marek.

– Jó, kezdem az elején. – Elsie felállt, és a földön elhelyezett műanyag laphoz ment, melyen egy köteg pergament lehetett látni. – Itt az eleje. Ez az iratköteg, melynek az M-031-es sorszámot adtam, azonos azzal, amit ma hoztatok fel a monostorból. David arra kért, a lehető leghamarabb lássak hozzá.

Senki nem szólt egy szót sem, minden szem reá szegeződött.

– Tehát hozzáfogtam. A következőképpen szoktam csinálni. Egyszerre mondjuk tíz pergament veszek magamhoz, és elhozom ide, az asztalhoz. – El is vitt tíz lapot. – Aztán odaülök az asztalhoz, és egyenként végigolvasom őket. Miután összefoglalom egy-egy lap tartalmát, az összefoglalót beviszem a számítógépbe, utána pedig felvételt készítek róla, itt. – Odament a szomszéd asztalhoz, letett egy lapot a fényképezőgép alá.

Marek azt mondta.

– Tudjuk, hogy szoktad…

– Dehogy tudjátok – csattant fel Elsie –, fogalmatok sincs róla. – Visszament az asztalhoz, kézbe vette a kötegben soron következő lapot. – No tehát. Egyenként nézem végig őket. Ebben a kötegben mindenféle dokumentum van: számlák, levélmásolatok, válaszok a püspök megrendeléseire, terméshozam-kimutatások, a monostor ingóságainak listája. Mind 1357-es keltezéssel.

Sorra felmutatta a köteg minden egyes lapját, aztán az utolsóhoz érve azt mondta.

– És akkor… ezt látom.

Mindenki Elsie-re figyelt.

Senki nem szólalt meg.

Ez a lap méretében megegyezett a többivel, csakhogy ezt nem írták tele latin vagy ófrancia szöveggel, hanem összesen két szó volt rajta, mai angol nyelven.

SEGÍTSENEK RAJTAM

1357/7/4

– Ha esetleg nem ismertétek volna fel – mondta Elsie –, ez a Professzor kézírása.

A döbbent csendben senki nem moccant meg, mindenki némán bámult.

Marek gyorsan pörgette magában a felmerülő lehetőségeket. Tehette, hiszen nagyon alapos, enciklopédikus tudással rendelkezett a középkorról. Éveken át dolgozott a New York-i Metropolitan Művészeti Múzeum külső tanácsadójaként, mint a középkori leletek szakértője. Ennek köszönhetően komoly tapasztalatokra tett szert mindenféle hamisításokat illetően. Igaz ugyan, hogy nem sok középkori hamisítvánnyal volt dolga inkább tíz évvel ezelőtt készült karperecek kerültek a kezébe, vagy olyan vértezetek, melyekről kiderült, hogy brooklyni mester művei. Mindenesetre ezek a tapasztalatok hozzásegítették, hogy átgondolja a dolgokat.

– Jól van, kezdjük az elején. Biztos vagy benne, hogy ez az ő kézírása? – kérdezte.

– Igen, semmi kétség – felelte Elsie.

– Honnan tudod?

Elsie ezt zokon vette.

– Grafológus vagyok, André. Gyere ide, nézd meg a saját szemeddel.

Elővett egy cetlit, amit Johnston néhány nappal korábban firkantott le nagy, nyomtatott betűkkel, és tűzött hozzá egy számlához. „KÉREK EGY MÁSOLATOT RÓLA”. Letette a pergamen mellé.

– A nagybetűket mindig könnyebb elemezni. Nézd meg például az S betűjét. A felső és az alsó ív nem egyforma, az alsót hasasabbra kanyarítja. Vagy itt van az E betűje. Először egy L-t ír, utána húzza be balról a két vízszintes vonalkát. Vagy nézd meg a G-t. Kanyarít egy C-t, felemeli a tollat, aztán húz egy kis vízszintes vonalat. A T-t föntről indítja, a vízszintessel, megemeli a tollat, a függőleges pedig a középtől kissé jobbra csúszik. Semmi kétség, ez az ő kézírása.

– Nem lehet, hogy valaki meghamisította?

– Nem hamisítvány. Vannak biztos jelek, a nyomaték meg egyebek. Ez az ő kézírása.

Kate azt kérdezte.

– Nem lehet, hogy ő akar megtréfálni bennünket?

– Ha igen, rossz tréfa.

– Mi van a pergamennel, amire írták? – kérdezte Marek. – Ugyanabból az időből származik, mint a köteg többi lapja?

– Igen – lépett oda David Stern. – Karbon kormeghatározás híján azt mondanám, ugyanabból a korból való.

Marek arra gondolt. Hogy lehetséges ez? Aztán azt kérdezte.

– Biztos vagy benne? Ez a pergamen elüt a többitől, szerintem rücskösebb a felülete.

– Rücskösebb – mondta Stern –, mert nem kaparták le alaposan. A pergamen a középkorban nagyon értékes anyag volt. Használat után általában levakargatták, aztán újra felhasználták. Ha megnézzük ezt a pergament ultraibolya fényben… Idehozná valaki a lámpát? – Kate odavitte, és Stern a sötétben bíborszínű fénnyel világította meg a lapot.

Marek rögtön meg is pillantotta a pergamenen a halvány, de azért látható többi írást.

– Eredetileg szállásdíj-fizetést igazoló számla volt – mondta Elsie. – Aztán lekapargatták, de gyorsan, felületesen, mintha valaki kapkodott volna.

Chris kérdezte meg.

– Azt mondod, a Professzor kaparta le?

– Fogalmam sincs, ki kaparta le, de nem értett hozzá.

– Rendben – mondta Marek. – Van rá mód, hogy egyszer s mindenkorra eldöntsük a kérdést. – Sternre nézett. – Mi a helyzet a tintával, David? Eredeti?

Stern habozott.

– Nem vagyok biztos benne.

– Nem vagy biztos benne? Miért?

– A vegyi összetétel – mondta Stern – olyan, amilyenre számítani lehetett. Vas van benne oxid formájában, gubacsporral keverve, ami a szerves kötőanyag. Némi szén, hogy fekete legyen, és öt százalék nádcukor. Akkoriban cukrot tettek a tintába, hogy fényes legyen a felülete. Ez tehát az adott időszakban használt vas-gubacspor tinta, de ez önmagában még nem sokat jelent.

Stern igennel felelt a kérdésre, hogy esetleg hamisíthatták-e.

– Tehát megnéztem a gubacspor és a vas keverési arányát – mondta. – Ezt kérdéses esetekben máskor is megteszem. Pontosan megállapítom, miből mennyi van a tintában. Ennek alapján azt mondhatom, hogy ez a tinta hasonlít a többi pergamennél használt tintához, de nem azonos vele.

– Hasonló, de nem azonos – mondta Marek. – Mennyire hasonló?

– Mint tudod, a középkorban használat előtt kézzel keverték a tintát, különben megromlott volna. A gubacspor szerves anyag – a tölgyfa termését őrölték meg e célra –, tehát nem lehetett sokáig eltartani. Néha bort használtak tartósítószernek. Mindenesetre általában elég nagy különbség szokott lenni a gubacspor és a vas mennyiségének arányában. Akár húsz, sőt harminc százalék eltérés is adódhat két dokumentum között. Ez annyira jellemző adat, hogy ennek alapján meg tudjuk állapítani, egyazon napon, ugyanabból az adagból származó tintával írtak-e a dokumentumokat. Ez a tinta körülbelül huszonkilenc százalékban tér el attól, amivel az előtte lévő és az utána következő lapra írtak.

– Ezzel nem sokra megyünk – jegyezte meg Marek. – Ezek a számok sem az eredetiséget, sem a hamisítást nem bizonyítják. Színképelemzést végeztél?

– Igen, most lett kész. Itt a három dokumentum színképe, középen a Professzoré. – Három vonal, jó néhány kilengés felfelé és lefelé. – E szerint is hasonló, de nem azonos.

– Nem annyira hasonló – állapította meg Marek a kilengések mintáját szemügyre véve. – A vastartalom arányában mutatkozó eltérésen kívül ugyanis a Professzor tintájában rengeteg nyomelem is van, köztük… mi ez a kilengés például?

– Króm.

Marek felsóhajtott.

– Tehát mai.

– Nem okvetlenül.

– A másik két lapon használt tintában nincs króm.

– Az igaz, de más kézirattintákban szokott lenni, sőt elég gyakran megtalálható.

– Van ebben a völgyben króm?

– Nincs – felelte Stern –, de Európába sok krómot hoztak be. Nemcsak a tintához használták, hanem textilfestéshez is.

– Jó, de mi a helyzet a többi anyaggal? – Marek rábökött a színkép néhány más pontjára. – Sajnálom, én ezt nem veszem be.

Stern azt mondta.

– Egyetértek, ez valami tréfa.

– De karbon kormeghatározás nélkül nem tudhatunk biztosat – mondta Marek. A karbon 14-es vizsgálat segítségével a tinta és a pergamen korát egyaránt meg lehet állapítani úgy, hogy legfeljebb ötven évet tévedhetnek. Ez elég lenne a hamisítás kérdésének eldöntéséhez.

– Szeretnék hőfényképet is készíteni, s talán még egy lézeraktiválást is, hogy egészen biztosak lehessünk a dologban – mondta Stern.

– Ezt itt nem tudod megcsinálni.

– Nem. Átviszem Les Eyzies-be. – A szomszédos völgyben lévő város, Les Eyzies az őskorkutatás dél-franciaországi központja, ahol jól felszerelt laboratórium működik, mely alkalmas karbon 14-es és kálium-argon kormeghatározás, valamint neutronaktiválás és más bonyolult vizsgálatok elvégzésére. Ezek nem adnak olyan pontos eredményeket, mint a párizsi vagy toulouse-i laborok, de a kutatók néhány órán belül választ kaphatnak.

– Van rá esély, hogy még ma este sikerül? – kérdezte Marek.

– Mindenesetre megpróbálom.

Ekkor ért vissza Chris, aki közben a Professzort hívta mobiltelefonon.

– Nem tudtam beszélni vele, csak a hangpostája jelentkezett.

– Nos, e pillanatban semmi egyebet nem tudunk tenni – mondta Marek. – Szerintem ez az üzenet egy bizarr tréfa. Elképzelni se tudom, kinek a műve, de talán rájövünk. Holnap elvégezzük a kormeghatározást. Szerintem az fog kiderülni, hogy az üzenet mostani. Egy percig se vonom kétségbe Elsie tudását, de ez valószínűleg mégis hamisítvány.

Elsie szemmel láthatóan vérig sértődött.

– Azonkívül – folytatta Marek – a Professzor remélhetőleg jelentkezik holnap, őt is megkérdezzük. Most viszont azt javaslom, menjünk mindannyian lefeküdni, aludjuk ki magunkat.

Marek először halkan becsukta maga mögött a tanyaház ajtaját, csak aztán gyújtott villanyt. Körülnézett.

Mindent a legnagyobb rendben talált, de erre is számított. A szoba olyan puritán volt, mint egy szerzetes cellája. Az ágy mellett öt-hat szakfolyóirat, gondosan egymásra téve. Jobbra, az íróasztalon további szakfolyóiratok a lezárt hordozható számítógép mellett. Marek kihúzta az íróasztal fiókját, gyorsan átnézte, mi van benne.

Nem találta meg azt, amit keresett.

A szekrényhez ment. A Professzor ruhái mind külön vállfára akasztva lógtak, egymástól azonos távolságra. Marek sorra megtapogatta az összes öltöny minden zsebét, de ezekben sem találta, amit keresett. Talán nincs itt, gondolta. Lehet, hogy elvitte magával Új-Mexikóba.

Az ajtóval szemben egy komód állt. Kihúzta a legfelső fiókot. érmék egy kis lapos tálkában, amerikai dollárbankjegyek összetekerve, átgumizva, néhány személyes tárgy, köztük egy zsebkés, egy toll és egy tartalék karóra – semmi szokatlan.

Aztán észrevett egy félretolt műanyag dobozt.

Kivette a dobozt, és kinyitotta. Egy szemüveg volt benne. A komód tetejére tette a szemüveget.

Oválisra csiszolt és bifokális volt a lencséje.

Ingzsebéből elővett egy kis nejlonzacskót. Nyikorgást hallott a háta mögül, s ahogy megfordult, Kate Ericksont látta belépni a szobába.

– Alsónadrág-vizsgálatot tartasz? – vonta fel a szemöldökét Kate. – Fényt láttam kiszűrődni, azért jöttem be.

– Kopogás nélkül? – kérdezte Marek.

– Mit keresel itt? – Aztán Kate észrevette a nejlonzacskót. – Az, amire én gondolok?

– Igen.

Marek egy csipesszel kivette a bifokális lencsét a zacskóból, és letette a komód tetejére, a Professzor szemüvege mellé.

– Nem teljesen egyformák, mégis azt mondanám, hogy az övé a lencse – mondta Kate.

– Én is.

– Ugye, te mindig is erre gondoltál? Egyedül ő hord közülünk bifokális lencsét. A szennyeződés forrása az ő szemüvege lehet.

– Csakhogy nincs szennyeződés – mondta Marek. – Ez a lencse régi.

– Micsoda?

– David azt mondja, hogy a szélén baktériumok szaporodnak. Ez a lencse nem mostani, hanem régi, Kate.

Kate megnézte közelről.

– Nem lehet. Nézd meg, hogyan metszették a lencséket. Ezt a lencsét is ugyanúgy, mint a Professzor szemüvegében lévőket. Ennek is mostaninak kell lennie.

– David mégis határozottan állítja, hogy régi.

– Milyen régi?

– Azt nem tudja.

– Nem tudja datálni?

Marek nemet intett.

– Nem elég a rajta lévő szerves anyag.

– Akkor te azért jöttél be a szobájába, mert… – Kate döbbenten meredt a szemüvegre, aztán Marekra. A homlokát ráncolta. – André, én azt hittem, te hamisítványnak gondoltad a kézírást.

– Így igaz.

– Aztán mégis arra kérted Davidet, hogy ha lehet, még ma végezze el a karbontesztet.

– Igen…

– Utána meg idejöttél a lencsével, mert amiatt aggódsz… – Kate úgy rázta meg a fejét, mint aki valami képtelen ötlettől akar megszabadulni. – Mi miatt? Mire gondolsz, mi folyik itt?

Marek ránézett.

– Sejtelmem sincs. Sehogy sem áll össze a kép.

– De aggódsz.

– Igen, aggódom – mondta Marek.

Másnap már kora reggel meleg volt, szikrázó napsütésre ébredtek, az égen sehol egy felhő. A Professzor egész délelőtt nem telefonált. Marek kétszer hívta, de csak a hangposta jelentkezett.

– Kérem, hagyjon üzenetet, később visszahívom.

Stern sem adott hírt magáról. Amikor felhívták a Les Eyziesbeli laboratóriumot, azt a választ kapták, hogy nem ér rá. Egy kissé zaklatott technikus azt mondta.

– Megismétli a vizsgálatot! Most végzi el harmadszor!

Vajon miért, töprengett Marek. Eszébe jutott, hogy esetleg átmegy Les Eyzies-be, kocsival nincs messze, de végül úgy döntött, a raktárépületben marad, hátha telefonál a Professzor.

Nem telefonált.

Úgy tizenegy óra körül Elsie azt mondta.

– Hű!

– Mi az?

Elsie egy másik pergament vizsgált.

– A kötegben ez a pergamen volt közvetlenül a Professzoré fölött.

Marek odament hozzá.

– Mi van vele?

– Úgy néz ki, hogy a Professzor tolláról származó tintanyomok vannak rajta. Látod? Itt meg itt.

Marek megborzongott.

– Mintha ezt nézte volna, mielőtt írni kezdett.

– De a nyomok a lap szélén vannak – mondta Elsie –, mintha jelölések volnának.

– Milyen jelölések? Miről van szó a lapon?

– Földrajzi témáról – mondta Elsie. – Az egyik szerzetes ír le benne egy föld alatti patakot. Azt mondja, bizonyos pontokon óvatosnak kell lenni, a lépések számával adja meg ezeket a helyeket és így tovább.

– Föld alatti patak… – Marekot ez nem érdekelte. A szerzetesek voltak a környék tudósai, sokszor írtak kisebb esszéket földrajzi témákról, az ácsmesterségről, arról, hogy mikor kell megmetszeni a gyümölcsfákat, hogyan célszerű tárolni a gabonát télen, meg más effélékről. Ezek kuriózumok, de sok bennük a tévedés.

– Marcellusnál van a kulcs – olvasott fel egy mondatot a szövegből Elsie. – Vajon mit jelent ez? A Professzor e mellé tett jelet. Aztán… van itt még valami… óriási láb… nem… az óriás lába?… Igen, az… Aztán egy latin szó. vivix… várjunk csak, mit is jelent?… Nem ismerem ezt a szót…

Keresgélte a szótárban.

Marek kiment, idegesen járkált fel-alá. Türelmetlenség, feszültség vett erőt rajta.

– Nagyon furcsa – mondta Elsie. – Nincs olyan szó, hogy vivix. Legalábbis ebben a szótárban nem szerepel. – Gondosan följegyezte magának.

Marek felsóhajtott.

Teltek-múltak az órák.

A Professzor nem telefonált.

Aztán háromkor sorra megérkeztek az egyetemisták a nagy sátorhoz, délutáni pihenőre. Marek az ajtóból figyelte őket. Jókedvűen nevetgéltek, lökdösődtek, viccelődtek egymással.

Csöngött a telefon. Marek azonnal felkapta a fejét. Elsie fölvette a kagylót, és azt mondta.

– Igen, itt van, máris…

Marek odaszaladt.

– A Professzor?

Elsie nemet intett.

– Valaki az ITC-től. – Ezzel átadta a kagylót.

– Tessék, itt André Marek beszél.

– Üdvözlöm, Mr. Marek. Kérem, tartsa a vonalat. Mr. Doniger szeretne beszélni önnel.

– Valóban?

– Igen. Már órák óta próbáljuk hívni magát. Kérem, várjon, amíg kapcsolni tudom.

Sokáig semmi. Valami klasszikus zenét játszottak be. Marek befogta a mikrofont, odaszólt Elsie-nek.

– Doniger.

– Nocsak, fontos ember vagy – mondta Elsie. – Maga a nagyfőnök keres.

– Vajon miért hív engem Doniger?

Öt perccel később Marek még mindig a kapcsolásra várt, amikor Stern fejcsóválva lépett be az ajtón.

– Nem fogod elhinni.

– Mit? – kérdezte Marek, fülén a kagylóval. Stern egy papírlapot adott át neki, melyen az állt.

638 plusmn. 47 év

– Ez meg mit jelent? – kérdezte Marek.

– A tinta korát.

– Mit beszélsz?

– Ennyi idős a tinta azon a pergamenen – mondta Stern. – Hatszázharmincnyolc plusz vagy mínusz negyvenhét éves.

– Micsoda? – hüledezett Marek.

– Bizony. A tinta Kr. u. 1361-ből való.

– Mi?

– Tudom, tudom – mondta Stern. – Háromszor végeztem el a vizsgálatot. Semmi kétség. Ha a Professzor írta, hatszáz évvel ezelőtt kellett írnia. – Marek megfordította a papírlapot, a másik oldalon az állt.

Kr. u. 1361 plusmn 47 év

A vonalban egyszer csak elhallgatott a muzsika, egy érdes hang szólt bele.

– Itt Bob Doniger. Mr. Marek?

– Igen – felelte Marek.

– Talán nem emlékszik, de mi már találkoztunk néhány éve, amikor ott jártam a helyszínen.

– Nagyon is jól emlékszem – mondta Marek.

– Johnston professzor miatt telefonálok. Nagyon aggódunk érte.

– Eltűnt?

– Nem, pontosan tudjuk, hol van.

Volt valami a hangjában, amitől Marek hátán végigfutott a hideg. Megkérdezte Donigertől.

– Akkor beszélhetnék vele?

– Sajnos most nem.

– Veszélyben van a Professzor?

– Ezt nehéz megmondani. Remélem, nem. De szükségünk lesz a maga és a csoportja segítségére. Már elküldtem magukért egy repülőgépet.

Marek azt mondta.

– Mr. Doniger, úgy tűnik, kaptunk egy üzenetet Johnston professzortól, ami hatszáz éves…

– Ez nem telefontéma – szakította félbe Doniger, de Mareknak feltűnt, hogy egyáltalán nem lepődött meg. – Ugye, Franciaországban most három óra van?

– Igen, körülbelül.

– Jó – mondta Doniger. – Válasszon ki a csoportjából három embert, akik a legjobban ismerik a Dordogne vidékét. Menjenek el kocsival Bergeracba, a reptérre. Semmilyen holmira nem lesz szükségük, itt mindent megkapnak. A gép ottani idő szerint hatkor landol, elhozza magukat Új-Mexikóba. Világos?

– Igen, de…

– Majd találkozunk.

Ezzel Doniger letette a telefont.

David Stern Marekra nézett.

– Miről volt szó?

Marek annyit mondott.

– Kerítsd elő az útleveledet.

– Mi?

– Kerítsd elő az útleveledet. A kocsival gyere vissza.

– Megyünk valahová?

– Igen – felelte Marek. Aztán előkapta a rádióját.

Kate Erickson La Roque bástyafalán állva, hat méter magasból nézett le a vár tágas, fűvel benőtt belső udvarára. A legkülönfélébb nemzetiségű, tarka ruhás, színes sortos turisták elárasztották az egész füves területet. Mindenhonnan fényképezőgépek kattogását lehetett hallani.

Közvetlenül Kate alatt egy kislány panaszkodott.

– Már megint egy vár. Miért kell nekünk megnézni minden hülye várat, mami?

A mama azt felelte.

– Mert a papát érdekli.

– De mami, mind egyforma.

– Tudom, kicsim…

A papa valamivel odébb, az alacsony falakon belül állt, melyek valaha egy szobát határoltak.

– Ez pedig – közölte családjával – a nagyterem volt.

Kate lepillantott, és rögtön tudta, hogy a férfi az egykori konyhában áll. A bal oldali falon még mindig látni lehetett a három kemence maradványait. A kővályú pedig, melyen át a víz bejött, épp a férfi háta mögött volt látható.

– Mi történt a nagyteremben? – kérdezte a kislány.

– Ott tartották a lakomákat, és ott fogadta a király a lovagokat, akik eljöttek hozzá, hogy a tiszteletüket tegyék.

Kate felsóhajtott. Semmi nem utalt rá, hogy La Roque-ban bármelyik király akár csak egyszer is járt volna. Épp ellenkezőleg, a dokumentumok tanúsága szerint mindig magánvár volt, melyet a 11. században egy bizonyos Armand de Cléry építtetett, majd a 14. században alaposan átalakították, egy külső falgyűrűt építettek hozzá, újabb felvonóhidakkal. Ez utóbbi munkálatokat egy Francois le Gros, azaz a Kövér Francois nevű lovag végeztette 1302 körül.

Neve ellenére Francois angol lovag volt, aki az I. Edward idején elterjedt új angol várépítési stílust követve alakíttatta át La Roque-ot. Az Edward kori nagy várak tágas belső udvarokkal és kényelmes várúri lakosztályokkal épültek. Ez meg is felelt a művészi ambíciókkal megáldott, lustaságra hajlamos és módfelett pazarló Francois igényeinek. Francois először kénytelen volt elzálogosítani, később pedig el is adni a várat. A százéves háború idején La Roque egyik lovag kezéből a másikéba került. A védművek azonban állták a sarat; a várat ostrommal soha nem vették be, mindig pénzügyi tranzakciók során cserélt gazdát.

Ami a nagytermet illeti, az jóval messzebb, balra volt, nagyon romos állapotban, de még így is meg lehetett állapítani, hogy hatalmas, közel harminc méter hosszú lehetett. A majd három méter magas és több mint három és fél méter széles óriási kandalló maradványai szintén jól látszottak. Kate pontosan tudta, hogy ekkora méretű nagytermet csak kőfalakkal és fa tetőszerkezettel lehetett megépíteni. Ha figyelmesen nézte, látta is fenn, a fal tetején a hornyokat, melyekbe a hatalmas fagerendákat vízszintesen beillesztették. Ezek fölött még a tetőt alátámasztó keresztkötéseknek is kellett lenniük.

Egy angol turistacsoport furakodott el mellette a keskeny bástyafalon. Kate hallotta, mit mond az idegenvezető.

– Ezt a bástyát Sir Francis, a Gonosz építtette 1363-ban. Ez a Francis megátalkodott figura volt. Előszeretettel kínoztatta meg várbörtöne foglyait, férfiakat, nőket, sőt gyerekeket is. Ha most itt balra néznek, a Szerelmesek fokát látják, ahonnan Madame de Renaud a mélybe zuhant és szörnyethalt 1292-ben, ugyanis az istállófiúval csalta meg a férjét, és teherbe esett. Máig nem tudni, leesett-e, vagy feldühödött férje lökte-e le…

Kate felsóhajtott. Vajon honnan szedik ezeket a zöldségeket? Elővette vázlattömbjét, melyben a falakról készített skiccei gyülekeztek. Ennek a várnak is voltak titkos átjárói. A Kövér Francois kiváló építész volt. Az ő átjárói főleg védelmi célokat szolgáltak. Az egyik átjáró a bástya tövéből indult, a nagyterem túlsó falától, és a kandalló háta mögött haladt el. A másik a déli bástyafalban, a lőrések alatt vezetett.

A legfontosabb átjárót azonban Kate még nem fedezte fel. A 14. századi krónikás, Froissart szerint La Roque várát ostrommal soha nem vették be, mert a támadók nem találták meg azt a titkos átjárót, amelyen át élelmet és vizet hoztak be a várba. Ez a titkos járat állítólag a vár alatti mészkősziklák barlangrendszeréhez vezetett, és valahol messzebb, a sziklafalban volt a jól álcázott kijárata.

Valahol.

A legegyszerűbb módon úgy lehetne megtalálni, hogy megkeresik a váron belüli végét, aztán végigmennek rajta. Ehhez viszont a technikát kell bevetni. Talajradarral valószínűleg sikerül megtalálni. Ha itt nyüzsögnek a turisták, a műszert nem tudják használni. Hétfőnként zárva tartanak, jövő hétfőn meg lehetne próbálni, ha…

A rádiója hívást jelzett.

– Kate?

Marek volt az.

Kate megnyomta a megfelelő gombot a készüléken.

– Igen, én vagyok az.

– Gyere azonnal a tanyaházba. Sürgős.

Marek ezzel meg is szakította a vonalat.

Közel háromméternyire a víz alatt Chris Hughes oxigénpalackjának szelepe útjára engedett néhány buborékot, miközben ő megigazította a rögzítőkötelet, ami megakadályozta, hogy a Dordogne vize elsodorja. Aznap a víz elég tiszta volt, jó három és fél méternyire el lehetett látni, így az erődszerű malomhíd vízparthoz közeli hatalmas pilonja teljes egészében kirajzolódott előtte. A pilon tövénél nagy, megmunkált kövek hevertek egy vonalban, keresztben a folyón. Ezek voltak a hajdani hídív maradványai.

Chris a vonal mentén haladva egyenként vizsgálgatta a köveket. Vájatokat, bemélyedéseket keresett, hogy meg tudja állapítani, hová helyezték egykor a gerendákat. Időnként megpróbált egy-egy követ megfordítani, de nem sok sikerrel, mert a víz alatt nem tudta megvetni a lábát.

Fölötte, a víz felszínén egy bójára erősített piros csíkos búvárzászló jelezte hollétét. Ennek elvileg az lett volna a célja, hogy a vakációzó kajakosok kikerüljék.

Chris kötele egyszer csak megfeszült, majd fölrántotta őt a fenékről. Felfelé úszott, aztán beütötte a fejét egy kajak sárga aljába. A fickó ide-oda lóbálta a bóját, és Chris úgy sejtette, németül üvöltözik.

Chris levette a szájáról a kifúvócsövet, és rászólt a fickóra.

– Volnál szíves azt békén hagyni?

A kajakos németül hadart valamit válaszképpen, s közben türelmetlenül mutogatott a part felé.

– Figyelj, haver, nem tudom, mit…

A fickó nem hagyta abba sem a kiabálást, sem a part felé mutogatást.

Chris végre odanézett.

Az egyik egyetemista állt a parton, kezében rádióval. Ő is kitartóan kiáltozott. Beletelt egy kis időbe, mire Chris felfogta, mit mond.

– Marek kéri, hogy menj azonnal a tanyaházba.

– Nem mehetnék fél óra múlva? Addigra végzek…

– Nem, azt mondja, azonnal.

A távolban, a fennsík felett sötét felhők gyülekeztek, úgy festett, nemsokára eső lesz. Doniger az irodájában letette a telefont, és azt mondta.

– Beleegyeztek, idejönnek.

– Akkor jó – felelte Diane Kramer. Donigerrel szemben, a hegyeknek háttal állt. – Szükségünk van rájuk.

– Sajnos igen – mondta Doniger. Felállt az íróasztaltól, járkálni kezdett. Mindig ezt tette, ha nagyon törte a fejét valamin.

– Először is egyszerűen nem értem, hogy veszíthettük el a Professzort – mondta Kramer. – Csak úgy történhetett, hogy belépett a világba. Pedig te megmondtad neki, hogy ne tegye. Megmondtad neki, hogy semmiképpen ne menjen. Bizonyára mégis belépett a világba.

– Nem tudjuk, mi történt – mondta Doniger. – Gőzünk sincs róla.

– Állítólag írt egy üzenetet – mondta Kramer.

– Igen, Kastner szerint. Mikor beszéltél vele?

– Tegnap este – felelte Kramer. – Rögtön felhívott, amint rájött. Nagyon megbízható emberünk, és…

– Nem érdekes – mondta Doniger, és türelmetlenül legyintett. – Nem ez a dolgok veleje.

Mindig ezt a kifejezést használta, ha valamiről úgy gondolta, hogy lényegtelen. Kramer azt kérdezte.

– Akkor mi a dolgok veleje?

– Hogy visszahozzuk – mondta Doniger. – Az a lényeg, hogy ez az ember visszakerüljön. Az a dolgok veleje.

– Kétségtelenül ez a lényeg – mondta Kramer.

– Szerintem ez a vén trotty egy seggfej – mondta Doniger –, de ha nem hozzuk vissza és a sajtó megneszeli, az felér egy rémálommal.

– Igen, egy rémálommal.

– De majd én megoldom – mondta Doniger.

– Igen, te majd megoldod.

Az évek folyamán Kramer azt a szokást vette fel, hogy amikor Donigerre rájött a járkálás, mindent elismételt, amit a főnöke mondott. A kívülálló szemében ez talpnyalásnak tűnhetett, de Doniger hasznosnak találta. Gyakran előfordult, hogy amikor visszahallotta saját szavait, mindjárt ellentmondott. Kramer tudta, hogy ebben a folyamatban ő csak mellékszereplő. Látszólag két ember beszélgetése volt ez, de valójában Doniger csak önmagával folytatott párbeszédet.

– Az a baj – mondta –, hogy egyre több nem közülünk való ismeri meg a technológiát, anélkül hogy nekünk ebből bármi érdemleges hasznunk származna. Valószínűleg ezek a diákok se fogják tudni visszahozni.

– Jobbak az esélyeik.

– Feltehetően, de az kevés. – Doniger tovább járkált.

– Egyetértek, Bob, kevés.

– És a felderítők, akiket odaküldtél? Kiket küldtél?

– Gomezt és Barettót. Nem látták a Professzort.

– Mennyi ideig voltak ott?

– Szerintem körülbelül egy órát.

– Nem léptek be a világba?

Kramer megrázta a fejét.

– Nem lett volna értelme megkockáztatni. Bob, ezek obsitos tengerészek. Ha belépnének, akkor se tudnák, hol keressék. Azt se tudnák, mitől kell félniük. Ott minden teljesen másképp van.

– De ezek a tudóspalánták esetleg tudják, hol keressék.

– Én is erre gondoltam – mondta Kramer.

A távolból mennydörgés hallatszott. Az első nagy esőcseppek legördültek az iroda ablakán. Doniger az esőt nézte.

– És ha ezeket a tudóspalántákat is elveszítjük?

– Az felérne egy rémálommal.

– Lehet – mondta Doniger –, de ezzel is számolnunk kell.

A Gulfstream V motorja halkan duruzsolt, miközben a gép feléjük gurult, farkán a nagy ezüstbetűkkel: ITC. Leengedték a lépcsőt, az egyik egyenruhás utaskísérő pedig vörös szőnyeget terített a betonra a lépcső tövében. A végzősök nem hittek a szemüknek.

– Nem vicc – mondta Chris Hughes –, ez itt tény. Egy vörös szőnyeg.

– Menjünk – mondta Marek. Vállára vetette hátizsákját, és a gép felé terelte a többieket.

Marek nem mesélt el mindent, amikor faggatták. Közölte velük a karbon kormeghatározás eredményét, de azt állította, nem érti. Annyit elárult, hogy az ITC azért hívta őket ilyen sürgősen, mert a Professzornak kell segíteniük, de erről többet nem mondott. Észrevette, hogy Stern szintén hallgat.

A gép belseje ezüstszürke volt. Az utaskísérő megkérdezte tőlük, mit óhajtanak inni. Ebbe a fényűzésbe valahogy nem illett bele az a szigorúnak látszó, rövidre nyírt hajú éltes férfi, aki fogadta őket. Bár öltönyt viselt, Marek katonásnak ítélte a modorát, miközben mindannyiukkal kezet fogott.

– A nevem Gordon – mondta a férfi –, az ITC alelnöke vagyok. Üdvözlöm önöket a fedélzeten. A repülés idő Új-Mexikóig kilenc óra negyven perc. Kérem, kapcsolják be a biztonsági övüket.

Lehuppantak az ülésekre, s a gép már el is indult a felszállópálya felé. Néhány perc múlva felbőgtek a motorjai, s mire Marek kinézett az ablakon, a francia táj már eltűnt a szeme elől.

Rosszabb is lehetne, gondolta a gép hátsó részében újra Gordon, ahogy végignézett a csoporton. Tudóspalánták, az bizonyos. Kissé elvarázsoltak. Egyénieskednek, nincs bennük csoportszellem. Viszont a jelek szerint mindnyájan megfelelő fizikai állapotban vannak, főleg az a külföldi fickó, Marek. Kemény legénynek látszik. Még a nő se rossz. Remek izomtónus a karban, kérges tenyér. Határozott fellépés. Valószínűleg bírja a terhelést.

A jóképű sráccal azonban nem sokra megyünk, gondolta Gordon. Felsóhajtott, amikor Chris Hughes kinézett az ablakon, meglátta magát benne, és igazgatni kezdte a haját.

Gordon nem tudott eligazodni a sótlannak látszó negyedik kölykön. Biztos, hogy sok időt töltött a szabadban: fakó a ruhája és karcos a szemüvege. Gordon úgy vélte, a technika megszállottja. Nyilván mindent tud a műszerekről meg az áramkörökről, de a világról semmit. Nehéz megállapítani, hogy reagálna kritikus helyzetben.

A nagydarab Marek megkérdezte.

– Nem mondaná el nekünk, mi folyik itt?

– Szerintem maga már tudja, Mr. Marek – felelte Gordon. – Vagy mégsem?

– Itt egy hatszáz éves pergamen a Professzor kézírásával. A tinta is hatszáz éves.

– Így van.

Marek a fejét csóválta.

– Csakhogy ezt nehéz elhinni.

– Pedig ez nem egyéb, mint technikai vívmány. Ma már realitás, könnyen kivitelezhető. – Gordon felállt, odament a csoporthoz, leült közéjük.

– Az időutazásra céloz? – kérdezte Marek.

– Nem, nem az időutazásra – felelte Gordon. – Az időutazás lehetetlen, ezt mindenki tudja. Az időutazás ötlete már eleve képtelenség, mivel az idő nem áramlik. Az csak az idegrendszerünk működéséből következik, hogy mi az időt úgy érzékeljük, mint ami múlik. Amolyan érzékcsalódás, hogy nekünk úgy tűnik, mintha haladna, holott mi haladunk. Az idő állandó, egyszerűen csak van. Következésképpen a múlt és a jövő nem különböző helyszínek, mint mondjuk New York és Párizs. Mivel pedig a múlt nem helyszín, nem lehet odautazni.

Mindannyian döbbenten és némán figyeltek.

– Ezt fontos tisztázni – mondta Gordon. – Az ITC technológiának semmi köze az időutazáshoz, legalábbis direkt módon semmi. Mi egyfajta térutazást fejlesztettünk ki. Pontosabban szólva kvantumtechnológiával manipulálunk egy ortogonális multiverzum koordinátaváltozást. Értetlenül bámultak rá.

– Ez azt jelenti – mondta Gordon –, hogy egy másik helyre utazunk a multiverzumban.

– Mi az a multiverzum? – kérdezte Kate.

– A multiverzum a kvantummechanika által definiált világ. Azt jelenti, hogy…

– Kvantummechanika? – szólt közbe Chris. – Mi az a kvantummechanika?

Gordon egy pillanatra elhallgatott.

– Ezt elég nehéz elmagyarázni. Mivel maguk történészek, közelítsük meg a dolgot történeti oldalról.

– A fizikusok száz évvel ezelőtt jöttek rá – mondta Gordon –, hogy az energia, akárcsak a fény, a mágnesség és az elektromosság, folyamatosan terjedő hullámok alakját ölti. Még ma is beszélünk rádió- és fényhullámokról. Valójában a 19. századi fizika egyik legnagyobb eredményének tekinthető a felismerés, hogy az energia minden formájának közös vonása a hullámjelleg.

– De volt egy kis probléma – folytatta Gordon. – Kiderült, hogy ha egy fémlemezre fénysugarakat irányítunk, elektromos áram keletkezik. Max Planck fizikus elkezdte vizsgálni a fémlemezre irányított fénysugarak és a keletkezett elektromos áram mennyisége közti összefüggést, és arra a következtetésre jutott, hogy az energia nem folyamatos hullám. Úgy gondolta, hogy az energia önálló egységekből tevődik össze, melyeket ő kvantumoknak nevezett el. A felismerés, hogy az energia kvantumokban érkezik, egyben a kvantumfizika kezdetének tekinthető – mondta Gordon.

– Néhány évvel később Einstein adta meg a fotoelektromos hatás magyarázatát. Eszerint a fény részecskékből áll, melyeket ő fotonoknak nevezett el. A fény fotonjai csapódnak neki a fémlemeznek, elektronokat löknek meg, s így keletkezik elektromosság. Ezt ő matematikailag, egyenletekkel bizonyította, vagyis igazolta, hogy a fény részecskékből áll. Eddig világos?

– Igen…

– Ezek után a fizikusok hamar rájöttek, hogy nemcsak a fény, hanem minden energia részecskékből áll. Sőt az univerzumban minden anyag részecskékből épül fel. Az atom valójában az atommagot alkotó nehéz részecskékből és a körülötte keringő könnyű elektronokból tevődik össze. Az új felfogás értelmében tehát minden részecskékből áll. Világos?

– Világos…

– A részecskék külön egységek, azaz kvantumok. Az e részecskék viselkedésének leírásával foglalkozó tudományág a kvantumelmélet, a 20. századi fizika döntő felfedezése.

Mindannyian bólogattak.

– A fizikusok rendületlenül tanulmányozzák ezeket a részecskéket, és kezdenek rájönni, hogy nagyon furcsa entitások. Nem tudhatjuk biztosan, hol vannak, nem tudjuk őket pontosan megmérni, és nem tudjuk előre, mit fognak tenni. Néha úgy viselkednek, mint a részecskék, néha úgy, mint a hullámok. Néha két részecske kölcsönösen hat egymásra, holott egymillió kilométernyire vannak egymástól, és nincs köztük semmiféle kapcsolat. És így tovább. Az elmélet kezd rendkívül furcsa kérdéseket felvetni.

– Ez idő szerint két dolog történik a kvantumelmélettel. Az egyik az, hogy újra meg újra beigazolódik. A tudománytörténet leginkább bizonyított elmélete ez. Az áruházi szkennerek, a lézerek és a számítógép-csipek mind a kvantummechanikán alapulnak. Tehát abszolúte semmi kétség nem fér ahhoz, hogy a kvantumelmélet az univerzum korrekt matematikai leírása.

– A gond az, hogy csak matematikai leírás: egy sor egyenlet. A fizikusok pedig nem tudták megrajzolni annak a világnak a képét, melyet ezek az egyenletek megfogalmaznak. sokkal furcsább, sokkal ellentmondásosabb annál. Ez például Einsteinnek sem tetszett. Szerinte ez azt jelenti, hogy az elmélet hibás. Viszont az elmélet újra meg újra beigazolódott, a helyzet pedig egyre rosszabb lett. Idővel már az is előfordult, hogy olyan tudósok, akik épp a kvantumelmélet terén elért eredményeikért kaptak Nobel-díjat, bevallották, hogy nem értik.

Ez igen sajátos helyzetet teremtett. Mivel a 20. századon végigvonul egy olyan, az univerzumról alkotott elmélet, melyet mindenki használ, mindenki helytállónak tekint, de senki nem tudja megfogalmazni, mit mond nekünk a világról.

– Mi köze van mindennek a multiverzumokhoz? – kérdezte Marek.

– Mindjárt rátérek – mondta Gordon.

Mint Gordon elmondta, sok fizikus próbálta megmagyarázni az egyenleteket. Ilyen vagy olyan okból egyik magyarázat sem állta meg a helyét. Aztán 1957-ben egy Hugh Everett nevű fizikus merészen újszerű magyarázattal szolgált. Everett azt állította, hogy a mi univerzumunk – a számunkra látható világegyetem, a sziklák, fák, emberek és űrbéli galaxisok univerzuma – csupán egy a végtelen számú, egymás mellett létező univerzumok sorában.

Ezek az univerzumok mind rendre kettéhasadnak, tehát volt egy univerzum, melyben Hitler elvesztette a háborút, és egy olyan, melyben megnyerte; egy olyan univerzum, melyben Kennedy meghalt, és egy olyan, amelyikben életben maradt. Meg egy olyan világ is, melyben maguk reggel megmosták a fogukat, és egy olyan is, amelyikben nem. És így tovább és így tovább. Végtelen számú világ van.

Everett ezt a kvantummechanika „sok világ” értelmezésének nevezte. Ez a magyarázat összeegyeztethető a kvantumegyenletekkel, de a fizikusok mégsem tudták elfogadni. Nem tetszett nekik az elgondolás, hogy ezek a világok mind állandóan kettéhasadnak. Nem találták hihetőnek, hogy a valóság ilyen alakot ölt.

– A fizikusok zöme még mindig nem hajlandó ezt elfogadni – mondta Gordon –, holott még senki nem bizonyította be, hogy téves.

Maga Everett nem törődött kollégái ellenvetéseivel. Kitartott amellett, hogy ha tetszik, ha nem, az elmélet helytálló. Aki nem hisz az elméletében, az ugyanolyan maradi és vaskalapos, mint azok a tudósok, akik nem hittek Kopernikusz naprendszer-elméletében csak azért, mert az akkor ugyancsak hihetetlennek látszott.

– Everett állította, hogy a sok világ koncepció ténylegesen igaz, valóban számtalan univerzum létezik, mégpedig a miénkkel egyidejűleg, egymás mellett. Ezen univerzumok együttesét aztán idővel elkezdték „multiverzum” néven emlegetni.

– Várjunk csak – szólt közbe Chris –, maga azt mondja nekünk, hogy ez igaz?

– Igen, igaz – mondta Gordon.

– Honnan tudja? – kérdezte Marek.

– Mindjárt megmutatom – mondta Gordon, és elővett egy kartondossziét, melyen az állt. ITC/ZTI Technológia.

Kivett belőle egy üres papírlapot, rajzolni kezdett.

– Ez egy nagyon egyszerű kísérlet, kétszáz évvel ezelőtt végezték el. Állítsunk fel két sík lapot, egyiket a másik elé. Az elsőn legyen egy függőleges rés. – Megmutatta a rajzot.

– Most irányítsunk fénysugarakat a résre. A hátsó lapon látni fogunk…

– Egy fehér vonalat – mondta Marek. – A résen át beérkező fénysugarakat.

– Pontosan. Nagyjából ez látható. – Gordon elővett egy felkasírozott fényképet.

Gordon folytatta a rajzolást.

– Most pedig ne egy, hanem két függőleges rés legyen az elülső lapon. Ha rájuk irányítjuk a fényt, a másik lapon látni fogunk…

– Két függőleges vonalat – mondta Marek.

– Nem. Sötét és világos sávok egész sorát. – Megmutatta nekik.

– Ha pedig – folytatta Gordon – négy résen vetítünk át fényt, feleannyi sávot látunk, mint előzőleg. Mert minden második sáv fekete lesz.

Marek töprengett.

– Több rés, kevesebb sáv? Miért?

– A szokásos magyarázat az, amit lerajzoltam. a réseken áthaladó fénysugarak úgy viselkednek, mint a hullámok. Egyes helyeken összeadódnak, más helyeken pedig kioltják egymást. Ez adja ki a világos és sötét sávok váltakozását a lapon. Ezt a jelenséget nevezzük interferenciának.

Chris Hughes azt kérdezte.

– És? Mi baj van ezzel?

– Csak annyi – mondta Gordon –, hogy az imént a 19. századi magyarázatot adtam meg. Ez tökéletesen elfogadható volt akkor, amikor a fényt mindenki hullámnak tekintette. Einstein óta azonban tudjuk, hogy a fény foton nevű részecskékből áll. Helytálló a magyarázat, ha egy halom foton alkotja a mintázatot?

Mindenki némán csóválta a fejét.

Először David Stern szólalt meg.

– A részecskék nem olyan egyszerűek, mint ahogy maga leírta őket. A részecskék időnként, adott helyzetben hullám módjára viselkednek, interferálnak egymással. Ebben az esetben a fénysugár fotonjai az interferencia során alkotják ezt a mintázatot.

– Ez nagyon logikusnak hangzik – mondta Gordon. – Elvégre egy fénysugár parányi fotonok milliárdjaiból áll. Nem nehéz elképzelni, hogy valamilyen módon kapcsolatba lépnek egymással, és előidézik az interferencia-jelenséget.

Mindannyian bólintottak, igen, nem nehéz elképzelni.

– De valóban így igaz? – kérdezte Gordon. – Tényleg ez történik? Erre választ kaphatunk például úgy is, ha kiiktatjuk a fotonok kapcsolatba lépésének lehetőségét. Nézzünk egyszerre csak egy fotont. Ilyen kísérletet már végeztek. Annyira elvékonyítják a fénysugarat, hogy egyszerre csak egy foton érkezik. A rések mögé pedig lehet olyan érzékeny detektorokat helyezni, melyek már egyetlen foton becsapódását is regisztrálják. Világos?

Bólintottak, de most lassabban.

– Tehát, mivel csak egyetlen fotonnal van dolgunk, kizártuk a más fotonokkal való interferálás lehetőségét. Egyszerre csak egy foton jön át. A detektorok jelzik, hová érkeznek egyesével a fotonok. Néhány óra elteltével megkapjuk az eredményt, körülbelül ezt.

– Azt látjuk – mondta Gordon –, hogy a külön-külön érkezett fotonok csak bizonyos helyekre érkeznek, más helyekre pedig sosem. Pontosan ugyanúgy viselkednek, mint egy szokványos fénysugárban. Pedig ezek egyenként érkeztek, más fotonokkal nem tudtak interferálni. Valami mégis interferált velük, mivel a szokásos interferencia-mintázatot adták ki. Tehát, mi interferál egyetlen fotonnal?

Csönd.

– Mr. Stern?

Stern a fejét csóválta.

– Ha a valószínűség-számítás…

– Ne lépjünk át a matematikába. Maradjunk meg a valóságnál. Elvégre ezt a kísérletet valódi fotonokkal végezték, melyeket valódi detektorok regisztráltak. És valami valódi interferál velük. Az a kérdés, hogy micsoda.

– Csak más fotonok lehetnek – mondta Stern.

– Igen, de hol vannak? – kérdezte Gordon. – A detektorok nem jelzik más fotonok jelenlétét. Tehát hol vannak az interferáló fotonok?

– Értem – sóhajtott fel Stern, és széttárta a karját.

Chris azt mondta.

– Mi az, hogy érted? Mit értesz?

Gordon Sternre nézett.

– Mondja el nekik.

– Mr. Gordon szerint az egyetlen foton interferencia azt bizonyítja, hogy a valóság sokkal nagyobb annál, mint amit mi látunk a mi univerzumunkban. Az interferencia lejátszódik, de ennek mi semmiféle okát nem látjuk a mi univerzumunkban. Következésképp az interferáló fotonoknak más univerzumokban kell lenniük. Ez pedig más univerzumok létezését bizonyítja.

– Pontosan – mondta Gordon. – Ezek pedig időnként beavatkoznak a mi univerzumunkba.

– Sajnálom, de én ezt nem értem – mondta Marek. – Miért avatkozna be egy másik univerzum a miénkbe?

– Ez a multiverzum jellegéből következik – felelte Gordon. Ne feledjék, a multiverzumban állandóan kettéhasadnak univerzumok, ami azt jelenti, hogy sok más univerzum nagyon hasonló a miénkhez. És ezek a hasonlók avatkoznak be. Valahányszor mi előállítunk egy fénysugarat a mi univerzumunkban, ezzel párhuzamosan más hasonló univerzumokban is keletkeznek fénysugarak, a más univerzumok fotonjai pedig interferálnak a mi univerzumunk fotonjaival, és létrehozzák azt a mintázatot, amit látunk.

– És maga azt állítja, hogy ez így igaz?

– Száz százalékig. Ezt a kísérletet számtalanszor elvégezték.

Marek a homlokát ráncolta. Kate az asztalra meredt. Chris a fejét vakarta. Végül David Stern szólalt meg.

– Nem mindegyik univerzum hasonlít a miénkhez?

– Nem.

– Mind velünk egy időben létezik?

– Nem, dehogy.

– Tehát bizonyos univerzumok korábbi időben léteznek?

– Igen. Miután az univerzumok száma végtelen, léteznek minden korábbi időszakban is.

Stern elgondolkodott.

– És maga azt állítja, hogy az ITC kidolgozta a más univerzumokba utazás technológiáját?

– Igen, ezt állítom – mondta Gordon.

– Hogyan?

– A kvantumhab lyukain át teremtünk kapcsolatokat.

– A Wheeler-habra gondol?

– A tér-idő szubatomi fluktuációi.

– De ez lehetetlen.

Gordon elmosolyodott.

– Rövidesen meglátják, hogy nem.

– Meglátjuk? Ezt hogy értsem? – kérdezte Marek.

– Azt hittem, érti – mondta Gordon. – Johnston professzor a 14. században van. Azt szeretnénk, ha maguk odamennének és visszahoznák.

Senki nem szólalt meg. Az utaskísérő megnyomott egy gombot, és az összes ablak rolója egyszerre leereszkedett, már nem sütött be a nap. Ezután takarókat és párnákat tett a kabinban lévő fekhelyekre, mellettük pedig egy-egy nagy fülhallgatót helyezett el.

– Visszamegyünk? Hogyan. – kérdezte Chris Hughes.

– A legegyszerűbb, ha bemutatom – mondta Gordon, majd mindenkinek átadott egy kis, pirulákat tartalmazó celofán tasakot. – Kérem, ezeket most vegyék be.

– Mik ezek? – kérdezte Chris.

– Háromfajta nyugtató – mondta Gordon. – Aztán pedig feküdjenek le, tegyek fel a fülhallgatót. Akár el is alhatnak. A repülési idő csak tíz óra, tehát nem tanulhatnak túl sokat, de legalább egy kicsit megszokják a nyelvet és a kiejtést.

– Miféle nyelvet? – kérdezte Chris, aztán lenyelte a pirulákat.

– Az óangolt és a középfranciát.

Marek azt mondta.

– Én már beszélem ezeket a nyelveket.

– Nem hinném, hogy a helyes kiejtéssel. Vegye csak fel a fülhallgatót.

– Senki nem tudja, milyen a helyes kiejtés – mondta Marek, de nyomban el is hallgatott.

– Rá fog jönni, hogy mi tudjuk – mondta Gordon.

Chris lefeküdt az egyik ágyra. Magára húzta a takarót, és a fejére tette a fülhallgatót. Legalább a gép zúgását kirekeszti. Erős nyugtatók lehetnek, gondolta, mert nagyon hamar ellazult. Nem tudta nyitva tartani a szemét. Hallgatta a bejátszott magnószalagot, így kezdődött.

– Vegyen egy mély lélegzetet. Képzelje el, hogy egy gyönyörű kertben van, enyhe az idő. Minden ismerős és megnyugtató. Magával szemben egy ajtót lát, amin át a pincébe lehet jutni. Kinyitja az ajtót. Jól ismeri a pincét, mert otthon van. Elindul lefelé a kőlépcsőn, a barátságos és megnyugtató pince felé. Minden lépésnél hangokat hall. Kellemesnek találja ezeket, jóleső érzés hallgatni, könnyű odafigyelni.

Férfi- és női hangok váltogatták egymást.

– Kérem a kalapomat. Keirem az kalpagom.

– Íme, a kalapja. Iemé, az kalpagja.

– Köszönöm. Kheszenem.

– Kérem. Keirem.

Aztán a mondatok egyre hosszabbak lettek. Chris hamarosan már alig tudott lépést tartani a szöveggel.

– Fázom. Jó lenne fölvenni a köpenyt. Hidegem vagyon. Joú lenne foehienni az kepenyeget.

Chris lassan, észrevétlenül álomba merült, s közben úgy érezte, még mindig lefelé megy a lépcsőn, egyre csak halad tovább és tovább egy zegzugos, visszhangos, megnyugtató helyen. Békés hangulat vette körül, bár az utolsó két mondat, amire emlékezett, némi nyugtalanságra adott okot.

– Készülj a harcra. Keiszuelj az harcra.

– Hol a kardom? Hóul az kardom?

Aztán szusszant egyet és aludt.

BLACK ROCK

„Csak az nyer, ki mindent kockára tesz.”

GEOFFREYDE CHARNY, 1358

Hideg volt, az égbolt csupa csillag, amikor kiléptek a gépből a nedves leszállópályára. Marek kelet felé nézett, a fennsík vonala fölött alacsonyan gomolygó felhőket látott. A terepjáró a közelben várta őket.

Nemsokára már az autópályán utaztak, mindkét oldalon sűrű erdő szegélyezte az utat.

– Most hol járunk? – kérdezte Marek.

– Albuquerque-től egyórányira északra – felelte Gordon. – A legközelebbi város Black Rock. Ott van a kutatóintézetünk.

– Úgy fest, mintha a semmi közepén lennénk – mondta Marek.

– Csak éjjel. Black Rockban tizenöt csúcstechnológiai kutatócég működik. A Sandia itt van az út mentén. Los Alamos úgy egyórányira. Valamivel messzebb a White Sands.

Még jó néhány kilométert autóztak. Aztán egyszer csak előtűnt egy nagyméretű, zöld-fehér tájékoztató tábla, rajta a felirat. ITC BLACK ROCK LABORATÓRIUM. A terepjáró befordult jobbra, aztán erdő borította dombok közt kanyargó úton haladtak tovább.

Stern szólalt meg a hátsó ülésen.

– Maga azt mondta, kapcsolatba tudnak lépni más univerzumokkal.

– Igen.

– A kvantumhabon keresztül.

– Így van.

– De hát ez képtelenség – mondta Stern.

– Miért? Mi az a kvantumhab? – Kate egy ásítást fojtott el.

– A világegyetem keletkezéséből maradt vissza – mondta Stern, majd elmagyarázta, hogy a világegyetem anyaga eredetileg egyetlen, rendkívül tömör golyóban sűrűsödött össze. Aztán tizennyolcmilliárd évvel ezelőtt ez a golyó felrobbant, ez az úgynevezett ősrobbanás.

– A robbanás után a világegyetem gömb formáját öltve terjedt ki. Csakhogy ez nem egészen tökéletes gömb. Ezen a gömbön belül a világegyetem anyaga nem egyenletesen oszlik el, ezért van az, hogy a galaxisok szabálytalanul oszlanak el, helyenként sűrűbben, másutt ritkábban helyezkednek el. Szóval a lényeg az, hogy a kiterjedő gömbben tökéletlenségek alakultak ki, melyek nem korrigálódtak, mind a mai napig megmaradtak.

– Valóban? Hol?

– Szubatomi dimenziókban. A kvantumhab kifejezés tulajdonképpen arra utal, hogy nagyon parányi dimenziókban a tér-időnek egyenetlenségei, buborékjai vannak. A hab azonban kisebb, mint az atom egy-egy részecskéje. Ebben a habban lehet, hogy vannak lyukak, de az is lehet, hogy nincsenek.

– Vannak – mondta Gordon.

– De hogy lehet ezeket utazásra használni? Ilyen parányi lyukon nem lehet egy embert átpréselni. Semmit nem lehet rajta átpréselni.

– Így van – mondta Gordon. – A telefonzsinóron se lehet átpréselni papírlapot, viszont faxot lehet küldeni.

Stern a homlokát ráncolta.

– Az egészen más.

– Ugyan miért? – mondta Gordon. – Bármit továbbítani lehet, ha össze tudjuk sűríteni és kódolni. Nem így van?

– Elméletben igen – mondta Stern –, de maga most egy egész ember információs anyagának sűrítéséről és kódolásáról beszél.

– Így igaz.

– Ez képtelenség.

Gordon most már láthatóan élvezte a helyzetet.

– Miért lenne az?

– Mert az egész ember tömérdek információt jelent, a több milliárd sejt, azok kapcsolódási rendszere, a bennük lévő vegyületek és molekulák, azok biokémiai állapota… mindez akkora tömegű információ, hogy nincs az a számítógép, amelyik kezelni tudná.

– Ezek is csak információk.

– Igen, de túl sok.

– Veszteség nélküli fraktális algoritmussal tömörítjük.

– Ez még akkor is olyan mennyiség…

– Elnézést – szólt közbe Chris –, azt mondja, hogy embert tömörítenek össze?

– Nem, az emberrel egyenértékű információt tömörítjük.

– És ez hogy történik? – kérdezte Chris.

– Tömörítő algoritmusokkal, azzal a módszerrel, ahogy a számítógép csomagolja az adatokat, hogy kevesebb helyet foglaljanak el. Ahogy a JPEG és a MPEG teszi a képi információval. Ezekről hallottak?

– Van olyan szoftverem, ami alkalmazza, ez minden.

– Nos, minden tömörítőprogram ugyanúgy működik – kezdte magyarázni Gordon. – Az adatok közti hasonlóságokat keresi. Tegyük fel, van egy rózsát ábrázoló képünk, mely egymillió kép pontból áll. Minden képpontnak megvan a maga helye és színe. Ez hárommillió adat, rengeteg információ. A képpontok nagy része azonban piros, melyek körül más piros képpontok vannak. A program letapogatja a képet sorról sorra, és megnézi, hogy az egymás mellett lévő képpontok pirosak-e. Ha igen, olyan utasítást ad a számítógépnek, hogy ez a pont legyen piros, és a sorban utána következő ötven képpont ugyancsak legyen piros. Aztán váltson át szürkére, és a következő tíz pont szintén szürke legyen. És így tovább. Tehát nem külön az egyes pontokra vonatkozó információkat tárolja, hanem azt, hogy hogyan reprodukálja a képet. Az adatmennyiség az eredetinek az egytizede.

– Csakhogy mi most nem egy kétdimenziós képről beszélünk – mondta Stern –, hanem egy háromdimenziós élőlényről, melynek leírása annyi információt jelent…

– Hogy párhuzamos adatfeldolgozásra van szükség – bólintott rá Gordon. – Így igaz.

Chris kérdezte meg.

– Mi az a párhuzamos adatfeldolgozás?

– Összekapcsolunk több számítógépet, és felosztjuk köztük a munkát, hogy hamarabb elvégezzék. Egy nagy párhuzamos adatfeldolgozó számítógépben tizenhatezer processzort kapcsolunk össze. Egy igazán nagy gépben pedig harminckétezer processzort. Mi harminckétmilliárdot kapcsoltunk össze.

– Milliárdot? – kérdezett vissza Chris.

Stern felkapta a fejét.

– Ez lehetetlen. Még ha megpróbálunk olyan… – Félhangosan számolni kezdett. – Mondjuk, legyen két centi két alaplap között… akkor az… hű… kétezer-hatszáz… tehát az egymásra téve nyolcszáz méter magas. Még ha kocka alakban rendezzük el, akkor is hatalmas épület lenne. Ezt nem lehet megépíteni. Nem lehet hűteni. Különben sem működne, mert a processzorok túl távol kerülnek egymástól.

Gordon csak ült és mosolygott. Sternre nézett, várt.

– Ilyen mennyiségű adat feldolgozása – mondta Stern – csak az egyes elektronok kvantumsajátosságainak kiaknázásával lehetséges. Ez esetben kvantumszámítógépről beszélünk. Ilyet viszont még senki nem épített.

Gordon csak mosolygott.

– Vagy mégis? – kérdezte Stern.

– Hadd magyarázzam meg, miről beszél David – mondta a többieknek Gordon. – A hagyományos számítógépek két elektronállapottal számolnak, ezeket eggyel és nullával jelöljük. Minden számítógép így működik, egyeseket és nullákat tologat. Richard Feynman viszont húsz évvel ezelőtt felvetette, hogy rendkívül nagy teljesítményű számítógépet lehetne építeni, ha kihasználnánk az elektron mind a harminckét kvantumállapotát. Sok laboratóriumban kísérleteznek ilyen kvantumszámítógép megépítésével. Előnyük az elképzelhetetlenül nagy teljesítmény, akkora, hogy egy háromdimenziós élőlény leírható és tömöríthető egy elektronáramba. Pontosan úgy, mint a fax. Ezt az elektronáramot lehet továbbítani a kvantumhabban lévő lyukon át, és rekonstruálni egy másik univerzumban. Mi ezt tesszük. Ez nem kvantum-teleportálás. Nem részecskeátrendezés. Ez közvetlen továbbítás egy másik univerzumba.

Mindenki döbbenten meredt rá. A terepjáró egy tisztásra ért. Több kétszintes, kő-üveg épületet láttak. Meglepően szokványosnak tűntek. Ez bármelyik kis ipari park is lehetett volna, amilyen sok amerikai nagyváros környékén található.

– Ez az ITC? – kérdezte Marek.

– Nem szeretjük a hivalkodást – mondta Gordon. – Valójában azért választottuk ezt a helyet, mert van itt egy régi bánya. Manapság már nehéz jó bányát találni, olyan sok fizikai kutatáshoz van szükség nyersanyagra.

Oldalt, kissé távolabb, néhányan egy meteorológiai ballont készültek felbocsátani a reflektorok fényében. A közel két méter átmérőjű, törtfehér ballon, alján műszerekkel, gyorsan emelkedett föl a levegőbe. Miközben nézték. Marek megkérdezte.

– Ez mi célt szolgál?

– Óránként figyeljük a felhőzetet, főleg viharos időben. Ez az egyik folyamatos kutatási programunk, azt vizsgáljuk, hogy az időjárásnak van-e valamilyen kihatása.

– Kihatása? Mire? – kérdezte Marek.

A kocsi a legnagyobb épület elé hajtott. A biztonsági őr kinyitotta az ajtót.

– Üdvözöljük önöket az ITC-nél – mondta széles mosollyal. – Mr. Doniger már várja önöket.

Gordon Doniger elé ment, együtt vágtak át az előcsarnokon, Kramer pedig igyekezett velük lépést tartani. Doniger menet közben futotta végig a mindannyiuk nevét és rövid életrajzát tartalmazó anyagot.

– Mi a benyomásod róluk, John?

– Jobb, mint amire számítottam. Mindnyájan jó fizikai állapotban vannak, ismerik a helyszínt és a korszakot.

– Mennyire kell győzködni őket?

– Szerintem semennyire, csak a veszélyekről kellene óvatosan beszélned.

– Arra célzol, hogy nem kellene mindent föltárnom előttük? – kérdezte Doniger.

– Csak fogalmazz óvatosan – mondta Gordon. – Nagyon okosak.

– Tényleg? Na, majd meglátjuk. Ezzel beléptek az ajtón.

Kate-et és a többieket magukra hagyták a puritán egyszerűséggel berendezett, sivár tárgyalóteremben, ahol az agyonkaristolt asztalon kívül csak jó néhány összecsukható szék volt. Az egyik falon hatalmas tábla lógott, melyet képletekkel írtak tele. Olyan hosszúak voltak ezek a képletek, hogy a tábla egyik szélétől a másikig értek. Kate egy kukkot sem értett belőlük. Épp meg akarta kérdezni Sterntől, mit jelentenek, amikor Robert Doniger beviharzott a terembe.

Kate meglepődött, hogy milyen fiatal. Nem sokkal látszott idősebbnek náluk, főleg így farmerban, sportcipőben, acélkék pólóban. Még most, késő este is frissnek és energikusnak látszott, miközben mindannyiukkal sorra kezet fogott s mindenkit a nevén szólított.

– Kate – mosolygott rá Doniger –, örülök, hogy megismerhetem. Olvastam a kápolnáról szóló előtanulmányát, nagyon meggyőző.

Kate meglepetésében csak annyit tudott mondani.

– Köszönöm –, mert Doniger máris továbbment.

– Á, Chris, örülök, hogy viszontlátom. Tetszett a malomhíd számítógépes rekonstrukciója, bizonyára hasznát vesszük.

Chris épp csak bólintani tudott, és Doniger már el is lépett mellőle.

– Á, David Stern. Mi még nem találkoztunk. Ha jól tudom, fizikus, mint én.

– Így igaz…

– Üdvözlöm a csapatban. André, látom, egy centivel se lett alacsonyabb. Az I. Edward haditornáiról szóló cikkével bizonyára telibe találta Monsieur Contamine-t. Remek munka. Nos tehát, kérem, foglaljanak helyet.

Miközben leültek, Doniger az asztalfőhöz ment.

– Rögtön a lényegre térek – mondta. – Szükségem van a segítségükre. Máris elmondom, miért. Az elmúlt tíz év folyamán a cégem egy forradalmian új technológiát fejlesztett ki. Ez nem haditechnika. Nem is kereskedelmi, amit jó pénzért el lehet adni. Sőt, ellenkezőleg. egy olyan ártalmatlan és békés technológia, ami az emberiség javát fogja szolgálni, mégpedig igen nagy hasznára lesz. De most segíteniük kell.

– Gondoljanak bele – folytatta Doniger –, milyen egyenlőtlenül hatott a technológia a tudás különböző területeire a 20. században. A fizika alkalmazza a legfejlettebb technikát, hogy csak a több kilométer átmérőjű részecskegyorsítókat említsem. Ugyanez a helyzet a kémiával és a biológiával. Száz éve Faraday és Maxwell még kis magánlaboratóriumban dolgozott. Darwinnak elég volt egy notesz és egy mikroszkóp. Ma viszont fontos tudományos felfedezések ilyen egyszerű eszközökkel már nem születhetnek. A természettudomány ma már alapvetően a fejlett technika függvénye. De mi a helyzet a humán tudományokkal? Ezekkel mi történt ugyanezen idő alatt?

Doniger hatásszünetet tartott.

– A válasz az, hogy semmi. Fontos technikai újítás e téren nem történt. Az irodalomtörténész és a régész ma pontosan ugyanúgy dolgozik, mint száz évvel korábbi elődei. Persze történt előrelépés a dokumentumok vizsgálata terén, a CD-ROM-ok használatában és így tovább, de a kutatók napi munkája pontosan ugyanolyan.

Mindegyikükre külön-külön ránézett.

– Tehát egyenlőtlenség alakult ki, a tudományágak között nincs egyensúly. A középkorkutatók büszkék, hogy nézeteik a 20. században gyökeresen megváltoztak. A fizika azonban három gyökeres átalakuláson esett át ugyanabban a században. Száz évvel ezelőtt a tudósok a világegyetem koráról és a napenergia forrásáról vitatkoztak. A választ akkor még senki nem tudta, de ma minden iskolás tisztában van vele. Ma már tudjuk, mekkora a világegyetem kiterjedése, galaxisméretekben és szubatomi szinten egyaránt tájékozódni tudunk. Annyi mindent kiderítettünk, hogy részletesen el tudjuk mondani, mi történt a világegyetem keletkezésének első perceiben. Fel tudnak mutatni a középkorkutatók ilyen horderejű eredményeket a maguk területén? Ha egy szóval válaszolok: nem. Miért? Mert nem segíti őket új technológia. Senki nem fejlesztett ki olyan új technológiát, amely a történészeket szolgálná – egészen mostanáig.

Mesteri produkció, gondolta Gordon. Doniger egyik legjobb alakítása: könnyed, lendületes, helyenként kifejezetten magával ragadó. Ezzel azonban Doniger csupán a program izgalmas magyarázatát adta, igazi célját viszont nem tárta fel. Még azt sem mondta el nekik, valójában mi folyik itt.

– De, mint említettem, szükségem van a segítségükre.

Doniger hangnemet váltott. Lassan, tagoltan, gondterhelten beszélt.

– Mint tudják, Johnston professzor azért jött ide, mert úgy vélte, nem adunk meg minden információt. Ez bizonyos értelemben igaz, valóban nem tártunk fel minden információt, mert nem tudtuk volna megmagyarázni, honnan vettük.

És azért, gondolta Gordon, mert Kramer bakot lőtt.

– Johnston professzor erősködött – folytatta Doniger. – Hiszen ismerik, milyen. Még a sajtóval is fenyegetőzött. Végül aztán bemutattuk neki azt a technológiát, amit most maguknak készülünk bemutatni. Lázba hozta őt, magukkal is ez fog történni. Ragaszkodott hozzá, hogy visszamehessen, hogy ő is kipróbálhassa.

Doniger szünetet tartott.

– Mi nem akartuk, hogy visszamenjen. Erre újból fenyegetőzött. Végül nem maradt más választásunk, megengedtük neki. Ennek három napja, azóta is ott van.

– Maguktól kért segítséget, abban az üzenetben, amiről tudta, hogy megtalálják. Maguk a világon mindenkinél jobban ismerik a helyszínt és a kort. Maguknak kell odamenni és visszahozni őt, maguk az ő egyetlen esélye.

– Pontosan mi történt vele, miután visszament? – kérdezte Marek.

– Nem tudjuk – mondta Doniger –, de megszegte a szabályokat.

– A szabályokat?

– Meg kell érteniük, hogy ez a technológia még nagyon új. Vannak óvintézkedéseink a használatával kapcsolatban. Már két éve küldünk oda megfigyelőket: volt tengerészeket, képzett katonákat. Ők viszont nem történészek, rövid pórázra fogtuk őket.

– Ez mit jelent?

– A megfigyelőknek soha nem engedtük meg, hogy belépjenek abba a világba. Senkinek nem engedtük meg, hogy egy óránál tovább maradjon. És azt sem engedtük meg, hogy bárki negyvenöt méternél messzebb menjen a géptől. Eddig még senki nem hagyta ott a gépet, senki nem lépett be a világba.

– A Professzor megtette? – kérdezte Marek.

– Bizonyára igen.

– És nekünk is meg kell tennünk, ha meg akarjuk őt találni. Be kell lépnünk a világba.

– Igen – mondta Doniger.

– Ezek szerint mi leszünk az elsők, akik ezt megteszik? Mi leszünk a legelsők, akik belépnek a világba?

– A Professzort leszámítva igen.

Néma csönd.

Marek egyszer csak széles mosollyal közölte.

– Fantasztikus! Már alig várom!

A többiek azonban egy szót sem szóltak. Feszültnek, idegesnek látszottak.

Stern azt mondta.

– És az az ember, akit a sivatagban találtak…

– Joe Traub – mondta Doniger. – Az egyik legkiválóbb tudósunk volt.

– Hogy került a sivatagba?

– A jelek szerint kocsival ment oda, megtalálták az autóját, de azt nem tudjuk, miért tette.

Stern azt mondta.

– Úgy hírlik, megbomlott az elméje, és volt valami az ujjaival…

– A boncolási jegyzőkönyvben erről nincs szó – mondta Doniger. – Szívrohamban halt meg.

– Akkor a halálának nincs köze az új technológiához?

– A legkevésbé sincs – felelte Doniger.

Újabb csend. Chris fészkelődött ültében.

– Ha megenged egy laikus kérdést. mennyire biztonságos ez a technológia?

– Biztonságosabb, mint autót vezetni – vágta rá azonnal Doniger. – Kimerítő tájékoztatást kapnak, aztán két tapasztalt megfigyelőnk kíséretében visszaküldjük magukat. Az utazás legfeljebb két óráig tart. Odamennek, és visszahozzák a Professzort.

Chris az ujjaival dobolt az asztalon. Kate beharapta az ajkát. Senki nem szólalt meg.

– Nézzék, a dolog teljesen önkéntes – mondta Doniger. – Kizárólag maguk döntik cl, mennek-e vagy sem. De a Professzor a segítségüket kérte. Nem hinném, hogy cserben akarnák hagyni.

– Miért nem csak a megfigyelőket küldi oda? – kérdezte Stern.

– Mert ők nem tudnak eleget, David. Maguk sokkal jobban tudják, mennyire más az a világ, a maguk ismeretanyaga óriási előny. Részletesen ismerik a helyszínt és a kort. Beszélik a nyelveket, ismerik a szokásokat.

– De a mi tudásunk elméleti – mondta Chris.

– Már nem – felelte Doniger.

Gordon elkísérte a csoportot, hogy megnézzék a gépeket. Doniger utánuk nézett, majd amikor Kramer belépett, hozzá fordult. Kramer zárt láncú televízión nézte végig az egészet.

– Mit gondolsz, Diane? – kérdezte Doniger. – El fognak menni?

– Igen, fognak.

– Sikerül nekik?

Kramer töprengett.

– Szerintem ötven százalék az esély.

Széles betonrámpán mentek lefelé, egy teherautónak is elég lett volna. A végében nehéz, kétszárnyú acélajtó volt. Marek jó néhány, különböző pontokon elhelyezett kamerát vett észre útközben, melyek utánuk fordultak, követték őket, ahogy az ajtó felé tartottak. A rámpa végén Gordon fölnézett a biztonsági kamerákra, és várt.

Az ajtó kinyílt.

Gordon bevezette őket egy kisebb terembe. Az acélajtó bezárult mögöttük. Gordon odament a belső ajtóhoz, ismét várt.

Marek megkérdezte.

– Maga nem tudja kinyitni?

– Nem.

– Miért? Nem bíznak meg magában?

– Senkiben sem bíznak meg – mondta Gordon. – Higgye el, ide csak az jut be, akinek mi engedélyt adunk.

Az ajtó kinyílt.

Egy teherlifthez hasonló fémketrecbe léptek be. Hűvös és kissé nyirkos volt a levegő. Az ajtó becsukódott mögöttük. A ketrec már el is indult velük lefelé.

Marek ekkor jött rá, hogy valójában liftben állnak.

– Háromszáz méter mélyre megyünk, egy kis türelmet kérek – mondta Gordon.

*

A lift megállt, az ajtó kinyílt. Hosszú betonalagútban mentek tovább, a lépteik visszhangzónak. Gordon azt mondta.

– Ez az ellenőrző és kiszolgáló szint. Maguk a gépek százötven méterrel lejjebb vannak.

Nehéz, kétszárnyú, részben sötétkék, részben átlátszó ajtóhoz értek. Marek először azt hitte, rendkívül vastag üvegből van. Aztán amikor a motor széthúzta a sínen gördülő ajtókat, látszott, hogy valami megmozdul bennük.

– Víz – mondta Gordon. – Sok vizet használunk a védőpajzsokban. A kvantumtechnológia nagyon érzékeny a váratlan külső hatásokra, a kozmikus sugárzásra, a mágneses mezők változásaira és így tovább. Elsősorban ezért vagyunk ilyen mélyen.

Kissé távolabb olyan ajtót láttak, mely akár egy szokványos laboratóriumba is vezethetne. Egy újabb üvegajtón át a fertőtlenítő festékkel fehérre festett előtérbe léptek, melynek mindhárom oldalán további ajtók voltak. A balra nyílón az ELŐCSOMAGOLÓ feliratot lehetett látni, a másodikon azt, hogy ELŐKÉSZÍTŐ, a valamivel messzebb lévő harmadikon pedig azt, hogy TRANZIT.

Gordon összedörzsölte a kezét.

– Menjünk be máris a csomagolóba.

A kis terem Marekot kórházi laborra emlékeztette, s ennek nem örült. A szoba közepén jó két méter magas, másfél méter átmérőjű, talpára állított hengert látott. A nyitott tolóajtón át benézett. laza szíjak lógtak benne.

– Mi ez, szolárium? – kérdezte.

– Lényegében egy továbbfejlesztett rezonáns képalkotó, valójában nagy teljesítményű MRI. De egyben kiváló előgyakorlat magához a géphez. Az lenne a legjobb, ha maga menne be elsőnek, dr. Marek.

– Menjek be oda? – bökött Marek a hengerre. Közelebbről már inkább fehér koporsónak látszott.

– Csak vetkőzzön le, és lépjen be. Pontosan olyan, mint egy MRI, az égvilágon semmit nem fog érezni. Az egész mindössze egy percig tart. Mi a szomszéd szobában leszünk.

Bementek egy kis ablakos oldalajtón egy másik helyiségbe. Marek nem látta, mi van odabenn. Az ajtó becsukódott.

Észrevett egy széket a sarokban. Odament, levetkőzött, aztán besétált a szkennerbe. Egy kis kattanással működésbe lépett az interkom, majd Gordon megszólalt.

– Dr. Marek, kérem, pillantson le a földre.

Marek lenézett.

– Látja a kört a padlón? Kérem, ügyeljen rá, hogy a lábfeje azon belül legyen. – Marek kissé odébb lépett. – Köszönöm, remek. Most be fog csukódni az ajtó.

A tolóajtó halk zümmögéssel bezárult, majd Marek szisszenést hallott.

– Légmentes? – kérdezte.

– Annak kell lennie. Most hideg légáramlatot fog érezni. A kalibrálás idejére egy kis ráadás oxigént adagolunk. Ugye, nem klausztrofóbiás?

– Eddig nem voltam az. – Marek körülnézett odabenn. A laza szíjak valójában nyílásokat elfedő műanyag borítású lapok voltak. Mögöttük kis lámpákat, zümmögő gépeket lehetett látni. A levegő észrevehetően lehűlt.

– Most folyik a kalibrálás – mondta Gordon. – Ha lehet, ne mozogjon.

Az összes szíj forogni kezdett körülötte, a masinák kattogtak. A szíjak aztán egyre gyorsabban pörögtek, majd hirtelen megálltak.

– Nagyszerű. Jól van?

– Mintha mákdarálóban lennék – mondta Marek.

Gordon nevetett.

– A kalibrálás kész. A többi már csak pontos időzítés kérdése, minden automatikusan zajlik. Kérem, kövesse az utasításokat, amelyeket hallani fog. Rendben?

– Rendben.

Kattanás. Marek magára maradt.

Magnóról szóltak hozzá.

– A szkennelés megkezdődött. Most lézereket kapcsolunk be. Nézzen egyenesen előre, ne nézzen fölfelé.

A henger belsejét nyomban kékesen izzó fény töltötte be.

Mintha a levegő is izzott volna.

– A lézerek most polarizálják a xenongázt, amit befújunk a fülkébe. Öt másodperc.

Marek elgondolkodott. Micsoda? Xenongáz? A kék fény egyre intenzívebben izzott körülötte. Lenézett a kezére, de alig látta az erős villódzásban.

– Elértük a szükséges xenonkoncentrációt. Most arra kérjük, vegyen mély lélegzetet.

Marek arra gondolt. vegyen egy mély lélegzetet? Xenonból?

– Most harminc másodpercig maradjon így, mozdulatlanul. Kezdhetjük? Ne mozogjon… tartsa nyitva a szemét… szívja be a levegőt… tartsa benn… Most!

A szíjak gyorsan forogni kezdtek, aztán minden szíj külön-külön, előre-hátra lengett, mintha alaposan meg akarná őt nézni, s hogy jobban lássa, időnként hátralép. Úgy tűnt, minden szíj önállóan mozog. Mareknak az a furcsa érzése támadt, mintha ezernyi szem vizslatná.

Aztán megint megszólalt a hang.

– Ne mozduljon, kérem. Még húsz másodperc.

Körös-körül az összes szíj halkan zúgott-búgott. Aztán egyszerre mind megállt. Néhány másodpercnyi csönd. A gépezet kattant egyet. Aztán a szíjak előre-hátra, majd oldalra is kezdtek kilengeni.

– Ne mozduljon, kérem. Még tíz másodperc.

A szíjak ezután körben forogtak, lassanként összehangolódtak, míg végül mindegyik egyformán pörgött. Rövidesen megálltak.

– A szkennelés befejeződött. Köszönjük az együttműködését. A kék fény kialudt, a tolóajtó félregördült. Marek kilépett a fülkéből.

A szomszéd szobában Gordon a számítógép előtt ült. A többiek széket húztak oda maguknak, körülülték.

– Az emberek többsége nincs tudatában annak – mondta Gordon –, hogy a kórházi MRI valójában úgy működik, hogy a testünkben lévő atomok kvantumállapotát, vagyis az atomi részecskék mozgásirányát változtatja meg. Az MRI-vel végzett vizsgálatok azt támasztják alá, hogy a kvantumállapot megváltoztatásának nincs káros hatása. Az ember még csak nem is érzékeli.

Az MRI-berendezések ezt nagyon erős, általában mintegy l,5 tesla erősségű mágneses mezővel végzik, ami körülbelül huszonötezerszerese a Föld mágneses mezeje erősségének. Nekünk erre nincs szükségünk. Mi szupravezető kvantuminterferencia eszközöket, úgynevezett SQUID-eket alkalmazunk, melyek olyan érzékenyek, hogy mérni tudják a Föld mágneses mezejének rezonanciáját. Itt nincs is semmiféle mágnes.

Marek lépett be a terembe.

– Hogy nézek ki? – kérdezte.

A képernyőn egy Marek vázát szemléltető, vörös pöttyökből felépülő, áttetsző ábrát lehetett látni.

– Ez itt most a csontvelő, a hosszú csontokban, a gerincben, a koponyában – mondta Gordon. – Most épül tovább a test, szervrendszerenként, íme, a csontok – kirajzolódott az egész csontváz –, most hozzáadjuk az izmokat…

Mindezt látva Stern megszólalt.

– Hihetetlenül gyors a számítógépük.

– Ó, most lelassítottuk – mondta Gordon –, különben nem lehetne látni, mi történik. A processzorok gyakorlatilag egy pillanat alatt végrehajtják a feladatot.

Stern hüledezett.

– Egy pillanat alatt?

– Ez más világ – bólogatott Gordon. – A szokott mértékegységek itt nem érvényesek. – A többiek felé fordult. – Ki lesz a következő?

Végigmentek a folyosón, egészen a TRANZIT feliratú helyiségig. Kate azt kérdezte.

– Mire volt jó ez az egész?

– Ezt mi előcsomagolásnak nevezzük – mondta Gordon. – Ez teszi lehetővé a gyorsabb továbbítást, mert a magukra vonatkozó információ nagy részét ezzel már betöltöttük a gépbe. Az eltérések miatt még egy utolsó szkennelést végzünk, aztán a továbbítás következik.

Beléptek egy másik liftbe, és egy újabb, vízzel feltöltött ajtón mentek be.

– Nos, megérkeztünk – mondta Gordon.

Hatalmas, erősen megvilágított, zegzugos csarnokba léptek be. A hangok innen-onnan visszaverődtek. A padló fölött harmincméternyire átívelő vashídon mentek tovább. Ahogy Chris lenézett, három félkör alakú, vízzel feltöltött falat látott, ezek egy kört alkottak, és akkora rés volt köztük, melyen egy ember fért át. Ezen a külső falon belül ugyancsak kört alkotó három kisebb félkör volt, a falon belül pedig egy harmadik ugyanilyen. A három sor félkört úgy tolták el, hogy a rések sehol nem csatlakoztak egymáshoz, így az egész labirintusjelleget öltött.

A koncentrikus körök közepén körülbelül hat méter átmérőjű térség volt. Itt öt-hat, nagyjából telefonfülke méretű kalitkát lehetett látni. Ezek elrendezése nem tűnt szabályosnak. A tetejük fakó színű fémből készült. A falon belül fehér füst gomolygott. A földön tartályok hevertek, mindenütt vastag fekete kábelek kígyóztak. Úgy festett, mint egy üzemcsarnok. Az egyik kalitkánál valóban dolgoztak is néhányan.

– Ez a továbbító termünk – mondta Gordon. – Mint látják, nagyon erős védőpajzsokkal van körülvéve. Már épül a másik ilyen termünk, de csak néhány hónap múlva lesz kész. – A zegzugos rész mögé mutatott, ahol már látni is lehetett a szintén koncentrikus köröket alkotó falrendszert, melyet azonban még nem töltöttek fel vízzel.

A vashídról kábellifttel lehetett lejutni az üvegfalakkal körülvett terület közepére.

Marek megkérdezte.

– Lemehetünk oda?

– Nem, még nem.

Egy technikus fölnézett és integetett. Gordon leszólt neki.

– Meddig tart még a beégetés ellenőrzése, Norm?

– Néhány perc. Gomez már úton van.

– Rendben. – Gordon a többiekhez fordult. – Addig menjünk fel az irányítófülkébe.

A mélykék fényben fürdő gépek egy emelvényen álltak. Mindegyiket sötétszürkére festették, és halkan zümmögtek. Fehér pára gomolygott a padló felett, ezért az aljukat nem lehetett látni. Két kék overallos szerelő négykézlábra ereszkedve matatott az egyik talapzatának belsejében.

A gépek lényegében alul-fölül fémmel lezárt, nyitott hengerek voltak. Minden gép vastag fémtalapzaton állt. A fémtetőt három, a kör kerületén elhelyezett rúd támasztotta alá.

A technikusok egy köteg fekete kábelt húztak le az álmennyezetről, majd csatlakoztatták az egyik gép tetejéhez, ahogy a kútkezelők töltik a benzint az autókba.

A talapzat és a tető között az égvilágon semmi nem volt. Az egész masina kiábrándítóan egyszerűnek tűnt. A három szögletes rúdon végig szegecsek sorakoztak. A gép teteje alól halványkék füst áramlott kifelé.

Ezekhez hasonló masinákat Kate még sose látott. Csodálkozva nézte a hatalmas képernyőket a szűk irányítóteremben. A háta mögött két technikus ingujjban ült a két kezelőpultnál. A képernyők a méretük miatt azt a benyomást keltették Kate-ben, mintha ablakon nézne ki, de az irányítóteremnek valójában nem volt ablaka.

– Önök most a mi ZTI-technológiánk legújabb változatát látják – mondta Gordon. – Ez a Zárt Téridő, vagyis az általunk kifejlesztett módszer nevének rövidítése. E gépek elkészítéséhez merőben új technológiát kellett kidolgoznunk. Amit itt látnak, az valójában a hatodik változat, az első működő prototípust három évvel ezelőtt építettük meg.

Chris nem szólalt meg, csak a gépeket bámulta. Kate Erickson az irányítóteremben nézett körül. Stern izgatottságában a felső ajkát dörzsölte. Marek Sternt figyelte.

– A technológia fontos elemei mind a talapzatban vannak – folytatta Gordon –, így az indium-gallium-arzenid kvantummemória, a számítógéplézerek és az akkumulátorcellák is. A párologtató lézerek persze a fémrudakban vannak. A fakó színű fém a nióbium; a nyomáskiegyenlítő tartályok alumíniumból készültek, a tárolóelemek pedig polimerből.

Rövidre nyírt sötétvörös hajú, mogorvának látszó fiatal nő lépett be a terembe. Homokszínű ing, sort és bakancs volt rajta; úgy festett, mint aki szafarira készül.

– Gomez lesz az egyik kísérőjük, amikor majd útnak indulnak. Előbb visszamegy, hogy elvégezhessük azt, amit mi „beégetési ellenőrzésnek” nevezünk. Ő már beégette a navigációs hívójába a célidőpontot, azaz rögzítette, és most odamegy, hogy ellenőrizze, egészen pontos-e.

Gordon bekapcsolta az interkomot.

– Sue! Mutasd meg nekünk a hívódat, légy szíves!

A nő felmutatott egy téglalap alakú, postai bélyegnél alig nagyobb fehér lapocskát. Bőven elfért a tenyerében.

– Ezt fogja használni odamenet, és ezzel rendeli majd oda a gépet visszatéréskor… Sue, mutasd meg rajta a gombot, légy szíves!

– Onnan aligha lehet látni – mondta Sue, és oldalt fordította a készüléket. – Itt egy pici gomb, a hüvelykujj körmével lehet megnyomni, így lehet odarendelni a gépet, amikor az ember vissza akar térni.

– Köszönöm, Sue.

Az egyik technikus megszólalt.

– Terepjel.

Mindnyájan odanéztek. A kezelőpult egyik képernyőjén hullámzó, háromdimenziós felületet lehetett látni, melynek közepéből hegycsúcshoz hasonló kitüremkedés emelkedett ki.

– Nagyon szép, elsőrangú – mondta Gordon, majd elmagyarázta a többieknek. – Mivel a terepérzékelő berendezésünk SQUID-alapú, a helyi mágneses mező rendkívül csekély mértékű változását is jelzi. Ezt nevezzük mi „terepjelnek”. Már az esemény előtt két órával regisztráljuk. Ezeket a jeleket már két órája vesszük, azt jelentik, hogy egy gép készül visszatérni.

– Milyen gép? – kérdezte Kate.

– Sue gépe.

– De ő még el se indult.

– Tudom, hogy ez képtelenségnek tűnik – mondta Gordon –, de minden kvantumesemény visszamenőleg is hat.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy maguk már akkor jelzést kapnak a visszatéréséről, amikor még el sem indult?

– Igen.

– Miért? – kérdezte Kate.

Gordon felsóhajtott.

– Ez bonyolult. Amit a terepen látunk, az lényegében valószínűsített történés, egy gép feltételezhető visszatérése. Általában nem így gondolunk rá, egyszerűen azt szoktunk mondani, hogy visszajön. Ha pontosan akarunk fogalmazni, akkor a terepjel valójában azt tudatja velünk, hogy egy gép igen nagy valószínűséggel visszatér.

Kate a fejét csóválta.

– Nekem ez magas.

Gordon azt mondta.

– Induljunk ki abból, hogy a hétköznapi életben van egy elképzelésünk az okról és az okozatról. Az első az ok, ezt követi az okozat. A kvantumvilágban azonban nem mindig ez a sorrend érvényesül. Az okozat létezhet az okkal egy időben, de akár meg is előzheti az okot. Ez itt egy egyszerű példa erre.

A Gomez nevű fiatal nő belépett az egyik gépbe. A kis fehér lapocskát benyomta a talapzaton a lába előtt lévő nyílásba.

– Most illesztette be a navigációs hívóját, ami odairányítja a gépet, aztán meg vissza.

– És mi a garancia a visszatérésre? – kérdezte Stern.

– A multiverzum transzfer – felelte Gordon – egyfajta potenciális energiát termel, mint a megnyújtott gumi, ami össze akar húzódni. A gépek tehát viszonylag könnyen térnek vissza. Az odamenet sokkal rázósabb, ez van bekódolva a kerámiába.

Gordon előrehajolt, bekapcsolta az interkomot.

– Sue! Meddig leszel ott?

– Egy, legfeljebb két percig.

– Rendben. Időmérés indul.

A technikusok ekkor beszélni kezdtek, kapcsolókat tologattak a kezelőpulton, és figyelték az előttük lévő képernyőkön megjelenő kiírásokat.

– Héliumellenőrzés.

– Feltöltés megtörtént – mondta az egyik technikus, miután a kezelőpultra pillantott.

– EMR-ellenőrzés.

– Folyamatban.

– Lézerbevilágítás indul.

Az egyik technikus eltolt egy kapcsolót, és a fémszíjakból sűrű, zöld fénynyaláb vetült a gép közepére. A behunyt szemmel, mozdulatlanul álló Gomez arcán és testén zöld pöttyök jelentek meg.

A rudak lassan forogni kezdtek. Gomez továbbra is mozdulatlanul állt középen. A lézerek vízszintes zöld csíkokat vetítettek a testére. Aztán a rudak leálltak.

– Lézerbevilágítás kész.

Gordon azt mondta.

– Viszlát egy perc múlva, Sue. – Aztán a többiekre nézett. – Rendben, mehet.

A kalitka körüli, vízzel feltöltött, ívelt védőpajzsok halványkék fényt bocsátottak ki. A gép megint lassan forogni kezdett. A nő mozdulatlanul állt középen, a gép forgott körülötte.

A zümmögés erősödött, a forgássebesség nőtt. A nő továbbra is nyugodtan állt.

– Erre az utazásra csak egy vagy két percet fog felhasználni – mondta Gordon –, de az akkumulátorcellák valójában harminchét órát tesznek lehetővé. Ez a felső határ, ennyi ideig lehet a helyszínen maradni visszatérés előtt.

A rudak gyorsan pörögtek. Ekkor géppuskaropogáshoz hasonló kattogást lehetett hallani.

– Ez a leszállóhely-ellenőrzés. infravörös érzékelők vizsgálják a gép körüli teret. Minden oldalról meg kell lennie a kétméteres távolságnak. Csak akkor mennek tovább, ha ez megvan. Ez biztonsági előírás. El akarjuk kerülni, hogy a gép mondjuk egy kőfalban landoljon. Minden rendben. Most adagolják a xenont. Sue már mehet is.

A zümmögés nagyon hangos lett. A masina olyan gyorsan pörgött, hogy a fémrudak eltűntek, de középen a nőt elég jól lehetett látni.

Megszólalt a szalagra rögzített szöveg.

– Álljon nyugodtan… nyitott szemmel… vegyen mély lélegzetet… tartsa benn a levegőt… Most!

A gép tetejéről aláereszkedett egy gyűrű, hamar leért Sue lábához.

– Most jól figyeljenek! Gyorsan fog történni – mondta Gordon. Kate sötét ibolyakék lézersugarakat látott, melyek a rudakból indultak ki, és középre irányultak. A lány odabenn egy pillanatig fehér fényben izzott, aztán vakító fehér fénynyaláb töltötte be a gép egész belsejét. Kate behunyta a szemét, elfordult. Amikor újra odanézett, fehér foltok táncoltak a szeme előtt, és eleinte nem is látta, mi történt. Aztán rájött, hogy a gép közben kisebb lett. Már nem érintkezett a fent lévő kábelekkel, melyek így a levegőben lógtak.

Ismét felvillant a lézer.

A gép egyre kisebb lett. Benne a nő is egyre kisebb lett. Már csak alig egy méter magas volt, és a szemük előtt zsugorodott tovább minden egyes lézerfelvillanáskor.

– Jézusom – hüledezett Stern. – Ez milyen érzés lehet?

– Semmilyen – mondta Gordon. – Semmit nem érez az ember. A bőrtől az agyig a másodperc százmilliomod része az ingerületvezetési idő. A lézerporlasztás öt nanomásodperc. Már rég nincs itt.

– De látom, hogy ott van.

– Nem, nincs ott. Az első lézeradaggal elment. A számítógép most csak adatfeldolgozást végez. A kompresszió körülbelül három a mínusz kettőhöz…

Újabb erős felvillanás következett. A kalitka ekkor már gyorsan zsugorodott. Már csak egy, majd háromnegyed méter volt. Aztán alig negyedméternyire volt a padlótól. Benne a lány úgy festett, mint egy kisjáték baba.

– Mínusz négy – mondta Gordon. Újabb fénynyaláb lövellt ki, már egészen közel a padlóhoz. Kate már egyáltalán nem látta a kalitkát.

– Mi történt vele?

– Még ott van, csak kicsi.

Újabb felvillanás következett, de már csak egy pontocska látszott a padlón.

– Mínusz öt.

A villanások egyre gyorsabban követték egymást, egyre gyöngültek, a végén már olyanok voltak, mint éjjel a szentjánosbogarak. Gordon számolta a felvillanásokat.

– Mínusz tizennégy… elment.

Több felvillanás már nem következett.

Semmi.

A kalitka eltűnt. Csak a fekete, üres gumipadló látszott.

Kate azt kérdezte.

– Nekünk is ezen kell átesni?

– Nem kellemetlen élmény – mondta Gordon. – Az ember egész idő alatt öntudatánál van. Ez az, amit nem tudunk megmagyarázni. Az adatsűrítés végén az ember már nagyon parányi birodalomban, szubatomi régiókban jár, a tudat ott elvileg már nem lehetséges, mégis megmarad. Mi úgy véljük, valamiféle érzékcsalódás lehet, a továbbítást áthidaló hallucináció. Ha ez így van, akkor ez lényegében ugyanaz a jelenség, mint amikor az amputált végtagú ember úgy érzi, fáj a nem létező lába. Ez egyfajta fantom agytevékenység lehet. Persze itt rendkívül rövid időtartamról van szó, nanomásodpercekről. Mégsem értjük a tudat jelenlétét.

Kate eltöprengett. Egy ideje már az építész szemével vizsgálódott, „forma és funkció” összefüggését kereste. figyelemre méltónak találta, hogy ezek a hatalmas föld alatti építmények koncentrikus köröket alkotnak, olyasfajta szimmetria érvényesül bennük, mint a középkori várakban, holott itt esztétikai megfontolások biztosan nem játszottak szerepet. Kizárólag egy tudományos probléma megoldása jegyében épültek. A végeredmény mindenesetre felettébb izgalmas.

Aztán amikor a saját szemével látta, mire használják ezeket a gépeket, alaposan összezavarodott benne a kép, építészeti tanulmányai során szerzett ismeretei pedig egyáltalán nem segítettek.

– De ez a módszer, vagyis egy ember összezsugorítása nyilván azzal jár, hogy le kell bontaniuk az illetőt…

– Nem. Elpusztítjuk – közölte Gordon tömören. – El kell pusztítani az eredetit ahhoz, hogy a túlsó végén rekonstruálni lehessen. Másképp ez nem oldható meg.

– Szóval az a lány tulajdonképpen meghalt?

– Ezt nem mondanám. Nem. Tudja…

– De ha elpusztítják az embert, akkor azért mégiscsak meghal, vagy nem? – kérdezte Kate.

Gordon felsóhajtott.

– Hagyományos fogalmakkal ezt nehéz elképzelni. Mivel az ember ugyanabban a pillanatban rekonstruálódik, amelyikben elpusztul, nem lehet halálról beszélni. Nem mondhatjuk, hogy meghal; inkább eljut valahova máshova.

Stern biztosra vette, a zsigereiben érezte, hogy Gordon távolról sem mondott el mindent a technológiáról. Elég volt ránéznie az ívelt, vízzel feltöltött védőpajzsokra, a földön álló különféle gépekre, már ebből is sejtette, hogy Gordon sok mindent nem magyarázott el. Stern megpróbálta kideríteni, mit hallgat el előlük.

– Tehát a lány most a másik univerzumban van? – kérdezte.

– Így igaz.

– Maguk továbbították, és ő megérkezett a másik univerzumba, mint egy fax?

– Pontosan.

– Ahhoz, hogy ott újra felépítsék, odaát is kell lennie egy faxgépnek.

Gordon megrázta a fejét.

– Nem, nem kell – mondta.

– Hogyhogy?

– Mert ő már ott van.

Stern a homlokát ráncolta.

– Már ott van? Ez hogyan lehetséges?

– A továbbítás pillanatában az ember már ott van a másik univerzumban. Következésképpen nekünk ott nem kell újra felépítenünk.

– Miért? – kérdezte Stern.

– Egyelőre maradjunk annyiban, hogy ez a multiverzum sajátossága. Később, ha akarja, majd alaposan megbeszéljük. Nem hinném, hogy a többieket fárasztanunk kellene ezekkel a részletekkel – zárta le a dolgot Gordon.

Stern egyre csak arra gondolt, hogy van itt még valami. Valami, amit Gordon nem akar elmondani. Ismét odanézett a továbbítóhelyre. Az árulkodó részletet kereste, ami nem illik bele a képbe. Mert biztos volt benne, hogy van valami, ami nem illik bele a képbe.

– Ugye, azt mondta, eddig csak néhány embert küldtek vissza.

– Igen, így van.

– És egyszerre egynél többet visszaküldték már?

– Szinte soha. Nagyon ritkán kettőt.

– Akkor miért van itt olyan sok gép? – kérdezte Stern. – Ha jól számolom, nyolc. Miért nem elég kettő?

– Maguk itt a kutatási programunk eredményeit látják – mondta Gordon. – Folyamatosan finomítgatjuk a műszaki megoldásokat.

Gordon gördülékenyen válaszolgatott, de Stern mégis meg volt győződve róla, hogy a tekintetét egy pillanatra gondosan titkolt feszengés árnyékolta be.

Egészen biztosan van itt még valami.

– Az ember azt gondolná – mondta Stern –, célszerűbb ugyanazokat a gépeket finomítgatni.

Gordon vállat vont, nem felelt. Egészen biztos.

– Mit csinálnak ott azok a szerelők? – próbálkozott tovább Stern. Az egyik gép aljánál négykézlábra ereszkedve ügyködő emberekre mutatott. – Ott, annál a gépnél a sarokban. Pontosan mit javítanak?

– David, azt hiszem… – mondta Gordon.

– Valóban biztonságos ez a technológia? – vágott a szavába Stern.

Gordon sóhajtott.

– Mindjárt meglátja. A nagy képernyőre kivetítve látni lehetett a tranzit padlóján gyors egymásutánban felvillanó fényeket.

– Már jön is – mondta Gordon.

A felvillanások egyre fényesebbek lettek. Megint hallották a kattogást, először halkan, majd egyre hangosabban. Aztán a kalitka visszanyerte eredeti méretét, a zümmögés elhalkult, a padlónál füst gomolygott, végül a lány kilépett, és integetett közönségének.

Stern rákacsintott. Úgy tűnt, a lánynak kutya baja, pontosan úgy néz ki, ahogy korábban.

Gordon Sternre nézett.

– Higgye el, tökéletesen biztonságos. – Aztán a képernyő felé fordult. – Mi újság odaát, Sue?

– Minden rendben – felelte a lány. – A tranzithely a folyó északi oldalán van. Félreeső tisztás az erdőben. Az időjárás is elég jó ahhoz képest, hogy április van. – Az órájára pillantott. – Terelje össze a csapatot, dr. Gordon. Én beégetem a tartalék navigációs hívót. Aztán menjünk vissza, hozzuk el az öregurat, még mielőtt bajba kerül.

– Kérem, feküdjön a bal oldalára. – Kate megfordult az ágyon, és némi aggodalommal nézte, amint a fehér munkaköpenyt viselő idősebb férfi megfogott, majd az ő füle fölé tartott valamit, ami leginkább tömítőpisztolyra emlékeztetett. – Meleget fog érezni.

Meleget? Mintha tűzgolyót dugtak volna a fülébe!

– Mi ez?

– Szerves polimer – mondta a férfi. – Nem mérgező és nem allergén. Csak öt másodperc. Jól van, most, kérem, tegyen úgy, mintha rágna. Nem szeretném, ha nyomná a fülét. Nagyon jó, folytassa!

Kate hallotta, amint a férfi továbbmegy. A szomszéd ágyon Chris feküdt, utána Stern, majd Marek. A férfi nekik is ugyanazt mondta.

– Kérem, feküdjön a bal oldalára. Meleget fog érezni…

Nem sokkal később visszajött. Kate-nek ekkor a másik oldalára kellett fordulnia, a jobb fülébe is kapott a forró polimerből. Gordon a terem egyik sarkából figyelt, majd azt mondta.

– Ezzel is folynak még a kísérletek, de eddig remekül működött. Polimerből készült, ami egy hét után kezd lebomlani.

Később mindenkinek fel kellett állnia. A férfi sorra mindegyikük füléből ügyesen kihúzta a beültetett műanyagot.

Kate azt mondta Gordonnak.

– Kiválóan hallok, nincs szükségem hallókészülékre.

– Ez nem hallókészülék – mondta Gordon.

A terem túlsó végében a férfi kifúrta mindegyik kis műanyagdarabka közepét, aztán parányi elektronikus műszert illesztett a lyukakba. Meglepően gyorsan dolgozott. Az elektronika beillesztése után lefedte a készülékeket egy kis műanyag lappal.

– Ez egy kis fordítógép és egyben rádiómikrofon. Arra az esetre, ha nem értik a nyelvet, amit az ottaniak beszélnek.

– Ha megértem, amit mondanak – mondta Kate –, válaszolni akkor se tudok.

Marek felelt neki.

– Ne félj, én beszélem az occitant meg a középfranciát is.

– Igazán remek – ironizált Kate. – És most tizenöt perc alatt engem is megtanítasz? – Ez csak idegességében csúszott ki a száján, nyugtalanította, hogy nemsokára elpusztítják vagy szétporlasztják, az ördög tudja, mit művel vele az a gép.

Marek meglepetten nézett rá.

– Nem – mondta komolyan –, de ha velem maradsz, vigyázok rád.

Kate-et megnyugtatta ez a felelősségteljes megnyilvánulás. Hiszen Marek olyan megfontolt ember, gondolta. Bizonyára vigyáz majd rá. Oldódott a feszültsége.

Rövidesen mindannyian megkapták a testszínű, fülbe illesztendő készülékeket.

– Most ki vannak kapcsolva – mondta Gordon. – Úgy lehet bekapcsolni őket, hogy megpöccintik a fülüket az ujjukkal. Most pedig fáradjanak ide…

Gordon mindegyiküknek átnyújtott egy kis bőrtasakot.

– Elsősegélycsomagot is összeállítottunk, ez a prototípus. Maguk lépnek be először a világba, lehet, hogy szükségük lesz rá. Ne tartsák feltűnő helyen, rejtsék a ruhájuk alá.

Kinyitotta az egyik tasakot, és egy kis borotvahabos palackhoz hasonlító, tíz centi hosszú, három centi átmérőjű alumíniumflakont vett ki belőle.

– Ez az egyetlen önvédelmi eszköz, amivel el tudjuk látni magukat. Tizenkét adag etilén-dihidrid van benne fehérjekivonattal. A macskán be tudjuk mutatni. Cica, hol vagy?

Egy fekete macska ugrott fel az asztalra. Gordon megsimogatta, aztán az orrára fújt egy adag gázt. A macska pislogott, morgott egyet, aztán az oldalára dőlt.

– Eszméletvesztés hat másodpercen belül – mondta Gordon –, amit visszamenőleges amnézia követ. Ne feledjék, csak testközelben használható, csak akkor hat, ha közvetlenül az illető arcába fújják.

A macska már mocorogni és éledezni kezdett, miközben Gordon visszament a tasakhoz, és ezúttal három, kockacukor méretű, viasszal bevont piros kis kockát mutatott fel. Ezek leginkább petárdához hasonlítottak.

– Ezzel tüzet lehet gyújtani – mondta Gordon. – A kis zsineget kell megrántani, és akkor meggyullad. A számok. tizenöt, harminc, hatvan azt jelzik, hány másodperc múlva kezd égni. A viaszbevonat miatt vízálló. Nem árt, ha tudják, előfordul, hogy nem működik.

Chris Hughes megkérdezte.

– Az önvédelmi spray miért nem jó?

– Mert nem korhű. Semmiféle műanyag nem lehet maguknál. – Gordon megint kézbe vette a tasakot. – Ez egy kis alapkészlet, semmi különös. Tűzbiztos, nem okoz hasmenést, görcsöket, fájdalmat. Bizonyára nem akarnak rókázni a várban mondta. – Sajnos nem adhatunk vízfertőtlenítő tablettát.

Stern képtelen volt ezt az egészet valóságosnak felfogni. Rókázni a várban?, gondolta. – Figyeljen csak…

– Végül pedig itt ez az univerzális zsebszerszám, kés és álkulcs is van rajta. – Úgy festett, mint egy svájci katonai bicska. Gordon mindent visszatett a tasakba. – Ezek közül valószínűleg semmire nem lesz szükségük, de azért jobb, ha a csomag maguknál van. Most pedig felöltöztetjük magukat.

Sternt egyfolytában zavarta valami, nem tudott megszabadulni a kételyeitől. Egy kedves, idősebb asszony felállt a varrógépe mellől, s odaadta nekik a ruháikat: először a gumírozás nélküli, bokszeralsó fazonú fehér vászongatyát, aztán a bőrövet, majd egy hosszú szárú tornanadrágra emlékeztető fekete gyapjú ruhadarabot.

– Mi ez? – kérdezte Stern. – Harisnyanadrág?

– Nem, ez maga a nadrág.

Ebben sem volt gumi.

– Hogy marad ez rajtunk?

– Be lehet csúsztatni az öv alá, vagy a zeke szegélyén lévő hurkokba.

– Hurkokba?

– Igen, a zekén lévő hurkokba.

Stern a többiekre nézett. Békésen segítették fel egymásra az egyenként kapott holmikat. Úgy látszott, tudják, mi mire való, mintha valamelyik áruházban vásárolnának. Stern azonban nem tudta, és ideges lett. Kapott egy fehér vászoninget, ami a combja tövéig ért, aztán egy nagyobb, vastag posztóból készült, zekének nevezett ruhadarabot. Végül egy fémláncon lógó tőrt, melyet gyanakodva méregetett.

– Mindenki ilyet hord. Ha máskor nem, evésnél hasznát veszi.

A tőrt a ruhakupac tetejére tette, még mindig értetlenül nézegette a holmikat, kereste a hurkokat a zekén.

Gordon azt mondta.

– Úgy válogattuk össze a ruhadarabokat, hogy ne csak egy bizonyos társadalmi osztályra legyenek jellemzők. Nagyjából ilyen öltözéket visel egy nem is szegény de nem is túl gazdag kereskedő, egy apród az udvarnál vagy egy lecsúszott nemesember. – Stern közben egy pár cipőt is kapott, ami a csattól eltekintve akár bőrpapucs is lehetett volna. Nem nagyon tetszett neki, mert hegyes orra miatt az udvari bolond cipője jutott eszébe róla.

Az idős asszony elmosolyodott.

– Nyugodjon meg, vannak rajta szellőzőlyukak, akárcsak a sportcipőjén.

– Miért piszkos minden? – kérdezte Stern fintorogva.

– Hogy ne tűnjenek ki a többiek közül.

Bementek az öltözőbe ruhát váltani. Stern a többi fiút leste. Hogy is kell tulajdonképpen…

– Szóval arra vagy kíváncsi, hogy kell felöltözni a 14. században? – kérdezte Marek. – Nagyon egyszerű. – Marek villámgyorsan levetette az összes ruháját, meztelenül járkált, nem zavartatta magát. A csupa izom Marek társaságában Stern félszegen kezdett el vetkőzni, nem szívesen vált meg a nadrágjától.

– Először is vedd fel az alsónadrágot – mondta Marek. – Ez kiváló minőségű vászon, akkoriban remek vásznakat készítettek. Hogy ne csússzon le rólad, csatold az övet a derekadra, aztán húzd át alatta a derékrészt, és kívülről gyűrd be az öv alá. Világos?

– Az övet a felsőruha alatt kell viselni?

– Bizony, az tartja meg az alsónadrágot. Most vedd fel a posztónadrágot. – Közben Marek is belebújt a fekete posztóholmiba, amelynek lábfejrésze is volt, mint a gyerekpizsamáknak. – Ugye, látod ezeket a zsinegeket a derekánál?

– Nekem ez bő – huzigálta magán a nadrágot Stern.

– Persze, ez nem alsóruha, nem testhez álló. Most a vászoning jön. Csak húzd át a fejeden, mást nem kell tenni. Nem úgy, David, a hasíték a nyakrészen előre kerül.

Stern morogva húzta ki a karját az ing ujjából, majd megfordította, és újra belebújt.

– Már csak a zeke van hátra – mondta Marek, miközben elvett egyet a kupacból. – Tekintsd úgy, hogy ez átmenet a zakó és a széldzseki között. A szabadban és a házban egyaránt viselik, csak akkor veszik le, ha nagyon meleg van. Látod a hurkokat? Ott vannak a belső szegélyen. Bújtasd beléjük a nadrág zsinegjeit, és kösd meg őket.

Marek pillanatok alatt elkészült ezzel a művelettel, mintha naponta gyakorolná. Stern megnyugodva konstatálta, hogy Chrisnek sokkal tovább tartott. Stern igencsak nehezen boldogult a hátsó zsinegekkel.

– Ezt nevezed te egyszerűnek? – zsörtölődött tovább.

– Bizony! Belegondoltál már, mi mindent veszünk magunkra mostanában? Egy átlagos 20. század végi öltözék kilenc-tizenkét darabból áll, ez meg itt összesen hat darabból.

Stern fölvette a zekét, be akarta tűrni a derekánál, de így lecsúszott az alsónadrágja. Csak Marek segítségével sikerült mindent elrendezni, a zsineget átbújtatni, megkötni.

Végül Marek ráadta a tőrt, a láncot lazára állította a derekán, aztán hátralépett, hogy jól megnézhesse az eredményt.

– Nos, hogy érzed magad? – kérdezte, miközben elismerően bólogatott.

Stern feszengve izgett-mozgott.

– Mintha jelmezbálba készülnék.

Marek nevetett.

– Hamar megszokod.

Kate már felöltözött, mire bejött Susan Gomez, aki az imént járt odaát. Rajta is korhű ruha volt, a fején pedig paróka. Katenek is hozott egyet. Kate fintorgott.

– Föl kell tenned – mondta Gomez. – Csak a kitaszítottak és az eretnekek haja rövid. Vigyázz, hogy odaát senki ne lássa meg a rövid hajadat.

Kate föltette a vállig érő szőke parókát. Belenézett a tükörbe, és egy idegen nézett vissza rá. Fiatalabbnak, lágyabbnak, esendőbbnek látta magát.

– Vagy ezt hordod – mondta Gomez –, vagy egészen rövidre kell vágnod a hajadat, mint a férfiak.

– Maradok a parókánál – mondta Kate.

Diane Kramer ránézett Victor Barettóra, és azt mondta.

– Nagyon jól tudja, Victor, hogy mindig is ez volt a szabály.

– Igen, csak az a probléma – mondta Baretto –, hogy most más feladatot kaptunk. – A harmincas éveiben járó vékony, de erős hajdani rendőr, Baretto két éve dolgozott a cégnél. Megbízható biztonsági őr hírében állt, de időnként olyan vádak érték, hogy túl sokat nyafog. – Nekünk most be kell lépnünk a világba, mégse vihetünk magunkkal fegyvert.

– Így van, Victor. Nem szabad kockáztatni, semmiféle mai tárgyat nem lehet átvinni. Kezdettől fogva ez volt a szabály. – Kramer igyekezett leplezni haragját. Ezekkel a militáns típusokkal mindig baj volt, főleg a férfiakkal. A nőkkel, így Gomezzal is, jobban szót lehet érteni. A férfiak viszont, ahogy ők mondták, az ITC utazásoknál is „használni akarták a tudásukat”, mindig hosszasan kellett őket győzködni. Kramernek volt egy olyan érzése, hogy ezzel csak az aggodalmaikat leplezik, de persze soha nem mondta meg nekik. Amúgy is nehezen viselték, hogy egy nő parancsainak kell engedelmeskedniük.

A titoktartás szempontjából is sokkal több gond volt a férfiakkal. A nőknek ez könnyebben megy, de a férfiak szeretnek eldicsekedni vele, hogy visszamennek a múltba. Hiába tiltja a munkaköri leírásuk, hiába minden szigor, néhány pohár ital már megoldja a nyelvüket. Kramer ezért emlegette nekik oly gyakran az úgynevezett különleges beégetésű navigációs hívókat. Ezek a hívók immár beletartoztak a cég legendáriumába, a Tunguzka, a Vezúv és Tokió név amolyan mumusnak számított. A Vezúv nevű hívó a Nápolyi-öbölbe viszi az embert Kr. u. 79. augusztus 24-én reggel hétre, arra az időpontra, amikor az izzó láva mindenkit maga alá temetett. A Tunguzka 1908-ba, Szibériába röpíti, ahová akkor hatalmas meteor csapódott be, a rengéshullámok pedig több száz kilométeres körzetben minden élőlényt elpusztítottak. A Tokió az egész várost a földdel egyenlővé tevő 1923-as földrengést megelőző percekre lett beégetve. Azt hintették el, hogy aki kifecsegi a titkosított információkat, következő útjára megkaphatja a három hívó egyikét. A hepciáskodó férfiak nem tudták eldönteni, valóban léteznek-e ezek a hívók, vagy csak ijesztgetik velük őket. Kramer pontosan ezt akarta.

– Ez most más feladat – kezdte újra Baretto, mintha Kramer az előbb nem hallotta volna, mit beszél. – Nekünk most be kell lépnünk a világba, hogy úgy mondjam, az ellenséges vonalak mögé, méghozzá fegyvertelenül.

– Mindenkit kiképeztünk a kézitusára, Gomezt is, magát is.

– Nem hiszem, hogy ez elég.

– Victor…

– Bocsásson meg, asszonyom, de azt kell mondanom, nem méri fel reálisan a helyzetet – erősködött Baretto. – Két embert már elveszítettek. Traubbal együtt hármat.

– Nem, Victor, nem vesztettünk el senkit.

– Traubot egészen biztosan.

– Nem mi vesztettük el dr. Traubot – mondta Kramer. – Magának kereste a bajt, depressziós volt.

– Ezt maguk csak feltételezik róla.

– Nem, Victor. Tudjuk, hogy depressziós volt, nem bírta feldolgozni a felesége halálát, azóta az öngyilkosság gondolatával is foglalkozott. Kimerítette az utazási keretét, mégis vissza akart menni, hátha tud javítani a technológián. Azt vette a fejébe, hogy a gépek módosításával tudja csökkenteni az átírási hibákat. Csakhogy ez nem sikerült neki, ezért kötött ki Arizonában, a sivatagban. A magam részéről azt hiszem, hogy egyáltalán nem is akart visszajönni. Szerintem öngyilkos lett.

– De Robot igenis elvesztették – mondta Baretto. – Ő aztán végképp nem akart öngyilkos lenni.

Kramer felsóhajtott. Rob Deckard közel két éve, az elsők közt ment vissza megfigyelőként. Az elsők közé tartozott, akinél átírási hibák támadtak.

– Ez már nagyon régi eset, a technológia akkor még kezdeti stádiumban volt. Maga is tudja, mi történt. Rob jó néhány utat megtett, mire kisebb átírási hibák léptek fel nála. Ő viszont mindenáron folytatni akarta. De nem vesztettük el.

– Odament, és nem jött vissza – jelentette ki Baretto. – Ezen nincs mit szépíteni.

– Rob pontosan tudta, mit tesz.

– Most meg itt van a Professzor.

– A Professzort sem vesztettük el. Életben van – mondta Kramer.

– Ezt csak remélik, de nem tudják, miért nem jött vissza, amikor kellett volna.

– Victor…

– Én csak azt akarom mondani, hogy ebben az esetben nem volna szabad ragaszkodni az előírásokhoz. Túl nagy lenne a kockázat.

– Senki nem kényszeríti, hogy menjen – enyhült meg Kramer.

– A fenébe is, én nem azt mondtam, hogy nem akarok menni.

– Nem muszáj mennie.

– De megyek.

– Akkor tartsa magát a szabályhoz. Semmilyen korszerű technikai eszközt nem lehet átvinni a világba. Megértette?

– Megértettem.

– És erről egy szót se a tudóspalántáknak!

– Nem, nem, dehogy. Nem ment el az eszem.

– Akkor jó – mondta Kramer.

Kramer a duzzogva távozó Baretto után nézett. Dúl-fúl egy kicsit, aztán lecsillapodik. Végül mindegyik beletörődik. Márpedig a szabály nagyon fontos, gondolta Kramer. Doniger ugyan pompásan elő tudta adni, hogy a történelmet nem lehet megváltoztatni, de erről senki sem volt száz százalékig meggyőződve, és senki sem akart kockáztatni. Ezért nem volt szabad korszerű fegyvert, mai tárgyat vagy műanyagot magukkal vinniük. Ebben mindnyájan egyetértettek.

Soha nem is vittek.

Stern és a többiek körülülték az asztalt, a szobában körös-körül térképek függtek a falon. Susan Gomez magyarázott nekik, az a lány, aki nem sokkal korábban tért vissza a géppel. Lendületesen, gyorsan beszélt, Stern szerint hadart.

– A Sainte-Mére-monostorhoz megyünk – mondta Gomez –, a Dordogne folyóhoz, Franciaország délnyugati részébe. 1357. április hetedike lesz, csütörtök, reggel 8 óra 4 perc. A Professzor aznap írta az üzenetet. Számunkra kedvező, hogy Castelgardban épp haditornára készülődnek, mert az ilyen látványosság nagy tömeget vonz, nem leszünk feltűnőek.

Gomez megmutatta a térképet.

– Csak a könnyebb tájékozódás kedvéért. Ez itt a monostor, Castelgard a folyón túl van. A szikla csúcsán, a monostor fölött, ez itt La Roque vára. Van valakinek kérdése?

Mind nemet intettek.

– Nos, a helyzet azon a vidéken egy kissé bizonytalan. Mint tudjátok, 1357 áprilisában nagyjából húsz éve tart már a százéves háború. Hét hónappal vagyunk a Poitiers-nál aratott angol győzelem után, amikor a francia király fogságba esett, váltságdíjat követelnek érte. A király nélküli országban fejetlenség uralkodik.

Jelenleg Castelgard Sir Oliver de Vannes, egy Franciaországban született angol lovag kezén van. Oliver La Roque-ot is megszerezte, épp a védelmi rendszer megerősítésén dolgozik. Sir Oliver kellemetlen figura, hírhedten vehemens természetű. A „crécyi mészáros”-nak hívják, olyan könyörtelenül gyilkolt az ottani csatában.

– Tehát mindkét város Oliver kezén van? – kérdezte Marek.

– Pillanatnyilag igen. Eközben azonban renegát lovagok egy csoportja, élükön egy Arnaut de Cervole nevű kiugrott pappal…

– Az Esperessel – szólt közbe Marek.

– Pontosan. Szóval élükön az Esperessel már úton vannak, minden bizonnyal meg akarják szerezni a várakat Olivertől. Legjobb tudomásunk szerint az Esperes csak néhány nap múlva ér oda, de az ostrom bármelyik percben megkezdődhet, tehát igyekeznünk kell.

Gomez ekkor egy másik térképhez lépett, melyen a monostor épületeit lehetett látni.

– Megközelítőleg ide fogunk megérkezni, a Sainte-Mére erdő szélére. Onnan épp a monostorra fogunk rálátni. Mivel a Professzor üzenete a monostorból érkezett, egyenesen oda fogunk menni. Mint tudjátok, a napi fő étkezés a monostorban délelőtt tízkor van, és a Professzor azon valószínűleg megjelenik. Ha szerencsénk lesz, ott találjuk, és magunkkal hozzuk.

Marek azt kérdezte.

– Honnan tudják mindezt? Tudtommal eddig még senki nem lépett be a világba.

– Így igaz, valóban nem. De a gépek közelében maradt megfigyelők annyi információt gyűjtöttek, hogy az adott időpontról meglehetősen sokat tudunk. Van még valakinek kérdése?

Mindannyian nemet intettek.

– Nos tehát. Nagyon fontos, hogy még a monostorban utolérjük a Professzort, mert ha elmegy akár Castelgard-ba, akár La Roque-ba, sokkal nehezebb dolgunk lesz. Nagyon feszes az ütemtervünk. Legfeljebb két-három órát töltünk a helyszínen. Mindvégig együtt maradunk. Ha bárki különválna a többiektől, a fülünkben lévő készülékek segítségével találjuk meg egymást. Előkerítjük a Professzort, és azonnal visszajövünk. Világos?

– Igen.

– Lesz rajtam kívül még egy kísérőtök, Victor Baretto, aki ott ül a sarokban. Köszönjön szépen, Vic.

A keménykötésű, remek fizikumú Baretto mogorva tengeri medve benyomását keltette. Ruházata alapján parasztnak látszott, valami durvább, zsákvászonszerű gúnya volt rajta. Épp csak biccentett és intett. Úgy festett, mint aki bal lábbal kelt fel.

– Nos, van-e valakinek kérdése?

Chrisnek volt.

– Johnston professzor már három napja ott van?

– Így igaz.

– Az ottaniak mit gondolnak, ki ő?

– Nem tudjuk – felelte Gomez. – Már eleve azt sem tudjuk, miért távolodott el a géptől. Bizonyára megvolt rá az oka. De miután belépett a világba, az a legkézenfekvőbb, hogy Londonból érkezett papnak vagy tudósnak adta ki magát, aki zarándokúton van a spanyolországi Santiago de Compostela felé. Sainte-Mére a zarándokút egyik állomása, a zarándokok gyakran eltöltenek ott egy napot vagy egy hetet, főleg ha összebarátkoznak az apáttal, aki érdekes figura. Lehet, hogy a Professzor is ezt tette, de nem biztos. Nem tudjuk.

– Várjunk csak – mondta Chris Hughes. – Az ő ottléte nem változtatja meg az ottani eseményeket? Nem befolyásolja a történelem menetét?

– Nem, semmiképpen.

– Ezt honnan lehet tudni?

– Egyszerűen nem tudja befolyásolni, és kész.

– És mi van az időparadoxonnal?

– Az időparadoxonnal?

– Igen, igen – szólt közbe Stern. – Tudod, amikor az ember mondjuk visszamegy a múltba, megöli a saját nagyapját, tehát ő már meg sem születhetett, következésképpen nem mehetett vissza a múltba, hogy megölje a saját nagyapját…

– Aha, értem. – Gomez ingerülten csóválta a fejét. – Az időparadoxon nem létezik.

– De igenis létezik.

– Nem, nem létezik – mondta valaki. Mindannyian a hang irányába fordultak. Doniger volt az. – Az időparadoxon képtelenség.

– Miért volna az? – kérdezte Stern. Felingerelte, hogy ilyen durván elhárítják ezt a kérdést.

– Az úgynevezett időparadoxonban az idő valójában nincs is jelen – mondta Doniger. – Ez olyan megközelítése a történelemnek, ami vonzó, de téves. Vonzó, mert az ember szereti azt hinni, hogy befolyásolni tudja az események menetét, és persze téves, mert ez nem így van.

– Nem tudjuk befolyásolni az eseményeket?

– Nem.

– De igenis tudjuk!

– Nem, nem tudjuk. Hadd világítsam meg ezt egy mai példával. Tegyük fel, maga elmegy egy baseballmeccsre, a Yankees és a Mets játszik, nyilvánvaló, hogy a Yankees fog győzni. Maga viszont úgy szeretné megváltoztatni az események menetét, hogy a Mets nyerjen. Mit tehet? Maga csak egy a rengeteg szurkoló közül. Ha be akarna állni a csapatba, nem engednék, ha bemegy a pályára, kiterelik. Bármilyen elfogadható módon próbálkozik, kudarcra van ítélve, nem tud beleszólni az eredménybe.

– Tegyük fel, hogy valami drasztikusabb cselekedetre szánja el magát. le akarja lőni a Yankees dobójátékosát. Valószínűleg abban a pillanatban lefogja valamelyik szurkoló, amint előrántja a fegyverét. Még ha sikerül is lőnie, majdnem biztos, hogy célt téveszt. Ám még ha le is lövi a dobót, mire megy vele? Beállítanak egy másik játékost. A Yankees pedig megnyeri a mérkőzést.

– Tegyük fel, hogy még ennél is drasztikusabb módszert választ. Mondjuk, ideggázt fúj szét a stadionban, hogy mindenki meghaljon. Ez sem valószínű, hogy sikerül, feltehetően megakadályozzák. Ám még ha sikerül is mindenkit elpusztítania, ezzel a végeredményt nem tudja megváltoztatni. Érvelhet azzal, hogy más irányba terelte a történelmet. Lehet, de ettől még a Mets nem fog győzni. Az a helyzet, hogy semmilyen módon nem tudja elérni, hogy a Mets nyerjen. Maga az marad, aki volt. néző.

– Ugyanez az elv érvényes a történelmi események döntő többségére. Egyetlen ember érdemben aligha befolyásolhatja az események alakulását. Nagy tömegek persze képesek „megváltoztatni a történelem menetét”, de egy ember nem.

– Lehet, hogy így van – mondta Stern –, de igenis meg tudom ölni a nagyapámat. Ha pedig ő halott, én meg sem szülétek, tehát nem létezem, így le se lőhetem. Akárhogy vesszük, ez paradoxon.

– Igen, az. Feltéve, hogy valóban megöli a nagyapját. A gyakorlatban azonban ennek nincs sok esélye. Az életben annyi minden előfordulhat. Lehet, hogy nem találkozik vele a megfelelő időben. Útban odafelé elütheti egy autóbusz. Vagy szerelmes lesz. Letartóztatja a rendőrség. Vagy későn öli meg, miután a maga apja már megfogant. Vagy ott áll maga előtt a nagyapja, és maga nem képes meghúzni a ravaszt.

– De elméletben…

– Aki a történelemmel foglalkozik, az félreteheti az elméleteket – mondta Doniger megvető kézlegyintés kíséretében.

– Az elméletnek csak akkor van értelme, ha előre tudja vetíteni a jövőt. A történelem azonban nem más, mint az emberi cselekvések dokumentálása, azokat pedig semmilyen elmélet nem tudja előre kiszámítani.

Összedörzsölte a kezét.

– Nos tehát. Befejezhetnénk az okoskodást és indulhatnánk?

A többiek morgolódtak.

Stern megköszörülte a torkát, és azt mondta.

– Azt hiszem, én nem megyek.

Marek számított erre. Figyelte Sternt a tájékoztató alatt, látta, hogy mindvégig fészkelődött a széken, mint aki nem tud kényelmesen elhelyezkedni. Stern fokozatosan egyre feszültebb, idegesebb lett.

Marekban fel sem merült, hogy ne menjen. Fiatal kora óta mindig is a középkor világába képzelte magát, Wartburgba, Carcassonne-ba, Avignonba, Milánóba. Részt vett a walesiek I. Edward ellen vívott háborúiban. Látta, amikor a calais-i polgárok feladták városukat, megfordult a champagne-i vásáron. Élt Aquitániai Eleonóra és Dúc de Berry fényűző udvarában. Történjék bármi, Marek úgy döntött, vállalkozik erre az utazásra. Ami Sternt illeti…

– Sajnálom – mondta Stern –, de nekem ehhez semmi közöm. Én csak azért álltam be a Professzor csapatába, mert a barátnőm a toulouse-i nyári egyetemre jár. Nem történész vagyok, hanem fizikus. Különben sem hiszem, hogy az utazás biztonságos.

Doniger azt kérdezte.

– Úgy gondolja, hogy a gépek nem biztonságosak?

– Nem. A hely és az idő. 1357-ben, Poitiers után, Franciaországban polgárháború dúlt. Katonákból álló szabadcsapatok randalíroztak a vidéken. Banditák, útonállók, bűnözők hemzsegtek mindenütt.

Marek bólintott. Tény, hogy Stern jól látta a helyzetet. A 14. század letűnt világ, mégpedig veszélyes. A vallásnak fontos szerepe volt, az emberek zöme naponta járt templomba. Ugyanakkor tombolt az erőszak, megszálló hadseregek gyilkoltak könyörtelenül, a nőket és a gyermekeket sem kímélték, várandós asszonyokat kínoztak meg pusztán passzióból. Olyan világ volt ez, melyben fennen hirdették a lovagkor eszményeit, s közben hihetetlen méreteket öltött a fosztogatás és mészárlás, olyan kor, amelyben a nőket gyönge, erőtlen teremtéseknek tekintették, miközben hatalmas vagyonok felett rendelkeztek, várakat uraltak, szeretőket tartottak, merényleteket és lázadásokat szerveztek. Olyan világ volt ez, melyben egyik napról a másikra megváltoztak az országhatárok és érdekszférák. A halál, a pestisjárványok, a betegség és az állandó háborúskodás világa volt ez.

Gordon így szólt Sternhez.

– Én biztosan nem fogom kényszeríteni.

– Azért azt ne feledje – mondta Doniger –, hogy nem lesznek egyedül. Két kísérőt küldünk magukkal.

– Sajnálom, nagyon sajnálom – mondogatta Stern.

Végül Marek szólalt meg.

– Hadd maradjon. Igaza van. Ez nem az ő korszaka, neki nincs köze hozzá.

– Jó, hogy mondod – kapcsolódott be Chris –, én is gondolkodtam. Nekem sem ez a korszakom, hanem inkább a 13. század vége. A 14. századot alig ismerem. Talán én is itt maradnék Daviddel…

– Szó se lehet róla – mondta Marek, és Chris vállára tette a kezét. – Jönnöd kell. Neked tetszeni fog. – Marek úgy tett, mintha Chris viccelne, pedig tudta, hogy esze ágában sincs.

Valóban esze ágában se volt.

A teremben hideg volt. Dermesztő füst kavargott a lábuk körül. A talpuk nyomot hagyott a padlón, ahogy a gépek felé mentek.

Négy kalitkát a talapzatuknál összekapcsoltak, az ötödik külön állt. Baretto közölte.

– Az az enyém – aztán belépett a többivel össze nem kötött kalitkába. Egyenesen állt, előrenézett, várt.

Susan Gomez belépett az összekapcsolt kalitkák egyikébe, és azt mondta.

– Ti mind velem jöttök. – Marek, Kate és Chris kiválasztott magának egy-egy kalitkát. Mintha rugók lettek volna a kalitkák aljában, mindegyik imbolygott egy kicsit, amikor beléptek.

– Mindenki készen áll? Intettek, hogy igen.

Baretto megszólalt.

– Hölgyeké az elsőbbség.

– Milyen igaz! – vágta rá Gomez. Nem úgy festett, mintha gyöngéd szálak fűznék őket egymáshoz. – No jó – mondta Gomez a többieknek –, akkor induljunk.

Chris szíve hevesen vert. Kissé szédült, és nagyon izgult. Ökölbe szorította a kezét.

Gomez azt mondta.

– Nyugodj meg, még élvezni is fogod. – Becsúsztatta a kerámiát a lábánál lévő vájatba, aztán újra fölegyenesedett.

– Akkor most megyünk. Ne feledjétek, amikor arra kerül a sor, ne mozogjatok.

A gépek zümmögni kezdtek. Chris érezte, hogy a talapzat enyhén rezeg a lába alatt. A zümmögés fokozatosan erősödött. A gépek aljánál kavargó füst eloszlott. Nyikorgás, recsegés hallatszott, mint amikor fémet tekernek. A zaj egyre erősebb lett, végül már folyamatos, majdnem fülsiketítő berregést lehetett hallani.

– Ez a folyékony hélium – mondta Gomez. – Szupravezető hőmérsékletre hűti le a fémet.

A berregés hirtelen abbamaradt, kattogás váltotta fel.

– Ez most az infravörös levilágítás – mondta Gomez. Chris egész testében remegett, nem tudott úrrá lenni rajta, hiába igyekezett, tovább reszketett. Egy pillanatra pánikba esett. Átfutott az agyán, hogy talán még meggondolhatná magát, de megszólalt a szalagra rögzített hang.

– Álljon nyugodtan… nyitott szemmel…

Már késő, gondolta. Már késő.

– …vegyen mély lélegzetet… tartsa benn a levegőt… Most!

A feje fölül leereszkedett a gyűrű, hamar leért a lábához. Koppant egyet, amikor a talapzathoz ért. Nem sokkal később vakító, a napnál is erősebb fény áradt felé minden irányból, de ő semmit sem érzett. Sőt, mintha furcsa módon csak kívülállóként szemlélődne.

Teljes, tökéletes csend vette körül.

Baretto közelben álló gépe egyre nagyobb lett, immár fölé magasodott. Az óriás Baretto, hatalmas arcán a nagyra nőtt pórusokkal, mintha föléjük hajolt volna, lenézett volna rájuk.

Újabb felvillanások.

Ahogy Baretto gépe egyre nagyobb lett, mintha távolodott volna tőlük, a fekete gumipadló pedig egyre messzebbre, a távolba nyúló síkságként vette körül őket.

Újabb felvillanások.

A gumipadlóból szabályosan elrendezett hengerek emelkedtek ki. Ezek a hengerek lassanként föléjük emelkedtek, s hamarosan mint fekete sziklák magasodtak köröttük, majd oly nagyra nőttek, hogy már hatalmas felhőkarcolóknak látszottak, melyek odafönn a magasban közeledtek egymáshoz, s mindjobban elzárták előlük a fényt. A felhőkarcolók végül összeértek, minden sötétbe borult.

Újabb felvillanások.

Egy pillanatig Chris csak koromsötét feketeséget látott, aztán egészen apró, villódzó fényeket, melyek körös-körül rácsszerű mintázatot alkottak. Mintha valami óriási világító kristály belsejében lennének. Chris figyelte, ahogy a fénypontok egyre ragyogóbbak és nagyobbak lesznek, körvonalaik elmosódnak, homályos fénygömbökké válnak. Chris azon töprengett, vajon ezek lennének-e az atomok.

Már nem látta a rácsozatot, csak néhány közeli gömböt észlelt. Kalitkája egyenesen az egyik fénygömb felé tartott, mely mintha lüktetett volna, s villódzó mintázatokat alkotva változtatta az alakját.

Aztán már benne is voltak a gömbben, fényesen csillogó köd nyelte el őket, melyben mintha energia lüktetett volna.

Aztán a csillogás elhalványult, majd eltűnt.

Csak a homogén feketeség maradt. A semmi.

Feketeség.

Aztán Chris észrevette, hogy tovább süllyednek, a fekete éjszakában egy fekete óceán háborgó felszíne felé tartanak. Az óceán hullámzott és fortyogott, rendre kékes árnyalatú tajték keletkezett rajta. Ahogy lefelé ereszkedtek, a hab egyre nőtt. Chris látta, hogy az egyik buborék különösen erős kék fényben ragyog.

A gépe egyre nagyobb sebességgel rohant a ragyogás felé, mind gyorsabban repült, neki pedig az a furcsa érzése támadt, hogy bele fognak ütközni a habba. Aztán beléptek a buborékba, és ő éles, visító hangot hallott.

Aztán csönd.

Sötétség.

Semmi.

David Stern az irányítóteremben figyelte, ahogy a gumipadlón egyre kisebbek és gyengébbek lesznek a felvillanások, majd végül teljesen eltűnnek. A gépek elmentek. A technikusok nyomban meg is kezdték a visszaszámlálást, hogy Barettót is továbbítsák.

Stern azonban változatlanul a gumipadlónak azt a részét bámulta, ahol Chris és a többiek voltak.

– Most hol vannak? – kérdezte Gordontól.

– Ó, már megérkeztek – mondta Gordon. – Már ott vannak.

– Újra felépítve?

– Igen.

– Ottani faxgép nélkül?

– Így van.

– Magyarázza el nekem – kérte Stern. – Mondja el nekem azokat a részleteket, amelyekkel a többieket nem akarta fárasztani.

– Rendben van – mondta Gordon. – Nincs ebben semmi rossz, csak azt gondoltam, hogy a többiek… Nos, esetleg nyugtalanítónak találnák.

– Nocsak.

– Menjünk vissza az interferencia-mintázatokhoz – mondta Gordon –, melyek, mint tudja, megmutatják nekünk, hogy más univerzumok hatással vannak a mi univerzumunkra. Semmit sem kell tennünk ahhoz, hogy az interferencia-mintázat megjelenjen. Ez magától megtörténik.

– Igen.

– Erre a kölcsönhatásra mindig számítani lehet, mert valahányszor felállítunk két rést, megjelenik.

Stern bólintott. Megpróbálta kitalálni, hova akar kilyukadni Gordon, de nem is sejtette, milyen irányba tart a gondolatmenet.

– Tehát tudjuk, hogy bizonyos helyzetekben más univerzumok előidéznek valamit. Erre számíthatunk. Odakészítjük a réseket, és más univerzumok megalkotják azt a mintázatot, amit nap mint nap láthatunk.

– Jó, de…

– Ha pedig egy embert átjuttatunk egy parányi lyukon, az illető odaát mindig rekonstruálódik. Ennek a megtörténtére is számíthatunk.

Csönd támadt. Stern töprengett.

– Várjunk csak – mondta. – Maga tehát azt állítja, hogy amikor továbbítanak egy embert, őt egy másik univerzum rekonstruálja?

– Lényegében igen. Csak így történhet. Mi nem tudjuk jól rekonstruálni, mert mi nem vagyunk ott. Mi ebben az univerzumban vagyunk.

– Tehát nem maguk rekonstruálják…

– Nem.

– Mert nem is tudják, hogy kell – mondta Stern.

– Mert nincs rá szükség – mondta Gordon. – Ahogy arra sincs szükség, hogy odaragasszuk a tányért az asztalhoz, mert magától is ott marad. Kihasználjuk az univerzum egyik jellemzőjét, a gravitációt. Jelen esetben pedig a multiverzum egyik jellemzőjét használjuk ki.

Stern a homlokát ráncolta. Sehogy nem tudta elfogadni ezt az analógiát, túlságosan banálisnak, túl egyszerűnek találta.

– Nézze – mondta Gordon –, a kvantumtechnológia lényege, hogy univerzumokat fog át. Amikor a kvantumszámítógép számol, amikor kihasználja az elektron mind a harminckét kvantumállapotát, akkor a számítógép ezeket a számításokat technikailag más univerzumokban végzi. Igaz?

– Technikailag igen, de…

– Nem, nemcsak technikailag. Valóban ezt teszi.

Csönd támadt.

– Talán könnyebb megérteni – folytatta Gordon –, ha a másik univerzum szemszögéből nézzük. Az az univerzum látja, hogy egy ember egyszer csak megérkezik. Egy ember egy másik univerzumból.

– Igen…

– Pontosan ez történt. Az az ember valóban egy másik univerzumból jön. Nem a miénkből.

– Hogy? Micsoda?

– Az az ember nem a mi univerzumunkból jön – mondta Gordon.

Stern pislogott.

– Hanem honnan?

– Egy olyan univerzumból, mely közel azonos, mondhatnám, minden szempontból azonos a miénkkel, csak ők ott odaát tudják, hogyan lehet rekonstruálni az illetőt.

– Maga tréfál.

– Nem.

– Az a Kate, aki ott landol, nem az a Kate, aki innen elment? Egy másik univerzumból való Kate?

– Igen.

– Tehát ő egy majdnem – Kate? Egy Kate-változat? Félig-Kate?

– Nem. Ő Kate. Amennyire tesztelés nélkül meg tudjuk állapítani, tökéletesen azonos a mi Kate-ünkkel. Mert a mi univerzumunk és az ő univerzumuk közel azonos.

– De mégsem az a Kate, aki innen elment.

– Hogy lehetne az? Elpusztul, aztán rekonstruálják.

– Másnak érzi magát az ember, amikor ez megtörténik? – kérdezte Stern.

– Csak egy-két pillanatig – felelte Gordon.

Feketeség.

Csönd, aztán a távolban ragyogó fehér fény.

Közeledik. Gyorsan.

Chris megborzongott, amikor az erős áramütés végigszaladt a testén. Az ujjai összerándultak tőle. Egy pillanatig ténylegesen érezte a testét, ahogy a ruhát érezzük magunkon, amikor fölvesszük; érezte a húst a csontjain, annak a súlyát, ahogy lehúzza a gravitáció, ahogy a teste ránehezedik a talpára. Aztán egy heves nyilallás a fejében, csak egy másodpercig. Nyomban elmúlt, és Christ bíborszínű fényesség vette körül. Hunyorgott, majd tágra nyitotta a szemét.

Napfényben állt. A levegő hűvös és párás volt. Körben a magas fákon madarak csiripeltek. A sűrű lombok közt fénynyalábok törtek utat maguknak, rávetültek a földre, az egyik pedig éppen őrá. A gép keskeny, sáros ösvény mellett állt, mely az erdőben kanyargott tovább. Chris egyenesen előrenézett, és a fák között egy középkori falut látott.

Először nádtetős tanyaépületek és kunyhók sorát. A kéményekből szürke füst szállt fel. Aztán egy kőfalat, azon belül pedig a várost, a sötét színű tetőket, majd végül a távolban a várat kerek tornyaival.

Azonnal felismerte Castelgard városát és az erődöt. Csakhogy nem romokban állt, falai épségben voltak.

Megérkezett.

CASTELGARD

„A világban semmi nem olyan biztos, mint a halál.”

JEAN FROISSART, 1359

37.00.00

Gomez könnyedén libbent ki a gépből. Marek és Kate lassan lépett ki a maga kalitkájából. Ámuldozva néztek körül. Chris is kikászálódott; puha, ruganyos talajt érzett a lába alatt.

Marek felkiáltott.

– Fantasztikus! – és azonnal elindult. Átvágott a sáros ösvényen, hogy jobban lássa a várost. Kate, láthatólag még kissé kábultan, a nyomába eredt.

Chris azonban a gép közelében akart maradni. Lassan megfordult, az erdőt nézte. Sűrű, sötét vadonnak látta. Feltűnt neki, milyen hatalmasak a fák. Némelyiknek a törzse mögött akár három-négy ember is elbújhatott volna. Az eget ostromolták, olyan nagyra nőttek, óriási lombkoronájuk szinte az egész alattuk lévő területet beárnyékolta.

– Gyönyörű, ugye? – kérdezte Gomez. Mintha megérezte volna, hogy Chris feszült és ideges.

– Igen, gyönyörű – felelte Chris. De egyáltalán nem így gondolta; valami furcsa, baljós érzése támadt. Fordult erre, fordult arra, fürkészte az erdőt, megpróbált rájönni, mi váltja ki ezt a meghatározhatatlan érzést, hogy valami nem stimmel azzal, amit lát, hogy valami hiányzik vagy nem illik ide. Végül kibökte. – Mi nem stimmel?

Gomez felkacagott.

– Csak fülelj, hallgatózz. Chris egy percig némán állt, hallgatózott. Madarak csiripeltek, halkan susogtak a fák lombjai. De azonkívül…

– Nem hallok semmit.

– Hát ez az – mondta Gomez. – Akik először érkeznek ide, többnyire nem jönnek rá rögtön. Nincs semmi mesterséges zaj. se rádió, se tévé, se repülő, se más gép, se autók. Mi a 20. században annyira megszoktuk az állandó zajt, hogy a csendtől megijedünk.

– Ez valószínűleg igaz. – Chris legalábbis pontosan ezt érezte. Már nem a fákat nézte, hanem az erdőt átszelő, napsütötte, sáros ösvényt. Egyes helyeken nagyon mély volt a sár, és rengeteg patkónyom látszott benne.

Ez bizony a lovak kora, gondolta.

Semmi gépzaj, rengeteg patkónyom.

Mély lélegzetet vett, lassan engedte ki a levegőt. Még a levegő is másnak tűnt. Friss, csípős, mintha több oxigén volna benne. Szinte harapni lehet!

Megfordult, és látta, hogy a gép eltűnt. Gomezt ez egyáltalán nem nyugtalanította.

– Hol a gép? – Chris igyekezett leplezni ijedségét.

– Elsodródott.

– Elsodródott?

– Amikor a gépek teljesen fel vannak töltve, kissé instabilak. Könnyen kisiklanak a jelen időből. Ezért nem látjuk őket.

– Hol vannak? – kérdezte Chris.

Gomez vállat vont.

– Nem tudjuk pontosan. Egy másik univerzumban kell lenniük, de bárhol is vannak, nem esett bajuk, mindig visszajönnek.

Hogy ezt bebizonyítsa, fölemelte kerámiahívóját, és a hüvelykujja körmével megnyomta rajta a gombot. A gép egyre erősebb felvillanások közepette visszatért. Mind a négy kalitka pontosan ugyanott állt, ahol néhány perccel korábban.

– Most egy vagy talán két percig itt fog maradni – mondta Gomez –, de aztán megint elsodródik. Hagyom elmenni, csak útban lenne.

Chris bólintott, arra gondolt, hogy ez a lány nem a levegőbe beszél. Ennek ellenére nem tette boldoggá a tudat, hogy a gép elsodródik, hiszen ez a menetjegye hazafelé. Nem örült neki, hogy saját kénye-kedve szerint, öntörvényű működése folytán csak úgy eltűnik. Arra gondolt, vajon ki száll fel olyan repülőgépre, melyről a pilóta azt mondja, hogy instabil. Hűvösséget érzett a homlokán, rögtön tudta, hogy mindjárt kiveri a hideg verejték.

Hogy elterelje a figyelmét, átvágott az ösvényen, a többiek után ment, ügyelve rá, nehogy belesüppedjen a sárba. Megint szilárd talajra érve valamilyen sűrű, derékig érő növények, talán rododendronok közt lépdelt. Visszanézett Gomezra.

– Kell valamitől tartani ebben az erdőben?

– Csak a viperáktól – felelte Gomez. – Általában a fák alsó ágain tanyáznak. Rápottyannak az ember vállára, és megmarják.

– Remek – mondta Chris. – Mérgesek?

– Nagyon.

– Halálos a mérgük?

– Nem kell félni, nincs túl sok belőlük – mondta Gomez. Chris elhatározta, hogy nem kérdez többet. Közben amúgy is egy napsütötte kis tisztásra ért. Lenézett, és hatvanméternyi mélységben meglátta a tanyák közt kanyargó Dordogne folyót, s magában megállapította, hogy ez a látvány alig különbözik attól, amit megszokott.

Ebben a tájképben azonban egyedül a folyó volt ugyanolyan, mint amilyennek eddig látta. Castelgard vára és a város most teljes épségben tárult elé. A falakon túl megművelt földek terültek el, imitt-amott épp akkor szántottak.

Chris tekintete hirtelen jobbra tévedt, rálátott a monostor nagy, téglalap alaprajzú épületegyüttesére és az erőddé alakított malomhídra. Az ő erődszerű hídjára, gondolta. A hídra, amit egész nyáron át vizsgált.

Legnagyobb sajnálatára meg kellett állapítania, hogy egészen más, mint amilyennek a számítógépen rekonstruálta.

Négy lapátkereket látott, nem hármat, melyek a híd alatt forogva emelték a folyó vizét. A fölöttük lévő híd pedig nem egységes építmény volt. Legalább két különálló építmény állt rajta, két kis házikó. A nagyobbik kőből, a másik fából épült, ami arra utal, hogy két különböző időpontban emelték őket. A kőépületből folyamatosan pöfékelt a szürke füst. Szóval itt valóban acélt állítanak elő, gondolta. Ha vízi energiával hajtott fújtatok vannak, akkor itt tényleg lehet olvasztókemence. Ez egyben arra is magyarázat, miért van két épület. Azokban a malmokban, ahol gabonát, kukoricát őröltek, semmilyen nyílt lángot, még gyertyát sem lehetett használni. Az őrlőmalmok ezért dolgoztak kizárólag napközben.

Ahogy elmerült a részletekben, lassanként meg is nyugodott.

A sáros ösvény túloldalán Marek csak fokozatosan ébredt rá, hogy valóban Castelgard falut látja.

Itt van.

Szinte beleszédült az izgalomba, ahogy sorra felfedezte az eléje táruló kép részleteit. Odalenn a földeken a parasztok foltozott nadrágot, piros, kék, narancsszínű és sárga tunikát viseltek. A tarkaságot még élénkebbé tette a sötét háttér, a talaj. A földek nagy részén már végeztek a vetéssel, a barázdákat betemették. Április eleje lévén, a zab, az árpa, a borsó és a bab, az úgynevezett böjti növények ültetése már majdnem befejeződött.

Marek figyelte, hogy szántanak fel egy darab ugart. két ökör vonja az ekét, a fekete vas szép egyenletesen tolja ki a földet mindkét oldalra. Örömmel látta, hogy az ekevason ott van az a nehezékül szolgáló fa keresztrúd, ami ennek az időszaknak a sajátossága.

A szántást végző férfi nyomában egy másik ember haladt, aki ritmikus karlendítésekkel szórta a vetőmagot a vállán átvetett tarisznyából. A magvetőtől alig néhány méternyire madarak szálltak a barázdára, csipkedték a magokat. Nem sokáig tehették, mert az az ember sem járt messze, aki a lován ülve húzta maga után a kőnehezékkel ellátott, T alakú faboronát, mellyel elegyengette a földet a barázdán, s így befedte a vetőmagot.

Mintha minden mozdulat ugyanazt a nyugodt, egyenletes ritmust követte volna. a barázda kiforgatása, a vetőmag beszórása, a föld elegyengetése. A reggeli csöndben a rovarok zümmögésén és a madarak csivitelésén kívül semmi zajt nem lehetett hallani.

Túl a földeken Marek meglátta a Castelgard városát körülvevő, hat méter magas kőfalat. A követ az idő sötétszürkére festette. Egy szakaszon épp a falat javították, itt a kő világosabb, sárgásszürke volt. A kőművesek szorgosan dolgoztak. A fal tetején láncvértet viselő őrök járkáltak fel-alá, időnként megálltak, nyugtalanul kémleltek a távolba.

A legmagasabb pont a kerek tornyos, fekete kőtetős vár volt. A tornyok tetején zászlók lengtek. Mindegyik zászlón ugyanazt a címert lehetett látni. a gesztenyebarna pajzsot ezüstrózsával.

Ettől az embernek olyan érzése támadt, mintha ünnep lenne. A városfalon kívüli, de ahhoz közel fekvő területen valóban épp hatalmas fa lelátót ácsoltak a haditorna leendő nézőinek. Az emberek már gyülekeztek. Néhány lovag is megérkezett, lovaikat az élénk színű csíkos sátrak mellett kötötték ki. Rengeteg ilyen sátor állt mindenütt a bajvívótér körül. Apródok és inasok hozták-vitték a páncélokat, fegyvereket, itatták a lovakat.

Marek szemet gyönyörködtetőnek találta a látványt, örömében felsóhajtott.

Minden, amit látott, a legapróbb részletekig hiteles. Minden valódi.

Ő pedig itt van.

Kate Erickson ugyancsak Castelgard-t nézte, és nem nagyon értette, hogy Marek miért hallat olyan elragadtatott sóhajokat. Persze Castelgard most élő, eleven település, a házak és a vár teljes pompájában ragyog. A táj azonban nem sokban különbözik a többi francia vidéktől. Talán egy kicsit elmaradottabb, traktorok helyett lovakat és ökröket látni, de különben… nos, nem is annyira más.

Építészeti szempontból a legnagyobb különbség az eléje táruló látvány és a jelen között az volt, hogy minden háznak fekete kövekből rakott, úgynevezett lauzes teteje volt. Az ilyen kőtető rendkívül nehéz, igen erős belső tartógerendázat bírja csak el, Périgord-ban ezért az idegenforgalmi területeket leszámítva már sehol nem alkalmazzák. Kate számára a megszokott látvány a pala, a hajlított római és a lapos francia stílusú cseréptetős épület volt a francia vidéken.

Itt viszont mindenütt csak lauzes tetőt lehetett látni, cserepet sehol.

Ahogy egyre alaposabban szemügyre vette a tájat, más jellegzetességeket is felfedezett. Például rengeteg lovat látott, valóban nagyon sokat. Lovakkal dolgoztak a földeken, lovak várakoztak a haditorna színhelyén, lóval közlekedtek a földutakon, lovak bóklásztak a legelőkön. Legalább száz lovat lát most, ha körülnéz, gondolta. Nem emlékezett rá, hogy valaha is ennyi lovat látott volna egyszerre, még odahaza, Coloradóban sem. Akadt köztük mindenféle, a gyönyörű fényes szőrű harci méntől a zömök igavonóig.

Míg a földeken dolgozók közül sokan fakó, kopott ruhát viseltek, mások olyan színes ruhákban jártak-keltek, hogy már-már karibi hangulatot idéztek fel Kate-ben. Ezekre a ruhákra számtalan foltot varrtak, s ez azért volt már ilyen messziről is feltűnő, mert a foltok anyagául az alapszíntől markánsan elütő színű szövetet választottak. Mintha ez lett volna a divat.

Rövidesen azt is észrevette, milyen élesen elhatárolódnak a viszonylag kis kiterjedésű lakott területek, a települések és megművelt földek az ezeket körülvevő hatalmas erdőségektől, melyek sűrű szövésű zöld szőnyegként borítják be a táj legnagyobb részét. Erdő és erdő mindenütt, amerre a szem ellát. Kate-nek az az érzése támadt, mintha az ember csak betolakodó lenne a vidéket uraló vadonban.

Ahogy tekintete ismét Castelgard városára tévedt, motoszkálni kezdett a fejében, hogy van ott valami furcsaság, de egy darabig nem jött rá, mi az. Egyszer csak rádöbbent. sehol nincsenek kémények!

Sehol egy kémény.

A nádfedeles parasztházakból egyszerűen egy lyukon át távozott a füst. A városi épületekkel ugyanez volt a helyzet, csak ott a füstöt kibocsátó lyukat a kőtetőből faragták ki, vagy az oldalfalba fúrtak kürtőt. A várról ugyanígy hiányoztak a kémények.

Franciaországnak ezen a részén ekkor még nem ismerték a kéményt. Ez a jelentéktelen építészeti apróság valamiért megrémítette Kate-et. A kémények kora előtti világ! Mikor is találták fel a kéményt? Kate nem tudta pontosan. Az biztos, hogy 1600 előtt, mert addigra közkeletűvé vált, de az még nagyon messze volt.

Most ez a jelen, próbálta magában tudatosítani Kate.

A háta mögül Gomez hangját hallotta.

– Elment az esze? Tudja maga egyáltalán, mit csinál?

Kate hátranézett, és látta, hogy közben megérkezett az a mogorva fickó, Baretto. Saját kalitkája az ösvény túloldalán, néhány méternyire benn az erdőben állt.

– Pontosan azt csinálok, amit akarok! – mondta Gomeznak. Baretto feltűrt zsákvászon inge alól kilátszott vastag bőröve, rajta a pisztolytáskával és két fekete kézigránáttal. Épp a pisztolyt ellenőrizte.

– Felkészültem rá, hogy be fogunk lépni a világba – mondta Baretto.

– Csakhogy ezeket a dolgokat nem hozhatja magával – jelentette ki Gomez.

– Márpedig én viszem.

– Szó sem lehet róla, tudja, hogy tilos. Gordon soha nem engedné meg, hogy modern fegyvert vigyünk a világba.

– De Gordon, ugyebár, nincs itt – felelte Baretto.

– A rohadt életbe! – sziszegte Gomez, majd elővette és Baretto felé tartotta fehér kerámiahívóját.

Úgy festett, mintha azzal fenyegetné, hogy visszaküldi.

36.50.22

Az irányítóterem monitorai előtt ülő egyik technikus megszólalt.

– Terepjeleket kapunk.

– Valóban? Ez jó hír – mondta Gordon.

– Miért? – kérdezte Stern.

– Mert ez azt jelenti – felelte Gordon –, hogy valaki két órán belül készül visszatérni. Minden bizonnyal a maga barátai.

– Tehát két órán belül megtalálják a Professzort, és már itt is lesznek?

– Úgy bizony… – Gordon elhallgatott, és a monitoron látható ábrát figyelte. A kissé hullámos vonal egy ponton kicsúcsosodott. – Ez az?

– Igen – felelte a technikus.

– De túl nagy az amplitúdó – mondta Gordon.

– Igen, és az intervallum gyorsan rövidül.

– Vagyis valaki most jön vissza?

– Igen, úgy tűnik, rövidesen.

Stern az órájára pillantott. A többiek alig néhány perce mentek el. Ennyi idő alatt nem találhatták meg a Professzort.

– Mit jelenthet ez? – kérdezte Stern.

– Nem tudom – morogta Gordon. Igazság szerint nem tetszett neki ez a fejlemény. – Nyilván valami baj van.

– Miféle baj?

– Ilyen hamar feltehetően csak műszaki probléma adódhat, talán átírási hiba.

Stern tovább kérdezett.

– Mi az az átírási hiba?

A technikus azt mondta.

– Számításaim szerint húsz perc ötvenhét másodperc múlva várható az érkezés. – Ezt az impulzusok erőssége és sűrűsége alapján állapította meg.

– Hányan jönnek vissza? – kérdezte Gordon. – Mindenki?

– Nem – felelte a technikus. – Csak egy fő.

36.49.19

Chris Hughes nem tehetett róla, de megint elfogta a nyugtalanság. A hűvös reggeli levegőben is verejtékezett, didergett, a szíve hevesen vert. Baretto és Gomez vitája csak fokozta aggodalmait.

Visszament az ösvényhez, kikerülte a mély sárban keletkezett tócsákat. Marek és Kate is visszajött. Némi távolságból figyelték a vitát.

– Jól van, na, a franc egye meg! – káromkodott Baretto. Levette magáról a fegyvereket, és óvatosan letette a kalitkája aljára. – Most boldog?

Gomez még mindig halkan, majdnem suttogva beszélt, Chris nem hallotta, mit mond.

– Remek! – morogta dühösen Baretto.

Gomez továbbra is halkan beszélt. Baretto a fogát csikorgatta. Nagyon kínos jelenet volt. Chris kissé távolabb ment, hátat fordított a vitatkozóknak, és várta, hogy végre abbahagyják.

Meglepte, hogy az ösvény elég meredeken folytatódik, a fák közti résen pedig lelátott az alant elterülő síkságra. Ott állt a monostor. belső udvarok, fedett átjárók és kerengők geometrikusán elrendezett együttese. Minden homokszínű kőből épült, s az egészet magas kőfal zárta körül. Úgy festett, mint egy kicsire összetömörített város. Meglepően közel, legfeljebb négyszáz méternyire lehetett. Messzebb biztosan nem.

– Csak folytassátok, én megyek – mondta Kate, és elindult az ösvényen. Marek és Chris összenézett, aztán követte Kate példáját.

– Maradjanak látótávolságon belül! Megértették? – kiáltotta utánuk Baretto.

Gomez azt mondta.

– Szerintem is épp ideje indulni.

Baretto elkapta Gomez karját, nem engedte elmenni.

– Addig nem, amíg nem tisztázunk valamit – mondta. – Azzal kapcsolatban, hogy menjenek a dolgok ezen az expedíción.

– Szerintem minden teljesen világos – jelentette ki Gomez. Baretto egészen közel hajolt hozzá, úgy mondta. – Ugyanis nekem egyáltalán nem tetszik, ahogy maga… – A többit már nem lehetett érteni, csak dühödt sziszegés hallatszott.

Chris örült, hogy végre kanyarodik az ösvény, és ennyivel is távolabb kerül tőlük.

Kate gyorsabban szedte a lábát, a mozgás kioldotta belőle a feszültséget. Zavarta, felidegesítette a vita. Hallotta, hogy Chris és Marek néhány lépésnyire beszélget. Chris nyugtalan volt, Marek igyekezett lecsillapítani. Kate ezt sem akarta hallani. Még gyorsabban ment tovább. Hisz oly fantasztikus ez az erdő, gyönyörűek ezek a hatalmas fák…

Egy-két perc múlva annyi előnyre tett szert, hogy már nem látta Christ és Marekot, de tudta, hogy nem maradtak le túlságosan, és jó volt egy kicsit egyedül lenni. Megnyugtatta az erdő. Figyelte a madarak csivitelését és a saját léptei neszét. Egyszer úgy tűnt neki, mintha valami mást is hallana. Lassított, hogy jobban halljon.

Igen, vannak más hangok is. Mintha emberek futnának valahol lejjebb az ösvényen. Valaki zihál, levegő után kapkod.

És valami még halkabb zaj, mint a nagyon távoli mennydörgés. Épp azt próbálta kideríteni, honnan jöhet ez a halk morajlás, amikor a kanyarban egyszer csak felbukkant egy kamasz fiú, aki feléje futott.

A fiún fekete nadrág, élénkzöld bélelt zeke és fekete föveg volt. Arca kipirult a futástól, látszott rajta, hogy már jó ideje fut. Meglepődött, amikor meglátta Kate-et az ösvényen. Ahogy közelebb ért, azt kiáltotta. – Bhoulgyon ál, aahszin! Az eijg ahilgyja meig! Bhoulgyon ál!

Kate szinte azonnal meghallotta a fülébe helyezett készülékből a fordítást.

– Bújjon el, asszonyom! Az ég áldja meg! Bújjon el!

Mi elől bújjon el?, töprengett Kate. Ez az erdő egy vadon. Vajon miért mondja a fiú? Talán rosszul értette. Talán nem volt jó a fordítás. Ahogy a fiú odaért hozzá, megint azt mondta neki, hogy bújjon el, majd karon ragadta, és erőnek erejével belökte az erdőbe. Kate megbotlott egy kiálló gyökérben, és beesett a bokrok közé. Megütötte a fejét, éles fájdalom hasított belé, el is szédült. Miközben nagy nehezen feltápászkodott, rájött, mi okozza a morajlást.

Lovak.

Rohamtempóban feléje vágtázó lovak.

Chris meglátta az ösvényen futó fiút, és szinte ezzel egy időben hallotta meg a lódobogást. A fiú már nem kapott levegőt, zihálva állt meg mellettük, előregörnyedt, majd amikor már meg tudott szólalni, azt mondta nekik, hogy bújjanak el, aztán nekiiramodott az erdőnek.

Marek nem törődött a fiúval. Az ösvényt fürkészte.

Chris riadtan kérdezte.

– Mi folyik itt…

– Nyomás! – mondta Marek, aztán vállon ragadta Christ, és letuszkolta az ösvényről, be az erdőbe.

– Jézusom – mondta Chris –, volnál szíves elárulni…

– Pszt! – suttogta Marek, és a kezével betapasztotta Chris száját. – Azt akarod, hogy megöljenek minket?

Nem, gondolta Chris, azt aztán végképp nem akarja, hogy bárkit is megöljenek. Hat lovas vágtázott feléjük, fölfelé a hegyen, teljes fegyverzetben. acélsisakban, láncvértben, gesztenyebarna-szürke posztóköpönyegben. A lovakon ezüsttel kivert fekete posztótakaró volt. Félelmetes hatást keltettek. A fekete tolldíszes sisakot viselő vezérlovas előremutogatott és üvöltött.

– Godin!

Baretto és Gomez még mindig az ösvény mellett álltak, és kővé dermedve bámultak, mintha nem fogták volna fel, hogy lovasok vágtáznak feléjük. A fekete lovas előrehajolt a nyeregben, és Gomez mellett elvágtatva hatalmasat lendített a pallosán.

Chris látta, ahogy Gomez levágott fejű, földre hulló testéből dől a vér. A vérrel összefröcskölt Baretto üvöltve rohant az erdő felé. Újabb lovasok értek föl a hegyre. Már mind azt kiáltozta.

– Godin! Godin! – egyikük oldalt fordult a lován, meghúzta az íját.

A nyílvessző Baretto bal vállát találta el, acélhegye a túloldalon jött ki. Baretto nem tudott tovább futni, térdre rogyott, majd miután káromkodva nagy nehezen föltápászkodott, végül elérte a gépét.

Felkapta a bőrövet, lerántotta róla az egyik kézigránátot, és megfordult, hogy elhajítsa. Ekkor egy nyíl a mellkasát találta el.

Baretto döbbenten nézett, felköhögött, lerogyott, és a rúdnak támaszkodva sikerült ülve maradnia. Megpróbálta kihúzni a nyilat, de már nem volt ereje, a gránát kiesett a kezéből.

A lovak az ösvényen ágaskodva nyerítettek, kiáltozó és mutogató lovasaik megpróbálták megzabolázni őket.

Erős fény villant fel.

Chris visszanézett, látta, hogy Baretto még mindig mozdulatlanul ül, s a fel-felvillanó gép mindjobban összezsugorodik.

A gép hamarosan eltűnt. A lovasok arcán ekkor már félelem tükröződött. A fekete tollas sisakot viselő lovas odakiáltott valamit a többieknek, aztán mindannyian irányba fordították a lovukat, fölvágtattak a hegyoldalon, és eltűntek szem elől.

Ahogy a fekete lovas megfordult, a lova lába belebotlott Gomez testébe. A lovas káromkodva rángatta a lovát előre-hátra, s többször is arra kényszerítette, hogy megtapossa a holttestet. A vér magasra spriccelt, sötétvörös lett tőle a ló két mellső lába. A fekete lovas végül megfordult, és egy utolsó iszonyú káromkodással fölvágtatott a hegyre, hogy utolérje a többieket.

– Jézusom! – Ilyen hirtelen ilyen értelmetlen erőszak…

Chris feltápászkodott, és visszafutott az ösvényre.

Gomez teste szinte a felismerhetetlenségig összezúzva hevert a mocskos sárban, egyik karját azonban nyitott tenyérrel kinyújtotta. A fehér kerámiahívó pedig ott volt mellette.

Kettévált, kilátszott a benne lévő elektronikus szerkezet.

Chris fölemelte. A kerámia szétesett a kezében, fehér és ezüstszínű darabkák hullottak le a földre, bele a mocskos sárba. Chris ebben a pillanatban felmérte a helyzetet.

Mindkét kísérőjük halott.

Egy gép elment.

A visszatérést garantáló hívó összetört.

Mindez azt jelenti, hogy itt rekedtek, csapdába estek, nincs kísérőjük, se más segítségük. Nincs rá esély, hogy valaha is visszatérhessenek.

Semmi esély.

36.30.42

– Készenlét! – mondta a technikus. – Érkezés most!

A gumipadlón, a pajzsok alkotta kör közepén megkezdődtek a kis felvillanások.

Gordon Sternre nézett.

– Egy perc múlva megtudjuk, mi történt.

A felvillanások erősödtek, a gép kezdett kiemelkedni a padlóból. Úgy hatvan centi magas lehetett, amikor Gordon megszólalt.

– A fenébe! Ez a fickó csak a bajt hozza ránk.

Stern mondott valamit, de Gordon rá se hederített. Látta, hogy Baretto a rúdnak támaszkodva ül. Semmi kétség, halott. A gép elérte teljes méretét. Gordon látta a pisztolyt Baretto kezében. Persze rögtön tudta, mi történt. Bár Kramer határozottan utasította, ez a gazember mégis modern fegyvert vitt magával, így aztán Gomez persze visszaküldte, és…

Egy kis fekete tárgy gurult a padlón.

– Az mi? – kérdezte Stern.

– Nem tudom – mondta Gordon, s közben a képernyőket figyelte. – Úgy néz ki, mint egy grá…

Iszonyú robbanás rázta meg a tranzittermet, a videoképernyők kifehéredtek, semmi nem látszott rajtuk. Az irányítóterembe már lecsillapodva ért a zaj, inkább tompa pukkanásnak hallatszott. A tranzittermet azonnal halvány füst töltötte be.

– A rohadt életbe! – kiáltott fel Gordon, és öklével az asztalra csapott.

A tranzitteremben a technikusok felüvöltöttek. Egyikük arcát elborította a vér. A következő pillanatban ezt az embert elsodorta a víz, mivel a repeszek nekicsapódtak a pajzsoknak, melyek összedőltek. Az immár egy méter mély víz akkora hullámokat vetett, mint a viharos tenger, de szinte rögtön apadni kezdett, majd visszahúzódott, s már csak a sistergő, gőzölgő gumipadló látszott.

– A cellák – mondta Gordon. – Szivárog belőlük a hidrogén fluoridsav.

A gomolygó füstben gázmaszkos emberek rohantak be a terembe, hogy segítsenek a megsérült technikusoknak. Fentről gerendák kezdtek potyogni, összezúzták a még épen maradt pajzsokat, és jutott belőlük középre is.

Az irányítóteremben valaki adott egy gázmaszkot Gordonnak, egyet pedig Sternnek. Gordon fölvette a magáét.

– Most mennünk kell – mondta. – Mérgező a levegő.

Stern a képernyőkre meredt. A füstben is látta, hogy a gépek megsérültek, eldőltek, gőz és halványzöld gáz szivárgott belőlük. Már csak egy gép állt az egyik oldalon, de miközben nézte, egy lezuhanó keresztgerenda azt is összezúzta.

– Egy gép sem maradt – mondta Stern. – Ez azt jelenti…

– Igen – mondta Gordon. – Sajnos a barátai most magukra maradtak.

36.30.00

– Ne izgulj, Chris – mondta Marek.

– Még hogy ne izguljak? – Chris majdnem kiabált. – Az ég szerelmére, André, nézd meg! Gomez hívója eltört. Nincs hívónk! Ez azt jelenti, hogy nem tudunk visszamenni! Ez azt jelenti, hogy itt rekedtünk! Te meg azt mondod, hogy ne izguljak?

– Igen, Chris – mondta Marek nagyon halk, nyugodt hangon. – Pontosan ezt mondom. Azt akarom, hogy ne izgulj, és légy szíves, szedd össze magad.

– Hogy a francba tudnám? – mondta Chris. – Mégis hogy? Nézz szembe a tényekkel, André! Itt mindannyiunkat meg fognak ölni. Ezt te is nagyon jól tudod. Kinyírnak bennünket. És sehogy nem tudunk kijutni innen.

– De igen.

– Hogyan?

– Nem gondolkodsz. A másik gép visszament. Új-Mexikóba.

– És?

– Meglátják, mi van a fickóval…

– Mi lenne? Halott, André. Ők is csak azt látják majd, hogy meghalt.

– A lényeg az, hogy tudják, valami baj van, és eljönnek értünk. Elküldenek értünk egy másik gépet – mondta Marek.

– Honnan tudod?

– Tudom és kész. – Marek az ösvény felé fordította a fejét.

– Hova mész?

– Megkeresem Kate-et. Együtt kell maradnunk.

– Én itt maradok.

– Ahogy akarod, de akkor ne mozdulj innen.

– Ne félj, itt leszek.

Chris a lába elé mutatott a földre.

– A gép pontosan ide érkezett. Én innen nem mozdulok el.

Marek sarkon fordult, elindult az ösvényen, eltűnt a kanyarban. Chris egyedül volt. Szinte azonnal átvillant az agyán, hogy esetleg Marek után kellene futnia. Talán jobb, ha nincs egyedül. Ahogy Marek mondta, együtt kell maradniuk.

Tett is néhány lépést arrafelé, amerre Marek ment, aztán megállt. Nem, gondolta. Ha már megígérte, ott marad, ahol van. Állt az ösvényen, igyekezett lassabban venni a levegőt.

Ahogy lenézett, látta, hogy épp Gomez kezén áll. Gyorsan odébb lépett. Visszament néhány méternyit az ösvényen, olyan helyet keresett, ahonnan nem látja a holttestet. A légzése már lelassult, át tudta gondolni a helyzetet. Úgy döntött, Mareknak igaza van. Küldeni fognak egy másik gépet, valószínűleg hamarosan. Vajon pont ide fog érkezni? Vajon ez egy állandó leszállóhely? Vagy valahol másutt landol a környéken?

Ide vagy máshová, ő mindenesetre ott marad, ahol van.

Abba az irányba nézett, amerre Marek elindult. Hol lehet Kate? Biztos valamivel odébb az ösvényen. Pár száz méternyire vagy valamivel messzebb.

Bizony nagyon szeretett volna hazamenni.

Aztán jobbról, az erdőből, neszt hallott.

Valaki közeledett.

Chris agyán átvillant, hogy nincs fegyvere. Aztán eszébe jutott a ruhája alatt a derekára erősített kis csomag, benne a gázflakon. A semminél még ez is több. Matatni kezdett a derekán, kereste a…

– Pszt! Megfordult.

A kamasz fiú került elő az erdőből. Az arca teljesen sima volt, nem is pelyhedzett az álla. Nem lehet több tizenkét évesnél, gondolta Chris. A fiú suttogott.

– Eudv teneijked, eir ourasagh.

Chris megriadt, mert egy kukkot se értett, de egy hang a fülében máris megszólalt.

– Üdv néked, ír uraság. – Rájött, hogy a kis készülék fordítja a hallottakat.

– Tessék?

– Jeivel áre seietve. – A fülében azt hallotta. – Jöjjön erre, sietve.

A fiú türelmetlenül, idegesen hívogatta.

– De…

– Siessen! Sir Guy rövidesen rájön, hogy eltévedtek, s akkor visszatér ide.

– De…

– Nem maradhat itt. Megöli magát. Jöjjön!

– De… – Chris tétován mutogatott az ösvény felé, amerre Marek elindult.

– A szolgája majd megtalálja magát. Jöjjön!

Ekkor már hallani lehetett a távolból a lópatkók tompa dobogását, a hang egyre erősödött.

– Nem érti? Jöjjön már! – bámult rá a fiú. A dübörgés közeledett.

Chris nem moccant, nem tudta, mitévő legyen.

A fiú elvesztette a türelmét. Lemondóan legyintett, sarkon fordult és nekiiramodott. Nyomban el is tűnt a sűrű aljnövényzetben.

Chris még mindig egy helyben állt. Lefelé nézett az ösvényen. Nem látta Marekot. Aztán fölfelé, a gyorsan erősödő hang irányába pillantott. A szíve megint hevesen vert.

Döntenie kell. Most.

– Jövök! – kiáltott a fiú után.

Azon nyomban befutott az erdőbe.

Kate egy kidőlt fán ült, a parókát kissé feltolva óvatosan tapogatta a fejét. Véres lett az ujja hegye.

– Megsebesültél? – kérdezte Marek, amint odaért hozzá.

– Nem hiszem.

– Hadd nézzem!

Marek levette a parókát, és látta, hogy egy jó hétcentis vágás mentén a vér összeragasztotta a hajszálakat. A sebből már nem folyt a vér, kezdett megkeményedni a paróka alján. Össze kellene ölteni a sebet, bár Kate-nek így se lesz semmi baja.

– Túléled – mondta Marek, és visszahúzta a parókát Kate fejére.

– Mi történt?

– Azok ketten meghaltak, magunkra maradtunk. Chris egy kicsit beijedt.

– Chris egy kicsit beijedt. – Kate úgy bólintott, mint aki épp erre számított. – Akkor az lesz a legjobb, ha előkerítjük.

Elindultak visszafelé az ösvényen. Útközben Kate megkérdezte.

– Mi van a hívókkal?

– A fickó visszament, az övé nála volt. Gomez holttestét összetaposták, az ő hívója tönkrement.

– És mi van a harmadikkal? – kérdezte Kate.

– Harmadik?

– Gomeznál volt egy tartalék is.

– Honnan tudod?

– Ő mondta. Nem emlékszel? Amikor visszajött arról a felderítőútról vagy miről, azt mondta, hogy minden rendben van, és hogy igyekezzünk, sietnünk kell. Utána meg valami olyasmit mondott, hogy akkor ő megy és beégeti a tartalék hívót.

Marek töprengett.

– Nagyon is valószínű, hogy hozott tartalékot – mondta Kate.

– Chris örülni fog, ha ezt megtudja – mondta Marek. Visszaértek a tisztásra. Csak álltak és bámultak.

Chrisnek nyoma veszett.

Chris Hughes a lábát karcoló és a nadrágjába folyton beakadó tüskebokrokkal nem törődve tört magának utat a bozótban, majd úgy ötvenméternyire végre meglátta a fiút. A fiú azonban nem várta be, nem állt meg, csak futott tovább, egyenesen a falu felé. Chris igyekezett még gyorsabban futni, hogy utolérje.

Az ösvény felől már odahallatszott a lovak trappolása és nyerítése, a lovasok kiáltozása. Egyikük kiadta a vezényszót.

– Be az erdőbe! – s erre egy másik valami szitokkal felelt. Benn az erdőben azonban sűrű volt a növényzet. Chrisnek kidőlt fákon, korhadó rönkökön kellett átbukdácsolnia, combvastagságú ágak csapódtak neki, tüskék horzsolták fel a bőrét. Tudnak a lovak ilyen sűrű bozótban haladni? Az emberek leszállnak a nyeregből? Felhagynak az üldözéssel? Vagy mégsem?

Az ördögbe is, üldözni fogják!

Chris tovább futott. Egy vizenyős talajú részre ért. Derékig érő, mocsárszagot árasztó növények közt kellett továbbmennie, meg-megcsúszott az egyre mélyülő ingoványban. Hallotta a saját zihálását és a sárba besüppedő, majd kihúzott lába cuppogását.

De senkit nem hallott a háta mögött.

Hamarosan megint száraz talajra ért, itt már gyorsabban tudott futni. A fiú már csak tízlépésnyire volt tőle, zihálva megpróbálta utolérni, de nem csökkent a távolság, mert a fiú nem lassított.

Futott tovább. A bal fülében kattanást hallott.

– Chris!

Marek volt az.

– Chris, hol vagy?

Hogy válaszoljon? Hol a mikrofon? Aztán eszébe jutott, hogy mondtak valamit a csontok vezetőképességéről. Hangosan azt mondta. – Fu… fu… futok…

– Azt hallom. Merrefelé futsz?

– A fiú… a falu…

– A falu felé mész?

– Nem tudom. Azt hiszem.

– Azt hiszed? Chris, hol vagy?

Aztán Chris a háta mögül reccsenést, üvöltözést és lónyerítést hallott.

A lovasok őt vették üldözőbe. A nyomára akadhatnak, mert letört ágakat és a sárban lábnyomokat hagyott maga után. Könnyen rátalálhatnak.

A francba!

Futott tovább, ahogy csak a lába bírta. Egyszer csak azt vette észre, hogy a fiúnak se híre, se hamva.

Megállt, levegő után kapkodott, gyorsan körülnézett. Kereste a…

Eltűnt.

A fiú köddé vált.

Chris egyedül volt az erdőben.

A lovasok egyre közeledtek.

Az ösvénynek arról a részéről, ahol Marek és Kate állt, a monostorra lehetett rálátni. Arra vártak, hogy Chris beleszóljon a készülékbe, de csend volt. Kate megpöccintette a fülét, hátha az segít.

– Nem hallok semmit.

– Talán túl messze van – mondta Marek.

– Vajon miért megy a faluba? Lehet, hogy azt a fiút követi? – kérdezte Kate. – De vajon miért?

Marek a monostor felé nézett. Alig tízpercnyi járásra volt onnan, ahol álltak. – A Professzor most valószínűleg ott van. Csak meg kellene találnunk, és már mehetnénk is haza. – Bosszúsan rúgott bele egy farönkbe. – Gyerekjáték volna az egész.

– Már nem – mondta Kate.

Összerezzentek, amint a készülék egy nagyot reccsent. Megint Chris zihálását hallották.

Marek szólalt meg.

– Chris! Ott vagy?

– Most… nem tudok beszélni. – Félelemtől remegő hangon suttogott.

– Ne, ne, ne! – súgta a fiú, valahonnan egy hatalmas fa ágai közül. Előzőleg füttyentett Chrisnek, nyilván megsajnálta, ahogy ott toporgott kétségbeesetten a földön. Aztán intett neki, hogy másszon fel a fára.

Chris akkor már nagy nehezen fölfelé kapaszkodott, az alsó ágakba csimpaszkodva próbált följebb jutni, aztán a fa törzséről rúgta följebb magát. Ezzel felingerelte a fiút.

– Ne, ne! Csak kézzel! – súgta a fiú mérgesen. – Nem érti? Nézze már meg, milyen nyomot hagy a lába a törzsön!

Az egyik ágon függeszkedve Chris lenézett. A fiúnak igaza volt. Nagy, szembeötlő sáros csíkokat hagyott maga után a fa kérgén.

– Isten az atyám, végünk – mondta a fiú, majd Chris feje fölött átlendülve könnyedén leugrott a földre.

– Most mit csinálsz? – kérdezte Chris.

A fiú azonban már elfutott, a bozótban fától fáig szökkent. Chris is elengedte az ágat, lehuppant a földre, majd a nyomába eredt.

A fiú csak morgott magában, miközben minden fa alsó ágait megnézte. Egyértelműen nagyon nagy fát keresett, viszonylag alacsonyan lévő alsó ágakkal, de egyik sem felelt meg neki. A lódobogás egyre közelebbről hallatszott.

Gyorsan megtettek vagy száz métert, és egy szúrós futófenyővel sűrűn benőtt területre értek. A napsütötte bozótosban nem lehetett elrejtőzni, mert jobb kéz felől is csak alacsony fák voltak. Aztán Chris észrevette, hogy egy sziklaperem közelében futnak, ahonnan a városra és a folyóra lehet lelátni. A fiú a napfényből gyorsan beszaladt a fák közé. Szinte azonnal rálelt a megfelelő fára, és intett Chrisnek, hogy kövesse.

– Maga menjen elsőnek, de ne lábbal!

A fiú behajlított térddel összekulcsolta a kezét, hogy bakot tartson. Chris arra gondolt, gyönge ez a fiú ahhoz, hogy elbírja az ő súlyát, de annyira sürgette, hogy mégis rálépett a kezére, elrugaszkodott, és elkapta a legalsó ágat. A fiú segítségével felhúzódzkodott, majd átlendült az ágon, s így hason feküdt rajta, keze-lába lefelé lógott. Lenézett a fiúra, aki súgva mondta.

– Tovább! – Chris felhúzta a lábát, aztán felállt az ágon. A következő ágat könnyen elérte, s följebb mászott.

Odalenn a fiú jó magasra felugrott, elkapta az ágat, és gyorsan felhúzta magát. Amilyen vékony, olyan ügyes volt, könnyedén lendült egyik ágról a másikra. Chris már hatméternyire volt a földtől, sajgott a karja, alig kapott levegőt, de még följebb kúszott.

A fiú elkapta a lábát, s ő összerezzent. Lassan, óvatosan visszanézett a válla fölött, és látta, hogy a fiú mozdulatlanná dermedt az alatta lévő ágon. Aztán Chris meghallotta az egyik ló halk horkantását, s tudta, hogy a zaj a közelből jön.

Nagyon közelről.

Odalenn hat lovas lassan és halkan haladt előre. Még nem értek oda a fához, csak a lombok közti hézagokban lehetett látni őket. Amikor valamelyik ló felhorkant, a gazdája előrehajolt, meglapogatta a nyakát, hogy csitítsa.

A lovasok tudták, hogy a közelben kell lennie a prédának. Előrehajoltak a nyeregben, fürkészték a földet jobbra-balra pillantgattak. Szerencsére épp a futófenyős bozótosban jártak, ott nem maradt nyom.

Kézjelekkel adták egymás tudtára, hogy szétszóródnak, külön-külön haladnak tovább, így nagyjából egyenes vonalat alkotva értek a fához. Jobbra és balra is mentek néhányan. Chris visszafojtotta a lélegzetét. Ha felnéznének…

De nem tették.

Továbbmentek, be az erdő sűrűjébe, végül egyikük hangosan megszólalt. A sisakján fekete tolldíszt viselő lovas volt az, aki levágta Gomez fejét. Felhúzta a sisakrostélyát.

– Itt nincsenek. Egérutat nyertek.

– De merre? A szikla felé?

A fekete lovag megrázta a fejét.

– A kölyöknek annál több esze van. – Chris látta, hogy az arcbőre és a szeme is egészen sötét.

– Nem is annyira kölyök már, milord.

– Ha lezuhant, az nem a mi lelkünkön szárad, nem tehetünk róla. De már túl messzire mentünk, forduljunk vissza.

– Milord!

A lovasok megfordították a lovukat, elindultak visszafelé. Ismét elügettek a fa alatt, aztán továbbügettek, most is szétszéledve haladtak a napsütötte rész felé.

– Ahol világosabb van, talán felfedezzük a nyomukat.

Chris megkönnyebbülten sóhajtott fel.

Az alatta lévő ágon ülő fiú megérintette a lábát, és bólintott, mintha azt akarná mondani. remek munka volt. Megvárták, amíg a lovasok úgy százméternyire eltávolodnak. Már alig lehetett látni őket. A fiú szinte nesztelenül ért földet, Chris igyekezett ugyanilyen halkan leugrani.

Chris odalentről látta, hogy a lovasok továbbmennek. Odaértek ahhoz a fához, melyen a sáros lába nyomát hagyta. A fekete lovag túlment rajta, nem vette észre. A másik is elhaladt…

A fiú megragadta a karját, félrehúzta, berántotta a bozótba.

Aztán az egyik lovag észrevette.

– Sir Guy! Nézzen ide! Itt vannak, ezen a fán!

A francba!

A lovasok odasereglettek, körülvették a fát, fölfelé néztek. A fekete lovag is visszament, de kételkedett.

– Á, ugyan!

– Nem látom őket odafenn, milord.

A lovagok forgolódtak, néztek jobbra, néztek balra, előre és visszafelé…

Aztán meglátták őket.

– Ott!

A lovasok nekiiramodtak.

A fiú teljes erőből futott.

– Uram Isten, most végünk – mondta futás közben a válla fölött hátrapillantva. – Tud úszni?

– Úszni? – kérdezett vissza Chris.

Persze tudott úszni, de az adott pillanatban nem ezen gondolkodott, mert futottak, ahogy a lábuk bírta, az erdő széle, a tisztás felé.

A szikla felé.

Először enyhébben, aztán meredekebben lejtős részre értek. A földréteg egyre vékonyodott, itt-ott sárgásfehér mészkőfoltok tűntek elő a szikrázó napsütésben.

A fekete lovag elbődült, de Chris nem értette, mit mond.

Aztán odaértek a tisztás szélére. A fiú nem habozott, azon nyomban leugrott a mélybe.

Chris tétovázott, nem mert leugrani. Hátrapillantott, látta, hogy a lovagok felemelt pallossal vették üldözőbe.

Nincs más lehetőség.

Chris már futott is a sziklaperem felé.

Marek összerezzent, amikor meghallotta Chris kiáltását a fülhallgatóban. A kiáltás először hangos volt, aztán csend támadt, majd nyögés és puffanás hallatszott.

Becsapódás.

Csak álltak Kate-tel az ösvény mellett, figyeltek, vártak.

Semmi mást nem hallottak, még a készülék reccsenését sem.

Az égvilágon semmit.

– Meghalt? – kérdezte Kate.

Marek nem felelt. Gyorsan odament Gomez holttestéhez, fölé hajolt, és keresgélni kezdett a sárban.

– Gyere – hívta Kate-et –, segíts megkeresni a tartalék hívót.

Percekig keresgéltek, végül Marek megfogta Gomez már halványszürke és megmerevedett kezét. Ahogy megemelte az élettelen kart, érezte, milyen hideg a bőr, aztán meg akarta fordítani a holttestet, de az visszatoccsant a sárba.

Ekkor látta meg Gomez csuklóján a pamutból font karkötőt. Marek korábban ezt nem vette észre. Először úgy tűnt, mintha a korhű öltözék tartozéka volna, de persze a legkevésbé sem illett bele a korba. Ha egyáltalán viseltek valamit, még a szegény parasztasszonyok is fém, faragott kő vagy fa karperecet hordtak. Gomezé jellegzetesen 20. századvégi divatholmi.

Marek óvatosan megérintette, és meglepetten tapasztalta, hogy majdnem olyan merev, mint a kartonpapír. Megforgatta Gomez csuklóján, a kapcsot kereste. Ekkor felnyílt egy parányi fedél, s kiderült, hogy a karkötő egy karórához hasonló kis elektronikus időmérőt rejt.

Épp azt írta ki, hogy 36.10.37.

És visszafelé számlált.

Marek rögtön tudta, mi ez. A gép működési idejét jelző számláló, mely azt mutatja, mennyi idejük van hátra. Induláskor harminchét órájuk volt, ebből mintegy ötven perc telt el.

Ezt meg kell őriznünk, gondolta. Levette a karkötőt Gomez csuklójáról, aztán rácsatolta a sajátjára. Lecsukta a kis fedelet.

– Óránk van, de hívónk nincs – mondta Kate.

Még vagy öt percen át keresgéltek, mire Marek végül nagy nehezen belátta a kudarcot.

Nincs hívó, anélkül pedig a gépek nem jönnek vissza.

Chrisnek igaza volt, itt rekedtek.

36.28.04

Az irányítóteremben folyamatosan szólt a riasztócsengő. Mindkét technikus felállt az asztalától, és elindult kifelé. Gordon karon ragadta Sternt.

– Mennünk kell – mondta. – Hidrogén-fluoridsav került a levegőbe. A tranzithely mérgező, és a füst is rövidesen beszivárog ide. – Közben már terelte is kifelé Sternt.

Stern visszanézett a képernyőre, a tranzitterem füstbe burkolózott romhalmazára.

– Mi lesz, ha akkor akarnak visszatérni, amikor nincs itt senki?

– Ne aggódjon, ez nem történhet meg – mondta Gordon. – A törmelék működésbe hozza az infravörös érzékelőket. Ugye emlékszik, hogy minden oldalról két méter szabad területnek kell lennie. Ez most nincs meg. Az érzékelők megakadályozzák a gépek visszatérését. Egészen addig, míg mindent el nem takarítunk.

– Meddig tart mindent eltakarítani?

– Először is ki kell cserélnünk a levegőt a barlangban.

Gordon visszavezette Sternt a főlifthez vezető hosszú folyosóra. Rengeteg ember készült távozni, beszédük visszhangzott az alagútban.

– Ki kell cserélni a levegőt a barlangban? – kérdezte Stern. Az hatalmas mennyiség. Mennyi ideig tart?

Gordon azt mondta.

– Elméletileg kilenc óráig.

– Elméletileg?

– Még soha nem kellett megtennünk – mondta Gordon –, de persze felkészültünk rá. A nagy ventilátorok bármelyik pillanatban működésbe léphetnek.

Néhány másodperc múlva hangos zúgás töltötte be az alagutat. Széllökésszerű légáramlat csapott Stern arcába, belekapaszkodott a ruhájába.

– És mi következik a levegő kicserélése után? – Helyrehozzuk a tranzithelyet, és várjuk, hogy visszajöjjenek – mondta Gordon. – Ahogy eredetileg terveztük.

– És ha hamarabb akarnak visszajönni, mint ahogy maguk elkészültek?

– Az nem probléma, David. A gép nem hozza ide, hanem ott teszi le őket, ahonnan elindultak. Egyelőre.

– Tehát ott kell vesztegelniük – mondta Stern.

– Pillanatnyilag igen – felelte Gordon. – Nincs mit tenni, egyelőre ott kell vesztegelniük.

36.13.17

Chris Hughes elfutott a sziklaperemig, és leugrott a mélybe. Kapálózva, hadonászva zuhant lefelé a napfényben. Látta a Dordogne-t hatvanméternyire odalenn, ahogy kanyarog a zöldellő vidéken. Túl magasról kellett ugrania, ráadásul azt is tudta, hogy a folyó sekély. Semmi kétség, meg fog halni.

Aztán észrevette, hogy a szikla nem teljesen függőleges, úgy hat méterrel lejjebb kitüremkedik, és egy keskeny sávnyi, erősen lejtős kiszögellés emelkedik ki a sziklafalból. Imitt-amott kisebb fák és tüskés bokrok voltak rajta.

Rázuhant erre a sziklapadra, az oldalára esett, az ütközés kipréselte a levegőt a tüdejéből. Azonnal gurulni kezdett a szikla pereme felé. Megpróbált fékezni, kétségbeesetten kapkodott az elérhető növények után, de hiába. Miközben a sziklaperem felé gördült, érzékelte, hogy a fiú felé nyújtja a karját, de ő nem tudta elkapni. Tehetetlenül gurult tovább, forgott körülötte a világ. A fiú rémült arccal nézett rá. Chris tudta, hogy a szikla széléig már nincs megállás, menthetetlenül lezuhan…

Nagyot nyekkent, amikor nekicsapódott egy fának. Éles fájdalom hasított a gyomrába, aztán kisugárzott az egész testére. Egy pillanatig azt se tudta, hol van, csak a fájdalmat érezte. Zöldesfehér lett körülötte a világ, majd lassanként magához tért.

A fa megakadályozta, hogy lezuhanjon, de még jó ideig nem tudott levegőt venni. Heves fájdalom kínozta. Csillagokat látott, de ezek aztán fokozatosan elhalványultak, s ekkor vette észre, hogy a lába túllóg a szikla peremén.

És csúszik.

Csúszik lefelé.

A fa egy törpefenyő volt, mely az ő testsúlyától lassan, de egyre jobban meghajlott. Aztán Chris már a törzsön csúszott tovább. Nem tudta lefékezni magát. Megragadta a törzset, teljes erejéből markolta. Sikerült. nem csúszott tovább. A törzsbe kapaszkodva húzta vissza magát a sziklára.

Aztán rémülten látta, hogy a fa seszínű gyökerei sorra egy más után szakadnak ki a szikla mélyedéseiből. Nemsokára már egyetlen gyökér sem tartja meg a helyén a fát.

Időközben a fiú odalépett melléje, a gallérját ragadta meg, úgy segített neki felállni. A fiú kimerültnek látszott.

– Gyerünk! Gyorsan!

– Jézusom – mondta Chris. Egy lapos szikladarabon támasztotta meg a lábát, levegőt vett. – Egy pillanat…

Egy nyílvessző süvített el a füle mellett, olyan sebesen, hogy megérezte a szelét. Mint egy puskagolyó. A félelem adott erőt Chrisnek, hogy lehajolva, fától fáig araszolva küzdje tovább magát. Újabb nyílvessző repült be a fák közé.

A lovasok föntről, a szikla széléről néztek le rájuk. A fekete lovag azt kiáltotta.

– Hülye! Barom! – és dühösen szitkozódva ütötte ki az íjat a nyilazó lovag kezéből. Több nyíl nem jött.

A fiú a karjánál fogva vonszolta tovább Christ. Chris nem tudta, hová vezet a szikla tövében húzódó ösvény, de a jelek szerint a fiú igen. A lovasok odafönn megfordultak, és visszaindultak az erdő felé.

A sziklapad keskeny, alig egy méter széles peremre szűkült, és egy hegyes kitüremkedés tetején vezetett tovább. Alattuk függőleges volt a sziklafal. Közvetlenül a folyó fölött voltak. Chris lenézett a mélybe, de a fiú egy erőteljes mozdulattal elfordította Chris fejét.

– Ne nézzen le. Jöjjön. – A fiú a sziklafalhoz lapulva, a kiálló kövekbe kapaszkodva, óvatosan araszolt tovább. Chris követte a példáját, még mindig alig kapott levegőt. Tudta. ha tétovázik, erőt vesz rajta a pánik. A szél belekapaszkodott a ruhájába, el is lökte egy kicsit a sziklától. Odapréselte magát a langyos sziklához, lassan tapogatózva küzdött a pánik ellen.

A fiú eltűnt egy kiszögellés mögött. Chris továbbment. A hegyesszöget bezáró kiszögellésnél a perem folytonossága is megszakadt, nagyon óvatosan kellett átlépnie a hézagon, de túljutott rajta, és megkönnyebbülten sóhajtott fel.

Azt látta ugyanis, hogy a szakadékot maguk mögött hagyták, és útjuk a folyóig lankás-erdős lejtőn vezet tovább. A fiú intett neki. Chris szaporázta a lépteit, utolérte a fiút.

– Innen már könnyebb. – A fiú ment elöl, Chris a nyomában. Nagyon hamar rájött, hogy nem olyan enyhe a lejtő, amilyennek látszott. A fák közt sötét volt, a talaj sáros. A fiú elesett, lefelé csúszott a sáros ösvényen, majd nyoma veszett az erdő sűrűjében. Chris az ágakba kapaszkodva igyekezett elkerülni, hogy ő is elessen, de rövidesen kicsúszott a lába alól a talaj, hanyatt esett, és így szánkázott lefelé. Valamilyen oknál fogva arra gondolt. A Yale végzős hallgatója vagyok. Történész, szakterületem a technikatörténet. Mintha csak bizonygatni akarná magának, hogy ki is ő valójában, mert a valódi énjét lassanként kezdte úgy elfelejteni, mint az álmot ébredés után.

A sárban lefelé csúszva Chris fáknak ütközött, ágak horzsolták fel az arcát, de sehogy sem tudta lefékezni magát. Csak csúszott egyre lejjebb és lejjebb.

Marek sóhajtva állt fel. Gomeznál nem volt hívó, ezt biztosra vette. Kate ott állt mellette, az ajkát beharapva.

– Valahol lennie kell egy tartaléknak. Tudom, hiszen beszélt róla.

– Fogalmam sincs, hol lehet – mondta Marek.

Kate önkéntelenül a fejéhez nyúlt, hogy megvakarja a fájóviszkető sebet, de a paróka megakadályozta.

– Ez az átkozott paróka…

Nem fejezte be a mondatot, ránézett Marekra.

Aztán elindult a fák felé az ösvény széle mentén.

– Hol lehet? – kérdezte.

– Micsoda?

– Gomez feje.

Nemsokára megtalálta, s elcsodálkozott, hogy milyen kicsi. Test nélkül a fej nem valami nagy. Igyekezett, hogy ne nézzen a nyakcsonkra.

A hányingerrel küszködve guggolt le, megfordította a fejet, így látnia kellett az elszürkült arcot és az üres tekintetet. A nyelv félig kilógott a vékony ajkak közül. A szájból legyek rajzoltak ki.

Kate levette a parókát, és azonnal megtalálta a kerámiahívót. A paróka aljához volt hozzáragasztva. Letépte.

– Megvan! – mondta.

Megforgatta a kezében. A hívó oldalán megtalálta a parányi fénnyel világító gombot, mely annyira kicsi és keskeny volt, hogy csak körömheggyel lehetett megnyomni.

Ez az, valóban megtalálták.

Marek is odament, megnézte a kerámiát.

– Szerintem ez az – mondta Marek.

– Tehát vissza tudunk menni – mondta Kate –, amikor csak akarunk.

– Te vissza akarsz menni? – kérdezte tőle Marek.

Kate hangosan gondolkodott.

– Azért jöttünk ide, hogy előkerítsük a Professzort, és szerintem ezt is kell tennünk.

Marek elmosolyodott.

Ekkor hallották meg a lódobogást, és még idejében sikerült elrejtőzniük a bokrok között. Egy pillanattal később már hat sötét ruhás lovas vágtázott el mellettük az ösvényen, a folyó felé.

Chris minden lépésnél térdig süppedt a folyópart menti mocsárba. Csupa sár volt az arca, a haja, a ruhája. Annyi sár rakódott rá, hogy annak már a súlyát is lehetett érezni. A fiú már bele is vetette magát a vízbe, hogy megmosakodjon.

Végül Chris is kikecmergett az ingoványból, és ugyancsak belegázolt a folyóba. Jéghideg volt a víz, de nem bánta. A fejét is beledugta, csutakolta a sarat a hajáról, ledörgölte az arcáról.

Közben a fiú már átért a túlsó partra, egy kövön ülve szárítkozott a napon. Mondott valamit, amit Chris nem hallott, de a fülhallgatója lefordította.

– Ruhástul fürdik?

– Hisz te sem vetkőztél le.

A fiú erre vállat vont.

– Attól még levetkezhet, ha kedve tartja.

Chris átúszott a túlsó partra, kilábalt a vízből. A ruhája nagyon sáros maradt, és nagyon fázott a vizes holmiban. Levetkőzött, csak a vászon alsónadrágot hagyta magán, a többi ruhadarabot kiöblítette a folyó vizében, majd kiterítette száradni a kövekre. Az egész teste tele volt horzsolásokkal, kisebb-nagyobb sebekkel. Hamar megszáradt és átmelegedett a napsütésben. A nap felé fordította az arcát, behunyta a szemét. Madárdalt hallott. A földeken dolgozó asszonyok énekét. A folyóvíz halk csobbanását a part menti köveken. Egy percre olyan béke költözött belé, melynél mélyebbet, teljesebbet még soha nem élt át.

Elnyúlt a köveken, s valószínűleg néhány percre elszenderedett, aztán erre ébredt.

– Mehil eiketlen moud szóul én baraitihou, mehil moud eltezhedeik. Szöulján valout, eijrfeuldreul valou-ei?

A fiú beszélt. A fülhallgató gépies hangján rögtön meg is kapta a fordítást.

– Amilyen egyszerűen szól a barátjához, ahogyan öltözködik. Szóljon igazat, ír földről való-e?

Chris lassan rábólintott, közben átgondolta a dolgot. A fiú bizonyára hallotta őt Marekkal beszélni az ösvényen, ebből következtetett arra, hogy ír. Valószínűleg nem származik baj abból, ha ráhagyja.

– Ougy – mondta.

– Ougy? – ismételte el a fiú. Lassan, elnyújtva, ajkát előretolva, csücsörítve ejtette ki a szótagot. – Ougy? – Úgy tűnt, nem ismeri a szót.

Chris arra gondolt, talán a fiú nem érti azt, hogy „ougy”. Talán valami mással kellene próbálkoznia, s azt mondta.

– Oui.

– Oui… oui… – A fiú láthatólag ezt a szót sem értette. Aztán felcsillant a szeme. – Ouri? Szoulotta ouri?- Már jött is a fordítás. – Úri? Azt mondta, úri?

Chris nemet intett.

– Azt mondtam, „igen”. – Ettől a fiú még jobban megzavarodott.

– Iggenf – kérdezett vissza a fiú, a g-t erősen megnyomva.

– Igen – bólintott rá Chris.

– Ou, eijr. – Jött a fordítás. – A, ír.

– Igen.

– Mineijkeunk az euiri. Szoula valout.

Chris azt mondta.

– Szöulom valout. – A fülhallgató a saját szavait is lefordította. – Igazat szóltam.

A fiú elégedetten bólintott. Egy kis ideig csendben ültek, aztán tetőtől talpig végigmérte Christ.

– Tehát úriember.

Úriember? Persze hogy úriember. Mi más lennék, gondolta Chris, talán gazember?

– Valout szoulsz.

A fiú ismét bólintott.

– Sejtettem, mert a modora erre utal, bár az öltözéke nem méltó a rangjához.

Chris erre semmit nem felelt, mert nem nagyon értette, miről is van szó.

– Mi a neve? – kérdezte a fiú.

– Christopher Hughes.

– Á, Christopher de Hewes. – A fiú lassan, tagoltan ejtette ki a nevet. Úgy tűnt, mintha következtetne valamire belőle, de Chris nem tudta, mire. – Hol van Hewes? Írföldön?

– Valout szoulsz.

Egy kis időre megint elhallgattak, csak élvezték a napfényt.

– Ön lovag? – kérdezte aztán a fiú.

– Nem.

– Akkor talán földesúr – mondta a fiú csak úgy, magának. – Csak az lehet. – Aztán Chrisre nézett. – És mennyi idős? Huszonegy éves?

– Olyasmi. Huszonnégy éves vagyok.

Ez meglepett pislogásra késztette a fiút. Chris azon töprengett, vajon miért baj, ha huszonnégy éves?

– Nos, jó uram, nagyon hálás vagyok a segítségért. Köszönöm, hogy megmentett Sir Guytól és bandájától. – A folyó felé mutatott, a hat sötét ruhás lovas onnan figyelte őket. Miközben a lovakat itatták, le sem vették a szemüket Chrisről és a fiúról.

– Hiszen nem én mentettelek meg téged, hanem te engem – mondta Chris.

– Hiszen? Hanem f… – A fiú ezt sem értette.

Chris felsóhajtott. Úgy látszik, ebben a nyelvben nincsenek kötőszavak. Pedig nélkülük a legegyszerűbb gondolatot is nehéz kifejezni. Fárasztónak találta a kísérletezést, de azért újra próbálkozott.

– Nem én mentettelek meg téged, te engem.

– Jó uram túlságosan szerény – felelte a fiú. – Az életemet köszönhetem önnek, a várba érve boldogan rovom le hálámat, s a szolgálatára leszek.

Chris azt kérdezte.

– A várba?

Kate és Marek elhagyta az erdőt, s éberen figyelve tartott a monostor felé. Az ösvényen elvágtázó lovasokat nem látták, nem hallották. A táj békésnek tűnt. Ha egyenesen előrenéztek, a monostor alacsony kőfalakkal körülvett termőföldjeit látták. Az egyik saroknál egy karcsú, hatszögű oszlop állt, melyet olyan díszesen faragtak ki, mint egy gótikus templom tornyát.

– Az ott egy montjoie? – kérdezte Kate.

– Az bizony! – felelte Marek. – A terület határátjelző mérföldkő. Sokfelé látni ilyeneket.

A parcellák között mentek az egész monostort körülvevő háromméteres kőfal felé. A mezőn dolgozó parasztok nem figyeltek fel rájuk. A folyón egy bárka haladt folyásirányban, rakománya ponyvával volt letakarva. A hajó faránál álló férfi vidáman dalolt.

A monostor falától nem messze a földet művelő parasztok viskói sorakoztak. Marek észrevette, hogy a házakon túl egy kis ajtó van a kőfalban. A hatalmas alapterületű monostor mind a négy oldalán volt egy-egy bejárat. Marek tudta, hogy nem az a főkapu, de úgy gondolta, először jobb lesz itt próbálkozni.

Már a házak közt jártak, amikor meghallotta egy ló horkantását és az azt csitító inas hangját. Megfogta Kate karját, megálltak.

– Mi az? – kérdezte Kate suttogva.

Marek arrafelé mutatott, ahol a házaktól alig látható helyen, úgy húszméternyire tőlük, egy inas öt lovat vezetett. A díszesen felszerszámozott lovak nyergére ezüsttel hímzett, bojtokkal szegélyezett vörös bársonyt terítettek.

– Ezek nem igavonók – mondta Marek. A lovak gazdáját sehol nem lehetett látni.

– Most mi lesz? – kérdezte Kate.

Chris Hughes a fiút követve Castelgard falu felé tartott, amikor kattant egyet a fülhallgatója. Kate hangját hallotta. – Most mi lesz? –, majd Marek válaszát. – Még nem tudom.

Chris azt kérdezte.

– Megtaláltátok a Professzort?

A fiú hátrafordult és ránézett.

– Hozzám beszél, jó uram?

– Nem, fiú – mondta Chris. – Csak magamban.

– Csak magam?- ismételte a fiú fejcsóválva. – Nehéz megérteni a beszédét, uram.

Marek szólt a fülhallgatóból.

– Hol a pokolban vagy, Chris?

– Úton a vár felé – mondta Chris. – Ezen a szép napon.

Chris fölnézett az égre, igyekezett azt a látszatot kelteni, mintha magában beszélne.

Ismét Marekot hallotta.

– Miért mész oda? Még mindig a fiúval vagy?

– Igen, nagyon szép.

A fiú aggódó arccal nézett rá.

– Az éghez beszél? Talán nem ép az elméje?

– De, ép az elmém – mondta Chris –, csak azt kívánom, bárcsak rátalálnék a várban a társaimra.

– Miért? – kérdezte Marek a fülhallgatón keresztül.

– Bizonyosan megtalálja őket a kellő időben – mondta a fiú. – Beszélne a társairól? Ők is írföldről valók? Szintén úriemberek, avagy szolgák?

Marek szólt bele a készülékbe.

– Miért mondtad neki, hogy úriember vagy?

– Mert annak látszom.

– Chris, az „úri” azt jelenti, hogy nemes, azaz nemesi származású. Ezzel felhívod magadra a figyelmet. Olyan kínos kérdéseket tehetnek fel neked, melyekre nem tudsz válaszolni.

– Hű – mondta Chris.

– Valóban annak látszik – mondta a fiú. – És a társai? Ők is úriemberek?

– Igazat szólsz – felelte Chris. – A társaim is úriemberek.

– Az ég szerelmére, Chris – rótta meg Marek. – Miért hülyéskedsz azzal, amit nem értesz? Csak a bajt keresed. Ha így folytatod, bajba is kerülsz.

Az utolsó parasztháznál jártak, amikor Marek azt hallotta a fülhallgatóban.

– Ti csak kerítsétek elő a Professzort! Jó? – Ezután a fiú megint kérdezett valamit Christől, de ő a készülék recsegése miatt nem értette a fordítást.

Marek a folyón túlra, Castelgard irányába nézett. Látta a fiút, és mögötte néhány lépésnyire Christ.

– Látlak, Chris – mondta Marek. – Fordulj vissza, gyere ide. Tudod, hogy együtt kell maradnunk.

– Aligha lehetséges.

– Miért? – kérdezte Marek aggódva.

Chris nem hozzá beszélt, de neki válaszolt.

– Jó uram, kik volnának azok a lovasok amott a folyóparton? – kérdezte a fiútól.

Marek a folyópart felé nézett, és meg is látta az állatokat itató lovasokat, akik közben Christ meg a fiút tartották szemmel.

– Az ott Sir Guy de Malegant, más néven „Guy Tété Noire”. Az én uram, Lord Oliver szolgálatában áll. Számos gaztette és könyörtelensége miatt hírhedett lovag.

Ezúttal Kate szólalt meg.

– Ezek szerint Chris a lovagok miatt nem tud idejönni hozzánk.

– Igazat szólsz – mondta Chris.

Marek a fejét csóválta.

– Már eleve nem lett volna szabad elszakadnia tőlünk.

Marek ajtónyikorgást hallott a háta mögül. Amikor megfordult, azonnal ráismert Edward Johnston professzorra, aki a monostor oldalkapuján lépett ki a napfényre. Egyedül jött.

35.31.11

Edward Johnston a legkevésbé sem hivalkodó, mértéktartóan egyszerű öltözéket, fekete nadrágot és diszkréten hímzett sötétkék zekét viselt. Akkoriban ilyen ruhában jártak a tudósok. Bárki zarándokúton járó londoni jogtudornak vélhetné, gondolta Marek. Geoffrey Chaucer, a kor jeles jogtudósa is nagyjából ilyen öltözéket viselhetett zarándokútján.

A Professzor lendületes léptekkel indult el, aztán megtorpant. Ők nyomban ott termettek mellette, s látták rajta, hogy izgatott. Rögtön azt kérdezte.

– Van hívójuk?

– Igen – mondta Marek.

– Csak ketten jöttek?

– Nem, Chris is velünk tartott, de ő most nincs itt.

Johnston bosszúsan rázta meg a fejét, és gyorsan beszélni kezdett.

– Rendben van. Akkor a helyzet röviden a következő. Oliver Castelgard-ban van – a folyón túl elterülő város felé biccentett –, de át akar menni La Roque-ba, mielőtt Arnaut ideér. A La Roque-ba vezető titkos átjáró miatt aggódik. Oliver tudni szeretné, hol van. Itt mindenki lázasan keresi, mert Oliver és Arnaut egyaránt meg akarja találni. Itt most minden e körül forog. Rólam azt hiszik, tudós vagyok. Az apát megkért, hogy nézzek át egy sereg régi dokumentumot, és találtam…

A kapu kinyílt, és gesztenyebarna-szürke köpenyes katonák rontottak rájuk. Megragadták Marekot és Kate-et, durván félrelökték őket, Kate parókája kis híján leesett. A Professzort azonban nem bántották, hozzá sem értek, csak két oldalról közrefogták, mintha meg akarnák védelmezni. Miközben Marek feltápászkodott és leporolta magát, arra gondolt. nyilván azt az utasítást kapták, hogy vigyázzanak a Professzorra.

Marek nem szólalt meg, amikor Johnston és a katonák lóháton elindultak az úton.

– Most mi lesz? – suttogta Kate.

A Professzor a halántékára bökött. A miséző pap kántálasát utánozva azt mondta nekik.

– Kövessenek. Megpróbálom mindannyiunkat összeterelni. Kerítsék elő Christ.

35.25.18

A fiú nyomában haladva Chris odaért Castelgard város nehéz vasrudakkal megerősített fakapujához. Mindkét szárny tárva-nyitva állt, egy mélyvörös-szürke köpenyt viselő katona vigyázta. Az őr azzal fogadta őket.

– Sátrat akarnak verni? Ponyvát leteríteni? Ez a haditorna napján öt sólba kerül a piactéren.

– Non sumus mercatares – mondta a fiú. – Nem kereskedők vagyunk.

Chris figyelte az őr válaszát.

– Leiggyen az baarki kalmaar, fizeigyen. Quinquesoh maintenant, aut decem postea. – A fordítás nem érkezett a szokott gyorsasággal; Chris rájött, hogy az őr valami furcsa, angol-francia-latin keverék nyelven beszél.

Aztán megszólalt a géphang.

– Minden kereskedőnek fizetnie kell. Most öt sólt, később tízet.

A fiú ingatta a fejét.

– Lát itt bármiféle árut?

– Herkle, non. – Fordításban. – Herkulesre, nem.

– Akkor engedjen utunkra.

Fiatal kora ellenére a fiú olyan határozottan lépett fel, mint aki parancsokat szokott osztogatni. Az őr vállat vont, és szó nélkül félreállt. A fiú és Chris folytathatta útját a faluban.

Már a fal belső oldalán is jó néhány ház állt, a hozzájuk tartozó területeket kerítés vette körül. A szagból ítélve sok lehetett ott a disznóól. Nádtetős házak és sertésólak közt mentek tovább, aztán egy lépcső következett, majd kőépületek szegélyezte macskaköves úton haladtak tovább. Ez már a település központja volt.

A keskeny, forgalmas utca mindkét oldalán kétszintes épületek álltak, s kiugró felső szintjük árnyékot vetett az alsóra. A földszinten mindenütt boltokat, műhelyeket alakítottak ki. Volt ott kovács, hordót is készítő ácsmester, szabó és mészáros. A viaszosvászon kötényt viselő mészáros épp egy visító malacot ölt le a boltja előtti macskakövön. Félre kellett ugraniuk a spriccelő vér és egyéb mocsok elől.

A zajos utca forgatagában Christ a hányinger kerülgette a bűztől. Nemsokára egy szintén kikövezett térre értek, amelynek a közepén fedett piac működött. Az ásatási helyszínen ez csak puszta térség volt. Chris körülnézett, egybevetette korábbi ismereteit azzal, amit most a saját szemével látott.

A tér túloldalán jól öltözött fiatal lány bukkant fel, kezében zöldségekkel teli kosárral. Odasietett a fiúhoz, és izgatottan azt mondta neki.

– Jó uram, Sir Danielt már felettébb aggasztja hosszú távolléted.

A fiút láthatólag bosszantotta, hogy összetalálkozott a lánnyal. Kissé indulatosan felelt.

– Akkor mondd meg a nagybátyámnak, hogy rövidesen felkeresem.

– Az bizony örömére szolgálna – mondta a lány, és sietve továbbment egy keskeny sikátor felé.

A fiú másfelé vitte Christ. Semmiféle kommentárt nem fűzött az előbbi párbeszédhez, csak magában morgolódott.

Tágas térségre értek, mely közvetlenül a vár előtt terült el. Színes kavalkád fogadta őket, lovagok parádéztak a lovukon, kezükben tarka zászlókkal.

– Sokan jöttek el megnézni a haditornát – jegyezte meg a fiú.

Egyenesen a várba vezető felvonóhídhoz mentek. Chris felnézett a vastag falakra és a magas tornyokra. Fenn a bástyafalon katonák járkáltak fel-alá, figyelték a lent nyüzsgő sokadalmat. A fiú egy pillanatra sem torpant meg. Chris lába alatt dongott a felvonóhíd fája. Két őr állt a kapunál. Ahogy közeledtek feléjük, Chris kissé ideges lett.

Az őrök azonban nem tartóztatták fel őket. Az egyik kurta biccentéssel üdvözölte őket, de a másik hátat fordított nekik, és a sarat vakargatta a cipőjéről.

Chris ezen igencsak elcsodálkozott.

– Ezek az őrök senkit nem állítanak meg?

– Miért tennék? – kérdezte a fiú. – Nappal van, és nem állunk ostrom alatt.

Három asszony kosárral a karján jött kifelé a várból. Mindegyik olyan fehér vászon főkötőt viselt, amelyből épp csak az arca látszott ki. Az őrök velük sem törődtek. A három nő nevetgélve, vidám diskurálás közepette távozott.

Chris rájött, hogy most egy igen mélyen meggyökeresedett és senki által kétségbe nem vont történelmi tévhit cáfolatával találkozott. Eszerint a várak megerősített falakkal, bástyákkal körülvett, vizesárokkal és felvonóhíddal védett erődök voltak, melyeket mindig nagyon szigorúan őriztek.

Ám ahogy a fiú is mondta, miért tették volna? Békeidőben az emberek jöttek-mentek, a várban találkoztak, alkalmasint felkeresték urukat, árut hoztak. Ilyenkor fölösleges lett volna a nagy szigorúság, főleg nappal, ahogy a fiú is mondta.

Chrisnek a modern irodaépületek jutottak eszébe, ahol szintén csak éjjeliőröket alkalmaznak. Nappal is vannak, de jobbára csak útbaigazítást adnak, akárcsak ezek itt.

Másrészt viszont…

Amikor túljutottak a főkapun, Chris felpillantott a kapurostély hegyes, vastag vasrúdjaira. A vasrácsot napközben felhúzzák, de persze bármikor egy pillanat alatt le lehet ereszteni. Akkor a várba egy lélek sem jut be, de bentről sem tud senki kimenekülni.

Könnyen bejutott a várba, de abban már nem volt biztos, hogy ugyanilyen könnyen ki is fog jutni.

Beértek a minden oldalról kőfallal határolt hatalmas udvarra. Sok lovat láttak, a gesztenyebarna-szürke köpenyt viselő katonák kisebb csoportokba verődve fogyasztották ebédjüket. A falakat körben fából épült kerengőkkel toldották meg. Ha egyenesen előrenézett, Chris egy két emelet magas, bástyafallal védett épületet látott, a belső várat. A fiú oda vezette.

Oldalt egy ajtó nyitva állt. A posztoló őr épp egy darab csirkét majszolt. A fiú azt mondta.

– Lady Claire-hez megyünk. Látni óhajtja ezt az ír urat.

– Csak tessék – mondta az őr, és minden további nélkül beengedte őket. Chris látta a nagyterem boltíves bejáratát. Odabenn rengeteg nő és férfi gyűlt össze. Ruhájukból ítélve csupa gazdag ember, beszélgetésük zsivaja messzire elhallatszott.

A fiú azonban nem hagyta Christ bámészkodni. Továbbvezette egy keskeny csigalépcsőn, fel az emeletre, onnan pedig egy kőfolyosón át a lakosztályokhoz.

Három fehér ruhás komorna sietett a fiú elébe, és szeretettel átölelte. Úgy tűnt, nagyon megkönnyebbültek.

– Ó, milady, csakhogy Isten segedelmével megérkezett!

Chris hüledezett.

– Milady?

Szinte ezzel egy időben lekerült a hölgy fejéről a fekete föveg, és dús, vállig érő aranyszőke fürtök bomlottak ki alóla. Kis meghajlás következett, mely hódolatot kifejező mozdulattá alakult át.

– Szívből sajnálom, jó uram, amiért eddig megtévesztettem. Bocsánatáért esedezem.

– Kicsoda ön? – kérdezte Chris elképedve.

– A nevem Claire.

A hölgy fölegyenesedett, és egyenesen Chris szemébe nézett. Chris megállapította, hogy idősebb, mint gondolta, úgy huszonkét-huszonhárom éves. És gyönyörű.

Chris tátott szájjal bámulta, nem jutott szóhoz a meglepetéstől. Fogalma sem volt róla, mit mondjon, hogyan viselkedjen. Csak állt, mint szamár a hegyen.

A csendet az egyik komorna törte meg, aki odajött, pukedlizett, majd így szólt.

– Ha megengedi, uram, elmondanám, hogy ő Lady Claire of Eltham, Sir Geoffrey of Eltham nemrég megözvegyült hitvese, akinek Guyenne-ben és Middlesexben tekintélyes birtokai vannak. Sir Geoffrey a Poitiers-nál szerzett halálos sebesülésébe halt bele, és a miladyt azóta e vár ura, Sir Oliver vette pártfogásába. Sir Oliver úgy véli, újra férjhez kellene mennie, és Sir Guy de Malegant-t választotta, aki e vidéken jól ismert nemesember, de a milady e frigyet nem óhajtja.

Claire feddő pillantást vetett rá, de ez a komorna figyelmét elkerülte, s csak fecsegett tovább.

– A milady már mindenkinek a tudtára adta, hogy Sir Guy nem rendelkezik azon képességekkel, melyekkel meg tudná védelmezni úrnőm angliai és franciaországi birtokait. Ám Sir Oliver jól járna e friggyel, és Guy már…

– Elaine!

– Milady! – A lány észbe kapott, s odaszaladt a sarokban pusmogó két társnőjéhez, akik nyilvánvalóan megszidták.

– Elég a fecsegésből – mondta Claire. – íme, a megmentőm, Christopher of Hewes uraság. Megóvott engem Sir Guy gonosz szándékaitól, ki erőszakkal akarta megszerezni magának azt, amit itt az udvarban szépszerivel nem ért el.

Chris tiltakozott.

– Nem, nem, egyáltalán nem így történt… – Nem fejezte be a mondatot, mert látta, hogy a komornak elkerekedett szemmel, tátott szájjal bámulnak rá.

– Christopher igen furcsán beszél – mondta Claire –, mivel írföld valamely távoli zugából jött. Szerényen és nemesemberhez méltón viselkedik. Valóban ő mentett meg, ezért bemutatom pártfogómnak, amint illő öltözékben lesz. – Ránézett az egyik udvarhölgyre. – Ugyebár a lókupecünk, Brandon uraság hasonló termetű? Eredj, kérd el tőle indigókék zekéjét, ezüstövét és legjobb fehér nadrágját. – Erszényt adott át a lánynak. Fizess neki annyit, amennyit kér. Igyekezz!

A lány elsietett. Távozása után a fejleményeket eddig a háttérből figyelő komor idős férfi lépett elő. Előkelő, hermelingalléros, gesztenyebarna köpönyegét ezüst Bourbon-liliomok díszítették.

– Nos, milady, jól van?

Claire illendően maghajolt.

– Jól, Sir Daniel.

– Mint látom, épségben visszatért.

– Hálát adok érte Istennek.

A komor úr bosszúsan válaszolt.

– Azt bizony jól teszi, hisz ön még az Ő türelmével is visszaél. No, aztán járt-e az út a kockázathoz fogható sikerrel?

Claire az ajkába harapott.

– Sajnálatomra nem.

– Találkozott az apáttal? – Némi habozás.

– Nem.

– Mondja meg az igazat, Claire.

A lány a fejét ingatta.

– Nem, uram. Vadászni ment, messze földre.

– Nagy kár – mondta Sir Daniel. – Miért nem várta meg?

– Nem mertem, mert Lord Oliver emberei betörtek a szentélybe, hogy elrabolják a magisztert. Féltem a leleplezéstől, ezért elmenekültem.

– No persze, a titokzatos magiszter – morgolódott Sir Daniel. – Mindenki róla beszél. Tudja, mit mondanak? Hogy egy fényvillanással jelenik meg. – Sir Daniel a fejét csóválta. Nem lehetett megállapítani, hogy ezt elhiszi-e. Bizonyára a puskapor tudományának magisztere. – Puskapornak, lassan és tagoltán ejtette ki a szót, mintha az valami különleges, rejtélyes dolog lenne. – Találkozott-é ezzel a magiszterrel?

– Igen, beszéltem vele.

– Ővele?

– Mivel az apát elment, őt kerestem meg. Mint mondják, a magiszter mostanság barátságba keveredett az apáttal.

Chris Hughes nagyon figyelt, hogy megértse a párbeszédet, s bár nehezen, de rájött, hogy a Professzorról van szó.

– Magiszter?

Claire azt mondta.

– Ismeri a magisztert? Edward de Johnest?

Chris azonnal visszatáncolt.

– Hát… nem… nem ismerem, és…

Sir Daniel nem titkolt értetlenséggel meredt Chrisre, majd Claire-re nézett.

– Mit mond?

– Azt mondja, nem ismeri a magisztert.

Sir Daniel továbbra is kérdőn nézett Claire-re.

– Milyen nyelven beszél?

– Úgy vélem, valamely angol nyelvjárásban, néha talán keltául.

– Keltául egy szót sem értek – mondta Sir Daniel, aztán Chrisre nézett. – Beszéli ön a provanszál nyelvet? Nem? Netán az újlatint?

Chris ugyan tanult latint az egyetemen, de csak az ókori klasszikusokat olvasták, a nyelvtani alapokat sajátították el, az élőbeszédben semmi gyakorlata nem volt. Csak nyögdécselt. Non, SeniorDanielis, solum perpaululum. Perdoleo. – Csak egy kicsit. Sajnálom.

– Per, per… dicendo ille Ciceróm persimilis est. – Úgy beszél, mint Cicero.

– Perdoleo. – Sajnálom.

– Akkor jobb, ha meg sem szólal. – Sir Daniel ismét Claire felé fordult. – Mit mondott a magiszter?

– Nem tudott nekem segítem.

– Ismeri a titkot, amit tudni szeretnénk?

– Azt mondja, nem.

– Az apát viszont ismeri – mondta Sir Daniel. – Ismernie kell, hiszen az elődje, Laon püspök szolgált építőmesterként La Roque legutóbbi átalakításakor.

Claire azt felelte.

– A magiszter azt mondja, nem Laon volt az építőmester.

– Nem? – csodálkozott Sir Daniel. – Ugyan honnan tudja ezt a magiszter?

– Úgy vélem, az apát mondhatta neki. Avagy a régi iratokból olvasta ki. A magiszter vállalta, hogy átvizsgálja és rendszerezi Sainte-Mére becses pergamenjeit a szerzetesek számára.

– Valóban? Ugyan mi okból? – töprengett Sir Daniel.

– Nem volt időm megkérdezni, mert Lord Oliver emberei berontottak a szentélybe.

– Nos, a magiszter rövidesen itt lesz – mondta Sir Daniel –, s ezeket a kérdéseket maga Lord Oliver is felteszi majd neki… – Az öreg igencsak gondterhelten ráncolta a homlokát.

Ekkor Sir Daniel váratlanul a tőle nem messze álldogáló kilenc-tíz éves forma fiúra nézett.

– Kísérd el Christopher uraságot a lakosztályomba, gondoskodj róla, hogy megfürödhessek.

Ekkor Claire harcias pillantást vetett Sir Danielre.

– Bácsikám, kérem, ne keresztezze a terveimet.

– Tettem valaha ilyesmit?

– Ne feledje, megpróbálta.

– Drága gyermekem – mondta Sir Daniel – én kizárólag a testi épségét… és a becsületét óvom.

– Az én becsületemen még nem esett folt, bácsikám. – Ekkor Claire nagy merészen odalépett Chrishez, kezét a vállára tette, és mélyen a szemébe nézett. – Számolni fogom a perceket, míg távol lesz, repesve várom majd visszatértét – mondta könnybe lábadt szemmel. – Ne késlekedjék.

Claire épp csak Chris ajkához érintette az ajkát, s miközben kissé hátrébb lépett, ujjai lesiklottak Chris nyakán, majd lassan bár, de végül mégis visszahúzta a kezét. Chris kábultan nézett a lány szemébe, ó, mily gyönyörű…

Sir Daniel köhintett, s a fiúhoz szólt.

– Kísérd el Christopher uraságot, gondoskodj a fürdőjéről.

A fiú meghajolt Chris előtt. A teremben mindenki elhallgatott. Chris megértette, hogy ez az a pillanat, amikor távoznia kell. Bólintott, s azt mondta.

– Köszönöm. – Arra számított, hogy megint mindenki csodálkozva néz majd rá, de nem így történt. Ezúttal bizonyára értették, amit mondott. Sir Daniel fagyosan bólintott, ő meg elhagyta a termet.

34.25.54

A lovak átdübörögtek a felvonóhídon. A Professzor egyenesen előrenézett, nem vett tudomást az őt kísérő katonákról. A várkapunál álló őrök jóformán rá se hederítettek a várba érkező lovasokra. Aztán már nem lehetett látni a Professzort.

A felvonóhíd közelében álló Kate azt kérdezte.

– Most mit tegyünk? Kövessük?

Nem kapott választ. Amikor Kate hátranézett, látta, hogy Marek le sem veszi a tekintetét arról a két lovagról, akik a várfalon kívüli területen lóháton, pallossal vívtak párviadalt. Amolyan bemutató vagy gyakorlás lehetett ez, mert a közelben jó néhány fiatal fiú várakozott. Az egyik csoport élénkzöld, a másik aranysárga inasruhát viselt, nyilvánvalóan a két lovag színeit. Sok érdeklődő is odasereglett köréjük, hangosan nevetve biztatták vagy ócsárolták egyik vagy másik lovagot. A lovak olyan kis ívben fordultak meg, hogy már-már súrolták egymást, így a páncélos lovagok újra meg újra szembe kerültek egymással. A pengék meg-megcsillantak a reggeli napfényben.

Marek meg se moccant, úgy figyelte őket.

Kate megbökte a karját.

– Hé, André, hiszen a Professzor…

– Máris.

– De…

– Máris!

Marek ekkor bizonytalanodott el először. Egészen eddig semmi olyat nem látott ebben a világban, ami ne illett volna ide, amire nem számított. A monostor pontosan olyan volt, amilyennek elképzelte. A földeken dolgozó parasztokat ilyennek képzelte. A haditorna előkészületei is így jelentek meg a képzeletében. Castelgard városába lépve is pontosan azt találta, amit előzőleg gondolt. Kate elborzadt a mészáros láttán, facsarta az orrát a cserzőkádakból áradó bűz, de Marek már évekkel ezelőtt is mindent ilyennek képzelt.

Csak egyet nem, gondolta, miközben a bajvívó lovagokat nézte.

Micsoda tempó! A pengeváltások oly gyorsan és folyamatosan követték egymást, a lovagok olyan sebességgel lendítették előre-hátra nehéz fegyverüket, mintha kardvívók lennének. A pengék egy-két másodperc elteltével újra meg újra összeütődtek. Szédületesen pergő ritmusú párviadal zajlott a szeme előtt.

Marek mindig úgy képzelte el ezeket a viadalokat, mintha lassított felvételek tempójában játszódnának le. Úgy vélte, a súlyos páncélt viselő lovasok csak nehézkesen mozoghatnak, a nehéz fegyvert már megemelni sem csekélység, tehát minden pengeváltás előtt nekikészülődnek, erőt gyűjtenek. Nem egy beszámolót olvasott arról, milyen kimerültek a küzdő felek minden viadal után, de eddig azt hitte, hogy azért, mert a hatalmas erőfeszítést követelő, nehéz fegyverzetben vívott csaták hosszúra nyúltak.

Ez a két lovag óriás termetűnek és rendkívül erősnek látszott. A két hatalmas lovon majd kétméteres, elképesztő erejű férfiak küzdöttek.

Marekot soha nem tévesztette meg a múzeumban látható páncélzatok kis mérete. Tudta, hogy múzeumba csak olyan páncélok kerülhettek, melyeket ünnepségeken viseltek, parádés középkori felvonulásokon használtak, de csatában, viadalon soha. Mindig is gyanította, bár bebizonyítani nem tudta, hogy a fennmaradt, gazdagon díszített, vésett és cizellált páncélokat csak bemutatókra szánták, és háromnegyedes méretben készültek, hogy jobban érvényesüljön rajtuk a készítő mesterségbeli tudása, a minták finomsága.

Valódi csatában használt páncél nem is maradt fenn. Épp eleget olvasott arról is, hogy a középkorban a legünnepeltebb harcosok kivétel nélkül hatalmas termetű, csupa izom és rendkívül erős emberek voltak. Lévén nemesi származásúak, jobban táplálkoztak, magasabbra nőttek. Arról is olvasott, hogyan sajátították el a bajvívás tudományát, s tudta, hogy örömüket lelték benne, ha fitogtathatják erejüket az ámuldozó hölgyek előtt.

Ennek ellenére mégis merőben másként képzelt el egy ilyen erőpróbát. Ezek az emberek igen hevesen, pillanatnyi szünetet sem tartva küzdöttek, s úgy tűnt, mintha így tudnák folytatni egész nap. A fáradtság jelei egyikükön sem mutatkoztak, sőt mi több, úgy látszott, élvezik a kemény harcot.

Támadókedvük és gyorsaságuk azt az érzést keltette Marekban, hogy olyan ez, mintha önmagát látná. ő pontosan ugyanígy küzdene, ilyen gyorsan, minden erőtartalékát latba vetve, kitartásával addig fárasztva az ellenfelet, míg az alul nem marad. Csak annak az át nem gondolt feltételezésnek a jegyében vélte lassúbbnak a viadal menetét, hogy régen az emberek gyöngébbek, lassúbbak vagy kevésbé találékonyak voltak, mint ő, a modern kor gyermeke.

Marek mindig elutasította ezt a hamis felsőbbrendűség-tudatot, mely sok történész gondolkodásába beivódott. Nem sejtette, hogy ő is beleesett ebbe a hibába.

Pedig ez történt.

A lelkes tömeg ujjongása közepette jó sokáig tartott, mire észrevette, hogy ezeknek a fantasztikus fizikai állapotban lévő harcosoknak még arra is futja az erejéből, hogy teli torokból üvöltözzenek, s különféle szitkokat szórjanak egymásra két pengeváltás között.

Azt is látta, hogy nem tompa fegyverrel vívnak, hanem ugyanolyan borotvaéles pengékkel, amilyeneket a csatában használnak. Emellett egyértelműen nem állt szándékukban megsebesíteni egymást, erőpróbájuk csupán edzés, bemelegítés volt a közelgő haditorna előtt. Magától értetődő természetességgel használták máskor halált hozó fegyverüket, s ez legalább olyan döbbenetes élmény volt, mint a viadal gyors tempója és intenzitása.

A párviadal még vagy tíz percig folytatódott, aztán egy jól irányzott kardcsapás az egyik férfit lelökte a lóról. A földre került lovag egy szempillantás alatt nevetve fölállt, olyan könnyedén, mintha nem is lenne rajta páncél. Némi pénz cserélt gazdát. Többen azt kiáltozták.

– Újra! Újra! – Az inasok ökölharcba kezdtek, a két lovag pedig karonfogva indult el a fogadó felé.

Marek meghallotta, hogy Kate szólongatja.

– André… – Végre ránézett Kate-re.

– Minden rendben, André?

– Hogyne, persze, csak még nagyon sokat kell tanulnom.

Elindultak a várba vezető felvonóhídon, az őrökhöz közeledtek. Kate ideges volt.

– Mi lesz most? Mit fogunk mondani?

– Ne félj, beszélem az occitan nyelvet.

Azonban mire odaértek, a vizesárkon túli küzdőtéren újabb viadal kezdődött, és az őrök arra figyeltek. Egyáltalán nem törődtek vele, hogy Kate és Marek áthaladt a kőkapun és belépett a várudvarba.

– Csak úgy besétáltunk – lepődött meg Kate. Körülnézett az udvaron. – És most?

Chris majd megfagyott. Egy szál alsónadrágban ült egy zsámolyon Sir Daniel kis lakrészében. Mellette dézsa, benne a gőzölgő víz és egy pamutkendő a mosdáshoz. A fiú úgy hozta fel a forró vizet a konyhából, mint aki kincset tart a kezében. Viselkedése arra utalt, hogy nagy megtiszteltetés, ha valakit forró fürdővel kínálnak.

Chris már engedelmesen végigcsutakolta magát, nem fogadta el a fiú segítségét. A kicsiny dézsában hamar fekete lett a víz. Végül azért Chrisnek sikerült kisikálnia a sarat a körme alól, lemosnia a testét, s a fiútól kapott kis tükör segítségével az arcát is.

Ekkor jelezte, hogy elkészült, a fiú azonban csalódott pillantás kíséretében azt mondta.

– Még nem egészen tiszta, Christopher úr. – Ragaszkodott hozzá, hogy ő folytathassa tovább a vendég mosdatását.

Chris tehát dideregve ült a fazsámolyon, és várta, hogy a fiú végre abbahagyja a dörgölést. Közben eltöprengett magában. Mindig azt hitte, hogy a középkorban mindenki koszos és büdös volt, mocskos, mint maga a kor. Ezek az emberek viszont kifejezetten tisztaságmániásnak tűntek. Akit csak látott a várban, az mind tiszta volt, semmiféle bűz nem terjengett.

Még az árnyékszék sem volt olyan szörnyű, mint gondolta. A fiú ragaszkodott hozzá, hogy fürdés előtt azt is igénybe vegye. A hálószobából nyíló keskeny kis fülkében kőülőkés csésze állt, ennek alján egy nyílás volt. Ami belekerült, az egy csövön át lepottyant a vár alsó szintjére, ahonnan naponta eltávolították. Mint a fiú elmondta, egy szolga minden reggel illatos vízzel öblíti ki a csészét és a csövet, majd friss gyógynövényeket helyez a falon lévő tartóba. A szag ellen nem is lehetett kifogás. Chrisnek eszébe jutott, hogy a repülőgépek mellékhelyiségeiben ennél jóval büdösebb szokott lenni.

Ráadásul ezek az emberek hófehér lenvászonnal törülköznek! Nem, erre aztán végképp nem számított.

Előnye is volt annak, hogy hosszasan egy helyben kellett ülnie. megpróbálhatott beszélgetni a fiúval. A fiú türelmesen, olyan lassan válaszolgatott, mintha egy gyagyással beszélne, így viszont Chris hallotta őt, még mielőtt a fülhallgató fordítani kezdett, és hamar rájött, hogy az utánzás sokat segít; továbbá ha leküzdi zavarát és alkalmazza a régi szövegekben olvasott archaikus kifejezéseket – közülük sokat a fiú is használt –, akkor sokkal könnyebben megérti a beszédet. Például a fiú nem azt mondta, hogy „szerintem”, hanem azt, hogy „vélem”, „de” helyett azt, hogy „ám”, „igaz” helyett pedig azt, hogy „való”. Ahogy fokozatosan ő is áttért a régies szavakra, a fiú láthatóan egyre jobban megértette.

Chris még mindig a zsámolyon ült, amikor Sir Daniel megjelent. Gondosan összehajtogatott finom, előkelő és minden bizonnyal drága ruhadarabokat hozott. Az ágyra tette a holmit.

– Nos, Christopher of Hewes. Ön tehát beférkőzött a mi szép és okos úrnőnk kegyeibe.

– Ő menté meg az életem. – Chris régies múlt időt használt, s a jelek szerint Sir Daniel értette. – Remélem, ez nem hoz bajt önre.

Sir Daniel felsóhajtott.

– Úgy értesültem, Chris uram, hogy ön nemesember, ámbár nem lovag. Netán földesúr?

– Az, valóban.

– Ősi uradalom gazdája – mondta Sir Daniel. – A hadviselés mely válfajában jártas?

– A hadviselés mely válfajában? – Chris feszengett. – Nos, hát én…

– Vallja meg, jártas-é bármelyik fegyvernemben?

Chris úgy döntött, az lesz a legjobb, ha megmondja az igazat.

– Nos, én valójában… a diszciplínákban vagyok jártas… a legfelsőbb iskolába járok.

– Iskolába? – Sir Daniel morózusan csóválta a fejét. – Escolie? Eme disripulus? Studesne sub magistrof. Egy mester tanítványa?

– Ita est. Igen.

– Hát… Oxfordban.

– Oxfordban? – horkant fel Sir Daniel. – Akkor önnek semmi keresnivalója itt, a milady mellett. Higgyen nekem, ez a hely most nem alkalmas diszciplínák folytatására. Elmagyarázom a dolgok állását, hogy megértse, miért.

– Lord Olivernek tömérdek pénzre van szüksége, a környező városokat már mind megsarcolta. Most ki akarja házasítani Claire-t, hogy az ezért járó díjat megkaphassa. Guy de Malegant egy Lord Oliver számára igencsak kedvező ajánlattal állt elő. Guy azonban nem vagyonos ember, a díjat csak úgy tudná megfizetni, ha elzálogosítaná a milady birtokainak egy részét. A milady azonban erről hallani sem akar. Sokan úgy vélik, Lord Oliver és Guy titokban már régen megegyezett: egyikük áruba bocsátja Lady Claire-t, a másik pedig a birtokait. Chris egy szót sem szólt.

– A frigynek más akadálya is van. Claire ki nem állhatja Malegant-t, akiről azt gyanítja, szerepe volt a férje halálában. Guy az úrnő férje halálakor Geoffrey szolgálatában állt. Geoffrey életerős, fiatal lovag volt, mindenkit meglepett hirtelen távozása e világból. Bár súlyosan megsebesült, állapota gyorsan javult. Senki nem tudja, mi történt azon a bizonyos napon, de sok szóbeszéd járja… valamely méregről.

– Értem – mondta Chris.

– Érti? Nem hinném. Gondolja csak meg. A milady valójában Lord Oliver foglya ebben a várban. Ő maga esetleg el tudna szökni, ám udvartartását már nem tudja titokban kimenekíteni. Ha ő titokban, mint óhajtaná, visszatérne Angliába, Lord Oliver bosszút állna rajtam és mindazokon, akik Claire környezetéhez tartoznak. Ő tudja ezt, és ezért marad. Lord Oliver férjhez akarja adni, a milady pedig különféle fondorlatokat eszel ki, hogy halogassa a dolgot. Nagyon okos, annyi szent, de Lord Olivernek fogytán a türelme, hamarosan ki fogja erőszakolni a házasságot. A miladynek már csak egyetlen reménye van. – Sir Daniel az ablakhoz lépett, s a távolba mutatott.

Chris odament az ablakhoz, kinézett.

Az emeleti ablakból rálátott az udvarra és a külső várfal bástyáira. A falon túl a város háztetői sorakoztak, még távolabb a városfal látszott, melynek mellvédjén őrök járkáltak fel-alá. A városfal túlsó oldalán terültek el a földek. Messzire el lehetett látni.

Chris kérdőn nézett Sir Danielre.

– Látja amott a tábortüzeket? – kérdezte Sir Daniel.

A távolba mutatott. Chris hunyorgott, erőltetnie kellett a szemét, de így is csak az ég kékjébe vesző halvány füstcsíkokat látott.

– Az ott Arnaut de Cervole serege – mondta Sir Daniel. – Alig huszonöt kilométernyire vertek tábort. Egy, legfeljebb két nap múlva ideérnek. Ezt mindenki tudja.

– És Lord Oliver?

– Tudja, hogy kemény csatát kell vívnia Arnaut-val.

– Mégis haditornát rendez?

– Ez is azt mutatja, mennyire öntelt – mondta Sir Daniel. – Ha a hiúsága engedné, lefújná, úgy ám. De nem teszi, mert nem meri. Ezért nincs ön sem biztonságban.

– Én?

Sir Daniel felsóhajtott, és járkálni kezdett.

– Most öltözzön fel, hogy Lord Oliver színe elé járulhasson. Én azon leszek, hogy elhárítsam a fenyegető veszélyt.

Ezzel Sir Daniel sarkon fordult és távozott. Chris a fiúra nézett, aki közben abbahagyta a dörgölést.

– Miféle veszélyt? – töprengett Chris.

33.12.51

A 20. századi középkorkutatók rendre egy különös sajátossággal kerültek szembe. Semmilyen ábrázolás nem maradt fenn, mely útbaigazítana, hogy milyen lehetett egy 14. századi vár belülről. Se festmény, se kéziratos könyvbéli iniciálé, se vázlat, az égvilágon semmi nincs abból az időből. A 14. század mindennapi életét, a belső tereket, az ételeket, a viseletet először a 15. században örökítették meg, de ezek az ábrázolások a 15. és nem a 14. századra vonatkozóan hitelesek.

Ennek következtében a mai kutatók közül senki nem tudja, milyen bútorokat használtak, hogyan díszítették a falakat, milyen ruhában jártak az emberek, és hogyan viselkedtek. Olyannyira nem rendelkeznek semmi információval, hogy amikor feltárták I. Edward király lakosztályát a londoni Towerban, a rekonstruált falakon a vakolatot csupaszon kellett hagyni, mert senki nem tudta megmondani, vajon hogyan díszíthették azokat annak idején.

Ez ad magyarázatot arra is, hogy a 14. századi életet megeleveníteni próbáló művészek miért ábrázolják olyan kopárnak a belső tereket, miért festenek csupasz falakat és csak egy-két bútordarabot, széket vagy szekrényt. A korabeli ábrázolások hiánya a kiindulópontja annak, hogy sivárnak képzeljük az akkori emberi környezetet.

Ez fogalmazódott meg Kate Ericksonban, amikor belépett Castelgard nagytermébe. Az tárult a szeme elé, amit történész eddig még nem láthatott. Marek nyomában haladva vegyült el a tömegben, és ámuldozva nézett körül. Lenyűgözte a pompa.

A nagyterem úgy tündökölt, akár egy hatalmas ékszer. A magas ablakokon beáradó napfény sugarai megcsillantak a falakat beborító, arannyal hímzett falikárpitokon, s onnan a vörössel és arannyal megfestett mennyezetre vetültek. A terem egyik oldalán hatalmas kárpit függött. a mélykék alapon ezüst Bourbon-liliomok alkották a mintázatot. A szemközti falon függő kárpit csatajelenetet ábrázolt. A teljes fegyverzetben harcoló lovagok ezüstpáncélt, kék-fehér, illetve vörös-arany köpönyeget viseltek; kibontott zászlóikat aranyszállal szőtték.

A terem végében hatalmas, díszes kandalló állt, akkora, hogy akár főhajtás nélkül be lehetett volna lépni faragott és aranyozott párkánya alá. Az előtte álló tűzfogó rácsot ugyancsak arannyal futtatták be. A kandalló fölötti falikárpit piros és aranyvirágokkal telehímzett rét felett szálló hattyúkat ábrázolt.

Igényességet, eleganciát és gazdagságot sugárzott a terem, 20. századi szemmel nézve némiképp feminin jelleget. Viszont a kifinomultsággal és szépséggel szöges ellentétben állt a termet megtöltő emberek durva, bárdolatlan viselkedése, hangoskodása.

A fehér vászonnal leterített hosszú asztal a kandalló előtt állt, rajta étellel megrakott aranytálak sorakoztak. Kiskutyák bóklásztak az asztalon, kedvükre falatoztak az ételből, egészen addig, amíg az asztal közepénél ülő férfi egy káromkodással le nem parancsolta őket.

A harminc körül járó Lord Oliver de Vannes apró szeme a húsos arcban még kisebbnek tűnt. Szája furcsán legörbült, ugyanis ajkait igyekezett állandóan összezárva tartani, mivel több foga is hiányzott. Öltözéke ugyanolyan díszes volt, mint a terem: kék-arany köpeny, magas, aranyhímzésű gallérral, hozzá szőrméből készült föveg. Nyaklánca rigótojás nagyságú kék ékkövekből állt. Több ujján is jókora ovális ékköves vastag aranygyűrűt viselt. Tőrét beledöfte az ételbe, hangosan csámcsogva evett, teli szájjal beszélt a többiekhez.

Előkelő öltözékében is féktelen és lobbanékony ember benyomását keltette. Véreres szemével örökké ide-oda pillantott, szúrós tekintettel pásztázta a termet, látszott rajta, hogy azonnal felcsattan, ha a legapróbb inzultus éri. Csak úgy sütött belőle a harag és az indulat. Amikor az egyik kiskutya ismét fölmerészkedett az asztalra enni, Oliver minden teketória nélkül beledöfte tőrét az állat hátsó felébe. A kutya nyüszítve, vérezve menekült ki a teremből.

Lord Oliver harsányan felnevetett, letörölte a kutya vérét a tőr hegyéről, aztán folytatta az evést.

Az asztalnál ülő férfiaknak tetszett a móka. Külsejük alapján mind katonák lehettek, nagyjából egyidősek Oliverrel, ruházatuk pedig ha nem is annyira elegáns, mint a vezérüké, de azért szintén előkelő. A képet három-négy csinos, fiatal és kacér leányzó tette teljessé igen szűk ruhában, kihívóan szabadjára engedett hajfürtökkel. Amikor a férfiak az asztal alatt tapogatták őket, nagyokat kuncogtak.

Az asztaltársaság láttán Kate-nek önkéntelenül is eszébe jutott a hadúr szó. Íme, a középkori hadúr, katonáival és prostituáltakkal körülvéve, az általa elfoglalt várban.

Fadárda koppant a padlón, és az ajtónálló bejelentette.

– Milord! Edward de Johnes magiszter! – Kate a hang irányába fordulva látta, amint Johnstont odakísérik a főasztalhoz.

Lord Oliver felnézett, kézfejével letörölte a zsírt a szájáról.

– Üdvözlöm, Magister Edwardus. Ámbár nem tudom, magiszter-e ön, avagy mágus.

– Lord Oliver – mondta a Professzor occitan nyelven, és kimérten bólintott.

– Mi végre e ridegség, magiszter? – adta a sértődöttet Oliver. – Megbánt vele. Mivel érdemeltem ki tartózkodását? Csak nem neheztel, amiért elhozattam a monostorból? Biztosíthatom, itt is jut önnek étel, sőt jobb, mint ott. Amúgy az apátnak nincs szüksége önre, nekem viszont igen.

Johnston mozdulatlanul állt, nem szólalt meg.

– Nincs semmi mondanivalója? – nézett rá Oliver merőn. Arca elkomorult. – Nem lesz ez mindig így – morogta.

Johnston nem mozdult, nem szólt.

Baljós csönd támadt, de aztán Lord Oliver mézesmázos vigyorral így szólt.

– Nos, félre a vitával, jöjjön, jöjjön. Minden tiszteletem az öné, a tanácsát kérem – mondta. – Ön bölcs, és nekem nagy szükségem van a bölcsességre, ezek a derék emberek legalábbis ezt mondják. – Hahota az asztal körül. – Mint hallom, ön a jövőbe lát.

– Senki nem láthat a jövőbe – mondta Johnston.

– Nem? Én azt hiszem, maga igen, magiszter. És azt ajánlom, lássa a saját jövőjét! Nem óhajtanám, hogy egy ily kiváló ember sokat szenvedjen. Tudja-é, hogy az ön névrokona, a mi néhai Bolond Edward királyunk mily véget ért? Látom az arcán, hogy tudja, ámbár nem volt jelen a palotában. De én ott voltam! – Kajánul vigyorgott, és hátradőlt a székén. – Egy parányi seb sem volt a testén.

Johnston lassan rábólintott.

– Az üvöltése igen messzire elhallatszott.

Kate kérdőn nézett Marekra, aki a fülébe súgta.

– II. Edward angol királyról beszélnek. Bebörtönözték és megölték. Fogva tartói nem akarták, hogy az ármánynak bármi nyoma maradjon, ezért tüzes vasat dugtak fel a végbelébe, és addig égették, míg bele nem halt.

Kate megborzongott.

– A király homokos volt – súgta Marek –, ezért sokan úgy gondolták, a kivégzés módja igen stílszerű.

– Üvöltése valóban messzire elhallatszott – mondta Oliver. – Szóval nem árt, ha elgondolkodik. Ön sok olyat tud, amit én is szeretnék tudni. Vagy a tanácsadómmá lesz, vagy a napjai meg vannak számlálva.

Lord Oliver itt félbehagyta mondandóját, mert egy újonnan érkezett lovag odalépett hozzá, és a fülébe súgott valamit. A szintén jól öltözött lovag gesztenyebarna-szürke ruhát viselt, de markáns, napbarnított arca arra utalt, hogy épp egy hadjáratból jött. Hosszú, mély vágás húzódott végig az arcán a homlokától a nyakáig, a végét a gallér fedte el. Oliver végighallgatta, aztán azt mondta neki.

– Ó! Úgy véled, Robert?

A sebhelyes lovag súgva válaszolt, s közben le nem vette a szemét a Professzorról. Lord Oliver ugyancsak mindvégig a Professzorra nézett.

– Nos, majd meglátjuk – mondta.

A zömök lovag folytatta a suttogást, Oliver pedig bólogatott.

A sokadalomban álldogáló Marek megszólított egy udvaroncot, és occitan nyelven kérdezte meg.

– Mondd, jó uram, ki az ott Sir Oliver oldalán?

– Az ott, barátom, Sir Robert de Kére.

– De Kére? – mondta Marek. – Sajnálatomra nem ismerem.

– Új még itt, alig egy éve áll Sir Oliver szolgálatában, de urunk gyakorta részesíti kegyeiben.

– Csakugyan? És miért?

A férfi olyasformán vonogatta a vállát, mintha azt mondaná. ugyan ki érti, mi történik a nagy asztalnál? Aztán így felelt.

– Sir Robert kiváló katona, és hadviselési ügyekben Lord Oliver legfőbb tanácsadója. – Az udvaronc halkabbra fogta a hangját. – Bizony mondom, aligha tűrne meg másik tanácsadót is maga mellett, ha mégoly jeles is.

– Á, értem – bólintott Marek.

A jelek szerint Sir Robert igen nagy buzgalommal győzködte urát, izgatottan sugdosott a fülébe egészen addig, míg az végül megelégelte, s egy kézmozdulattal, mint a pimasz legyet, el nem hessentette. A lovag azonnal mélyen meghajolt, hátrébb lépett, és megállt Sir Oliver mögött.

Oliver azt mondta.

– Magiszter.

– Milord.

– Mint hallom, ön ismeri a görögök tüzének titkát.

Az emberek közt elvegyülő Marek felszisszent, és odasúgta Kate-nek.

– Azt senki nem ismeri. – Valóban nem. A görögök tüze híres történelmi rejtély, a 6. század e pusztító erejű robbanó fegyvere mibenlétét és előállítási módját a történészek mind a mai napig nem ismerik pontosan. Senki nem tudja, valójában milyen volt és hogyan készült a görögök tüze.

– Igen – mondta Johnston –, ismerem a titkát.

Marek hüledezett. Mi lesz ebből? A Professzor nyilvánvalóan rájött, hogy felül kell kerekednie a riválisán, de így veszélybe kerül, hiszen ezt be is kell bizonyítania.

– Elő tudja állítani a görögök tüzet? – kérdezte Oliver.

– Igen, milord.

– Ah! – Oliver haragosan pillantott Sir Robertre. Ezek szerint a megbízható tanácsadó rossz tanácsot adott. Oliver ismét a Professzorra nézett.

– Nem nehéz – mondta a Professzor –, de kellenek hozzá a segédeim.

Tehát erről van szó, gondolta Marek. A Professzor az ígérettel akarja elérni, hogy összekerüljenek.

– Mi? Segédek? Vannak segédei?

– Igen, milord, és…

– Persze hogy segíthetnek, magiszter. Ha ők nem tudnak, akkor is megkap minden segítséget, amit csak akar. Erre ne legyen gondja. Hát a harmattűz, Nathosz tüze? Azt is ismeri?

– Igen, milord.

– Be is tudja nekem mutatni?

– Amikor csak óhajtja, milord.

– Pompás, magiszter! Nagyszerű! – Lord Oliver egy ideig némán, jelentőségteljesen nézett a Professzorra. – Azt a titkot is ismeri, amelyet minden másnál jobban óhajtok tudni?

– Sir Oliver, azt a titkot én nem ismerem.

– De igen! És el is mondja nekem! – üvöltötte Oliver, és az asztalra csapott egy kupával. Elvörösödött a feje, az erek kidagadtak a halántékán; szavai visszhangzónak a teremben, ahol hirtelen csönd támadt. – Még ma elmondja nekem! – Az egyik kiskutya odasomfordált hozzá az asztalon. Egyetlen mozdulattal lesöpörte, a kutya vonítva huppant a földre. A mellette ülő leányzó tiltakozni próbált, erre Oliver úgy behúzott neki, hogy a lány székestül hátradőlt, a hangját sem lehetett hallani, meg se moccant, úgy maradt, lábbal fölfelé.

– Ezt nem tűröm! Nem tűröm! – pattant fel ültéből Lord Oliver nagy dühösen. Kardja markolatát szorongatva, indulattól szikrázó szemmel nézett szét a nagyteremben, mint aki bűnöst keres.

Mindenki elnémult, moccanni sem mert, csak mereven bámulta a padlót. Mintha az egész terem egy csendéletté dermedt volna, melyben csak Lord Oliver mozgott. Féktelen dühében kirántotta a kardját, és úgy az asztalba csapott vele, hogy a penge beleállt a fába. Tálak és kupák repültek a levegőbe, majd jókora zenebona kíséretében potyogtak vissza.

Oliver a Professzort vette célba tekintetével, de már csillapodott, a mérge alábbhagyott.

– Magiszter, engedelmeskedni fog! – kiáltotta, aztán intett az őröknek. – Vigyék el, hadd legyen ideje gondolkodni!

Az őrök durván megragadták a Professzort, és elvezették a kővé dermedt emberek között. Kate és Marek elég közel állt ahhoz, amerre vitték, de a Professzor nem látta őket.

Lord Oliver körülnézett a néma teremben.

– Üljön le mindenki, legyen vidámság – bődült el –, mielőtt dühbe jövök!

A muzsikusok nyomban rázendítettek, ismét zsongás töltötte be a termet.

Rögtön ezután Robert de Kére kisietett a teremből, mintha a Professzor után menne. Marek úgy vélte, ez jót biztosan nem jelenthet. Megbökte Kate-et, így adta tudtára, hogy követniük kellene de Kere-t. Már elindultak, amikor az ajtónálló dárdája nagyot koppant a padlón.

– Milord! Lady Claire of Eltham és Christopher of Hewes uraság!

Megálltak.

– A pokolba! – mondta Marek.

Gyönyörű ifjú hölgy lépett a terembe, Chris Hughesszal az oldalán. Chris elegáns udvari öltözéket viselt. Nagyon előkelőnek és nagyon riadtnak látszott.

Marek Kate mögé húzódva megpöccintette fülhallgatóját, és azt suttogta.

– Chris! Amíg itt vagy a teremben, meg ne szólalj, és ne csinálj semmit! Megértetted?

Chris alig észrevehetően bólintott.

– Tégy úgy, mint aki nem ért semmit! Nem lesz nehéz. Chris és a hölgy áthaladt a termen, egyenesen a főasztal felé tartott. Lord Oliver mindvégig a hölgyet nézte, bosszús ábrázattal fogadta őt. A hölgy ezt látva térdet hajtott, egészen a földig hajolt előtte, s úgy is maradt.

– Ejnye, no! – csattant fel Lord Oliver egy csirkecombbal hadonászva. – Ez az alázatoskodás nem illik magához!

– Milord. – A hölgy fölegyenesedett.

Oliver rámordult.

– Ma mit vonszolt ide magával? Egy újabb megszédített hódolót?

– Engedelmével, milord, bemutatom Christopher of Hewes urat. Írföldről jött, és ma megmentett engem a banditáktól, kik el akartak rabolni, vagy annál is rosszabbat akartak művelni velem.

– Mi? Banditák? Elrabolni? – Lord Oliver cinkos pillantással nézett végig az asztalt körülülő lovagokon. – Sir Guy! Mit szólsz ehhez?

Egy sötét bőrű férfi dühösen felállt. Sir Guy de Malegant tetőtől talpig feketébe öltözött. fekete páncéling volt rajta, a mellkasán hímzett fekete sassal, és fekete köpönyeg.

– Milord, attól tartok, a milady gonosz tréfát űz velünk. Hisz nagyon is jól tudja, hogy a megmentésére küldtem oda az embereimet, látván, hogy egyedül van és bánkódik. – Sir Guy elindult Chris felé, és rámutatott. – Ez az ember az, milord, ki életveszélybe sodorta őt. Kétlem, hogy a milady most a védelmére kel, hacsak nem valaminő szokatlan éle akar lenni, mit nekünk itt előad.

– Mi? – mondta Oliver. – Éle? Nos, Lady Claire, mi itt az éle?

A hölgy vállat vont.

– Csak életlen elme hall élt ott, hol nem hangzik el, milord.

A fekete lovag felhorkant.

– Éles szavak, hogy elvegye az élét annak, mi valóban lényeges. – Malegant egészen közel lépett Chrishez, belebámult az arcába, alig néhány centi volt köztük. Le nem vette a szemét Chrisről, miközben lefelé húzta láncvért kesztyűjét. – Christopher uraság, valóban ez a neve?

Chris nem szólalt meg, csak bólintott.

Chris szörnyen megrémült. Olyan helyzetbe csöppent, amit nem ért, s csak áll a vérszomjas, nagyvárosi gengszternek beillő katonák között, és egy feldühödött ember fújja rá szuvas fogaktól, fokhagymától és bortól bűzlő leheletét. Csupán annyi telt tőle, hogy megfékezze térde remegését.

A fülhallgatóban Marekot hallotta.

– Történjék bármi, meg ne szólalj!

Sir Guy rásandított.

– Kérdeztem valamit! Volna szíves válaszolni az uraság? – Még mindig a kesztyűjét huzigálta, és Chris biztosra vette, hogy puszta ököllel akarja megütni.

Marek azt mondta.

– Meg ne szólalj!

Chrisnek nem esett nehezére megfogadni a tanácsot. Mély lélegzetet vett, megpróbálta összeszedni magát. A lába rémesen remegett, attól félt, menten összecsuklik a fickó orra előtt. Igyekezett talpon maradni, újabb mély lélegzetet vett.

Sir Guy a hölgyre nézett.

– Mondja, milady, tud beszélni ez a maga megmentője, vagy csak sóhajtozik?

– Engedelmével, Sir Guy, ő idegen földről jött, és gyakorta nem érti a nyelvünket.

– Dic mihi nómen tuum, scutari. Mondja meg a nevét.

– Tartok tőle, hogy latinul sem ért, Sir Guy.

Malegant felháborodott.

– Commodissime. Igazán remek! Itt ez a néma uraság, nem lehet megkérdezni tőle, hogy jött ide és miféle szándékkal. Itt ez az ír földesúr, távol hazájától. Ámbátor nem zarándok. Nem áll senki szolgálatában. Kiféle? Miféle? Mi dolga itt? Vajon miért reszket? Ugyan mitől fél? Tőlünk nincs oka félnie, milord, hacsak nem Arnaut embere, ki kémkedni jött ide. Netán ez némította el? A gyáva nem mer beszélni.

Marek azt súgta.

– Ne felelj!

Malegant erősen mellbe bökte Christ.

– Nos, gyáva uraság, én spionnak és árulónak nevezem önt, kinek nincs mersze előtárni valódi szándékait. Megvetném önt, ha nem volna ennél is alábbvaló.

A lovag végre egészen lehúzta kesztyűjét, és fejét megvetése jeléül dacosan fölszegve leejtette a földre. A láncvért kesztyű fémes csörrenéssel landolt Chris lábánál. Sir Guy sarkon fordult, és döngő léptekkel elindult az asztal felé.

Minden szem Chrisre szegeződött.

A mellette álló Claire odasúgta neki.

– A kesztyű…

Chris lopva rápillantott.

– A kesztyű!

Most mi van a kesztyűvel, töprengett Chris, miközben lehajolt érte és fölvette. Nehéznek találta. Claire felé nyújtotta, de ő már elfordult tőle, és azt mondta.

– Lovag, az uraság elfogadta a kihívást.

Chris törte a fejét. miféle kihívást?

Sir Guy azonnal felelt.

– Három összecsapás egyvégtében, é outrance.

Marek azt mondta.

– Szegény hülye. Van fogalmad róla, mit tettél?

Sir Guy már az asztalnál ülve azt mondta Lord Olivernek.

– Esdve kérem, milord, hadd kezdődjék e mai haditorna a mi párbajunkkal.

– Ám legyen – bólintott Oliver.

Sir Daniel egyszer csak előbukkant valahonnan a háttérből, odament Oliverhez, és főhajtással köszöntötte.

– Milord, az unokahúgom kissé messzire ment tréfás kedvében. Meglehet, hízeleg neki, hogy egy ily rangos és kiváló lovag, mint Sir Guy, párbajra hív egy senkiházi földesurat, holott a becsületén nem eshet folt. Sir Guynak nem válna javára ily méltatlan tréfa okából besározódni.

– Így van-é? – kérdezte Lord Oliver a fekete lovagra nézve.

Sir Guy Malegant kiköpött a padlóra.

– Földesúr? No nem, szavamra mondom, nem uraság ez, hanem lovag, ki elrejti kilétét, mert álnok gazember és spion. El kell nyernie méltó büntetését, ezért e napon megmérkőzöm vele.

Sir Daniel azt mondta.

– Engedelmével, milord, nincs ez így rendjén. Úgy igaz, mint mondom, nem ért ez az uraság a fegyverforgatáshoz, nem méltó ellenfél ily kiváló lovagnak.

Chris még mindig azon igyekezett, hogy megértse, mi folyik itt, amikor Marek előlépett, és folyékonyán beszélni kezdett egy idegen nyelven, ami hasonlított a franciához, de mégsem egészen az volt. Chris arra gondolt, talán occitan. A fülhallgatóból hallotta a fordítást.

– Milord – mondta Marek elegáns főhajtás kíséretében –, e kiváló úriember igazat szól. Christopher uraság a társam, ám nem járatos a fegyverforgatásban. Hódolattal kérem, hadd nevezzen meg Christopher más bajvívót maga helyett, ki helytáll a nevében.

– Mi? Bajvívót? Miféle bajvívót? Ki légyen az?

Chris észrevette, hogy Lady Claire leplezetlen érdeklődéssel fordult Marek felé. Marek viszonozta is pillantását, mielőtt Oliverhez szólt volna.

– Engedelmével, milord, Sir André de Marek vagyok, Hainaut szülötte. Ezennel felajánlom, hogy megvívok Christopher helyett. Isten segedelmével e nemes lovag méltó ellenfele leszek.

Lord Oliver az állat dörzsölve töprengett.

Tétovázását látva Sir Daniel ismét megszólalt.

– Milord, nem emelné az amúgy fényes emlékezetűnek ígérkező nap fényét, ha a haditorna egyenlőtlen küzdelemmel kezdődne. Úgy vélem, André de Marek méltó ellenfél volna.

Lord Oliver ismét Marekra nézett, várta, milyen mondanivalója van még.

– Milord – mondta Marek –, Christopher barátom sem álnokabb, mint én. Sir Guy őt megszégyenítvén engem is megszégyenített. Kérve kérem, engedje megvédeni becsületünket.

Lord Oliver láthatólag élvezte az új fordulatot.

– Nos, mit mondasz erre, Guy?

– Hitemre, milord – mondta a fekete lovag –, ez a de Marek méltó párbajsegéd lehet, ha a fegyvert is úgy forgatja, mint a szót. Ám a párbajsegéd társa a párbajsegéd, vívjon hát az enyémmel, Sir Charles de Gaune-nal.

Magas férfi állt fel az asztal végében. A sápadt képű, lapos orrú, véreres szemű fickó pitbullra emlékeztetett. Fennhéjázó hangnemben közölte.

– Örömömre szolgál párbajsegédnek lenni.

Marek még egyszer próbálkozott.

– Tévedek-é, ha úgy vélem, Sir Guy fél velem elsőre megküzdeni.

Lady Claire ekkor merészen rámosolygott Marekra. Szemmel láthatóan felkeltette az érdeklődését. A jelekből ítélve ez felingerelte Sir Guyt.

– Nem félek én senkitől – mondta Guy –, egy hainaut-itól a legkevésbé. Ha élve kikerül a párbajsegédem keze közül, kész vagyok megvívni önnel, s véget vetni ezen arcátlanságnak.

– Ám legyen – mondta Lord Oliver, s már nem nézett rájuk. Ezennel a vitát lezártnak tekintette.

32.16.01

A lovak nekiiramodtak, megfordultak, elvágtattak egymás mellett a füvön. Rengett a föld, ahogy a nagy testű állatok elviharzottak Marek és Chris mellett, akik az alacsony kerítésnél állva figyelték a futtatást. Chris hatalmasnak találta a futballpálya méretű bajvívóteret. Kétoldalt már elkészültek a lelátók, a nézők kezdték elfoglalni a helyüket. A szegényes gúnyájú és nagy lármát csapó környékbeliek a korlát mentén álldogáltak.

Újabb két bajvívó iramodott neki, lovuk fel-felhorkantott galoppozás közben. Marek azt kérdezte.

– Mennyire tudsz lovagolni?

Chris vállat vont.

– Sophie-val néha kilovagoltam.

– Akkor nincs minden veszve – mondta Marek. – De pontosan azt kell tenned, amit mondok.

– Rendben.

– Eddig nem hallgattál rám – emlékeztette Marek –, de most tényleg tedd azt, amit mondok.

– Jó, jó.

– Mindössze annyit kell tenned – mondta Marek –, hogy a nyeregben maradsz addig, míg el nem találnak. Sir Guy látni fogja, milyen pocsékul lovagolsz, és nem lesz más választása, mint hogy a mellkasodat vegye célba, mert az a legnagyobb felület a vágtázó lovason. Ügyelj rá, hogy a mellvérted fogja fel a lándzsadöfést. Érted?

– A mellkasom fogja fel a döfést. – Chris nagyon riadtnak látszott.

– Hagyd, hogy a lándzsadöfés kiüssön a nyeregből. Nem lesz nehéz. Ess le a földre, és meg ne mozdulj, mert így azt fogják hinni, hogy elvesztetted az eszméletedet. Ez akár meg is történhet. Semmilyen körülmények között ne állj föl. Megértetted?

– Nem állok föl.

– Helyes. Történjék bármi, maradj fekve. Ha Sir Guy kiütött a nyeregből, és te nem vagy eszméletednél, akkor vége az összecsapásnak. Ha felállsz, ő másik lándzsát kér, vagy a földön, pallossal akar megvívni veled, és megöl.

– Nem kelek föl – ismételte Chris.

– Helyes – mondta Marek. – Bárhogy alakul, ne kelj föl. – Vállon veregette Christ. – Ha szerencséd van, a hajad szála se görbül meg.

– Jézusom! – nyögte Chris.

További lovak száguldottak el mellettük, döngött a föld.

A bajvívóteret elhagyva a közelben felállított rengeteg sátor felé indultak. A kis, kerek sátrak mind élénk színűek, csíkosak vagy cikcakkmintásak voltak. Tarka zászlóikat lengette a szél. A lovakat odakinn kötötték ki. Apródok és lovászok szaladgáltak ide-oda, hozták-vitték a páncélokat, a nyergeket, a szénát és a vizet. Néhányan hordókat görgettek, hallani lehetett, hogy nem folyadék van bennük.

– Ez homok – mondta Marek. – Homokkal dörzsölik le a rozsdát a láncvértekről.

– Aha. – Chris igyekezett odafigyelni, hátha így nem gondol örökké arra, mi vár rá. Mégis úgy érezte magát, mint akit nemsokára kivégeznek.

Beléptek egy sátorba, odabenn három apród várakozott. Az egyik sarokban tűz égett, a páncélt a földre terített pokrócon helyezték el. Marek futólag megszemlélte, aztán azt mondta. Ez jó lesz – aztán indulni készült.

– Hova mész?

– Egy másik sátorba, beöltözni.

– De én nem tudom, hogyan…

– Az apródok majd beöltöztetnek. – Ezzel Marek el is ment.

Chris csak bámulta a földön darabokban heverő páncélzatot, főleg a sisakot, melyből egy nagy kacsa csőrére emlékeztető dudor állt ki, és a szemnek csak egy szűk nyílást hagytak. Volt viszont mellette egy másik, szokványosabb sisak, és Chris arra gondolt, hogy…

– Engedelmével, jó uram. – A többieknél valamivel idősebb és jobban öltözött főapród szólt hozzá, körülbelül tizennégy éves lehetett. – Kérem, álljon ide. – A sátor közepe felé mutatott.

Chris odaállt, aztán sok kéz kezdett rajta matatni. Lenvászon alsónadrágján és ingén kívül szélsebesen levettek róla minden ruhát. Miután így meglátták, aggódó arccal néztek rá.

– Beteg volt az úr mostanában? – kérdezte az egyik.

– Nem…

– Netán láz vagy más kórság támadta meg, hogy így legyöngült?

– Nem – felelte Chris homlokráncolva.

Nem szóltak semmit, elkezdték öltöztetni. Először vastag posztónadrágot adtak rá, aztán egy még sokkal vastagabb, hosszú ujjú, elöl gombolódó alsó inget. Kérték, hogy hajlítsa be a karját. Olyan kemény volt az anyag, hogy ezt alig tudta megtenni.

– A mosástól ilyen, de hamar megpuhul – mondta az egyik apród.

Chris nem bízott benne. Jézusom, gondolta, már most is alig tudok mozogni, pedig a páncélt még rám sem adták. Aztán különböző fémlapokat kötöztek a combjára, alsó lábszárára, térdére. Utána a karja következett. Valahányszor föltettek egy-egy darabot, a kezére, lábára, mindig kérték, hogy mozgassa meg, nehogy túl szorosra kössék.

Ezek után páncélingbe bújtatták, súlya ránehezedett a vállára. Miközben a mellvértet erősítették rá, a főapród számtalan kérdést tett fel neki, de Chris egyre sem tudott válaszolni.

– Magasan szeret ülni, vagy a nyeregkápán?

– Rögtön előreszegezi a lándzsát, vagy csak később?

– Lekötözi a nyerget, vagy anélkül ül fel?

– Hosszúra hagyja a kengyelt, vagy előreigazítja?

Chris tanácstalanul hümmögött, miközben újabb páncélokat raktak rá, és újabb kérdéseket kapott.

– Laza kötőfék vagy feszes?

– Alkarvért vagy oldallap?

– Pallos a bal vagy a jobb oldalon?

– Legyen fejvédő a sisak alatt vagy ne?

Ahogy rakosgatták Chrisre a súlyos páncéldarabokat, egyre nehezebben tudta behajlítani a tagjait. Az apródok nagyon gyorsan dolgoztak, néhány perc alatt tetőtől talpig fémbe öltöztették. Hátrébb léptek, megszemlélték művüket.

– Megfelel az úrnak?

– Igen – mondta Chris.

– A sisak következik. – Előzőleg már ráadtak valami fém koponyavédőt, de most hozták a kacsacsőrszerű dudoros sisakot, és rátették a fejére. Christ egyszer csak sötétség vette körül, a sisak ránehezedett a vállára. Kizárólag egyenesen előre látott ki a kis vízszintes szemnyíláson.

A szíve hevesen vert. Szinte semmi levegő nem jutott be a sisak belsejébe. Megpróbálta felemelni a rostélyt, de az nem mozdult. Mintha befalazták volna. A saját lélegzése hangja és forró párája töltötte be a sisakot. Fuldoklott. Nincs levegő. Megpróbálta letaszigálni a fejéről a sisakot, de nem boldogult.

Az apródok levették róla, és csodálkozva néztek rá.

– Jól van az úr?

Chris köhögött, aztán csak bólintott, mert megszólalni nem mert. Csak ez a vacak soha többé ne legyen a fején! Ám már vezették is kifelé, a sátor előtt várakozó lóhoz.

Atyaúristen, gondolta Chris.

A hatalmas lovon még több páncél volt, mint rajta. Díszes sisak védte a fejét, lemezek borították a hátát és az oldalát is. Az állat ennyi fém súlya alatt is vígan fickándozott, fel-felhorkantott, és rángatta a gyeplőt, amit egy apród fogott. Igazi harci paripa volt ez, valódi csatamén, és virgoncabb, mint amilyet Chris valaha is látott. Mégsem ez aggasztotta igazán, hanem a mérete. Az az átkozott ló akkora volt, hogy át sem látott fölötte. Ráadásul magasított fanyerget is tettek rá. Az összes apród őt nézte, várták, hogy végre tegyen valamit. De mit? Valószínűleg fel kellene mászni.

– Hű, de hogyan…

Meglepetten pislogtak rá. A főapród odalépett hozzá, és szelíden azt mondta.

– Uram, tegye a kezét ide, a fára, és lendüljön föl…

Chris kinyújtotta a karját, de alig érte el a nyereg elején lévő, fából faragott, négyszögletes kapaszkodót. Csak az ujjaival tudta megfogni a fát. Felhúzta a térdét, majd a lábfejét becsúsztatta a kengyelbe.

– Hm. Talán inkább a bal lábával, uram.

Persze, bal láb. Hiszen tudja ő, csak ideges és zavarodott. Ellökte a kengyelt, hogy kiszabadítsa a jobb lábát. A lábvédő azonban beakadt a kengyelbe. Előrehajolt, hogy kézzel tolja le a kengyelt. Nem ment. Aztán amikor végre sikerült, elvesztette az egyensúlyát, és hanyatt esett a ló hátsó lába mellett. A rémült apródok gyorsan elráncigálták onnan.

Talpra állították, és együttes erővel tuszkolták fel a lóra. Az alfelénél támasztották alá, úgy nyomták fölfelé, s ő kis híján eldőlt a levegőben, de aztán nagy nehezen mégis átvetette a lábát, és zörögve huppant le a nyeregbe.

Chris odafentről lenézett a földre, a mélybe. Jézus, de magasan van, szinte fönn az égben. Amint ráült a nyeregre, a ló nyeríteni kezdett, ide-oda kapkodta a fejét, s úgy ficánkolt, hogy Chris lába majdnem kicsúszott a kengyelből. Ez az átkozott gebe meg akar harapni, gondolta.

– A gyeplő, uram! Fogja meg a gyeplőt!

Chris megfogta a gyeplőt. A hatalmas állat rá se hederített, tovább ficánkolt, változatlanul meg akarta harapni.

– Rántsa meg, uram! Erősen!

Chris akkorát rántott a gyeplőn, hogy azt hitte, kitörik az állat nyaka. A ló azonban már csak egy utolsót horkantott, aztán szép nyugodtan elindult előre.

– Nagyszerű, uram!

Megszólaltak a harsonák, néhány elnyújtott taktust lehetett hallani.

– Ez az első felhívás a viadalra – mondta az apród. – Indulnunk kell a bajvívótérre.

Megfogták a gyeplőt, és Christ a füves térség felé vezették.

36.02.00

Éjjel egy óra volt. Robert Doniger ITC-beli irodája ablakából nézte a barlang bejáratát, melyet az éjszaka sötétjében csak az ott parkoló hat mentőautó fel-felvillanó fényei világítottak meg. Hallotta a mentősök adóvevőjének kattogását, miközben az alagútból kijövő embereket figyelte. Gordont látta az új fiúval, Sternnel. A jelek szerint egyikük sem sérült meg.

Aztán a szobába belépő Kramer tükörképét pillantotta meg az ablaküvegen. Kramer a szokottnál kissé szaporábban vette a levegőt. Doniger hátra se fordult, úgy kérdezte.

– Hányan sebesültek meg?

– Hatan. Ketten elég súlyosan.

– Mennyire súlyosan?

– Repeszek okozta sebek. Mérgező anyagok belégzése miatt keletkezett égéssérülések.

– Akkor az EK-ra kell vinni őket. – Doniger az albuquerque-i Egyetemi Klinikára gondolt.

– Igen – mondta Kramer –, már tájékoztattam őket, hogy mit mondhatnak. Egyszerű laborbaleset, ennyi. És felhívtam Whittle-t az EK-n, emlékeztettem a legutóbbi adományunkra. Nem hinném, hogy bármi probléma lesz.

Doniger csak nézett kifelé az ablakon.

– De lehet.

– Azt majd a PR-csapat megoldja.

– Nem biztos – mondta Doniger.

Az elmúlt évek folyamán az ITC huszonhat főből álló sajtóosztályt hozott létre, emberei a világ különböző pontjain dolgoztak. Feladatuk nem a hírverés, hanem inkább az elhallgatás volt. Minden érdeklődőnek elmagyarázták, hogy az ITC szupravezető kvantumegységeket gyárt magnetométerekhez és orvosi vizsgálóműszerekhez. Ezek az egységek körülbelül tizenöt centiméteres komplex elektromechanikai elemekből állnak. A sajtótájékoztatók elképesztően unalmasak voltak, rengeteg kvantumelméleti fejtegetéssel.

Ha akadt riporter, aki mégsem vesztette el az érdeklődését, azt az ITC készségesen körbevezette az új-mexikói létesítményben. A riporterek megnézhettek bizonyos kutatólaboratóriumokat. Aztán a nagy összeszerelő műhelyben megmutatták nekik, hogyan készülnek ezek az egységek. a gradiométer-tekercseket beillesztik a kriosztátba, a szupravezető pajzs és az elektromos vezetékek kívülre kerülnek. Magyaráztak ezt-azt a Maxwell-egyenletekről meg az elektromos töltésmozgásról. A riporterek szinte kivétel nélkül lemondtak a sztoriról. Egyikük úgy fogalmazott.

– Körülbelül olyan izgalmas, mint egy hajszárítógyártó futószalag.

Donigernek ily módon sikerült titokban tartania a 20. század végének legnagyobb horderejű tudományos felfedezését. A hallgatás oka részben az önvédelem volt. Más cégek, köztük az IBM és a Fujitsu, szintén belekezdtek a kvantumkutatásokba. Bár Doniger négy év előnnyel rendelkezett velük szemben, az érdekei úgy kívánták, hogy amazok ne tudják, hol tart valójában.

Ugyanakkor azt is felmérte, hogy az egész program még nem valósult meg, és a befejezésnek a titoktartás kedvez. Ahogy kisfiús, csalafinta mosollyal gyakran mondogatta.

– Ha az emberek tudnák, mire készülünk, tényleg le akarnának állítani bennünket.

Emellett azzal is tisztában volt, hogy a felfedezést nem lehet örökre titokban tartani. Előbb vagy utóbb, esetleg véletlenül, minden ki fog derülni. Amikor ez bekövetkezik, neki kell megoldania a dolgot.

Épp azon morfondírozott, vajon elérkezett-e ez a pillanat.

Figyelte, ahogy a mentőautók szirénázva útnak indulnak.

– Gondolj bele – mondta Kramernek –, két héttel ezelőtt még milyen csend volt a cég körül. Az a francia újságírónő volt az egyetlen problémánk. Aztán jött Traub. Az a depressziós vén barom veszélybe sodorta az egész céget. Traub halála hozta a nyakunkra azt a gallupi zsarut, aki még mindig szaglászik. Aztán Johnston. Aztán a négy diákja. Most meg hat technikus kerül kórházba. Kezd nagyon sok ember belekeveredni a dologba, Diane. Nő a kockázat.

– Gondolod, hogy kiszivárog valami? – kérdezte Diane.

– Lehetséges, hacsak meg nem előzöm – mondta Doniger. Márpedig holnapután három potenciális igazgatótanácsi tag jön ide. Hallgatnunk kell, mint a sír.

Diane bólintott.

– Szerintem meg tudjuk oldani.

– Jó. – Doniger hátat fordított az ablaknak. – Gondoskodj róla, hogy ez a Stern megkapja valamelyik szabad szobát, és el is aludjon. Blokkoltasd a telefonját. Holnap pedig Gordon tapadjon rá, mint a ragasztó. Vezesse körbe a laborban, vagy csináljon bármit, csak mindig legyen vele. Holnap nyolcra trombitáld össze a PR-csapatot, beszélni akarok velük. A tranzithelyről kilenckor akarok tájékoztatót adni. Délre legyenek itt azok a nyavalyás sajtósok. Most rögtön értesíts mindenkit, hogy készen álljanak.

– Rendben – mondta Diane.

– Lehet, hogy ezúttal nem sikerül kézben tartanom a dolgot – mondta Doniger –, de az biztos, hogy az égvilágon mindent megteszek.

A sötétben már alig látta az üvegen át az alagút bejárata előtt csoportba verődő embereket.

– Mennyi idő múlva mehetnek vissza a barlangba?

– Kilenc óra múlva.

– Akkor kezdhetjük a mentőakciót? Újabb csapatot küldünk vissza?

Kramer köhintett.

– Hát…

– Beteg vagy? Netán ez nemet akar jelenteni?

– Bob, az összes gép tönkrement a robbanáskor.

– Az összes?

– Azt hiszem, igen.

– Akkor csak annyit tudunk tenni, hogy helyreállítjuk a starthelyet, és ölbe tett kézzel várjuk, visszatérnek-e egy darabban?

– Igen, így van. Nem tudjuk megmenteni őket.

– Akkor csak abban bízhatunk, hogy maguk másznak ki a csávából – mondta Doniger –, mert ránk nem számíthatnak. Baromi nagy szerencsét kell kívánnunk nekik hozzá.

31.40.44

A sisakrostély parányi résén át Chris Hughes látta, hogy a bajvívótér lelátója megtelt emberekkel – szinte kizárólag hölgyekkel –, a korlát túloldalán pedig a köznép tolong szép számmal. Szüntelen kiabálás sürgette, hogy kezdődjék a viadal. Chris a bajvívótér keleti végében, apródjai társaságában küzdött a lóval, mely nyilván a hangzavartól megint izgága lett, ágaskodott és dobálta a farát. Az apródok megpróbáltak odaadni Chrisnek egy csíkos, rettentően hosszú és ronda lándzsát. Chris átvette, és igyekezett valahogy kézben tartani, miközben a ló horkantva toporzékolt alatta.

Észrevette Kate-et, aki a korlát mögött állt, a köznép soraiban, és bátorítóan mosolygott rá, de a ló folyton izgett-mozgott, forgolódott, úgyhogy nem tudott integetni neki.

A tetőtől talpig páncélba öltöztetett Marek is a közelben várakozott az apródoktól körülvéve.

Ahogy a ló megint fordult egyet – miért nem kapják el az apródok a gyeplőt? –, Chris odalátott a tér túlsó szélére, ahol Sir Guy de Malegant nyugodtan ült a lován, épp fekete tollas sisakját tette föl.

Chris lova megint földobta a farát, és forgolódott vele. Újból harsonaszót hallott, és a nézők mind az emelvény felé néztek. Valahogy eljutott a tudatáig, hogy épp Lord Oliver foglalja el a helyét gyér taps kíséretében.

Ismét megszólaltak a harsonák.

– Önt hívják, uram – mondta az apród, s újra odaadta neki a lándzsát. Ezúttal sikerült erősebben megmarkolnia és beillesztenie a kapaszkodón lévő vájatba, így a lándzsa a ló háta fölé került, a hegye pedig balra előrenézett. A ló megint tett egy fordulatot, s az apródok kiáltozva menekültek, mert a lándzsa körbelendült, eltalálta volna őket.

Újabb harsonaszó.

Chris alig látott valamit, szorongatta a gyeplőt, megpróbált fönn maradni a nyeregben. Sir Guy felé nézett, aki a küzdőtér túlsó végében csak figyelt mozdulatlan lován. Chris túl akart lenni az egészen, de a ló megmakacsolta magát. Aztán dühében és félelmében hatalmasat rántott a gyeplőn.

– Az istenit neki, menj már!

Ekkor a ló egy-egy gyors mozdulattal fölkapta, majd leszegte a fejét, s a fülét hátracsapta.

Aztán Chris vágtába kezdett.

Marek feszülten figyelte a vágtát. Nem mondott el Chrisnek mindent; nem lett volna értelme a szükségesnél jobban megijesztenie. Sir Guy biztosan meg akarja majd ölni, ezért a lándzsával nyilván a fejét veszi célba. Chris imbolyogva ült a nyeregben, hol balra, hol jobbra dőlt, a lándzsát is csak alig-alig tudta megtartani a kezében, így nem lesz könnyű célpont, de ha Sir Guy érti a dolgát – márpedig erről Marek meg volt győződve –, ennek ellenére a fejét veszi célba, a végzetes találat érdekében inkább megkockáztat még egy mellédöfést is.

Marek nézte, ahogy Chris a nyeregben ide-oda billegve átzötykölődik a küzdőtéren. Aztán azt figyelte, Sir Guy milyen biztosan üli meg a lovat, milyen tökéletes tartással vágtázik feléje, könyökhajlatban tartott lándzsával.

Nos, talán van rá némi esély, hogy Chris élve megússza.

Chris nem sokat látott. Rendre földobta a ló, majd visszahuppant a nyeregbe, s eközben csak elmosódott képe lehetett a nézőkről, a földről, a feléje tartó ellenfélről. Még azt se tudta megállapítani, milyen messze lehet tőle Sir Guy, mennyi van hátra a döfésig. Hallotta a saját lova trappolását és horkantásokkal kísért lélegzését. Felfelé lendült a nyeregben, nem sok híja volt, hogy el nem ejtette a lándzsát. Minden sokkal tovább tartott, mint gondolta. Úgy érezte, mintha már egy órája ülne ezen a lovon.

Aztán egyszer csak a félelmetes sebességgel vágtázó Guy odaért, már egészen közel volt hozzá, majd a saját lándzsája kitekeredett a kezében, nekicsapódott a jobb oldalának, és ezzel egy időben éles fájdalom hasított a bal vállába. A döfés oldalt fordította a nyeregben, s közben meghallotta a széthasadó fa reccsenését.

A közönség felmorajlott.

A ló továbbvágtázott a küzdőtér túlsó széle felé. Chris megszédült. Mi történt? Pokolian sajgott a válla. A lándzsája kettétört.

És még mindig ott ült a nyeregben.

A francba!

Marek nem örült a fejleményeknek. Nem jó előjel, hogy Chris a nyeregben maradt, mert nem volt elég erős a döfés. Így újabb menet következik. Marek látta, hogy Sir Guy káromkodva rántja ki az új lándzsát az apród kezéből, megfordul a lóval, és a második nekifutásra készült.

A küzdőtér másik végénél Chris azzal próbálkozott, hogy megtartsa az új lándzsát, de az úgy lengett ide-oda, mint a metronóm. Végül nagy nehezen meg tudta támasztani a nyergen, de a ló ficánkolt, dobálta magát alatta.

Guy dühöngött első balfogása miatt. Nem volt türelme várni. A ló oldalába csapta a sarkantyút, és átvágtázott a küzdőtéren.

Te szemét, gondolta Marek.

A nézők felhördültek az egyoldalú támadás láttán. Chris ezt meghallotta, és észrevette, hogy Guy szédületes sebességgel vágtat feléje. Az ő lova még mindig rakoncátlankodott, forgolódott. Megrántotta a gyeplőt, és szinte ezzel egy időben ostorsuhintást hallott, az apródok ugyanis rácsaptak a ló farára.

A ló felnyerített, hátracsapta a fülét.

Nekivágott a küzdőtérnek.

A második roham rosszabb volt az elsőnél, mert Chris már tudta, mi vár rá.

Az ütéstől ezúttal a mellkasába hasított bele a fájdalom, ráadásul felrepítette a levegőbe. Minden lelassult. Chris látta az eltávolodó lovat, estében a ló horpasza került a látóterébe, utána pedig az ég kéklett fölötte.

Hanyatt terült el a földön. Feje nekiütődött a sisaknak. Számtalan élénk-kék pont táncolt a szeme előtt. Egyre nagyobbak lettek, aztán elszürkültek. A fülhallgatóban Marek hangját hallotta.

– Most maradj ott!

A harsonaszó már nagyon távolinak tűnt, miközben szép lassan elködösült előtte a világ.

A küzdőtér másik végében Guy megfordította lovát, és a következő összecsapásra készült, de a harsonák már az újabb párost szólították.

Marek leeresztette a lándzsáját, oldalba rúgta a lovat és nekiiramodott. Ellenfele, Sir Charles de Gaune vágtázott feléje. A ló ütemes trappolása közepette hallotta, hogy a nézők morajlása erősödik. vágtáját látva izgalmasabb párviadalra számítottak. A ló elképesztő gyorsasággal száguldott. Sir Charles ugyanolyan tempóban közeledett felé.

A középkori leírások szerint a lovagi tornákon nem a lándzsa megtartása vagy a cél eltalálása volt a legnagyobb teljesítmény, hanem az, hogy a bajvívó ne essen pánikba, ösztönösen félve az ütéstől ne térjen ki a feléje vágtázó ellenfél elől. Nem sok bajvívó volt képes erre.

Marek olvasta ezeket a beszámolókat, de ekkor értette meg igazán, mit él át ilyenkor az ember. Az ő hátán is a hideg futkosott, mintha kiszállt volna belőle az erő, keze-lába remegett. Nagyon igyekezett összpontosítani, lándzsáját Sir Charles felé irányítani. A lándzsa hegye azonban föl-le lendült vágtázás közben. Fölemelte a nyeregről, könyökhajlatában támasztotta meg. Így már stabilabb volt. Könnyebben kapott levegőt. Kezdett visszatérni az ereje. Ment egyenesen előre. Még nyolcvan méter.

Gyors vágta.

Látta, hogy Sir Charles beigazítja a lándzsáját, a hegyével kissé fölfelé. Tehát fejre akar célozni. Vagy ez csak trükk? A bajvívók sokszor az utolsó pillanatban változtatnak célpontot. Vajon ő is?

Hatvan méter.

A fejre döfés akkor igazán veszélyes, ha csak az egyik vívó választja. Aki egyenesen a mellkasra irányítja a lándzsát, annak a döfése a másodperc töredékével hamarabb ér célt, mint a fejhez beigazított fegyver. Ez a dőlésszög miatt van így. Az első döféstől mindkét fél elmozdul, így a fejet már nehezebb eltalálni. Az ügyes bajvívó azonban néhány centivel előrébb tolja a fejnek szánt lándzsát, úgy, hogy nem behajlított karral tartja, tehát mégis ő döf előbb. Rendkívül erős karizomzatra van szükség ahhoz, hogy döfés után a lándzsa ne lökődjön vissza, és a ló ne tántorodjon meg; ennél sokkal jobb időben eltéríteni az ellenfél lándzsáját.

Ötven méter.

Sir Charles még megemelve tartotta a lándzsáját. Aztán kissé visszahúzta, és előredőlt a nyeregben, így erősebben tartotta a fegyvert. Vajon ez megint csak trükk?

Negyven méter.

Képtelenség megjósolni. Marek úgy döntött, mellkasra fog célozni. Ennek megfelelően tartotta a lándzsát. Már nem fogja elmozdítani.

Harminc méter.

Hallotta a patkódobogás s a közönség moraját. A középkori útmutatók azt tanácsolják. „Ne hunyjuk be a szemünket a döfés pillanatában. Csak nyitott szemmel lehet célba találni.”

Húsz méter.

Marek szeme nyitva.

Tíz.

Ez a szemét megemelte a lándzsáját.

Fejre céloz. Döfés.

A széthasadó fa reccsenése akkorát szólt, mint a puskalövés. Marek bal vállába belehasított a fájdalom, majd gyorsan terjedt fölfelé. Elvágtázott a küzdőtér széléig, ledobta a tönkrement lándzsát, nyújtotta a karját másikért. Az apródok azonban csak bámultak a küzdőtér közepe felé.

Ahogy hátrapillantott, látta, hogy Sir Charles nincs a nyeregben, hanem mozdulatlanul hever a földön.

Ezután vette észre, hogy Sir Guy ott táncoltatja a lovát az ugyancsak a földön fekvő Chris körül. Szóval így akar végezni vele, gondolta Marek. A lovával tapostatja agyon.

Marek megfordult, kivonta a kardját, és erősen megmarkolta.

Dühödt csatakiáltással vágtatott át a küzdőtéren.

A közönség egy emberként kiáltozott és dobolt a korlátokon. Sir Guy megfordult, és látta, hogy Marek közeledik. Visszanézett Chrisre, és oldalba rúgta a lovát, hogy az rátaposson Chrisre.

– Gyalázat! – kiabálta a közönség, és még Lord Oliver is felpattant ültéből.

Közben Marek odaért Sir Guyhoz. Bár azt nem tudta megakadályozni, hogy Guy lova rátaposson Chrisre, a kardlapjával fejbe vágta ellenfelét. Tudta, hogy ezzel nem sebesítheti meg, de azt elérheti, hogy békén hagyja Christ. Így is történt.

Sir Guy azonnal hátat fordított Chrisnek, Marek pedig kardját erősen megmarkolva lefékezte a lovát. Sir Guy is kirántotta kardját a hüvelyből, és hatalmasat suhintott vele a levegőbe. A penge nekicsapódott Marek pengéjének. Marek érezte, hogy az ütéstől szinte vibrál a kezében a kardja. Gyorsan hátralendítette, hogy Guy fejét vehesse célba. Guy kivédte a csapást, a lovak megfordultak. A kardpengék újra meg újra összeütődtek.

Megkezdődött az igazi csata. Marek valahol a lelke mélyén megérezte, hogy ez valódi élethalálharc.

Kate a korlát mögül figyelte a küzdelmet. Marek állja a sarat, erőnléte egészen kiváló, mégis érzékelni lehet, hogy nem olyan gyakorlott, mint Sir Guy. Vadabbul üt, nehezebben őrzi meg az egyensúlyát. A jelek szerint ezzel ő maga és Sir Guy egyformán tisztában van. Sir Guy egyre csak hátrált, hogy legyen elég helye a nagy ívű ütéshez. Marek viszont csökkenteni igyekezett a távolságot, közelharcra törekedett.

Kate látta, hogy Marek ezt nem folytathatja így a végtelenségig. Guy előbb-utóbb, ha csak egy pillanatra is, de eléri a kellő távolságot, s akkor végzetes csapást mérhet rá.

Marek haja már csatakos volt az izzadságtól a sisak alatt, a cseppek lecsordogáltak a szemébe. Letörölni persze nem tudta, ezért megrázta a fejét, hogy jobban lásson, de nem sokra ment vele.

Rövidesen már levegőt is nehezen kapott. A sisak szemnyílásán át annyit azért látott, hogy Sir Guy nem fárad, és hajthatatlan. Folyamatosan támad, gyors egymásutánban, jó ritmusban újra meg újra lendíti a kardját. Marek felmérte, hogy hamar tennie kell valamit, még mielőtt kimerül. Ki kell zökkentenie a ritmusból ellenfelét.

A nagy erőfeszítéstől máris sajgott a jobb karja, mellyel a kardot fogta. A bal karja viszont erős. Miért ne használná a bal karját?

Érdemes kipróbálni.

Lovát a sarkantyúval ösztökélve közelebb ment, egészen addig, míg ellenfele mellé nem ért. Kivárta, amíg sikerül felfognia Sir Guy ütését a saját kardjával, majd a bal kézfejével felfelé lökte ellenfele sisakját. Elégedetten nyugtázta, hogy Sir Guy feje beékelődött a feltolt sisakrostély alá.

Azonnal meglendítette a kardját, s a markolatával nagyot csapott Sir Guy sisakjára. A fémes koppanás után Guy megingott a nyeregben, válla kissé oldalt fordult. Marek újra ütött, még nagyobbat csapott a sisakra. Tudta, hogy megsebesítette Sir Guyt.

De nem eléggé.

Túl későn vette észre, hogy Guy nagy ívben az ő háta felé lendíti a kardját. Mintha korbáccsal csaptak volna a vállára, olyan erős ütést kapott. Vajon a láncvért felfogta? Vagy megsebesült? Továbbra is tudta mozgatni a karját. Ezúttal ő mért erős ütést Guy sisakja hátuljára, csak úgy kongott a fém. Guy meg sem próbálta elhárítani. Bizonyára megszédült, gondolta Marek.

Marek újra támadott, megfordult a lóval, s a másik irányból ezúttal Guy nyakát vette célba. Guy kivédte az ütést, de a csapás erejétől hátrabillent. Amikor vissza akart húzódzkodni, oldalt dőlt a nyeregben, és elkapta ugyan a kapaszkodót, de hiába. Leesett.

Marek megfordult, készült leszállni a lóról. A közönség ismét felmorajlott. Marek hátrapillantva látta, hogy Guy könnyedén fölállt, tehát nem sebesült meg komolyan. Meg se várta, hogy Marek földet érjen, máris újra támadott. Marek egyik lába még a kengyelben volt, amikor már jött az ütés, de ő valahogy kiszabadította magát, és visszavágott. Sir Guy magabiztosan, könnyedén hárított.

Marek felmérte, hogy rosszabb helyzetben van, mint eddig. Elszántan támadott, de Guy ügyesen kitért előle, lábmunkája gyakorlott és gyors volt. Marek már kapkodva vette a levegőt a sisakban. Biztos volt benne, hogy Guy is hallja a zihálását, és tudja, mit jelent ez.

Kezdett kimerülni.

Sir Guynak egyebet sem kellett tennie, mint hátrálni, és kivárni, míg Marek elhasználja az erejét.

Hacsak…

Tőle balra Chris továbbra is engedelmesen feküdt a földön.

Marek úgy támadott, hogy közben mindig egy kicsit jobbra oldalazott. Guy valamelyest mindig elmozdult, de Marek most már hátrafelé, Chris irányába terelte.

Chris a kardcsörgésre kezdett magához térni. Lassanként kitisztult a tudata. Hanyatt feküdt, a kék eget bámulta. Életben van. Mi történt? Kissé elfordította a fejét a belülről teljesen fekete sisakban. A keskeny résen alig lehetett kilátni, felforrósodott a levegő. Bezártság érzése támadt.

Émelygett.

A hányinger gyorsan fokozódott. Nem akart belerókázni a sisakba. Nincs is elég hely, belefulladna a saját hányadékába. Le kell vennie a sisakot. Fekve maradt, úgy próbálta meg két kézzel letolni a fejéről a sisakot.

Taszigálta.

Nem mozdult. Miért? Talán rákötözték? Vagy azért nem megy, mert fekszik?

Mindjárt hányni fog. Bele az átkozott sisakba.

Jézus.

Kétségbeesésében hasra fordult a földön.

Marek elszántan vívott tovább. Sir Guy mögé pillantva látta, hogy Chris megmozdult. Szeretett volna odakiáltani neki, hogy maradjon veszteg, de már nem futotta az erejéből.

Csak vagdalkozott tovább rendületlenül.

Chris a sisakját taszigálta, megpróbálta leszedni a fejéről. Guy még mindig tízméternyire volt Christől. Hátrafelé táncolt, jól szórakozott, könnyedén hárította Marek ütéseit.

Marek érezte, hogy már fogytán van az ereje, egyre gyöngülnek az ütései. Guy viszont lazán, energikusan mozgott. Hátrált, és várta a megfelelő pillanatot.

Öt méter.

Chris már hasra fordult, kezdett feltápászkodni. Egyelőre csak négykézlábra állt. Feje lecsüngött. Hallani lehetett, hogy öklendezik.

Guy is hallotta, és egy picit arrafelé fordította a fejét…

Marek nekilódult, belefejelt Guy mellvértjébe, ettől Guy elvesztette az egyensúlyát, hátralépett, és rázuhant Chrisre, aztán a földre.

Malegant gyorsan átgördült, de még a földön volt, amikor Marek rátaposott a jobb kezére, hogy leszorítsa a kardot, a másik lábával pedig máris lenyomta Guy bal vállát. Magasra emelte kardját, hogy ledöfje ellenfelét.

A közönség elhallgatott.

Guy nem mozdult.

Marek lassan leengedte a kardját, elnyisszantotta Guy sisakpántjait, majd a kardja hegyével lelökte Guy fejéről a sisakot. Marek ekkor látta meg, hogy Guy bal füléből csordogál a vér.

Guy rámeredt, és köpött egyet.

Marek ismét fölemelte a kardját. Majd szétfeszítette a harag, patakokban folyt róla a verejték, sajgott a karja, a dühtől és a kimerültségtől nem is látott egészen tisztán. Erősen megmarkolta a kardot, arra készült, hogy levágja Guy fejét.

Guy látta ezt.

– Kegyelem!

Úgy üvöltött, hogy mindenki hallja.

– Kegyelemért könyörgök! – kiáltotta. – A Szentháromság és Szűz Mária nevében! Kegyelem! Kegyelem! Pisszenés se hallatszott. Várakozás.

Marek nem tudta eldönteni, mit tegyen. Egy belső hang azt súgta neki. Öld meg ezt a disznót, különben később megbánod. Tisztában volt vele, hogy gyorsan kell döntenie; nem húzhatja az időt, mert akkor fordulhat a kocka.

Vetett egy pillantást a korlátnál állókra. Senki nem mozdult, minden szem rászegeződött. Aztán az emelvényre nézett, ahol Lord Oliver ült hölgyek társaságában. Mindenki kővé dermedt, még Lord Oliver is. Ezek után Marek a korlát belső oldalán álló apródokra nézett. Ekkor egyikük a mellkasa elé emelt karral és egy alig észrevehető csuklómozdulattal azt jelezte. Vágd le a fejét.

Hallgatni kellene rá, gondolta Marek.

De még nem döntött. Az egész küzdőtéren csend honolt, amit csak Chris öklendezése és nyögése tört meg. Marekot végül az öklendezés hangjai billentették át ezen a pillanaton. Lelépett Sir Guyról, és feléje nyújtotta a karját, hogy fölsegítse.

Sir Guy megfogta Marek kezét, és fölállt. Azt mondta.

– Találkozunk a pokolban, te szemét! – Aztán sarkon fordult és elment.

31.15.58

Kis patak csordogált a vadvirágok tarkította, zsombékos fűben. Chris letérdelt, arcát belemerítette a vízbe, s miután fölemelte a fejét, prüszkölt és köhögött. A mellette guggoló Marekra nézett, aki a távolba révedt.

– Pocsékul vagyok – mondta Chris.

– Elhiszem.

– Meg is ölhettek volna – folytatta Chris. – Ezt nevezik sportnak? Tudod, mi ez? Kakasviadal lóháton. Hülye játék, ezek az emberek őrültek! – Ismét belemerítette a fejét a vízbe.

– Chris.

– Utálok hányni. Utálok!

– Chris.

– Most mi van? Mi a baj? Csak nem azt akarod mondani, hogy rozsdás lesz a páncél? Mert én tojok rá, érted, André!

– Nem, azt akarom mondani, hogy a posztó alsóinged meg fog dagadni, és nehéz lesz rólad leszedni a páncélt.

– Igazán? Fütyülök rá! Majd azok az apródok leveszik rólam. – Leült, hátradőlt és köhögött. – Jézusom, de büdös vagyok, így nem tudom lemosni, meg kéne fürödnöm.

Marek csak ült mellette, nem szólt semmit. Hagyta, hadd múljon el Chris rosszulléte, hiszen még a keze is remegett beszéd közben. Jobb, ha kijön belőle minden, gondolta.

Az alattuk elterülő mezőn gesztenyebarna-szürke ruhás íjászok gyakoroltak. A haditorna eseményeivel mit sem törődve lőttek a céltábláikra, majd hátrébb húzódtak, és újra lőttek. A régi szövegek éppen ilyennek írták le őket. Az angol íjászok rendkívül fegyelmezettek, naponta gyakorolnak.

– Azok az emberek a hadsereg erősségei – mondta Marek. – Manapság rajtuk múlnak a csaták. Nézd meg őket.

Chris felkönyökölt.

– Te viccelsz – mondta. Az íjászok már vagy kétszáz méternyire, két futballpályányira távolodtak el a kerek lőlapoktól. Ilyen távolságból már látni is alig lehet a célt, de az íjászok magabiztosan céloztak. – Ezt komolyan gondolják?

Az ég szinte elfeketedett a süvítő nyilaktól. Sok eltalálta a lőlapot, néhány pedig annak közelében fúródott bele a fűbe.

– Tényleg nem vicc – mondta Chris.

Szinte azonnal újabb nyílzápor süvített át az égen. Aztán megint újabb és újabb. Marek magában számolt. Három másodperc két nyílzápor között. Tehát igaz, gondolta. Az angol íjászok valóban hússzor tudják kilőni nyilaikat egyeden perc alatt. A lőlapok közben már megteltek nyilakkal.

– Az ilyen támadás egyszerűen elsöpri az ellenfelet – mondta Marek. – Se ló, se lovas nem ússza meg élve. Az angol lovagok ezért szállnak le a nyeregből, s úgy harcolnak. A franciák még mindig a hagyományos módon támadnak, és mind egy szálig meghalnak, mert meg se tudják közelíteni az angolokat. Négyezer lovag esett áldozatul Crécynél, Poitiers-nál még több. A korhoz képest nagyon nagy szám.

– A franciák miért nem változtatnak taktikát? Nem veszik észre, mi történik?

– Dehogynem, csak ez egy életforma, egy egész kultúra végét jelentené – mondta Marek. – A lovagok mind nemesi származásúak; életmódjuk olyan költséges, hogy arra közembernek nem telik. A lovagnak meg kell vásárolnia a páncélt, legalább három harci lovat, el kell tartania számos apródját és inasát. A háborúkban egészen mostanáig ezek a lovagok játszották a döntő szerepet, de ennek már vége. – Marek az íjászokra mutatott. – Ők közemberek. Az együttműködés és a fegyelem a győzelmük titka. Nincsenek kiváltságaik, fizetést kapnak, amiért megdolgoznak. A jövő hadviselésének megtestesítői. Fizetett, fegyelmezett, nem egyénieskedő katonák. A lovagoknak befellegzett.

– Marad nekik a haditorna – jegyezte meg Chris fanyarul.

– Lényegében igen, de már az sem a régi. A láncvértre rakott lapvértek már a nyilak miatt kellenek. A páncél nélküli vagy csak láncvértet viselő emberbe könnyedén belefúródik a nyíl. Ezért van szükségük a lovagoknak ezekre a páncélokra, de a lovaknak szintén. Az ilyen nyílzáporral szemben azonban… – Marek a félelmetesen elsüvítő rengeteg nyílra mutatott – tehetetlenek.

Chris a küzdőtér felé nézett, majd azt mondta.

– Ideje mennünk.

Ahogy Marek odafordult, látta, hogy öt egyforma ruhás apród és két vörös-fekete köpenyes őr közeledik feléjük.

– Na, végre megszabadulok ettől a nyavalyás vastól!

Chris és Marek felállt, mire az emberek odaértek. Az egyik őr így szólt.

– Önök megszegték a bajvívás szabályait. A nemes lovag, Sir Guy Malegant és ezáltal Lord Oliver becsületébe gázoltak. A foglyaink, velünk kell jönniük.

– Na, várjunk csak – mondta Chris. – Még hogy mi belegázoltunk a becsületükbe?

– Velünk jönnek.

– Na, várjunk csak – mondta Chris.

A katona behúzott neki egy hatalmasat, és előrelökdöste. Marek mellé lépett, s így indultak el, őröktől közrefogva, a vár felé.

Kate még mindig a küzdőtéren keresgélte Christ és Andrét. Először arra gondolt, sorra bekukkant a színes sátrakba, de csak férfiak – lovagok, fegyverhordozók és apródok – jöttek-mentek arrafelé, úgyhogy elvetette az ötletet. Más világ ez, az erőszak benne van a levegőben, Kate állandóan veszélyt szimatolt. Ebben a világban szinte mindenki fiatal; a magukat szemmel láthatóan nagyra tartó lovagok huszonévesek, legfeljebb harminc körüliek lehettek, a fegyverhordozók kamasz fiúk. Kate ruhája egyértelműen nem nemesi származásra utalt, hanem arra, hogy a köznépből való. Az volt az érzése, hogy ha elhurcolják vagy megerőszakolják, senki rá se hederítene.

Azon kapta magát, hogy fényes nappal úgy viselkedik, mintha New Havenben járna éjjel. Nem akart egyedül maradni, inkább csoporthoz csatlakozott; nagy ívben kikerülte a férfiakat, nehogy az útjukba akadjon.

A lelátó mögött haladt, közben hallotta a közönség éljenzését, a következő két lovag ugyanis megkezdte a párviadalt. A tőle balra sorakozó sátrak környékét figyelte, de Marekot és Christ sehol sem látta, pedig csak néhány perce hagyták el a küzdőteret. Valamelyik sátorban lennének? Már egy órája nem hallott semmit a fülhallgatójában; arra gondolt, nyilván azért, mert Marekon és Chrisen sisak van, s az blokkolja az adásvételt. Viszont azóta már bizonyára levették.

Aztán meglátta őket, nem messze a domboldalon, egy kanyargó kis patak partján ültek.

Elindult feléjük. A déli nap átforrósította parókáját, viszketett a feje alatta. Talán megszabadulhatna a parókától, s valami fövegfélét vehetne föl helyette. Vagy levághatná a haját rövidebbre, és még föveg nélkül is járhatna, valószínűleg fiatal fiúnak néznék.

Izgalmas lenne egy időre átvedleni férfivá, gondolta.

Épp azon törte a fejét, honnan szerezzen ollót, amikor meglátta a Marek felé tartó katonákat. Lelassította lépteit. Még mindig nem hallott semmit a fülhallgatóban, pedig már olyan közel volt, hogy kellett volna.

Ki lenne kapcsolva? Megpöccintette a fülét.

Rögtön hallotta is Chris szavait.

– Még hogy mi belegázoltunk a becsületükbe? – de aztán semmi egyebet. Látta, hogy a katonák a vár irányába taszigálják Christ, Marek pedig ott megy mellette.

Kate várt egy percig, aztán elindult utánuk.

Castelgard-ban teremtett lélek se járt, minden üzletet bezártak, az utcák kongtak az ürességtől. Mindenki a haditorna helyszínére ment, Kate ezért nehezen tudta követni Marekot, Christ és a katonákat. Alaposan le kellett maradnia, s megvárnia, míg befordulnak egy utcasarkon, csak ekkor futhatott utánuk, és egy-egy ház mögül kilesve nézhette meg, merre mennek tovább.

Tisztában volt vele, hogy a viselkedése gyanús, de nem járt arra senki, aki észrevehette. Az egyik emeleti ablakban egy nőt látott, aki behunyt szemmel napozott. Talán alszik.

Odaért a vár előtti szabad térségre. Itt sem volt már senki. A lovukat jártató lovagok, a bemelegítésképpen vívók, a lobogó zászlók mind eltűntek. A katonák átmentek a függőhídon. Miközben Kate óvatosan követte őket, hallotta, hogy a falon túli küzdőtéren a közönség felmorajlik. Az őrök felkiáltottak a bástya tetején járkáló katonáknak, tőlük kérdezték, mi történik, mert ők odafentről ráláttak a küzdőtérre. Vissza is kiáltották a választ. Innen is, onnan is káromkodások hallatszottak, nyilván előzőleg fogadásokat kötöttek.

Kate a helyzetet kihasználva észrevétlenül bejutott a várba.

Körülnézett a kis külső várudvarban. Póznákhoz kikötött lovakat látott, de embert egyet se. Minden katona fölment innen a bástyára, hogy legalább messziről végignézze a haditornát.

Marekot és Christ hiába kereste, nyomukat se látta. Jobb ötlete nem lévén, bement a nagyterembe vezető ajtón. A balra lévő csigalépcső felől léptek zaját hallotta.

Elindult felfelé a lépcsőn, keringett körbe-körbe, aztán a léptek zaja elhalt.

Bizonyára lefelé mentek, nem föl.

Gyorsan visszafordult, lefelé indult. A csigalépcső lent egy alacsony mennyezetű, nyirkos, dohos kőfolyosóban végződött, az egyik oldalán cellák sorakoztak. Ajtajuk nyitva állt, nem volt bennük senki. Valahonnan előrébbről, egy kanyaron túlról emberek hangja és fémzörgés hallatszott.

Kate óvatosan ment tovább. Bizonyára a nagyterem alatt jár, gondolta. Igyekezett emlékezetébe idézni ezt a romjaiban néhány hete oly alaposan tanulmányozott épületrészt. Ennek a folyosónak azonban ott nyoma sem volt, nyilván évszázadokkal korábban beomlott.

Újabb fémes kattanás, a falakról visszaverődő hahotázás.

Aztán léptek zaja.

Kate egy pillanat alatt felmérte, hogy feléje tartanak.

Marek nedves, rothadó, csúszós és bűzös szalmán ért földet. Chris mellette vágódott el, megcsúszott a mocsokban. A cellaajtót rájuk zárták. Egy folyosó végében voltak, ahol körös-körül cellák sorakoztak. A rácson kinézve Marek látta, hogy az őrök nevetgélve elmennek. Egyikük azt mondta.

– Hé, Paolo, mit képzelsz, hova mész? Itt maradsz, őrződ őket.

– Minek? Úgyse tudnak megszökni. Látni akarom a bajvívást.

– Te vagy szolgálatban, és Oliver őriztetni akarja őket.

Elhangzott még némi tiltakozás és szitkozódás. Újabb hahotázás, majd távolodó léptek. Aztán az egyik keménykötésű őr visszatért, benézett hozzájuk a cellába, káromkodott. Dühöngött, miattuk maradt le a nagy látványosságról. Beköpött a cella padlójára, aztán valamivel odébb ment, egy falócához. Marek őt már nem látta, csak az árnyékát a szemközti falon.

Úgy festett, mintha a fogát piszkálná.

Marek odament a rácshoz, megpróbált benézni a többi cellába. A jobbra lévő cellába nem látott be, de a velük szemközti cellában megpillantott egy a hátát a falnak támasztó, ülő alakot.

Miután megszokta a szeme a sötétséget, rájött, hogy a Professzor az.

30.51.09

Stern az ITC kis igazgatói ebédlőjében ült. Ebben a parányi helyiségben mindössze egyeden, négyszemélyes, fehér abrosszal leterített asztal állt. Vele szemközt Gordon farkasétvággyal ette a szalonnás rántottat. Stern a tüskehajú Gordon feje búbját figyelte, ahogy le-föl ingázott, miközben a fickó a tojást tömte a szájába a villájáról. Ez az ember habzsol, gondolta.

Odakinn már látni lehetett a felkelő napot, ahogy előbukkant a távoli fennsík mögül. Stern az órájára pillantott. reggel hat óra volt. Az ITC technikusai újabb meteorológiai ballont bocsátottak föl a parkolóból; eszébe jutott, hogy Gordon azt mondta, óránként küldenek fel egyet. A ballon gyorsan a levegőbe emelkedett, és eltűnt a felhők között. Az emberek, akik felbocsátották, utána sem néztek, rögtön bementek az egyik közeli laboratóriumépületbe.

– Nem ízlik a pirítós? – pillantott fel Gordon. – Valami mást enne inkább?

– Nem, köszönöm, finom, csak nincs valami nagy étvágyam – felelte Stern.

– Fogadjon meg egy jó tanácsot egy volt katonától – mondta Gordon. – Soha ne hagyjon ki étkezést, mert nem tudja, mikor ehet legközelebb.

– Biztos igaza van, de nem vagyok éhes – mondta Stern. Gordon vállat vont, aztán folytatta az evést.

Egy pincér lépett be a helyiségbe. Gordon azt kérdezte tőle.

– Mondja, Harold, van kávé?

A pincér azt felelte.

– Hogyne, uram. Sőt cappuccino is.

– Feketét kérek.

– Máris hozom, uram.

– És maga, David? Kér kávét? – kérdezte Gordon.

– Zsírszegény tejjel, ha lehet – mondta Stern.

– Hogyne, természetesen, uram. – Ezzel a pincér távozott.

Stern kinézett az ablakon. Egy ideig hallgatta, ahogy Gordon csámcsog és a villával karistolja a tányért. Végül megszólalt.

– Tisztázzuk, jól értem-e a helyzetet. Jelenleg nem tudnak visszatérni, így van?

– Így.

– Mert nincs leszállóhely.

– Így van.

– Mert törmelék fedi.

– Így van.

– Mennyi idő múlva tudnak visszajönni?

Gordon felsóhajtott és hátradőlt.

– Minden rendben lesz, David. Végül minden jól fog alakulni.

– Azért mondja meg, mennyi idő kell hozzá.

– Nos, hadd számoljam ki. Még három óra, mire a levegő tiszta lesz a barlangban. A biztonság kedvéért hagyjunk rá még egy órát, legyen négy. Két óra kell a törmelék eltakarításához. Ez eddig hat. Aztán újjá kell építeni a vízpajzsokat.

– Újjá kell építeni a vízpajzsokat? – kérdezte Stern.

– Igen, a három vízgyűrűt. Ez rendkívül fontos.

– Miért?

– Az átírási hibák elkerülése érdekében.

Erre Stern.

– Valójában mi az az átírási hiba?

– Akkor keletkezhet, amikor a gép rekonstruálja az embert.

– Maga azt mondta, ilyen soha nem fordult elő, mert hiba nélkül tudnak rekonstruálni.

– Természetesen ez az alapvető célunk, ehhez kellenek a pajzsok.

– És pajzsok nélkül mi történik?

Gordon sóhajtott.

– Lesznek pajzsok, David. – Az órájára pillantott. – Semmi értelme aggódni. Még órákig tart, mire rendbe hozzuk a tranzithelyet. Fölöslegesen izgatja magát.

– Én csak azon töröm a fejem – mondta Stern –, hogy valamit azért biztos lehet tenni. Mondjuk, üzenetet küldeni, valahogy kapcsolatba lépni velük…

Gordon megrázta a fejét.

– Nem. Se üzenet, se kapcsolat. Lehetetlen. Jelen pillanatban teljesen el vannak vágva tőlünk. És az égvilágon semmit nem tehetünk.

30.40.39

Kate Erickson háttal a hideg, nyirkos kőfalhoz lapult. Előzőleg beosont az egyik cellába, és lélegzet-visszafojtva várta, hogy az őrök, akik Marekot és Christ bezárták, elmenjenek mellette. Az őröknek jókedvük volt, nagyokat hahotáztak. Kate a következő beszélgetést hallotta.

– Sir Olivert alaposan felbosszantotta az a hainaut-i, aki bolondot csinált a Tété Noire-ból – mondta az egyik.

– Hát még a másik! Az még csak meg se tudja ülni a lovat, mégis két lándzsát tört el a Tété Noire-on! – Harsány hahota.

– Úgy igaz, hogy bolondot csinált a Tété Noire-ból. Lord Oliver ezért még napszállta előtt biztosan a fejüket veszi.

– Úgy éljek, még az estebéd előtt lecsapatja a fejüket.

– Nem, csak utána. Akkor nagyobb lesz a tömeg. – Újabb hahota.

Ahogy távolodtak a folyosón, Kate egyre kevésbé hallotta őket. Egy kis ideig teljes csönd volt. Elindultak volna fölfelé a lépcsőn? Nem, még nem. Megint odahallatszott a nevetésük. Tovább hahotáztak, de ezúttal valahogy furcsán, erőltetetten.

Valami nincs rendben.

Kate feszülten figyelt. Mondtak valamit Sir Guyról és Lady Claire-ről, de ő csak annyit értett belőle, hogy „…úrnőnk igencsak próbára teszi…”, aztán újabb hahota következett.

Kate töprengett.

A hangok mintha megint közelebbről jönnének.

Nem jó jel. Visszatérnek.

De miért?, morfondírozott Kate. Mi történt?

Az ajtó felé nézett. Ekkor látta meg, hogy a kőpadlón ott maradtak a vizes lábnyomai, melyek a cellába vezetnek.

A patakparton, a nedves fűben lett csuromvizes a cipője. A többieké is. A folyosó közepén egy sáros-lucskos sáv húzódott, de egy pár lábnyom letért erről a vonalról, és a cellába kanyarodott.

Valahogy észrevehettek.

A francba!

Egy hang.

– Mikor ér véget a haditorna?

– Bizony hamarost.

– Mi végre a sietség?

– Lord Oliver korán kíván vacsorálni, várja az Esperest. Kate megpróbálta számba venni, hány hangot hall. Hány őr volt itt? Nem emlékezett rá. Legalább három, de lehet, hogy öt. Nem figyelte meg.

A francba!

– Azt mondják, az Esperes vagy ezer katonát hoz magával…

Egy árnyék siklott el a kövön, a cellaajtó előtt. Ez azt jelenti, hogy már az ajtó mindkét oldalán állnak.

Kate nem tudta, mitévő legyen. Az biztos, hogy nem hagyhatja elfogni magát. Nőnek itt semmi keresnivalója, úgyhogy nem tudja kimagyarázni, mi dolga idelent. Megerőszakolják és megölik.

Igen ám, okoskodott, de nem tudják róla, hogy nő. Legalábbis egyelőre. Csend volt a folyosón, aztán egy csosszanást lehetett hallani. Mit fognak most tenni? Valószínűleg beküldenek a cellába egy embert, a többi pedig odakint vár, felkészül, kardot ránt és felemeli…

Nem várhatott tovább. Előregörnyedt, kitört a cellából.

Fejével éppen térdmagasságban talált el egy őrt, aki fájdalmában és meglepetésében felüvöltött, majd hanyatt esett. Mire a többi őr felismerte a helyzetet, ő már egérutat nyert. A kardok a háta mögött szikrákat szórva csapódtak a kőfalnak. Kifelé rohant a folyosón.

– Egy nő! Egy nő!

Mind a nyomába eredtek.

Kate már a csigalépcsőn rohant fölfelé. Valahonnan lentről odahallatszott, hogy az őrök fegyvere időnként nekikoccan a korlátnak, de ő már felért a lépcsőn. Nem gondolkodott, a legkézenfekvőbb megoldást választotta. beszaladt a nagyterembe.

Senki nem volt ott. Az asztalokat már megterítették, de az ételt még nem vitték be. Elfutott az asztalok mellett, búvóhelyet keresett. A falikárpitok mögé? Nem, azok rásimulnak a falra. Az asztalok alá? Nem, oda egész biztosan benéznek és megtalálják. Hová? Hová? Meglátta a hatalmas kandallót, a tűz javában lobogott benne. Nincs valami titkos átjáró, ami az ebédlőből nyílik? Itt, Castelgard-ban van az az átjáró, vagy La Roque-ban? Nem tudott rá visszaemlékezni. Jobban oda kellett volna figyelnie.

Egy pillanatra látta önmagát homokszínű sortban, ujjatlan pólóban, Nike sportcipőben bóklászni és kényelmesen jegyzetelgetni a romok között. Az egyetlen gondja az volt – már amennyire gond ez egyáltalán –, hogy megfelel-e tanárai elvárásainak.

Jobban oda kellett volna figyelnie!

Hallotta, hogy jönnek az őrök. Nincs idő. A jó két és fél méter magas kandalló felé futott, és beugrott az óriási kovácsoltvas tűzfogó mögé. Lobogott a tűz, a forróság hullámokban hevítette. Az őrök berontottak a terembe, kiáltozva rohangáltak ide-oda. Kate leguggolt a tűzfogó mögött, és lélegzetvisszafojtva vart.

Rugdosást és csapkodást lehetett hallani, zörögtek a tányérok az asztalon, miközben a fegyveresek kutakodtak. Kate az égő fahasábok ropogása miatt nem értette, mit mondanak egymásnak. Aztán mintha feldőlt volna valami nagy fémtárgy, talán fáklya tartó.

Kate várt.

Az egyik őr elbődült, kérdezett valamit, de a választ nem lehetett hallani. A másik is feltett egy kérdést üvöltve, erre valaki halkan válaszolt, de nem férfihangon. Kivel beszélnek? Mintha női hang lenne. Kate fülelt. Igen, valóban, biztos, hogy női hang.

Újabb kérdés és válasz, majd az őrök nagy dérrel-dúrral elrohantak. Ahogy Kate kilesett a tűzfogó szélénél, még látta őket kimenni az ajtón.

Várt egy kicsit, aztán előlépett a kovácsoltvas mögül.

Tíz-tizenegy éves lányka állt ott akkora fehér vászon főkötőben, hogy épp csak az arca látszott ki belőle. Bő, halvány rózsaszín, majdnem földig érő ruhát viselt. Aranykancsót tartott a kezében, vizet töltött belőle az asztalon lévő kupákba.

A lány észrevette Kate-et, de csak bámult rá.

Kate azt hitte, kiáltani fog, de nem tette. Csak kíváncsian méregette egy darabig, aztán azt mondta.

– Az emeletre mentek.

Kate sarkon fordult és futásnak eredt.

A cellában Marek hallotta a harsonaszót és a haditorna közönségének üdvrivalgását. A hangfoszlányok egy magasan lévő ablakon át szűrődtek be. Az őr dühöngött, szidta Marekot és a Professzort, aztán visszaült a helyére.

A Professzor halkan odaszólt.

– Megvan még a hívója?

– Igen. És a Professzor úré? – kérdezte Marek.

– Nincs. Elvesztettem. Alig három perccel azután, hogy megérkeztem.

Mint kiderült, a Professzor a monostorhoz és a folyóhoz közel, egy erdei tisztáson landolt. Az ITC-beliek azt mondták, az egy elhagyatott, de ideális hely. Alig pár lépésnyire kell eltávolodnia a géptől, és remekül láthatja a feltárás minden fontos helyszínét.

Balszerencséjére egy csapat favágó épp akkor ért oda, amikor ő landolt. A favágók vállukra vetett fejszével mentek az erdőbe dolgozni.

– Látták a fényvillanásokat, és engem is észrevettek. Mindnyájan térdre borultak, imádkoztak. Azt hitték, csodát látnak. Aztán úgy döntöttek, hogy mégse, és lekerült a vállukról a fejsze – mesélte a Professzor. – Azt hittem, menten megölnek, de szerencsére beszélem az occitan nyelvet. Meggyőztem őket, hogy vigyenek a monostorba, hadd döntsenek a szerzetesek.

A szerzetesek átvették őt a favágóktól, levetkőztették, és a stigmát keresgélték rajta.

– Elég szokatlan helyeken vizsgáltak – mondta a Professzor –, ezért ragaszkodtam hozzá, hogy vigyenek az apáthoz. Az apát a La Roque-beli átjáró helyét akarta megtudni tőlem. Szerintem megígérte Arnaut-nak, hogy kideríti. Aztán én fölvetettem, hogy esetleg a monostor dokumentumaiban lehet a nyomára akadni. – A Professzor elmosolyodott. – Felajánlottam, hogy átnézem a pergameneket.

– És?

– Azt hiszem, megtaláltam.

– Az átjárót?

– Azt hiszem, igen. Egy föld alatti patak mentén halad, és feltehetően elég hosszú. Egy zöld kápolnának nevezett helynél kezdődik. És van egy kulcs a bejárathoz.

– Kulcs?

Az őr rájuk mordult, úgyhogy Marek elhallgatott. Chris föltápászkodott, lerázta a mocskos szalmát a nadrágjáról. Azt mondta.

– Ki kell jutnunk innen. Kate hol van?

Marek a fejét csóválta. Kate remélhetőleg szabad, hacsak az őröknek a folyosó végéből odahallatszó kiáltozása nem azt jelenti, hogy elfogták. Marek azonban úgy gondolta, ez lehetetlen. Ha tehát fel tudják venni vele a kapcsolatot, Kate segíthet nekik kiszabadulni.

Ehhez viszont ártalmatlanná kell tenni az őrt. Az a baj, hogy az őr tőlük legalább húszméternyire ül a lócán egy beugróban, tehát nem lehet meglepetésszerűen rátámadni. Ha viszont Kate a fülhallgató hatósugarán belül van, akkor…

Chris a cella rácsán dörömbölt, és torkaszakadtából kiabált.

– Hé, őrszem! Hé, maga!

Marek még szóhoz sem jutott, amikor az őr már meg is jelent. Csodálkozva nézett Chrisre, aki kinyújtotta a karját a rácson, mintha hívogatná.

– Hé, jöjjön ide! Hé! Ide!

Az őr odament, rácsapott Chris rácson át kinyújtott kezére, aztán hirtelen köhögésrohamot kapott, mert Chris a flakonból gázt fújt az arcába. Az őr megtántorodott. Chris megint kinyúlt a rácson, galléron ragadta, és újabb adag gázt fújt a képébe.

Az őr kiguvadt szemmel eldőlt, mint egy zsák. Mivel Chris nem eresztette el, úgy beütötte a karját a rácsba, hogy felüvöltött fájdalmában. Aztán Chris elengedte az őrt, aki nem feléjük, hanem az ellenkező irányba fordulva zuhant a földre.

Túl messzire.

– Szép munka volt – mondta Marek. – És most?

– Ha nemcsak passzívan bámészkodnál, hanem segítenél, többre mennénk – mondta Chris. Négykézlábra ereszkedve nyújtotta ki a karját a rácson. Az ujja hegyével majdnem elérte az őr lábát. De csak majdnem. Akárhogy nyújtózkodott, néhány centi hiányzott. Chris erőlködött és nyögött. – Bárcsak volna valami, bot vagy horog, amivel idehúzhatnánk…

– Nem érdemes – szólt ki a Professzor a szemközti cellából.

– Miért?

A Professzor előrébb lépett, kinézett a rácson.

– Mert nincs nála a kulcs.

– Nincs nála a kulcs? Hát hol van?

– Ott, a falra akasztva – mutatott egy falba vert szögre a Professzor.

– A rohadt életbe! – mondta Chris.

A földön fekvő őr egyik keze megmozdult, egyik lába pedig görcsösen rángott. Kezdett magához térni.

Chris kétségbeesetten kérdezte.

– Most mit tegyünk?

Marek azt kérdezte.

– Kate, hallasz? Hol vagy?

– Itt.

– Hol?

– A folyosó végén. Visszajöttem, mert arra gondoltam, hogy itt biztos nem keresnek.

– Kate – mondta Marek –, gyere ide, de gyorsan.

Marek hallotta, hogy Kate futásnak ered, közeledik feléjük.

Az őr felköhögött, hanyatt fordult, aztán fél könyökre támaszkodott. A folyosó felé nézett, és gyorsan fel akart pattanni.

Még négykézláb állt, amikor Kate fejbe rúgta, s ettől visszaesett a földre. De már visszanyerte az eszméletét, csak kába volt. Megrázta a fejét, hogy kitisztuljon, s kezdett megint föltápászkodni.

– Kate! – mondta Marek. – A kulcsok…

– Hol vannak?

– Ott, a falon!

Kate otthagyta az őrt, lekapta a szögről a nagy vaskarikán lógó kulcsokat, és Marek cellájához futott. Betolta az egyik kulcsot a zárba, de nem tudta elfordítani.

Az őr üvöltve vetette rá magát, elrángatta a cellától, leteperte a földre, ott viaskodtak. Kate sokkal kisebb volt, az őr könnyedén elbírt vele.

Marek két kézzel kinyúlt a rácson, kihúzta a kulcsot a zárból, egy másikkal próbálkozott. Az sem illett bele.

Az őr addigra már a földhöz szegezte Kate-et, két kézzel szorongatta a nyakát, fojtogatta.

Marek újabb kulcsot próbált ki. Nem járt szerencsével. Még hat kulcs volt a karikán.

Kate már kezdett elkékülni, hörögve kapkodta a levegőt. Öklével verte az őr karját, de ütéseinek nem volt ereje. Megpróbálta ágyékon rúgni a férfit, de annak köpenye felfogta a rúgást.

Marek azt kiáltotta.

– A tőr! A tőr! – de Kate mintha nem értette volna. Marek újabb kulccsal próbálkozott. Hiába. A szemközti cellából Johnston franciául odakiáltott valamit az őrnek.

Az őr felnézett, és odavetett neki valami választ, Kate pedig eközben elő tudta venni a tőrét, és teljes erőből beledöfte az őr vállába. A tőr nem hatolt át a láncvérten. Kate újra meg újra megpróbálta. A feldühödött őr Kate fejét kezdte a padlóhoz verni, hogy kiejtse a kezéből a tőrt.

Marek újabb kulccsal próbálkozott.

Az végre csikorogva elfordult a zárban.

A Professzor kiabált, Chris kiabált, Marek pedig feltépte az ajtót. Az őr ránézett, felállt, otthagyta Kate-et. Kate köhögésrohammal küzdve döfte bele a tőrt az őr lábába. A férfi felüvöltött. Marek két igen kemény ütést mért a fejére. Az őr összeesett, nem mozdult.

Chris kinyitotta a Professzor cellája ajtaját. Kate feltápászkodott, lassanként visszatért az arcszíne.

Marek elővette a kis fehér kerámiát, és a gombra tette a hüvelykujját.

– Jól van, most mind együtt vagyunk. – A cellák közti távolságot méregette. – Elég ennyi? Idehívhatjuk a gépet?

– Nem – mondta Chris. – Ugye emlékszel? Minden oldalról meg kell lennie a két méternek.

– Ennél nagyobb hely kell. – A Professzor Kate-re nézett. – Tudja, hogy jutunk ki innen?

Kate bólintott. Elindultak a folyosón.

30:21:02

Kate hamar elvezette őket a csigalépcsőhöz. Különös nyugalom szállta meg: az őrrel vívott közelharc után megkönnyeb bült. Bekövetkezett a szörnyűség, és ő túlélte. Zúgott, lüktetett a feje, mégis higgadtabban és tisztábban tudott gondolkodni. Ásatási eredményei egyszer csak bevillantak az agyába, most már emlékezett rá, hol vannak az átjárók.

Felértek a felszínre, aztán kinéztek az udvarra, ahol sokkal többen voltak, mint ahogy Kate várta: rengeteg katona, lova gok páncélban és udvaroncok drága ruhában. Már mindenki visszatért a haditornáról. Kate szerint körülbelül három óra le hetett, mert még erősen sütött a nap, de az árnyékok kissé már hosszabbra nyúltak.

– Erre nem mehetünk ki – mondta Marek fejcsóválva.

– Nyugalom! – Kate az emeletre vezette őket, onnan pedig lefelé, egy kőfolyosóra, melynek egyik oldalán ajtók, a másikon ablakok sorakoztak. Kate tudta, hogy az ajtók mögött a család tagok és a vendégek számára fenntartott kis lakrészek vannak.

Chris rámutatott az egyik ajtóra, és azt mondta:

– Itt én már jártam. Ez Claire szobája.

Marek morgott, Kate továbbment. A folyosó túlsó végén, tő lük balra nagy falikárpit volt. Amikor Kate megemelte, megle pődött, milyen nehéz, aztán a fal mentén haladva kocogtatta a köveket.

– Biztos, hogy itt van valahol – mondta.

– Micsoda? – kérdezte Chris.

– A hátsó udvarba vezető átjáró.

Kate már végigtapogatta a falat, de nem találta meg az ajtót. Ahogy a sarokból visszanézett a falra, be kellett látnia, hogy nem úgy néz ki, mintha itt bárhol ajtó lehetne. A vakolat sima és egyenletes, a fal tükörsima, sehol egy dudor vagy horpadás. Ké sőbbi beavatkozásnak, toldás-foldásnak nyoma sincs. Egészen közel húzódva nézett végig a falon, és így sem látott semmit.

Tévedne?

Rossz helyen keresi?

– Nem létezik. Itt lennie kell valahol egy ajtónak! – Visszament, újra végigkocogtatta a falat. Semmi. A véletlen segítette hozzá, hogy mégis megtalálja. Hangokat hallott a folyosó túlsó vége, a lépcsőfeljáró felől. Amikor megfordult, hogy odanézzen, lábfejével megbökött egy követ a fal tövében.

Erezte, hogy a kő megmozdul.

Halk, fémes kattanás, és az ajtó előbukkant az orra előtt. Csak résnyire nyílt ki. Megállapította magában, hogy a kőművesek mesteri módon álcázták.

Kitárta az ajtót, és mindnyájan bementek. Marek maradt utol sónak, s mielőtt becsukta az ajtót, visszaigazította a falikárpitot.

Sötét, keskeny átjáróba jutottak. A kőből néhány méterenként kivájt réseken beszűrődött némi fény, így fáklya nélkül is lehe tett látni.

Amikor Kate Castelgard romjait vizsgálva felfedezte ezt az átjárót, nem értette, mi célt szolgálhatott. Úgy tűnt, semmi értelme. Ekkor azonban, ott járva, nyomban rájött, miért építet ték.

Nem azért, hogy egyik helyről el lehessen jutni a másikra. Titkos folyosónak szánták, ahonnan be lehet kémlelni az eme leti lakosztályokba.

Halkan osontak tovább. Az egyik szobából Kate hangokat hal lott: egy férfiét és egy nőét. Mindannyian odamentek egy-egy kis réshez, és benéztek.

Chris akkorát sóhajtott, hogy az már-már felért egy nyögéssel.

Chris először csak egy férfi- és egy nőalak körvonalait látta ki rajzolódni a nagy ablak előtt. Aztán ahogy a szeme megszokta az erős fényt, felismerte bennük Lady Claire-t és Sir Guyt. Fog ták egymás kezét, mozdulataik bensőséges viszonyról árulkod tak. Aztán Sir Guy szenvedélyesen megcsókolta Lady Claire-t, aki ezt hasonló szenvedéllyel viszonozta.

Chris csak bámult rájuk.

Miután a szerelmesek kibontakoztak az ölelésből, Sir Guy be szélni kezdett, s eközben Lady Claire mélyen a szemébe nézett.

– Milady – fogott mondandójába Sir Guy –, az ön éles nyelve és irántam tanúsított magatartása sokakat arra késztet, hogy kinevessenek a hátam mögött, és pipogya alaknak tartanak, amiért ezt eltűröm.

– Hisz épp kettőnkért teszem – mondta Lady Claire –, mint ezt ön nagyon is jól tudja.

– Mégis örömömre szolgálna, ha nem ragadtatná el magát ily mértékig.

– Nocsak! Valóban? Netán kockára tenné, mit mindketten óhajtunk? Beszélnek mást is, jó lovag, amint azt ön nagyon is jól tudja. Míg én ellenzem a házasságot, osztom többek gyanúját, hogy önnek szégyenteljes szerepe volt férjem halálában. Viszont ha Lord Oliver minden tiltakozásom ellenére mégis belekényszerít e házasságba, akkor nem leszek szóbeszéd tárgya, így igaz-é?

– Igaz – ismerte el Sir Guy kénytelen-kelletlen.

– Ám egészen más lenne a helyzet, ha én engedékenynek mutatkoznék önnel szemben. Ugyanazon rossz nyelvek nyomban azt suttognák, hogy nekem is részem volt férjem korai halálában, s ez hamarost eljutna férjem családjához, Angliába. Már most is visszavennék férjem birtokait, ám eleddig nem találtak indokot rá, hogy ennek szerét ejtsék. Sir Daniel ezért figyeli minden lépésemet. Jó lovag, egy hölgy becsületén könnyű foltot ejteni, mit többé nem lehet letörölni. A mi jövőnk záloga tehát az én arcátlan viselkedésem az ön irányában, így kérve kérem, tűrje el, mi sérti önérzetét, s inkább a majdani busás jutalom lebegjen szeme előtt.

Chrisnek leesett az álla. Lady Claire pontosan ugyanolyan meleg pillantással nézett, ugyanolyan bársonyos hangon szólt, ugyanolyan gyöngéden cirógatott, mint ahogy vele tette. Ezt akkor úgy értelmezte, hogy levette a lábáról Lady Claire-t, holott épp fordítva történt. Lady Claire vette le a lábáról őt.

Sir Guyt nem lágyította meg ez a gyöngédség.

– És a látogatásai a monostorban? Kérem, ne menjen oda többé.

– Nocsak! Netán féltékeny az apátra, milord? – ékelődött Lady Claire.

– Csak arra kértem, ne menjen oda többé – makacskodott Sir Guy.

– Bárminő fontos cél vezérel? Hisz bárki birtokolja La Roque titkát, az parancsol Lord Olivernek, s ő megteszi, mit kérnek tőle, csak hogy megszerezze a titkot.

– Szent igaz, milady, ámbátor ön sem jutott a titok birtokába – mondta Sir Guy. – Vajon az apát ismeri-é?

– Nem találkoztam az apáttal, külhonba távozott.

– A magiszter pedig azt állítja, hogy nem ismeri a titkot.

– Igen, azt mondja. Ismét megkísérlek beszélni az apáttal. Talán holnap.

Ekkor valaki bekopogott az ajtón, s odakintről egy férfihang hallatszott be. Mindketten felkapták a fejüket.

– Ez bizonyára Sir Daniel – mondta Sir Guy.

– Gyorsan, milord, a rejtekhelyre!

Sir Guy sietve indult a fal felé, melynek túlsó oldalán Marekék rejtőztek. Félrevont egy falikárpitot, legnagyobb riadalmukra kinyitott egy ajtót, s már ott is termett mellettük a keskeny folyosón. Sir Guy egy pillanatig csak bámult rájuk, aztán nyomban felkiáltott.

– A foglyok! A szökött foglyok! Mind itt rejtőznek!

Lady Claire meghallotta a kiáltást, és kiszólt az ajtón.

A Professzor eközben azt mondta a többieknek.

– Ha elszakadnánk egymástól, menjenek a monostorba. Keressék Marcel barátot, ő tud az átjáró kulcsáról. Rendben?

Mielőtt bárki válaszolhatott volna, katonák özönlöttek el a folyosót. Christ erős kezek ragadták meg, és durván ráncigálták.

Fogságba estek.

30.10.55

Egyetlen lant szólt a nagyteremben, miközben a szolgák az utolsó simításokat végezték a megterített asztalon. Lord Oliver és Sir Robert egy-egy hölgy kezét fogta, a mézesmázos mosolyú táncmester tapssal adta meg a ritmust a lépésekhez. Lord Oliver megfordult, hogy szembekerüljön partnerével, ehelyett viszont a hölgy hátát láthatta. Oliver káromkodott.

– Sebaj, milord – sietett vigasztalni a negédes mosolyú táncmester. – Uraságod bizonyára emlékezik: előre-vissza, előre-vissza, forgás, vissza és forgás, vissza. Kifelejtettünk egy forgást, uram!

– Nem felejtettem ki semmiféle forgást – mondta Oliver.

– De nem ám, milord – vágta rá Sir Robert –, nem bizony! Egy elhibázott taktus okozta a zavart. – A lantot pengető fiúra mutatott.

– Nos, tehát. – Oliver felvette az alapállást, s a lány felé nyújtotta a kezét. – Akkor hogy is van? Előre-vissza, előre-vissza, forgás, vissza…

– Nagyszerű – mondta a táncmester váltig mosolyogva, és tapsolni kezdte az ütemet. – Ez az, pompás…

Egy hang az ajtóból.

– Milord!

A zene elhallgatott. Lord Oliver ingerülten fordult a hang irányába. Sir Guy állt ott, a Professzort és másokat kísérő őrökkel.

– Mi az már megint?

– Milord, úgy látszik, a magiszternek társai is vannak.

– Miféle társai?

Lord Oliver közelebb ment. Ráismert a hainaut-ira, a bolond írre, aki még a lovat sem tudja megülni, és egy alacsony, dacosnak látszó fiatal nő is volt velük.

– Miféle társak ezek?

– Milord, azt állítják, hogy ők a magiszter segédei.

– Segédei? – vonta föl a szemöldökét Oliver, ahogy végignézett rajtuk. – Kedves magiszter, amikor ön a segédeit említette, nem mondta, hogy itt vannak önnel a várban.

– Mert magam sem tudtam – felelte a Professzor.

Lord Oliver felhorkant.

– Maguk nem segédek! – Sorra szemügyre vette mindhármukat. – Jó tíz évvel idősebbek annál. A nap folyamán eddig semmi jelét nem adták, hogy ismernék a magisztert… nem szólnak igazat, de nem ám! – Fejcsóválva nézett Sir Guyra. – Nem hiszek nekik, és kiderítem az igazságot, de nem most. Tömlöcbe velük!

– Milord, hisz épp a tömlöcből szöktek meg.

– Megszöktek? Hogyan? – Felemelt mutatóujjával jelezte, hogy nem vár választ. – Mi a legbiztosabb hely?

Robert de Kére egyszeriben ott termett, és a fülébe súgott valamit.

– A toronyszobám? Ahol Alice kisasszonyt tartom? – Oliver hangosan felnevetett. – Az aztán a biztos hely! Igen, oda zárják be őket!

Sir Guy azt mondta.

– Gondoskodom róla, milord.

– Ezek a „segédek” egy darabig meglesznek mesterük irányítása nélkül – mondta baljós mosollyal. – A magiszternek még meg kell tanulnia velem táncolni.

Az őrök elvonszolták a három fiatalt. Lord Oliver intett a lantosnak és a táncmesternek, akik hajbókolva kihátráltak. A hölgyek szintúgy. Sir Robert maradt volna, de Oliver egy szúrós pillantással gyors távozásra bírta.

Csak az asztal körül serénykedő szolgák neszezését lehetett hallani, azon kívül semmi egyebet.

– Nos, magiszter, miféle játék ez?

– Isten a tanúm rá, hogy ők a segédeim, mint már korábban mondottam volt – felelte a Professzor.

– Segédek? Egyikük lovag.

– Adósságát törlesztendő állt szolgálatomba.

– Miféle adósságot?

– Megmentettem az atyja életét.

– Valóban? – Oliver a Professzor körül járkált fel-alá. – Mi módon?

– Medicinákkal.

– Mely kór támadta meg?

A Professzor megérintette a fülét, s csak aztán válaszolt.

– Milord, ha kételkedik a szavamban, hozassa vissza máris Marek lovagot, ki ugyanazt fogja elmondani, amit én most, hogy kigyógyítottam az atyját a vízkórosságból árnikafűvel. Történt pedig mindez Hampstead városában, Londontól nem messze, a múlt évnek őszén. Hozassa ide, és kérdezze meg tőle.

Oliver elgondolkodott. A Professzor arcát fürkészte.

Egy fehér porral teleszórt ruhájú férfi lépett be az ajtón, ő törte meg a csendet.

– Milord.

Oliver felcsattant.

– Mi az már megint?

– A csemege, milord.

– Csemege? No jó, de gyorsan!

– Igenis, milord. – A férfi már meghajlás közben pattintott az ujjával, s két fiú, vállán tálcával, máris megjelent.

– Milord, az első csemege: belsőségek.

A tálon valamely állat tekergő belei, hatalmas heréi és pénisze díszlettek. Oliver innen is, onnan is alaposan megszemlélte.

– Íme, a vadászaton elejtett vadkan legnemesebb részei – bólogatott elismerően. – Elég meggyőző. – Aztán a Professzorra nézett. – Mit szól a konyhám remekművéhez?

– Pompás, milord. Ez a csemege felettébb látványos, és ízletesnek ígérkezik. Különösen a herék igen élethűek.

– Köszönöm, uram – mondta a főszakács fejet hajtva. – Engedelmével, égetett cukorból és aszalt szilvából készültek. A belek alapanyaga szárított gyümölcs, tojáshabbal, sörbettel és mézzel bevonva.

– Nagyon jó – mondta Oliver. – A második fogás előtt fogja felszolgálni?

– Igen, Lord Oliver.

– És mi a másik csemege?

– Marcipán, milord, pitypanggal és sáfránnyal színezve. – A főszakács újból meghajolt, intett néhány másik fiúnak. Emezek jókora tállal egyensúlyozva érkeztek, rajta Castelgard várának akkora modelljével, hogy a bástyák vagy másfél méter magasak lehettek, s ugyanolyan színűek voltak, mint a valódi halványsárga kövek. A tortavár minden apró részletében megfelelt az eredetinek, a cukorbástyákon még apró zászlócskák is lengedeztek.

– Elegant! Nagyszerű! – kiáltott fel Oliver. Úgy tapsikolt örömében, mint egy gyerek. – Meg vagyok elégedve.

Miközben a Professzorra nézett, a modellre mutatott.

– Tudja, hogy az a gazember Arnaut szemet vetett a várunkra, és rövidesen megpróbálja majd ostrommal bevenni?

Johnston bólintott.

– Igen.

– Mit tanácsol, miféle védelemre rendezkedjem be Castelgard-ban?

– Milord – felelte Johnston –, én egyáltalán nem védeném Castelgard-t.

– Micsoda? Mit nem mond! – Oliver odament a legközelebbi asztalhoz, fogott egy kupát, és bort töltött bele.

– Hány katona kellett hozzá, hogy elfoglalja a várat a gascogne-iaktól? – kérdezte Johnston.

– Ötven-hatvan, nem több.

– Íme, a válasz!

– De nem nyíltan támadtunk. Csellel vettük be. Fortéllyal.

– Az Esperes talán nem így tesz majd?

– Megpróbálhatja, de mi résen leszünk. Felkészülten várjuk majd a támadást.

– Talán sikerül, talán nem – mondta Johnston.

– Maga nagyon talányos ember…

– Nem, milord, nem látok a jövőbe, nincsenek ilyetén képességeim. Csupán egy egyszerű földi halandó ad tanácsot. Amondó vagyok, hogy az Esperes sem lesz híján a fortélyoknak.

Oliver gondolkodóba esett, s egy darabig némán kortyolgatta a bort. Közben nyilván észrevette, hogy a főszakács és a tálakat tartó inasok még mindig ott állnak, mert intett nekik, hogy menjenek, de még utánuk szólt.

– Nagyon vigyázzanak a csemegére, nehogy baja essék, még mielőtt a vendégek megcsodálnák! – Rövidesen kettesben maradtak. Oliver ismét Johnstonhoz fordult, s a falikárpit felé bökött. – És ennek a várnak se!

– Milord – mondta Johnston –, miért védené ezt a várat, ha van egy másik, ami sokkal jobb?

– Mi? La Roque-ról beszél? La Roque-nak van egy gyönge pontja. egy titkos átjáró, melyet nem sikerült megtalálni.

– Honnan tudja, hogy ez az átjáró valóban létezik?

– Léteznie kell – mondta Oliver –, mert az öreg Laon volt La Roque építőmestere. Hallott már Laonról? Nem? Ő volt a monostor apátja a mostani apát előtt. Ez a vén pap igen csalafinta ember volt, valahányszor felkérték, hogy segédkezzen egy város, vár vagy templom újjáépítésében, mindig hátrahagyott valaminő titkot, melynek csak ő ismerte a nyitját. Minden várnak van egy titkos átjárója vagy gyenge pontja, melyet ő jó pénzen áruba bocsátott az ellenségnek, ha a sors úgy hozta. Az öreg Laon éberen őrködött az anyaszentegyház érdekei fölött, de még éberebben a saját érdekei fölött.

– Ám ha senki nem tudja, hol ez a titkos átjáró – mondta Johnston –, az olyan, mintha nem is létezne. Ezenkívül mást is meg kellene fontolni, milord. Jelenleg hány katonával rendelkezik itt?

– Van kétszázhúsz lovas katonám, kétszázötven íjászom és kétszáz pikásom.

– Arnaut-nak kétszer ennyi van, ha nem több – mondta Johnston.

– Úgy véli?

– Való igaz, hogy Arnaut nem jobb egy rablóvezérnél, de rablóként nagy hírnévre tett szert, s immár Avignonba tart, hogy embereit a pápa asztalához ültesse, őt magát pedig rábírja, hogy tízezer livre-t fizessen neki minden támadástól megkímélt városért.

– Ez igaz? – Lord Oliver szemmel láthatólag meglepődött. – Én erről nem tudok. Rebesgetik persze, hogy Arnaut Avignonba készül, talán már a jövő hónapban. El is hiszem, hogy tán szándékában áll megfenyegetni a pápát, de eleddig még nem tette meg. – Elgondolkodott. – Vagy igen?

– Igazat szól, milord – vágta rá a Professzor gyorsan. – Csupán azt akartam mondani, hogy vakmerő tervei napról napra egyre több katonát állítanak az oldalára. Jelenleg legalább ezer főből áll a serege, ha már nem kétezerből.

Oliver felhorkant.

– Nem ijedek meg tőle.

– Készséggel elhiszem – mondta Johnston –, de ez a vár csupán sekély vizesárokkal rendelkezik, egyetlen felvonóhíddal, kapuval és csapóráccsal, csapda pedig egy sincs. A keleti bástya meglehetősen alacsony. Mindössze néhány napra való élelmet és vizet tudnak tárolni. Az egész várőrség a kis várudvarban zsúfolódik össze, az emberei nem egykönnyen mozgathatók.

Erre Oliver.

– Elárulom, hogy itt van a kincsem, tehát itt maradok.

– Én viszont azt ajánlom – mondta Johnston –, szedje össze, amit tud, és menjen el innen. La Roque hegytetőn épült, kétoldalt meredek szikla határolja. A harmadik oldalán mély vizesárok van, két kapu, két csapórács, két felvonóhíd. Ha a támadók bejutnának a külső kapun…

– Ismerem La Roque erényeit! – Johnston elhallgatott. – És nem tűröm, hogy kioktasson!

– Ahogy óhajtja, Lord Oliver. – Aztán Johnston csak hümmögött.

– Hm?

– Hogy?

– Milord – mondta Johnston –, hogy adhatnék tanácsot, ha titkolózik előttem?

– Még hogy titkolózom? Ez nem igaz, magiszter. Nyíltan beszélek, nem titkolok el semmit.

– Hány embere van most La Roque-ban? Lord Oliver feszengett.

– Háromszáz.

– A kincsét tehát már La Roque-ban vitette.

Lord Oliver csak pislogott, nem szólt semmit. Járkált Johnston körül, aztán megint pislogott, s végül azt mondta.

– Félelmet kelt bennem, így akarja elérni, hogy átmenjek.

– Távol álljon tőlem.

– Azért akarja, hogy átmenjek La Roque-ba, mert tudja, hogy annak a várnak van egy gyenge pontja. Arnaut bérelte fel, hogy előkészítse a talajt a támadásra.

– Milord – mondta Johnston –, ha La Roque, mint mondja, sebezhetőbb, akkor miért vitte oda a kincsét?

Oliver ismét ingerülten felmordult.

– Jól bánik a szavakkal.

– Milord, saját cselekedetei tanúskodnak róla, melyik vár az erősebb.

– Nos, magiszter! Amondó volnék, hogyha La Roque-ba megyek, velem jön. Ha pedig valaki nálam hamarabb tudná meg, hol az a titkos bejárat, gondom lesz rá, hogy olyan halállal haljon, amelyhez képest Edwardé édes leányálom volt. – Göcögve nevetett saját viccén.

– Megértettem – mondta Johnston.

– Valóban? Remélem, meg is szívleli.

Chris Hughes kinézett az ablakon.

A magasból rálátott a várudvarra, ahová már nem sütött be a nap. Férfiak és nők a legszebb ruhájukban vonultak a kivilágított nagyterem felé, ahonnan halk zene szűrődött ki. E vidám képtől Chris még bánatosabb lett, magába roskadt. Mindhármukat meg fogják ölni, és semmit nem tehetnek ellene.

Bezárták őket a vár központi tornyának legtetején lévő kis szobába, mely a várfalakra és az azon túl elterülő városra nézett. Nő lakhatott ebben a szobában, mert rokka, az egyik falnál pedig egy kis házi oltár volt benne, bár az imához szükséges kellékek nem érvényesültek a hatalmas, vörös plüssel letakart ágy és a szoba közepén heverő állatbőr mellett. A masszív tölgyfa ajtóba nemrég szereltek új zárat. Maga Sir Guy zárta be az ajtót. Egy őr odabenn figyelte minden lépésüket, kettő az ajtó előtt posztolt.

Ezúttal nem hagytak nekik esélyt.

Marek az ágyon ült, a semmibe bámult, gondolataiba mélyedt. Vagy talán hallgatózott. egyik kezét a füle mögé tette. Kate eközben ide-oda cikázott, egyik ablaktól a másikhoz szaladt, mindegyikből megnézte a kilátást. A legtávolabbi ablakból kihajolt, lenézett, aztán ahhoz az ablakhoz ment, ahol Chris állt, és onnan is kihajolt.

– Innen ugyanazt látni – mondta Chris. Idegesítette Kate nyüzsgése.

Aztán rájött, hogy Kate az ablak külső oldalát vizsgálgatja, a köveket és a vakolatot tapogatja. Chris kérdőn nézett rá.

– Talán – bólintott Kate –, talán.

Chris is kinyújtotta a kezét, megtapintotta a falat. A vakolat szinte teljesen sima, a fal ívben görbült, lefelé pedig tökéletesen függőleges, egészen az udvar kövezetéig.

– Viccelsz? – kérdezte.

– Nem én! – felelte Kate.

Chris ismét kinézett. Az udvaron a nagyterembe tartó vendégeken kívül mások is voltak. Néhány fegyverhordozó beszélgetett és nevetgélt, miközben gazdái páncélzatát tisztogatta és a lovakat csutakolta. Jobbra katonák cirkáltak a mellvédfalon. Bármelyikük észrevenné a legapróbb mozgást is a tornyon.

– Meglátnának.

– Ebben az ablakban igen, de a másikban nem. Csak ő a probléma. – Kate az ajtónál posztoló őr felé nézett. – Tudnátok valahogy segíteni?

Marek még az ágyon ülve felelte.

– Én majd elintézem.

– Mi az ördög folyik itt? – Chris nagyon dühös lett, szinte kiabált. – Csak nem gondoljátok, hogy én ezt meg tudom csinálni?

– Nem gondolom.

– Az istenit, elegem van abból, ahogy velem bántok! – Chris végképp feldühödött. Féktelen haragjában felkapta a rokka mellett álló kis széket, és elindult vele Marek felé.

Az őr azt hajtogatta.

– Non, non, non – miközben Chris felé futott, akinek nem jutott el a tudatáig, hogy Marek hátulról leütötte az őrt egy fém gyertyatartóval. Az őr megtántorodott, Marek még a levegőben elkapta, majd óvatosan lefektette a földre. Egy keleti kárpitra csordogált a vér az őr fejéből.

– Meghalt? – kérdezte Chris Marekra bámulva.

– Kit érdekel? – mondta Marek. – Csak szépen beszélgessünk tovább, hogy a kinti őrök hallják a hangunkat.

Mire körülnéztek, Kate már kimászott az ablakon.

Ez csak kötelék nélküli mászás, mondogatta magában Kate, ahogy majd húsz méter magasban mászni kezdett a toronyfalon.

Fújt a szél, cibálta a ruháját. Az apró vakolatdudorokba kapaszkodott az ujjai hegyével. A malter helyenként kilazult, ilyenkor tovább tapogatózva újabb mélyedést keresett. Előbb-utóbb azonban mindig talált egy akkora rücsköt, amit meg tudott ragadni úgy, hogy megtartsa magát.

Mászott ő már ennél nehezebb felületen is. A Yale bármelyik épülete keményebb feladat ennél, bár ott mindig bekrétázhatta a kezét, jó bakancs volt rajta, no meg biztosítókötél. Itt nincs biztosítás.

Azért választotta a nyugati ablakot, mert az őr annak háttal ült, a város felé nézett, tehát több esély volt rá, hogy ne vegyék észre az udvarból, azonkívül onnan volt a legrövidebb a távolság az előtér túlsó végénél lévő legközelebbi ablakig.

Nincs messze, mondogatta magában. Legfeljebb három méter. Csak semmi kapkodás. Nem szabad elsietni. Egyik kéz, a láb megtámaszt… másik kéz…

Már nincs sok hátra, gondolta.

Már nincs sok hátra.

Aztán elérte a kő ablakpárkányt. Az első biztos kapaszkodó. Fél karral odahúzta magát, aztán nagy óvatosan belesett az előtérbe.

Őrök sehol.

Egy teremtett lélek se.

Immár két kézzel húzta föl magát, átlendült a párkányon, és óvatosan lecsússzant a padlóra. Ott állt az előtérben, a bezárt ajtó külső oldalán. Halkan azt mondta.

– Sikerült.

Marek kiszólt.

– Őrök?

– Nincsenek, de kulcs sincs.

Kate szemügyre vette az ajtót. vastag volt és masszív. Marek azt kérdezte.

– Zsanér?

– Itt van, kívül. – Nehéz kovácsoltvasból készült, de Kate tudta, hogy Marek mire gondol. – Látom a pöcköket. – Ha ki tudná ütni a pöcköket a zsanérból, gyerekjáték volna kinyitni az ajtót. – Csak kalapács vagy valami hasonló kellene. Itt nincs semmi használható.

– Keress valamit – mondta Marek halkan. Kate nekiiramodott a folyosón.

– De Kére – mondta Lord Oliver, amint a sebhelyes arcú lovag belépett a terembe. – A magiszter azt tanácsolja, hogy menjünk át La Roque-ba.

De Kére kétkedve csóválta a fejét.

– Felettébb kockázatos volna, uram.

– Itt maradni nem kockázatos? – kérdezte Oliver.

– Ha a magiszternek nincsenek hátsó szándékai és őszinte, jó tanácsot ad, mire vélhető, hogy a segédei eltitkolták kilétüket, amikor megérkeztek a várba? Az efféle titkolózás aligha a becsületesség jele, milord. A magam részéről én módfelett kívánatosnak tartanám kipuhatolni magaviseletük okát, mielőtt megbíznék a magiszterben és tanácsaiban.

– Nos, puhatoljuk ki – mondta Oliver. – Ide azokkal a segédekkel rögvest, és kérdezzük ki őket afelől, amit tudni óhajtunk.

– Milord. – De Kére főhajtással távozott.

Amint Kate leért a lépcsőn, igyekezett elvegyülni az udvar forgatagában. Arra gondolt, hogy valamilyen ácsszerszámot próbál szerezni, kalapácsot vagy más hasonló eszközt a patkolókovácstól. Balra épp néhány inas tett-vett a lovak körül, ezért arrafelé indult el. A nagy nyüzsgés, jövésmenés közepette senki nem figyelt fel rá. Észrevétlenül haladt a keleti fal felé, s épp azon törte a fejét, mivel tudná elterelni az inasok figyelmét, amikor egyszer csak karnyújtásnyira egy lovag állt előtt, aki meg se moccant, csak őt nézte. Robert de Kére.

Tekintetük egy pillanatra összetalálkozott, aztán Kate sarkon fordult és elrohant. Futás közben hallotta, hogy de Kére segítségért kiált, és innen is, onnan is sok katona kiált vissza neki. Emberek közt kellett utat törnie magának, akik immár megpróbálták feltartóztatni, a ruhájánál fogva elkapni. Ezer kéz nyúlt feléje, kész rémálom. Hogy megszabaduljon tőlük, befutott a legközelebbi ajtón, és becsapta maga után. A konyhában találta magát.

Odabenn iszonyatos hőség volt, és nagyobb tömeg, mint az udvaron. A hatalmas tűzhelyen fortyogó óriási vasüstökből gőzfelhő szállt fel. Legalább egy tucat kappan sült a nyársakon, egy aprócska fiú szította a tüzet. Kate megállt, nem tudta, mitévő legyen, ám de Kére egy pillanat múlva már ott állt az ajtóban, s miközben rákiáltott, kirántotta a kardját.

Kate leguggolt, és az étel előkészítésére szolgáló asztalok alatt négykézláb ment tovább. A kard lecsapott, a tálak csörömpöltek az asztalon. Kate összegörnyedve mászott tovább az asztalok alatt. A szakácsok kiáltozni kezdtek. Kate meglátta a vár tortából készült kicsinyített mását, és arrafelé ment. De Kére a nyomában volt. A szakácsok kétségbeesetten kiabáltak.

– Non, Sir Robert, non! – Az egész konyha üvöltőkórussá alakult át, sőt néhányan elkeseredésükben meg is próbálták de Kére útját állni.

Ismét lesújtott a kard. Kate elugrott előle, így a várbástyák fehér porfelhőt kavarva repültek a levegőbe. A szakácsok ekkor már végképp nem tudták türtőztetni magukat, minden oldalról körülvették de Kére-t, és azt kiabálták, hogy ez itt Lord Oliver kedvence, már jóváhagyta, és Sir Robert nem teheti tönkre. Robert szitkozódva vetette magát a földre, odébb gurult, megpróbálta lerázni őket.

A zűrzavart kihasználva Kate visszarohant az ajtóhoz, és kijutott a szabadba.

Jobbra pillantva meglátta a kápolna ívelt falát. Épp javítási munkálatok folytak, a falhoz támasztott létra tetejénél egy ideiglenesen rögzített pallón tetőfedők dolgoztak, a hiányzó cserepeket pótolták.

Kate el akart tűnni a tömeg, de főleg a katonák szeme elől. Tudta, hogy a kápolna túlsó oldalától keskeny átjáró vezet a vártorony külső falához. Ha odamegy, legalább a tömegtől megszabadul. Ahogy az átjáró felé futott, hallotta, hogy de Kére már a nyomában van, kiált valamit a katonáknak. Ezek szerint kikeveredett a konyhából. Kate gyorsabban futott, igyekezett egérutat nyerni. Túljutott a kápolna sarkán. Amikor hátranézett, látta, hogy néhány katona megkerüli a kápolnát, hogy majd elzárja előle az utat az átjáró másik végénél.

Sir Robert további parancsokat osztogatott a katonáknak, miközben Kate után futott a kápolna sarka felé, aztán egyszer csak megtorpant. A katonák sorra megálltak mellette, nem értették, mi történt.

Döbbenten meredtek a várat és a kápolnát összekötő keskeny átjáróra. Senki nem volt rajta. Néhány katona időközben odaért az átjáró másik végéhez, ők is csak csodálkoztak.

A nő eltűnt.

Kate tíz méter magasan, a kápolna ablakpárkányába csimpaszkodva függeszkedett. Valamelyest eltakarta a külső keretdísz és a burjánzó repkény, de tudta, ha valaki fölnéz, könnyen megláthatja. Az átjárón azonban senki nem közlekedett. Kate hallotta, amint de Kére dühösen azt kiáltja.

– Menjetek a másik két segédért, végezzetek velük!

A katonák haboztak.

– De Sir Robert, ők Lord Oliver magiszterének segédei…

– Ez Lord Oliver parancsa. Öljétek meg őket!

A katonák már futottak is a vár felé.

De Kére káromkodott. Egy vele maradt katonához beszélt, de suttogtak, Kate fülhallgatója pedig recsegett, ezért nem értette, mit mondanak. Igazság szerint azon csodálkozott, hogy egyáltalán hall valamit a beszédükből.

Ez meg hogy lehet? Hallja de Kére és a katona hangját, mégpedig meglepően tisztán, holott ha nem téved, elég messze vannak. Talán a falak verik vissza a hangot? Sőt még föl is erősítik?

Kate odafentről látta, hogy néhány katona ott maradt. Csak sétálgattak. Tehát nem mehet le. Úgy döntött, felmászik a tetőre, megvárja, míg elnéptelenedik a környék. A kápolna tetejére még rásütött a nap. Egyszerű kúpcserép tető, kisebb hézagokkal ott, ahol épp javítják, viszont nagyon meredek. Kate az ereszre kucorodva mondta.

– André!

Sercegés. Először azt hitte, Marek hangját hallja, de rossz volt a vétel.

– André! Mindjárt odaérnek, meg akarnak ölni benneteket!

Semmi válasz, csak recsegés.

– André!

Nem kapott választ.

Talán a falak miatt nem működnek a készülékek; meg kellene próbálni a tetőgerincről. Elkezdett fölfelé mászni a meredek tetőn. A javításra váró részekhez a tetőfedő már odaerősített egy-egy deszkát, ezekre tette a cserepeket, Kate pedig meg tudta vetni rajtuk a lábát. Egy pillanatra megállt, mert váratlanul érte a hangos madárcsivitelés. Észrevette, hogy a javításra váró helyeken valójában lyuk van a tetőn, és…

Felkapta a fejét a zajra. Fenn a tetőgerincen egy katona állt, és lefelé nézett.

Aztán felbukkant egy másik katona.

Szóval ezért suttogott de Kére. Mégiscsak észrevette őt odafenn a falon, és az épület túloldalához támasztott létrán katonákat küldött fel utána.

Ahogy lepillantott, látta, hogy már az átjárón is közelednek katonák, azok is őt nézik.

Ekkor az első katona átlépett a tetőgerinc innenső oldalára, és azt fürkészte, hogy tud lejönni.

Kate csak egyetlen dolgot tehetett. A tetőfedő nyílásán bőven átfér. Azon keresztül látta a tetőgerendát, s azt is, hogy a kápolna kőboltozata nagyjából háromméternyi mélységben lehet. A boltívek csúcsát keskeny palló kötötte össze.

Kate bemászott a lyukon, és leugrott a mennyezetre. Por és madárürülék kesernyés szaga csapta meg az orrát. Körös-körül mindenütt madárfészkek voltak; a pallók tövében, a sarkokban, a födémgerendák mentén. Kate összerezzent, amikor egy csapat veréb húzott el a füle mellett. Százával röpködtek a madarak, akkora ribilliót csaptak, hogy majd megsüketült, a felhőkben kavargó toll miatt pedig alig látott. Mit volt mit tenni, meg kellett várnia, míg a felriasztott madarak elcsitulnak.

A madarak ellen az arca elé kapta a karját, és kinézett. Látta, hogy már két katona is befelé mászik a tetőn lévő nyílásokon.

Amilyen gyorsan csak lehetett, Kate a pallón egy ajtó felé ment, ami valószínűleg a templomba vezetett. Már nem volt messze tőle, amikor kinyílt az ajtó, és ott állt a harmadik katona.

Hárman egy ellen.

Kate hátrálni kezdett a pallón, ami a mennyezetkupolák csúcsait kötötte össze. A két katona azonban már tőrrel a kezében közeledett. Kate-nek nem lehettek illúziói a szándékaikat illetően.

Tovább hátrált.

Felidézte, hogyan vizsgálgatta a repedéseket és az évszázadok során végzett javításokat ugyanennek a mennyezetnek az alsó oldalán függeszkedve. Most ugyanazon szerkezet tetején áll. Már a pallók léte is a boltozat gyengeségére utalt. De mennyire gyenge? Elbírja őt? A katonák egyre közelebb értek hozzá.

Kate először csak az egyik lábával próbálgatta a hozzá legközelebb eső kupolaívet, aztán rá is lépett.

Nem szakadt be.

A katonák közeledtek, de lassan lépkedtek. A madarak egyszer csak megint felbolydultak, fülsiketítőén csipogva röpdöstek összevissza. A katonák az arcuk elé kapták a kezüket. A megriadt verébhad Kate-et sem kerülte ki. Kate óvatosan lépdelt hátrafelé, közben kis híján megbotlott egy jókora ürülék halomban.

Kupolacsúcsok és tölcsérek sora fölé ért, ezeknek a kőbordái erősebbek voltak ott, ahol a boltívek középen találkoztak. A bordák felé haladt, mert tudta, hogy azok masszívabb szerkezeti elemek. Ezeken akart eljutni a kápolna túlsó végébe, mert látta, hogy ott egy ajtó van. Azon át feltehetően a templom belsejében lyukad ki, talán az oltár mögött ér le.

Az egyik katona végigfutott a pallón, aztán átlépett róla az egyik boltív gerincére, így akarta elállni Kate útját, tőrét nekiszegezve.

Kate úgy tett, mintha az egyik oldalról ki akarná kerülni, hátha így kicselezi, de a katona meg se moccant. Közben a második katona is odaért az első mellé, a harmadik pedig Kate háta mögött állt meg, az is rálépett a kupolára.

Kate jobbra próbált meg kitérni, de ketten máris előtte termettek, a harmadik pedig hátulról zárta el az utat.

Alig néhány méternyire volt tőle a két katona, amikor puskaropogáshoz hasonló robaj hallatszott, s ahogy Kate lenézett, látta, hogy a köveket összetartó malter egy vonalban lehullott. A katonák hátraléptek, de a repedés egyre nőtt, már sugarasan szerteágazott. A repedések utolérték a katonákat, akik kővé dermedve néztek a lábuk alá. Aztán kezdtek leomlani a talpuk alól a kövek, s a halálfélelmükben üvöltő katonákkal együtt alázúdultak.

Kate hátranézett a harmadik katonára, aki megbotlott és elesett, miközben vissza akart jutni a pallóra. Esését robaj kísérte, s ő rémült ábrázattal figyelte, hogy lazulnak ki a kövek alatta. Egyik a másik után hullott le, aztán egyszer csak ez a katona is üvöltve lezuhant.

Kate hirtelen egyedül maradt.

Egy ideig csak állt ott a mennyezet tetején, madarak röpködtek körülötte. Moccanni sem mert, nemhogy lépni, várta, hogy csillapodjon a szívverése. Amúgy nem esett baja.

Kutya baja.

Semmi baj.

Egyetlen roppanást hallott.

Aztán semmit. Várt.

Újabb roppanás. Ez már közvetlenül a lába alól hallatszott. A kövek megmozdultak. Lenézett, és látta, hogy tőle kiindulva minden irányban legyezőszerűen repedezik a malter. Gyorsan balra lépett, a szilárdabbnak ígérkező bordaív felé, de elkésett.

Lehullott egy kő, s Kate lába becsúszott a lyukba. Derékmagasságban tudta lefékezni magát, úgy, hogy gyorsan előredőlt, szétvetette a két karját, s így megosztotta a testsúlyát. Egy darabig így maradt, levegőt is alig mert venni. Én megmondtam, hogy rossz konstrukció, gondolta.

Várt, azon törte a fejét, hogyan tudna kivergődni a lyukból. Megpróbált följebb kúszni…

Roppanás.

A malter közvetlenül előtte kiporlott, több kő meglazult. Aztán újabb kövek kezdtek mozogni alatta. Rögtön beléhasított a szörnyű felismerés, hogy ő is le fog zuhanni.

Odafönn a toronyszobában Chris azon morfondírozott, vajon jól értette-e, amit a fülhallgatóban hallott. Mintha Kate azt mondta volna.

– Meg akarnak ölni benneteket! – Ami ezt követően elhangzott, azt már végképp nem értette, utána pedig állandósult a zúgás.

Marek előzőleg már feltépte az oltár közelében álló szekrényke ajtaját, és lázasan kutakodott.

– Gyere már, segíts!

– Mit?

– Ez itt Oliver szeretőjének a szobája – mondta Marek. – Biztos, hogy tart itt fegyvert.

Chris odament az ágy végében álló másik szekrényhez, kinyitotta. Csupa finom kelme, ruhanemű, selyemköntös sorakozott benne. Ahogy kifelé hajigálta őket, fellibbentek a levegőbe, majd puhán alászálltak a padlóra.

Fegyvert nem talált.

Semmit.

Marékra nézett, aki fejcsóválva álldogált a ruhahalom kellős közepén.

Semmi fegyver.

Chris az előtér felől az ajtó felé rohanó katonák dübörgő lépteit hallotta. Aztán fémek súrlódását, ahogy kirántották kardjukat a hüvelyből.

29.10.24

– Kólával, diétás kólával, Fantával vagy Sprite-tal szolgálhatok mondta Gordon. Az ITC laboratóriumok előcsarnokában álltak az italautomaták előtt.

– Kólát kérek – mondta Stern.

A doboz lepottyant a masina tálcájára. Stern elvette és kinyitotta. Gordon egy Sprite-ot vett magának.

– A sivatagban fontos a folyadékpótlás – mondta. – Az épületben mindenütt vannak párologtatók, de nem működnek tökéletesen.

Folytatták útjukat a folyosón, majd megálltak egy ajtó előtt.

– Gondoltam, ezt itt szívesen megnézné – mondta Gordon, majd kinyitotta Stern előtt az ajtót. – Ez a labor már maga a történelem. Itt kezdtük kikísérletezni a technológiát. – Villanyt gyújtott.

A lámpák nagy, elhanyagolt helyiséget világítottak meg. A padlót szürke antisztatikus burkolólapok fedték, a sötétbe vesző mennyezetről védőrácsos lámpák és vastag kábelkötegeket tartó fémlapok lógtak, a kábelek egy sor számítógéphez ágaztak le. Az egyik asztalon két, körülbelül harminc centi magas kalitka állt. Kábel kötötte össze őket, és bő egy méter volt köztük a távolság.

– Ez itt Alice – mutatott rá Gordon nagy büszkén az egyik kalitkára. – Ez pedig Bob.

Stern tudta, hogy a kvantumtovábbító eszközöket kezdettől fogva előszeretettel nevezik el „Alice”-nek és „Bob”-nak, vagy „A”-nak és „B”-nek. Megnézte a kis kalitkákat. Az egyikben ódivatú skót kockás ruhába öltöztetett műanyag játék baba volt.

– Itt végeztük el a legelső továbbítást – mondta Gordon. – Sikerült átjuttatnunk a babát az egyik kalitkából a másikba. Ez négy éve történt.

Stern felemelte a babát. Az olcsó kis játékszer arcáról és testéről még az öntőforma szélének nyomait sem csiszolták le. A szeme becsukódott vagy kinyílt, ahogy Stern előre-hátra billentette.

– Mint látja – folytatta Gordon –, eredetileg a háromdimenziós tárgyak tökéletes továbbítása volt a célunk. A háromdimenziós fax. Bizonyára tudja, hogy ez iránt nagy az érdeklődés. – Stern bólintott; tudott ilyen irányú kísérletekről.

– Először a Stanfordon próbálkoztak vele – mondta Gordon. – A Szilícium-völgyben is sokat dolgoztak rajta. Az alapötlet az volt, hogy az elmúlt húsz év folyamán minden dokumentumtovábbítás elektronikussá vált, mint a fax vagy az e-mail. Már nincs szükség rá, hogy magát a papírt továbbítsuk, helyette elektronikusjeleket küldünk. Sokan úgy vélték, előbb-utóbb mindenféle tárgyat lehet majd így küldeni. Tehát például a bútort nem kell majd szállítani, hanem csak két pont között továbbítani és így tovább.

– Ha megtalálják a módját – mondta Stern.

– Igen. Amíg egyszerű tárgyakkal dolgoztunk, sikerült is. Bizakodni kezdtünk. Viszont az nem kielégítő megoldás, ha a két végpontot kábellel kell összekötni. Nagy távolságra továbbítani többek között levegőben terjedő hullámokkal lehet. Ezért mi itt ezzel kísérleteztünk.

A terem másik részébe ment, ahol két további kalitka állt, az előzőeknél valamivel nagyobbak és finomabban kidolgozottak. Ezek már jobban hasonlítottak azokhoz, amelyeket Stern a barlangban látott. A kalitkákat nem kötötte össze kábel.

– Alice és Bob, második fejezet – mondta Gordon –, vagy ahogy mi hívjuk őket. Allie és Bobbie. A távtovábbítás kísérleti példányai.

– És?

– Nem vált be – mondta Gordon. – Amit Allie-ből továbbítottunk, nem érkezett meg Bobbie-ba. Egyszer sem.

Stern lassan rábólintott.

– Mert az Allie-ből induló tárgy egy másik univerzumba ment.

– Igen, de ezt persze eleinte nem tudtuk – mondta Gordon.

– Úgy értem, a teoretikus magyarázat ez volt, de ki gondolta volna, hogy valóban ez történik. Pokolian hosszú ideig tartott, mire kidolgoztuk. Végül elkészült a hazatérő gép, ami elmegy, és aztán automatikusan visszajön. A csapat „Postagalamb Allie”-nek becézte. Itt látható.

Ez a kalitka még nagyobb, közel egy méter magas volt, és már majdnem ugyanolyan, mint a használatban lévők. Ugyanúgy három rúdból és hasonló lézerberendezésből állt.

– Sikerült elérnünk, hogy a tárgy elmenjen és visszatérjen mondta Gordon. – Ezek után bonyolultabb tárgyakkal kísérleteztünk. Elég hamar el tudtunk küldeni egy fényképezőgépet, és egy felvétel jött.

– És?

– A sivatagot ábrázolta. Pontosan ezt a helyet, még mielőtt épületek lettek volna rajta.

Stern ismét bólintott.

– Sikerült datálni?

– Nem rögtön – felelte Gordon. – Még jó néhányszor elküldtük a fényképezőgépet, de mindig csak a sivatagot ábrázoló felvétel jött vissza. Hol esőben, hol hóban, de mindig ugyanazt mutatta. Tisztában voltunk vele, hogy különböző időpontokról van szó, de sokáig nem jutottunk közelebb a megoldáshoz. Bizony kemény dió megállapítani, hogy egy ilyen tájról mikor készült a felvétel.

Stern elgondolkodott. Értette a problémát. A régi fényképek datálása általában a rajta megörökített tárgyak segítségével történik. épületek, járművek, ruhadarabok vagy romok a támpontok. Az új-mexikói lakatlan pusztaság azonban alig változott az évezredek során.

Gordon elmosolyodott.

– Függőlegesen elmozdítottuk a fényképezőgépet, halszemoptikát tettünk bele, és az égboltot fényképeztük éjjel.

– Aha.

– Persze ez nem mindig sikerül, csak a felhőtlen égboltról éjszaka készült felvételek használhatók, de ha elegendő égitest látható rajtuk, abból nagy pontossággal megállapítható az év, a hónap és a nap; így kezdtük kifejleszteni a navigációs technológiánkat.

– Tehát az egész program megváltozott…

– Igen. Rögtön tudtuk, hogy itt egészen másról van szó. Többé nem foglalkoztunk tárgytovábbítással, nem lett volna semmi értelme. Átálltunk az univerzumok közti transzportálásra.

– Mikor kezdtek embereket küldeni?

– Nem túl régen.

Gordon elektronikus berendezések sora mellett vezette el Sternt a laboratórium másik részébe. Itt hatalmas, keskeny, lapos téglatest formájú, vízzel töltött műanyag idomok függtek a mennyezetről. Középen pedig egy olyan gép állt, amelyen látszott, hogy kissé még kezdetleges ugyan, de már ugyanazzal a technológiával készült, mint a tranzitteremben lévők, és a mérete is megegyezett azokéval.

– Ez volt az első igazi gépünk – mutatta büszkén Gordon.

– Várjunk csak – mondta Stern. – Ez itt működőképes?

– Igen, hogyne.

– Most is működik?

– Már jó ideje nem használtuk – felelte Gordon –, de szerintem igen. Miért?

– Ha én vissza akarnék menni, hogy segítsek nekik, ezzel a géppel megtehetném? – kérdezte Stern.

– Igen. – Gordon nem sietett a válasszal. – Ezzel a géppel vissza tud menni, de…

– Nézze, szerintem ők ott bajban vannak, talán nagy bajban.

– Valószínűleg igen.

– És maga csak most mondja, hogy van itt egy működő gép, ami használható!

Gordon felsóhajtott.

– Sajnos a helyzet ennél azért bonyolultabb, David.

29.10.00

Kate is lefelé csúszott, ahogy a mennyezetkövek sorra lehullottak. Csak az ujjaival tudta megfogni a rücskös, malteros széleket, de a többéves gyakorlat segített, érezte, hová kell nyúlnia. Fél kézzel kapaszkodva nézett le, és látta, hogy a lezuhanó kövek porfelhőt kavarnak a kápolna padlóján. Azt viszont nem látta, mi történt a katonákkal.

Felemelte a másik karját, belekapaszkodott egy kő szélébe. Tudta, hogy a többi kő bármelyik pillanatban lehullhat. Az egész mennyezet megindult. A legközelebbi szerkezetileg erős rész a boltívek megerősített gerincének találkozási pontja vagy a kápolna oldalfalának függőleges kőoszlopa.

Úgy döntött, megpróbál eljutni az oldalfalhoz.

Újabb kő lazult ki, megint csak a bal karjával kellett megtartania magát. Egyik karjával a másik fölött átnyúlva olyan messzire araszolt, amennyire csak tudott, s közben igyekezett megosztani a testsúlyát.

Az a kő is kilazult, majd lehullott, melybe a bal kezével kapaszkodott. Megint lendült egyet a levegőben, és újabb kapaszkodót talált. Már csak egyméternyire volt az oldalfaltól, s itt a kövek érzékelhetően vastagabbak voltak, hogy a falhoz illeszkedjenek. Az a perem is szilárdabbnak tűnt, amibe épp belekapaszkodott.

Odalentről felhallatszott a kápolnába berohanó katonák kiáltozása. Kate biztosan tudta, hogy nemsokára nyilakkal fognak rálőni.

Megpróbálta föllendíteni a bal lábát. Minél jobban el tudja osztani a testsúlyát, annál jobb helyzetbe kerül. Sikerült föltennie a lábát a mennyezetre, s az meg is tartotta. Felsőtestét is felhúzta, majd a másik lábát is. Az első nyilak ekkor süvítettek el mellette, némelyek a vakolatba fúródtak, s kis fehér porgomolyagok keletkeztek körülöttük. Kate hason feküdt a boltozat tetején.

De nem maradhatott ott. Elgurult a perem mellől, a boltív gerince felé. Eközben további kövek lazultak ki és hullottak alá.

A katonák egyszer csak elhallgattak. Talán a lezuhanó kövek ráestek valamelyikükre, gondolta Kate. De nem. Kiderült, hogy kifelé rohannak a templomból. Odakintről hallatszott be a kiáltozásuk és a lovak nyerítése.

Vajon mi történik?

Chris a toronyszobában hallotta, hogyan csikordul meg a kulcs a zárban. A katonák azonban még kinn maradtak, az ajtón túlról szólongatták bent lévő társukat.

Eközben Marek még mindig lázasan kutatott. Térdre ereszkedve nézett be az ágy alá.

– Megvan! – kiáltotta. Kezében egy pallossal és egy hosszú tőrrel állt fel. A tőrt Chrisnek adta.

A katonák odakintről újból a benti társuknak kiabáltak. Marek az ajtó felé indult, és intett Chrisnek, hogy menjen a másik oldalra.

Chris háttal az ajtófélfa melletti falhoz lapult. A hangokból ítélve sokan lehettek odakinn. Chris szíve hevesen vert. Megdöbbentette, ahogy Marek végzett az őrrel.

Meg akarnak ölni benneteket.

Állandóan ez a mondat járt az eszében, de a jelentése képtelenségnek tűnt. Nem létezik, hogy őt fegyveres katonák meg akarják ölni.

A kellemes könyvtárszobában sok múltbeli rémtettről, gyilkosságról és mészárlásról szóló beszámolót olvasott. Ezekben meggyőzően ecsetelték, hogy az utcák kövezete sokszor a vértől volt síkos, hogy a katonák vérbe fagyva hevertek egymásra hányva, hogy ártatlan nőket és gyermekeket kínoztak meg. Chrisnek mégis mindig az volt az érzése, hogy ezek a leírások túloznak. Az egyetemen divat volt ironikusan értelmezni a régi írásokat, naivnak tekinteni az elbeszélőt, átértékelni az adott szöveg viszonyát a többihez, rangsorolni… Ezek az elméleti fejtegetések elmés intellektuális játékká alakították át a történelmet. Chris jeleskedett ebben a játékban, de minél jobban belemerült, annál inkább eltávolodott a valóságtól, hajlamos volt megfeledkezni róla, hogy a régi szövegekben leírt rémtörténetek és kegyetlenkedések bizony nagyon sokszor valóban megtörténtek. Nem úgy fogta fel ezeket a műveket, mint történelmi dokumentumokat.

Egészen addig, míg a tények fel nem hívták erre a figyelmét.

A kulcs elfordult a zárban.

Az ajtó másik oldalán álló Marek szeme tágra nyílt, ajkai közül kivillant szorosra zárt fogsora. Mint egy vicsorgó vadállat, gondolta Chris. Marek egész teste megfeszült, keményen markolta a kardot, készen arra, hogy lesújtson. Készen arra, hogy öljön.

Az ajtó kivágódott, s így Chris egy ideig nem sokat látott, de azt igen, hogy Marek a magasba lendíti a kardját. Aztán üvöltés hallatszott, majd hatalmas vértócsa keletkezett a padlón, s az egyik katona nyomban eldőlt.

Az ajtó nekivágódott Chrisnek, és nagy erővel a falhoz lapította. Az ajtó másik oldalának nekicsapódott egy ember, aki feljajdult, amikor egy kard belehasított a fába. Chris megpróbált kikeveredni az ajtó mögül, de nem tudott, mert újabb test zuhant a földre, és elzárta előle az utat.

Átlépett a testen, így az ajtó nekivágódott a falnak, miközben Marek egy újabb támadóra sújtott le, aki először megtántorodott, majd harmadikként zuhant le a földre, Chris lába elé. A katona felsőteste csurom vér volt, úgy spriccelt a mellkasából, mint szökőkútból a víz. Chris lehajolt, hogy kivegye a katona kezéből a kardot, de ahogy húzni kezdte, a katona megszorította, és eltorzult arccal nézett Chrisre. Aztán hirtelen elhagyta az ereje, eleresztette a kardot, így Chris hátratántorodva megint a falnál kötött ki.

A földön fekvő ember még mindig őrá meredt. Arca gyűlöletet sugárzott, aztán megdermedt.

Jézusom, gondolta Chris, ez meghalt!

Aztán jobb kéz felől újabb katona rontott be a szobába, és Chrisnek hátat fordítva küzdött Marekkal. Csattogtak a kardpengék, heves harcot vívtak, de a katona nem vette észre Christ, és Chris felemelte a kardot, amit olyan nehéznek és ormótlannak talált, hogy egyáltalán nem volt biztos benne, képes-e vele lesújtani, képes-e megölni azt az embert, aki háttal áll neki. Meglendítette a kardot, könyökét kissé behajlította, mintha teniszezne – teniszezne! –, és már ütni készült, amikor Marek vállból lemetszette a férfi egyik karját.

A levágott kar végigszánkázott a padlón, majd az ablak alatti fal tövében állt meg. A katona szeme még elkerekedhetett rémületében, mielőtt Marek egyetlen mozdulattal levágta a fejét. A fej először felívelt a levegőbe, aztán nekiütődött az ajtónak, onnan pedig arccal lefelé Chris lábfejére esett.

Chris gyorsan kirántotta alóla a lábát. A fej továbbgördült, az arc került fölfelé, Chris pedig látta, hogy a szem pislog, s a száj úgy mozdul, mintha szavakat formálna. Chris hátrébb lépett.

Elkapta a tekintetét a fejétől megfosztott test nyakáról, amelyből vér lövellt. A kőpadlón immár hatalmas tócsa keletkezett, mintha több liternyi vér folyt volna oda. Chris Marekra nézett, aki ekkor már az ágyon ülve, zihálva lélegzett. Arca és zekéje csupa vér volt.

Marek visszanézett rá.

– Jól vagy? – kérdezte.

Chris nem tudott felelni.

Egyáltalán nem tudott megszólalni.

Aztán megkondult a falu templomának harangja.

Az ablakon kinézve Chris lángokat látott felcsapni a város túlsó szélén, a városfal tövében álló két épületből. Minden irányból arrafelé futottak az emberek.

– Tűz van – mondta Chris.

– Nem hinném. – Marek föl se kelt az ágyról.

– De igen – erősködött Chris. – Nézd meg.

A város utcáin közben lovasok is feltűntek, akik ruhájukból ítélve gazdák és kereskedők lehettek, de úgy vágtattak, mintha katonák lennének.

– Nyilván elterelő akció – mondta Marek –, hogy megindítsák az ostromot.

– Ostromot?

– Az Esperes megtámadja Castelgard-t.

– Most?

– Ez csak az előőrs, talán száz katona. Felfordulást, zűrzavart akarnak kelteni. A sereg zöme valószínűleg még a folyó túlsó partján van, de a támadás már megkezdődött.

Láthatólag mások is így gondolták. Odalenn a várudvarban nagy volt a nyüzsgés. A nagyterem vendégei kitódultak az ajtón, a felvonóhíd felé siettek, menekültek a várból. Fegyveres lovagok egy csoportja tört magának utat a távozók között, átviharzottak a felvonóhídon, és a város utcái felé vágtattak.

Kate dugta be a fejét az ajtón, és lihegve mondta.

– No, fiúk, menjünk! Sürgősen meg kell találnunk a Professzort.

28.57.32

Felbolydult az egész nagyterem. A zenészek szétszéledtek, a vendégek az ajtónál tülekedtek, kutyák ugattak, és étellel megrakott tálak potyogtak a padlóra. A csatába induló lovagok egymást túlkiabálva osztogatták a parancsokat fegyverhordozóiknak. Lord Oliver is felpattant a főasztal mellől, gyorsan a Professzor mellett termett, karon ragadta, Sir Guynak pedig azt mondta.

– La Roque-ba megyünk! Gondoskodjon Lady Claire-ről, és hozza magával a segédeket!

Robert de Kére futva-zihálva érkezett a terembe.

– Milord, a segédek halottak! Szökni próbáltak, és megölték őket!

– Szökni? Szökni próbáltak? Tudván, hogy így mesterük életét teszik kockára? Jöjjön velem, magiszter – mondta Lord Oliver baljós hangon, majd egy közvetlenül az udvarra nyíló ajtóhoz vezette a Professzort.

Kate lefelé szaladt a csigalépcsőn, Marek és Chris a nyomában. Az emeletnél lassítaniuk kellett, mert előttük néhányan ugyancsak lefelé tartottak. Ahogy Kate lelesett, udvarhölgyeket látott, és egy vörös köpenyes, csoszogó idős férfit. Chris jó hangosan megkérdezte.

– Mi a baj? – Kate gyorsan csendre intette. Egy perc múlva már kinn voltak az udvaron.

Addigra már teljes volt a káosz. Lovagok csörtettek át a fejetlenül rohangáló léhűtők hadán, azok meg félreugrottak előlük. Óriási volt a hangzavar, üvöltözéstől, nyerítéstől, a bástyán őrködő katonák kiáltozásától visszhangzott az udvar.

– Erre gyertek – mondta Kate, miközben a várfal tövében vezette Marekot és Christ a kápolna felé, majd azt megkerülve ki a külső várudvarra, ahol, mint kiderült, ugyanakkora tömeg gyűlt össze.

Látták Olivert lóháton, oldalán a Professzorral, fegyveres lovagok kíséretében. Oliver kiáltott valamit, aztán mind elindultak a felvonóhíd felé.

Marek és Chris kissé lemaradt, mert Kate futásnak eredt, ezért még megpillanthatta őket a felvonóhídnál. Oliver balra fordult, nem a város felé akart menni. Az őrök a keleti fal egyik ajtaját nyitották ki neki, ezen át lovagolt ki a többiekkel együtt a délutáni napfényben. Az ajtót azon nyomban bezárták.

Marek utolérte Kate-et.

– Most merre?

Kate a kapura mutatott. Vagy harminc lovag őrizte, fenn a falon is állt még néhány.

– Ott biztosan nem jutunk ki – mondta Marek. A hátuk mögött katonák egy csoportja lehányta magáról barna köpenyét, s így kiderült, hogy zöld-fekete plasztron van rajtuk; vagdalkozva próbáltak utat törni maguknak a várba. A felvonóhíd lánca kattogni kezdett. – Gyerünk!

Miközben átrohantak a felvonóhídon, talpuk alatt meg-megreccsent a fa, és érezték, hogy a híd már emelkedik. A túlsó vége legalább egyméternyire volt a földtől, amikor leugrottak róla.

– És most? – kérdezte Chris, miközben még mindig a véres kardot szorongatva feltápászkodott.

– Erre – mondta Marek, és egyenesen a város központja felé vette az irányt.

A templom felé futottak, de aztán letértek a keskeny főútról, mert ott már heves csatározás folyt. Oliver gesztenyebarna-szürke és Arnaut zöld-fekete ruhás katonái harcoltak egymással. Marek balra, az immár elhagyatott piactéren át vezette őket. Az árusok már korábban mindent összepakoltak és elmentek. Gyorsan félre kellett ugraniuk, mert Arnaut lovagjainak egy csoportja lóháton vágtatott el mellettük a vár felé. Egyikük Marek felé suhintott a pallosával, s közben kiáltott valamit. Marek egy darabig csak nézett utánuk, aztán továbbindult.

Chris lopva körbepillantott, nem látja-e nyomát lemészárolt asszonyoknak és csecsemőknek, s igazából nem is tudta, csalódott-e vagy örül, hogy nem. Valójában egyetlen nőt vagy gyermeket sem látott.

– Mind elmenekültek vagy bujkálnak – mondta Marek. – Itt már régóta háború dúl. Az emberek tudják, mit kell tenniük.

– Merre? – kérdezte az elöl haladó Kate.

– Balra, a főkapu felé.

Befordultak balra, egy szűkebb utcába, aztán egyszer csak kiáltást hallottak a hátuk mögül. Visszanéztek, és látták, hogy katonák futnak feléjük. Chris nem tudta megállapítani, hogy őket üldözik-e, vagy egyszerűen csak futnak, de nem lett volna célszerű kivárni, míg ez kiderül.

Marek futásnak eredt, Kate és Chris követte a példáját. Chris egy idő után hátranézett, és büszkén állapította meg, hogy jócskán megnőtt a távolság közöttük, a katonák alaposan lemaradtak.

Marek viszont nem akart esélyt adni nekik. Hirtelen bekanyarodott egy mellékutcába, ahol rémes bűz csapta meg az orrukat. Minden üzletet bezártak, de keskeny kis átjárók voltak köztük. Marek kiválasztott egyet, s ezen át az egyik üzlet mögötti körülkerített udvarba jutottak. Az udvaron óriási fateknők sorakoztak, oldalt egy fedett helyen pedig fa szárítórudak. A rothadó hús és ürülék szaga itt már szinte elviselhetetlenül tömény volt.

Egy cserzővarga műhelye volt ez.

– Gyorsan – mondta Marek, és mindhárman átmásztak a kerítésen, majd elbújtak a bűzlő teknők mögött.

– Pfuj! – mondta Kate az orrát befogva. – Mi ez a szag?

– A lenyúzott bőröket csirkeürülékben áztatják – suttogta Chris. – Az abban lévő nitrogén puhítja a bőrt.

– Remek – mondta Kate.

– Kutyaszart is használnak.

– Remek!

Ahogy Chris körülnézett, még jó néhány teknőt látott, a rudakon pedig nyersbőrök lógtak. Valami nyúlós, sárgás anyag hevert halmokban imitt-amott a földön. a bőrök belső oldaláról levakart zsiradék.

– Valami csípi a szememet – mondta Kate.

Chris a közelükben álló teknők szélén látható fehér rétegre mutatott, egy erősen maró mészvegyületre, amivel a maradék szőrt és húst oldották le a lenyúzott bőrökről. A párolgó mész csípte a szemüket.

Aztán Chris a keskeny átjáró felől hallott hangokat, lábdobogást és páncélzörgést. A kerítés résein át látta, hogy Robert de Kére az, hét katonával. A katonák futás közben mindenhova belestek; őket keresték.

Miért?, töprengett Chris, a teknő mögül kikukucskálva. Miért üldözik őket még mindig? Mitől olyan fontosak ők, hogy de Kére még az ostrom megindítása után is inkább őket akarja megölni?

Üldözőik körülbelül annyira kedvelték az átjáróban terjengő bűzt, mint Chris, és de Kére hamarosan vissza is vezényelte az embereit a főútra.

– Mi volt ez? – kérdezte Chris egy idő után suttogva. Marek csak megrázta a fejét.

Aztán ismét kiáltozást hallottak, és azt, hogy a katonák visszafelé jönnek. Hogy hallhatták meg őket? Chris Marekra nézett, de ő sem értette a dolgot. A kerítésen túlról odahallatszott de Kére kiáltása.

– Iá! Iei! – De Kére nyilván hátrahagyott egy embert. Csak így lehet, gondolta Chris, hiszen olyan halkan suttogott, hogy különben nem hallhatták volna. Marek csak bámult, tétovázott. De Kére és emberei már másztak is át a kerítésen. Összesen nyolcan voltak. Ennyivel nem bírnak el!

– André! – Chris az egyik teknő felé bökött. – Az ott hamulúg.

Marek arca felderült.

– Gyerünk! – mondta, és már kezdte is nyomni a teknőt.

Vállukat a fának támasztva, együttes erővel nagy nehezen végül sikerült feldönteniük a teknőt. A habzó lúg kiborult a földre, és a katonák felé folyt. Borzalmas volt a szaga. A katonák rögtön rájöttek, mi az – ez a folyadék még a húst is kimarja –, és a lábukat kapkodva kifelé másztak a kerítésen. Még a kerítésoszlopok is sisteregtek, amikor a lúg odaért. A kerítés megingott az egyszerre menekülő emberek súlya alatt. Kiáltozva rohantak el.

– Gyertek – mondta Marek, majd a cserzővarga udvarának túlsó végébe vezette őket. Ott egy tetőn át kimászva egy másik szűk utcácskában értek földet.

Késő délután volt, lassan sötétedni kezdett. Ha előrenéztek, az égő házakat látták. A lángok mozgó árnyékot vetettek a földre. Korábban megpróbálták eloltani a tüzet, de az emberek már sorsukra hagyták az épületeket. Recsegtek-ropogtak a lángokban álló nádtetők, izzó zsarátnokok lövelltek a levegőbe.

Marek, Chris és Kate a disznóólak közötti keskeny gyalogúton mentek tovább. Az állatok röfögtek és visítoztak, megriasztotta őket a közelben tomboló tűz.

Marek vezetésével kikerülték a tüzet, és a déli kapu felé tartottak, ahol először bejöttek. De már messziről lehetett látni, hogy a kapu körül heves csata dúl; a lótetemek szinte teljesen eltorlaszolták a bejáratot, Arnaut katonáinak át kellett mászniuk a döglött állatokon, hogy megküzdjenek a fejszével és karddal elszántan harcoló védőkkel.

Marek visszafordult, ismét a lakott terület felé vette az irányt.

– Most merre megyünk? – kérdezte Chris.

– Még nem tudom – mondta Marek. A várost körülvevő falat nézte. Katonák futottak a falon a déli kapu felé, hogy bekapcsolódjanak a küzdelembe. – Fel akarok jutni erre a falra.

– Fel a falra?

– Ott. – A fal tövében sötétlő keskeny nyílásra mutatott, odabenn lépcsőket lehetett látni. Feljutottak a városfal tetejére. Fentről látták, hogy a városban már másutt is tűz ütött ki, a boltok közelében is több épület égett. Rövidesen egész Castelgard lángokban áll majd. Marek a falon túli vidéket vette szemügyre. A fal úgy hat méter magas lehetett, egy helyütt másfél méteres bokrok voltak a tövében. Elég erősnek látszottak ahhoz, hogy felfogják az esésüket, de már nagyon sötétedett.

– Ne feszítsétek meg magatokat. Lazán, könnyedén ugorjatok.

– Könnyedén? – kérdezte Chris.

Kate eközben már a fal szélébe kapaszkodva függeszkedett, aztán egyetlen lendülettel már lent is volt; talpra esett, akár a macska. Fölnézett, és intett nekik, hogy kövessék a példáját.

– Ilyen magasból leugrani? – mondta Chris. – És ha eltöröm a lábam…

Jobbról azonban kiáltozást hallottak. Három katona kivont karddal rohant a falon.

– Hát ne törd el! – Ezzel Marek is leugrott. Nyomban utána Chris következett. Nyögve ért földet, majd kissé odébb gurult. Lassan feltápászkodott, semmije nem tört el.

Épp megkönnyebbülten és elégedetten nyugtázta a sikert, amikor az első nyíl elsüvített a füle mellett, majd a két lába közt fúródott a földbe. A katonák fentről, a fal tetejéről nyilazták őket. Marek karon ragadta és berántotta Christ a tízméternyire lévő sűrű bokorba. Leguggoltak és vártak.

Szinte azonnal újabb nyilak húztak el a fejük felett, de ezek a várfalon kívülről érkeztek. A sötétben Chris már alig látta a zöld-fekete plasztronos katonákat az alattuk lévő dombon.

– Azok ott Arnaut emberei! – mondta. – Miért lőnek ránk?

Marek nem felelt; lehasalt a földre, és lapos kúszásban indult el. Kate ugyancsak hason csúszva ment utána. Egy nyíl olyan közel húzott el Chris mellett, hogy a hegye kiszakította a zekéjét a vállánál, s egy pillanatig fájdalmat is érzett.

Hasra vetette magát, és a többiek után kúszott.

28.12.39

– Van egy jó hírem, meg egy rossz – mondta Diane Kramer, amikor alig valamivel reggel kilenc előtt belépett Doniger irodájába. Doniger a számítógépe előtt ült, egyik kezével a billentyűzeten pötyögtetett, a másikban egy kólásdobozt tartott.

– Jöjjön először a rossz – mondta Doniger.

– A sebesültjeinket bevitték az Egyetemi Klinikára. Mit gondolsz, ki volt az ügyeletes tegnap este? Ugyanaz a Tsosie nevű doktornő, aki Traubot kezelte Gallupban.

– Két kórházban dolgozik egyszerre?

– Igen. A klinikán van főállásban, de hetente két napot vállal Gallupban.

– A francba! – mondta Doniger. – Szabályos ez?

– Persze. Szóval dr. Tsosie tetőtől talpig kivizsgálta a technikusainkat. Hármukat még az MRI-vel is végigpásztázta. Azonnal lefoglalta a gépet, amint megtudta, hogy a balesetnek köze van az ITC-hez.

– MRI-vel? – Doniger töprengett. – Ez azt jelenti, hogy nyilván tud Traub defektusáról.

– Igen, hiszen Traubot is megvizsgálták MRI-vel – mondta Kramer. – Ezért aztán Tsosie nagyon buzgón keresett valamit. Testi hibákat, rendellenességeket.

– A francba! – ismételte Doniger.

– Akkora felhajtást csapott, hogy mindenkinek az idegeire ment a kórházban. Még azt a Wauneka nevű zsarut is odahívta Gallupból. A jelek szerint barátok.

Doniger morgolódott.

– Már csak ez hiányzott! Hogy még egy seggfej beleüsse az orrát!

– Akarod hallani a jó hírt is?

– Ki vele!

– Wauneka értesíti az albuquerque-i rendőrséget. Maga a rendőrfőnök megy el a kórházba. Riporterek csődülnek oda. Repesve várják a szenzációt. Azt hiszik, majd sugárfertőzésről vagy más efféléről hallanak. Aztán kínos feszengés jön. Csupa jelentéktelen sérülés. Főleg üvegszilánkok okozta sebek. Még a repeszek is csak felszíni sérüléseket okoztak, fém csak a hámrétegbe került.

– Nyilván a vízpajzsok fékezték le a repeszeket – mondta Doniger.

– Igen, szerintem is. Szóval az emberek meglehetősen csalódottak. Aztán a legfőbb attrakció, az MRI. Háromszor futtatják végig rajtuk. És a kegyelemdöfés. Egyik emberünknek sincs semmiféle átírási hibája. Naná, hisz mindnyájan technikusok! Az albuquerque-i rendőrfőnök dühöng. A klinika igazgatója dühöng. A riporterek elsietnek egy lakóházban keletkezett tűzhöz. Közben néhány beteg kis híján elpatkol a veseköve miatt csak azért, mert dr. Tsosie lefoglalta az MRI-t, s őket nem tudták megvizsgálni. Dr. Tsosie-nak az állása miatt kell aggódnia. Wauneka lejáratta magát. Mindketten a sebeiket nyalogatják.

– Tökéletes – koppantott egyet az asztalon Doniger, és elvigyorodott. – Meg is érdemlik ezek a marhák.

– A hab a tortán pedig az – folytatta diadalmasan Kramer –, hogy a francia újságírónő, Louise Delvert végre elfogadta a meghívásunkat.

– Mikor jön?

– A jövő héten. Élvezni fogja a kirakatnéző túránkat.

– Kezd visszatérni a jókedvem – mondta Doniger. – A végén még sikerül visszatuszkolni a szellemet a palackba. Ugye?

– A sajtó képviselői délre jönnek.

– Ez a második rossz hír – mondta Doniger.

– És Stern tudja, hogy megvan a gép prototípusa. Vissza akar menni. Gordon persze határozottan nemet mondott, de Stern azt akarja, hogy te mondd ki a végső szót.

Doniger elgondolkodott.

– Szerintem engedjük vissza.

– Bob…

– Miért ne mehetne? – kérdezte Doniger.

– Mert egyáltalán nem biztonságos. A gép védőpajzsa fabatkát sem ér. Évek óta nem használtuk, és mint tudjuk, súlyos átírási hibákat okozott azoknál, akik annak idején utaztak rajta. Még az is lehet, hogy egyáltalán nem is jön vissza.

– Tudom – legyintett Doniger. – Nem ez a dolgok veleje.

– Hanem mi? – kérdezte Kramer.

– Baretto.

– Baretto?

– Mi van, visszhangzik a terem? Az ég szerelmére, Diane, gondolkozz!

Kramer töprengve csóválta a fejét.

– Használd az eszedet! Baretto a visszaút első vagy második percében halt meg. Így van? Valaki telelőtte nyíllal, rögtön az út legelején.

– Igen…

– Az első néhány percben – folytatta Doniger –, amikor még mindenki ott áll a gépek körül. Amikor még együtt vannak. Igaz? Tehát mi okunk van azt feltételezni, hogy csak Barettót ölték meg, mást nem?

Kramer nem szólt semmit.

– Az a legvalószínűbb, hogy aki Barettót megölte, megölte a többieket is. Mindannyiukat.

– Vagyis…

– Vagyis feltehetően nem jönnek vissza. Se a Professzor, se a többiek, senki az egész bagázsból. Rendkívül sajnálatos, de néhány eltűnt ember esetét könnyen meg tudjuk magyarázni. tragikus laborbaleset, ahol az áldozatok szénné égtek, vagy lezuhan egy repülőgép… Tehát senki egy szemernyivel sem lesz okosabb…

Csönd támadt.

– Csakhogy itt van Stern – mondta Kramer. – Ismeri az egész történetet.

– Úgy van.

– Szóval ezért akarod visszaküldeni, így tőle is megszabadulunk. Nagytakarítás.

– Szó sincs róla! – vágta rá azonnal Doniger. – Én ellenzem a dolgot, ő ajánlkozik. Segíteni akar a barátain. Nem volna helyes, ha az útjába állnék.

– Bob, időnként nagyon szemét tudsz lenni.

Donigerből hirtelen kitört a nevetés. Vinnyogó, magas hangon, infantilisán nevetett, mint egy hisztérikus kis kölyök. Sok tudós nevet így, de Kramernek mindig a hiéna jutott eszébe róla.

– Ha megengeded, hogy Stern visszamenjen, én felmondok. – Doniger még harsányabban nevetett. A szék támlájának dőlve hátravetette a fejét. Kramer dühös lett.

– Komolyan mondom, Bob.

Doniger kisvártatva lecsillapodott, kitörölte a könnyeket a szeméből.

– Ejnye, Diane – mondta. – Csak viccelek! Stern persze nem mehet vissza. Hova tetted a humorérzékedet?

Kramer indulni készült.

– Megmondom Sternnek, hogy nem mehet vissza. De tudom, hogy nem vicceltél.

Donigerből megint kitört a nevetés. Hiénaüvöltés töltötte be a helyiséget. Diane dühösen csapta be maga mögött az ajtót.

27.27.22

Már vagy negyven perce gyalogoltak a Castelgard-tól északkeletre lévő erdőben. Végül felértek a hegytetőre, a környék legmagasabb pontjára. Először itt álltak meg, hogy végre egy kicsit kifújják magukat.

– Ez fantasztikus! – nyugtázta Kate a látványt.

Lenéztek a folyóra meg a túlparton álló monostorra, de tekintetüket leginkább a monostornál jóval magasabban épült félelmetes várerőd, La Roque vonzotta. Hatalmas volt! Az esti szürkületben is szinte ragyogott az egész vár; számtalan ablaka mögött és körben a bástyákon mindenütt fáklyák égtek. Az erőd azonban a nagy fényesség ellenére is fenyegető látványt nyújtott. A külső falak baljósán feketéllettek a vizesárok fölött. A belső, ugyancsak teljesen zárt falrendszerbe jó néhány kerek tornyot építettek be, és az építményrendszer magját alkotó belső vár szögletes tornya a maga legalább harmincméteres magasságával szinte az eget ostromolta.

Marek megkérdezte Kate-től.

– Hasonlít a 20. századi La Roque-ra?

– Egyáltalán nem – rázta meg a fejét Kate. – Ez itt gigantikus. A 20. századi várnak csak egyetlen fala van, ennek kettő. Ezt még egy külső falgyűrű is körülveszi.

– Legjobb tudomásom szerint – mondta Marek – ostrommal soha nem vették be.

– Láthatod, miért – mondta Chris. – Nézd meg, hová épült. A várerőd mészkőszikla tetején állt, keleti és déli oldalán, a Dordogne felől mintegy százötven méteres, közel függőleges sziklafal határolta. A nyugati oldalon, ahol nem olyan meredek a szikla, a városi kőházak a vár felé terjeszkedtek, de aki az utcákon idáig merészkedik, annak széles vizesárok és több felvonóhíd állja útját. Északon, ahol a lejtő még enyhébb, egy jókora területen minden fát kiirtottak. Öngyilkos vállalkozás bármely seregnek ilyen, minden fedezék nélküli térségen előrenyomulni.

Marek észrevett valamit.

– Odanézzetek!

A már sűrűsödő sötétben alig-alig lehetett látni, hogy nyugat felől, a földúton egy csapat katona tart a vár felé. Két lovag haladt a menet élén. Fáklyájuk azért megvilágította annyira a többieket, hogy Marekék nagy nehezen felismerhették Sir Olivert, Sir Guyt és a Professzort. Oliver többi lovagja két oszlopot alkotva követte őket. Ilyen messziről inkább csak a körvonalaik és a testtartásuk alapján állapították meg, ki kicsoda. Chrisnek legalábbis nem volt kétsége afelől, hogy mit lát.

Miután a lovasok áthaladtak a vizesárok feletti felvonóhídon, a hatalmas kapuhoz értek, amit félkörív alakú ikertornyai miatt dupla D kapunak neveztek, ugyanis föntről nézve a tornyok két D betűt formáznak. A katonák odaföntről figyelték a várba érkezőket.

A kapun át a lovasok egy másik zárt várudvarba értek, ahol sok faépítményt lehetett látni.

– Ott szállásolják el a katonákat – mondta Kate.

Ezt a belső udvart elhagyva a lovasok átkeltek a második vizesárok fölött átívelő felvonóhídon is, és bementek a következő kapun, melynek ikertornyai az előzőeknél is magasabbak. legalább kilencméteresek voltak. Számtalan lőrésükben fáklyák világítottak.

A lovasok csak ekkor szálltak le a nyeregből, a legbelső várudvarban. Oliver a nagyterem felé vezette a Professzort, majd mindketten eltűntek az ajtó mögött.

Kate szólalt meg.

– A Professzor azt mondta, hogyha elszakadunk egymástól, mi menjünk a monostorba, és keressük Marcel barátot, mert ő tud a kulcsról. Szerintem a titkos átjáró kulcsára gondolt.

Marek bólintott.

– Ezt fogjuk tenni. Rövidesen teljesen besötétedik, akkor indulhatunk.

Chris lenézett a hegyről. Végig, egészen a folyópartig mindenütt katonákat látott kisebb-nagyobb csoportokban. Tehát ennyi katona közt kellene odamenniük.

– Ma éjjel akartok elmenni a monostorba?

Marek bólintott.

– Bármilyen veszélyesnek látszik, holnap reggel még inkább az lenne.

26.12.01

A holdnak nyoma sem volt. Csak a csillagok ragyogtak a fekete égbolton, néha egy-egy felhő sodródott eléjük. Marek vezetésével lefelé mentek a hegyről, a lángokban álló Castelgard-t elkerülve vágtak neki a sötét tájnak. Chris meglepődve tapasztalta, hogy miután a szeme hozzászokott a sötéthez, egészen jól látott a csillagok fényében. Nyilván azért, mert nem szennyezett a levegő, gondolta. Eszébe jutott, hogy valahol azt olvasta. néhány száz éve az emberek még ugyanúgy látták a Vénuszt nappal, mint mi most a holdat. Ez persze már évszázadok óta nem így van.

Azon is meglepődött, milyen végtelen az éjszaka csendje. Csak annyi neszt lehetett hallani, ahogy ráléptek a fűre, vagy hozzáértek egy-egy szúrós bokorhoz.

– Rátérünk az ösvényre – suttogta Marek –, azon megyünk le a folyóhoz.

Lassan haladtak. Marek sokszor megállt, leguggolt, és két-három percen át fülelt, mielőtt továbbmentek. Majdnem egy órába telt, mire meglátták a várostól a folyóhoz vezető ösvényt, egy világosabb sávot a sötétebb fű és növényzet között.

Ekkor Marek megállt. Teljes csönd vette körül őket. Csak az enyhe szél halk zúgását hallották. Chrisen erőt vett a türelmetlenség. Egy perc múlva már fel akart állni.

Marek lenyomta.

Ujját az ajkára tette.

Chris fülelt. Rájött, hogy nemcsak a szél zúg. Ha az ember nagyon hegyezte a fülét, halk suttogást is lehetett hallani, aztán nem túl messziről egy halk köhintést. Majd egy másik köhintést, közelebbről, az út feléjük eső oldaláról.

Marek balra és jobbra mutatott. Chris halvány, ezüstös foltot látott kivillanni az ösvény túloldalán lévő bokrok közül: egy páncél verte vissza a csillagok fényét.

Még közelebbről neszt hallott.

Az ösvény két oldalán megbúvó katonák lesben álltak.

Marek intett, hogy arrafelé menjenek vissza, amerről jöttek. A lehető leghalkabban elosontak.

– Most merre? – suttogta Chris.

– Elkerüljük az ösvényt. Keletnek megyünk, a folyó felé. Arra – mutatta az irányt Marek, és elindultak.

Chris már szünet nélkül fülelt, a legapróbb nesztől is összerezzent. A saját lépteik zaja olyan hangosnak tűnt, hogy azt hitte, semmi mást nem hall meg. Most már értette, miért állt meg Marek olyan gyakran; csak így lehet hallgatózni.

Kétszáz méternyire távolodtak el az ösvénytől, és nemsokára megművelt földek között vezetett az útjuk a folyó felé. Bár majdnem koromsötét volt, Chris úgy érezte, megláthatják őket. A földeket alacsony kőkerítés határolta, ami valamelyest rejtette őket, ő mégis nagyon nyugtalan volt. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor ismét a jobb búvóhelyet kínáló bokrok közé értek.

Számára teljesen idegen világ volt ez a csend és sötétség, mégis hamar hozzászokott. A legapróbb mozdulat, egy alig-alig hallható nesz veszélyt rejthetett magában. Chris előregörnyedve, feszülten figyelve mozgott, lábát csak lassan, nagyon óvatosan tette le a földre, közben állandóan hol jobbra, hol balra lesett.

Mint a macskafélék, gondolta, és eszébe jutott, hogyan vicsorított Marek a toronyszobában, mielőtt támadott, akár egy vadállat. Kate-re pillantott, és látta, hogy ő is ugyanúgy előregörnyedve, feszülten figyelve oson.

Azon kapta magát, hogy valamilyen oknál fogva a Yale-re, a Peabody emeleti szemináriumi helyiségére gondol, a krémszínű falakra, a fényes sötétbarna faburkolatra és a hosszú asztalt körülülő végzősök véget nem érő vitáira arról, hogy a processzuális archeológia vajon elsődlegesen történeti vagy elsődlegesen régészeti jellegű-e, meg arról, hogy a formalista kritériumok döntőbbek-e az objektivista kritériumoknál, és a derivacionista doktrína elfedi-e a normatív kötelmeket.

Nem csoda, hogy annyit vitatkoztak. Csupa levegőben lógó, merő absztrakció állt a viták középpontjában. Az ilyen üres vitákat képtelenség eldönteni, efféle kérdésekre nem lehet választ adni. Mégis mennyi szenvedély fűtötte ezeket a vitákat! Mi táplálta ezeket az indulatokat? Ki figyelt oda? Chris már vissza se tudott emlékezni rá, miért volt mindez olyan fontos.

Az egész tudósvilág egyre távolabbinak tűnt, ködös-homályos emlék lett belőle, ahogy Chris lefelé araszolt a sötétbe burkolózó domboldalon a folyó felé. Hiszen bármennyire félelmetes az éjszaka, bármilyen feszült is ő az életveszély közepette, ennek az egésznek a valódisága a maga módján megnyugtató, sőt felvillanyozó, és…

Reccsent egy ág, és Chris kővé dermedt.

Marek és Kate szintén.

Balról, a bokorból halk surrogás, majd egy kis horkantás hallatszott. Meg se moccantak. Marek megmarkolta a kardját.

Aztán egy pöttöm vadmalac szaladt el mellettük.

– Meg kellett volna ölnöm – súgta Marek. – Éhes vagyok.

Folytatták útjukat, de aztán Chris rájött, hogy nem ők riasztották meg a malacot. Hamarosan egyértelművé vált, hogy sok embert hallanak futni, akik feléjük tartanak a bokrok között. Már egészen közel voltak.

Marek törte a fejét.

Látott annyira a sötétben, hogy időnként megpillantott egy-egy fémpáncélt. Legalább hét-nyolc katona tart sebesen kelet felé, majd lekucorodnak, bebújnak a bokrok közé, és csöndben várnak.

Mi az ördög folyik itt?

Ugyanezek a katonák rejtőztek az ösvény mentén, és őket várták. Aztán keletnek mentek, s most megint őket várják.

Hogy lehet ez?

Kate-re nézett, aki mellette kucorgott, de csak riadalmat látott az arcán.

Az ugyancsak ott kuporgó Chris megbökte Marek vállát, majd egyértelműen a saját fülére mutatott.

Marek bólintott, figyelt. Először a szél zúgásán kívül semmit nem hallott. Kérdőn nézett Chrisre, aki kissé félrefordította a fejét, és megint csak a fülcimpájára mutatott az ujja hegyével.

Azt jelezte. Kapcsold be a fülhallgatódat.

Marek megpöccintette a fülét.

Kis kattanás; működésbe lépett a készülék, de Marek nem hallott semmit. Chrisre nézett, aki felemelt tenyerével azt mutatta neki várj. Marek várt. Csak néhány másodperc elteltével jött rá, hogy egy ember halk, egyenletes lélegzését hallja.

Kate-re nézett, és az ajkára illesztette mutatóujját. Kate bólintott. Aztán Chrisre nézett. Ő is bólintott. Mindketten megértették. Semmi zajt nem szabad kelteniük.

Marek feszülten figyelt. Fülhallgatójából továbbra is hallotta az egyenletes lélegzést.

De nem Kate-ét, Chrisét vagy a sajátját.

Valaki másét.

Chris azt suttogta.

– André, ez túl veszélyes, ne most éjjel keljünk át a folyón.

– Jól van – suttogta Marek. – Visszamegyünk Castelgard-ba, és éjszakára meghúzzuk magunkat valahol a falon kívül.

– Jó, rendben.

– Akkor menjünk.

Bólintottak egymásnak a sötétben, aztán mindhárman megpöcögtették a fülüket, kikapcsolták a készüléküket.

Összekucorodva vártak.

Néhány perc múlva hallották, hogy a katonák elindulnak, a bokrok között futnak, de ezúttal hegynek föl, vissza Castelgard felé.

Vártak még vagy öt-hat percig. Aztán elindultak lefelé a hegyről, ellenkező irányba.

Chris fejtette meg a rejtélyt. Éjjel, a hegyről lefelé jövet, elhessentett egy szúnyogot a füle mellől, s ezzel a mozdulattal véletlenül bekapcsolta a fülhallgatóját; nem sokkal később tüsszentést hallott.

Közülük azonban senki sem tüsszentett.

Néhány perccel később szaladt el mellettük a malac, akkor meg valakinek a zihálását hallotta, miközben Kate és Marek mozdulatlanul kucorgott mellette.

Ekkor bizonyosodott meg róla, hogy rajtuk kívül még valakinek van fülhallgatója, s ahogy törte a fejét, elképzelhető magyarázatot is talált rá, hogy honnan. Gomeztól. Valaki kivehette Gomez füléből, a lemetszett fejről. Ezzel az elgondolással csak az volt a baj…

Marek megbökte. Előremutatott.

Kate a győzelem jelét mutatta, és mosolygott.

Épp csak fodrozódott és halkan meg-megcsobbant a méltóságteljesen hömpölygő folyó vize. A Dordogne ezen a ponton annyira kiszélesedett, hogy a sötétben alig látták a fákkal, bokrokkal szegélyezett túlsó partot. Gyanús jelt nem észleltek. A folyásiránnyal szemben, valamivel följebb, Chris a sötétlő malomnak csak a körvonalait látta kirajzolódni. Tudta, hogy a malom éjszakára mindig bezár, a molnárok csak napvilágnál dolgoznak, mert az őrlemény porával telített levegő a nyílt lángtól bármikor berobbanhatna.

Marek megérintette Chris karját, aztán a túlpart felé mutatott. Chris hiába figyelt, nem látott semmit.

Marek tovább mutogatott.

Chris hunyorogva, nagy nehezen észrevett négy halvány, fölfelé szálló füstcsíkot. Ha valahol tüzet raktak, miért nem látszik a fénye?

Folyásiránnyal szemben haladtak fölfelé a parton, és nemsokára egy parthoz kikötött csónakot találtak. A sodrás időnként odakoccantotta a kövekhez. Marek átnézett a túlsó partra. Közben valamelyest eltávolodtak attól a helytől, ahol a füstöt látták.

Marek ismét a csónakra nézett. Vajon megkockáztassák-e?

Chris tudta, hogy ezen kívül csak egy lehetőség van. át kell úszni a folyót. Hideg volt az éjszaka, nem akart elázni. Ő is a csónakra nézett, bólintott.

Kate is rábólintott.

Beszálltak a csónakba, és Marek halk evezőcsapásokkal vitte át őket a folyón.

Kate Chris mellett ült, és eszébe jutott kettejük néhány nappal korábbi beszélgetése, amikor szintén a folyón keltek át. Hány napja is ennek? Kettőnél biztosan nem több, állapította meg Kate. Mégis, mintha hetek teltek volna el azóta.

Hunyorogva fürkészte a túlsó partot, lát-e ott bármiféle mozgás. A sötét hegy tövében, a sötét vízen ők csak sötét árnyak voltak, de ha valaki nagyon figyelt, megláthatta őket.

A jelekből ítélve senki nem járt arra. Hamar átértek a túlsó partra, a csónak szinte nesztelenül csúszott a fűre. Kiszálltak. A part mentén keskeny ösvény vezetett. Marek az ajkára illesztette mutatóujját, majd elindult az ösvényen, folyásirányban. A füst felé ment.

Kate és Chris követte.

Néhány perc múlva odaértek. Nem túl messze egymástól négy tűz égett a folyópart mentén. A lángokat földkupacokkal vették körül, s törött páncélokat helyeztek rájuk. Ezért látták ők csak a füstöt.

Katonát viszont egyet sem.

Marek azt súgta.

– Régi trükk a megtévesztésre. Nem ott vannak, ahol tüzet raknak.

Kate nem tudta egész pontosan, mire való ez a „régi trükk”. Talán arra, hogy az ellenség azt higgye, nagyobb a sereg, többen vannak, mint valójában. Marekkal az élen elmentek a sorsukra hagyott tüzek mellett, és a part mentén több hasonló mellett is elhaladtak. Közben csak a víz halk csobogását lehetett hallani. Amikor az utolsó tűzhöz értek, Marek hirtelen sarkon fordult, és a földre vetette magát. Kate és Chris ugyanígy tett, aztán egyszer csak énekszót hallottak, egy kocsmadal valamelyik strófáját. A szöveg így szólt. „A sör álomba ringatja az embert, a sörtől elalszol a tűz mellett…”

Ezt kántálták vég nélkül. A nótát hallgatva Kate arra gondolt, hogy ez a „Kilencvenkilenc palack sör a falon”. Kissé fölemelte a fejét, hogy odalessen, és látta, hogy öt-hat, zöld-fekete ruhás katona üli körül a tüzet, iszogat és hangosan kornyikál. Talán azt a parancsot kapták, hogy nagy lármát csapjanak, mintha jóval többen volnának.

Marek intett nekik, hogy forduljanak vissza, aztán amikor már elég messze jártak, balra letértek a folyóparti ösvényről. Maguk mögött hagyták a rejtekadó part menti fákat, és ismét nyílt terepen haladtak tovább. Kate rájött, hogy aznap délelőtt ő már járt erre. Balra pillantva valóban meg is látta a monostor emeleti ablakaiban a halvány, sárgás fényeket. Néhány szerzetes még e késői órán is szorgoskodott. Ha egyenesen előrenézett, nádtetős tanyaházak körvonalai bontakoztak ki a szeme előtt a sötétben.

Chris a monostorra mutatott. Miért nem mennek oda?

Marek párnát formázott a kezével. Mindenki alszik.

Chris fölhúzta a vállát. Akkor?

Marek pantomimes mozdulatokkal eljátszotta a felébredést és a megijedést. Ezzel nyilvánvalóan azt akarta kifejezni, hogy nagy riadalmat keltenének, ha az éjszaka kellős közepén mennének oda.

Chris ismét fölhúzta a vállát. Akkor?

Marek az ujját csóválva jelezte. Rossz ötlet. Szájával a „reggel” szót formázta.

Chris felsóhajtott.

Marek elment a tanyaházak mellett, majd egy kiégett épület előtt állt meg. A négy fal épen maradt, de az egykori nádtetőre már csak az elszenesedett tartógerendák emlékeztettek. Beléptek a nyitott ajtón, amelyre valaki vörös csíkot festett. Kate alig látta a sötétben.

A belső teret már fölverte a gaz, itt-ott törött cserépedények hevertek. Marek addig keresgélt a fűben, míg rá nem akadt két kicsorbult szélű agyagkorsóra. Kate éjjeliedénynek nézte őket. Marek az egyik elszenesedett ablakpárkányon helyezte el, amit talált. Kate suttogva megkérdezte.

– Hol fogunk aludni?

Marek a földre mutatott.

– Miért nem mehetünk be a monostorba? – bökött Kate az egykori tető hűlt helyére. Fázott és éhes volt, valami védett kuckóra vágyott.

– Kockázatos volna – súgta Marek. – Itt alszunk. Nyomban el is nyúlt a földön, behunyta a szemét.

– Miért kockázatos? – kérdezte Kate.

– Mert rajtunk kívül valaki másnak is van fülhallgatója, és tudják, hová készülünk.

Chris szólalt meg.

– Arról akartam beszélni veled…

– Ne most – felelte Marek, de ki se nyitotta a szemét. – Inkább aludj.

Kate lefeküdt, aztán Chris is, közvetlenül melléje. Kate odatámasztotta a hátát Chriséhez. Csak azért, hogy egy kicsit melegebb legyen. Kutya hideg volt.

A távolból mennydörgés hallatszott.

Nem sokkal éjfél után eleredt az eső. Kate arra ébredt, hogy nagy cseppek hullanak az arcára, aztán felállt, mert odaért a zápor. Körülnézett, és meglátott egy megégett, de viszonylag épen maradt fapultot. Behúzódott alája, csak ülve fért el, Chris pedig odakucorodott melléje. Marek is odament, a közelükben feküdt le a földre, és egy szempillantás alatt újra elaludt. Kate látta, hogyan hullanak az esőcseppek az arcára, de ő csak szuszogott álmában.

26.12.01

A délelőtti napfényben öt-hat hőlégballon emelkedett a fennsík fölé. Körülbelül tizenegy óra lehetett. Az egyik ballon cikcakkmintájáról Sternnek a navahó homokkő festmények jutottak eszébe.

– Sajnálom – mondta Gordon – de a válasz: nem. A prototípussal nem mehet vissza, David. Túlságosan veszélyes.

– Miért? Azt hittem, minden nagyon biztonságos. Biztonságosabb, mint egy autó. Mi olyan veszélyes?

– Én azt mondtam, nincsenek olyan átírási hibáink, amelyek az újra felépítéskor keletkezhetnek – mondta Gordon –, de ez nem teljesen igaz.

– Aha.

– Az esetek döntő többségében valóban nem találunk semmiféle hibát, de feltehetően minden utazás során keletkeznek, csakhogy teljesen jelentéktelenek, így ki se tudjuk mutatni őket. A sugárfertőzéshez hasonlóan azonban az átírási hibák is halmozódnak. Egyetlen út után még semmi nem látható, de mondjuk a tizedik vagy a huszadik után már mutatkozni kezdenek az első jelek. Például egy apró forradás a bőrön, egy pici heg a szaruhártyán. Idővel komolyabb problémák léphetnek fel, cukorbetegség vagy keringési zavarok. Akinél ilyesmi bekövetkezik, az többé nem utazhat, mert nem engedhetjük meg, hogy rosszabbodjon az állapota. Ez azt jelenti, hogy az illető kimerítette az utazási lehetőségeit.

– Ez már be is következett?

– Igen. Néhány kísérleti állatnál. És egy-két embernél, az úttörők közül, akik a gépnek ezt a prototípusát használták.

Stern elgondolkodott.

– Hol vannak most ezek az emberek?

– A többségük itt, nálunk. Azóta is itt dolgoznak, csak nem utaznak, mert nem utazhatnak.

– Értem – mondta Stern –, de én mindössze egyetlen útról beszélek.

– Csakhogy már hosszú ideje nem használtuk, nem kalibráltuk ezt a gépet – mondta Gordon. – Lehet, hogy jó, de az is lehet, hogy nem. Nézze, tegyük fel, hogy én visszaengedem, s miután megérkezett 1357-be, olyan súlyos hibákat vesz észre magán, hogy nem mer visszatérni. Nem meri megkockáztatni a további halmozódást.

– Vagyis ott kell maradnom?

– Igen.

Erre Stern.

– Ez már mással is előfordult?

Gordon habozott.

– Valószínűleg.

– Vagyis azt mondja, hogy valaki most is ott van?

– Valószínűleg – mondta Gordon. – Nem tudjuk biztosan.

– Pedig ezt nagyon fontos volna tudni. – Stern egyszeriben izgatott lett. – Ezek szerint lehet, hogy van ott valaki, aki esetleg segíteni tud nekik?

– Nem tudom, hogy ez a bizonyos ember segítene-e.

– Nem kellene megmondanunk nekik? Vagy tanácsot adni?

– Nincs módunk kapcsolatba lépni velük.

– Szerintem igenis van – mondta Stern.

16.12.23

Chris kora hajnalban arra ébredt, hogy borzasztóan fázik. Az eget szürke felhők takarták el, a föld fölött sűrű páraréteg lebegett. A fapult alatt kucorgott, felhúzott térddel, hátát a falnak támasztva. Kate ott aludt mellette, szintén ülve. Chris kidugta a fejét, hogy lásson valamit, de ettől a kis mozdulattól az egész teste sajogni kezdett. Fájt a lába, a karja, a mellkasa. Minden porcikája megmacskásodott. Kissé elfordította a fejét, erre a nyaka is megfájdult.

Meglepődött, amikor észrevette, hogy a zekéje válla megkeményedett a beleszáradt vértől. Ezek szerint előző este a ruháját kiszakító nyíl sebet is ejtett. Óvatosan mozgatni kezdte a karját, fájdalmában beharapta ajkát, de úgy döntött, nincs baj.

Didergett a nyirkos hajnalban. Szeretett volna tűznél melegedni, és enni valamit. Korgott a gyomra. Több mint huszonnégy órája nem evett. Szomjas is volt. Hol találnak majd vizet? Vajon lehet-e inni a Dordogne-ból? Vagy egy forrást kell keresniük? És honnan fognak valami harapnivalót szerezni?

Marektól akarta megkérdezni, de Marek nem volt ott. Körbefordította a fejét – éles, de még milyen éles fájdalom! –, Mareknak azonban nyomát se látta a házban.

Épp kezdett feltápászkodni, amikor közeledő léptek zaját hallotta. Marek lenne? Nem, biztosan nem, többen jönnek. Aztán egy láncvért halk csörrenése is behallatszott.

Az emberek a ház előtt álltak meg. Chris még a lélegzetét is visszafojtotta. Jobbra, alig egyméternyire a feje fölött egy láncvért kesztyű jelent meg az ablakban, és az ablakpárkányon pihent meg. A kesztyű fölött, a karon zöld színű volt a ruha anyaga, fekete szegéllyel.

Arnaut emberei.

– Hic nemo habitavit nuper – mondta egy férfi.

Az ajtó felől jött a válasz.

– Et intellego quare. Specta, porta habet signum rubrum. Estne pestikntiae?

– Pestilentia? Certo sasne? Abeamus!

A kéz gyorsan eltűnt az ablakból, a távolodó léptek zaja hamar halkult. A fülhallgató semmit nem fordított, mert ki volt kapcsolva. Latin tudására kellett hagyatkoznia. Mi az a pestilentia? Valószínűleg pestis. A katonák észrevették a jelet az ajtón, ezért mentek el olyan gyorsan.

Jézusom, gondolta Chris, pestis pusztított ebben a házban? Ezért gyújtották fel? Még mindig meg lehet itt kapni a pestist? Épp ezen töprengett, amikor legnagyobb rémületére egy fekete patkány bújt elő a sűrű gazból, és az ajtó felé futott. Chris megborzongott. Kate ébredezett, nagyot ásított.

– Hány óra…

Chris Kate ajkára tette az ujját, és a fejével nemet intett.

Még hallani lehetett a távolodó lépéseket és a hajnali ködbe lassan belevesző beszédfoszlányokat. Chris kikászálódott a pult alól, odaosont az ablakhoz, és óvatosan kilesett.

Legalább egy tucat, Arnaut zöld-fekete színeit viselő katonát látott nyüzsögni a környéken. Módszeresen kutatták át a monostor fala tövében álló összes nádtetős kis házat. Egyszer csak Chris észrevette, hogy Marek a katonák felé tart. Görnyedt háttal, fél lábát húzva, sántikálva. Valami zöld köteget hozott a karján. A katonák megállították. Marek alázatosan meghajolt előttük. Kicsi, gyönge embernek látszott. Megmutatta a katonáknak, mit hoz. A katonák nevettek, útjára engedték. Marek bicegve, görnyedt háttal továbbment.

Kate látta, hogy Marek elmegy az ő kiégett házuk mellett, majd eltűnik a monostor fala mögött. Nyilván nem fog visszajönni, amíg a katonák ott vannak.

Chris közben visszakucorodott a fapult alá. Fájt a válla, az alvadt vér a sebhez tapasztotta az anyagot. Kate segített kigombolni a zekéjét. Chris elfordította az arcát és beharapta az ajkát. Kate nagyon óvatosan félrehúzta a bő nyakú vászoninget, és látta, hogy Chris mellkasának egész bal oldala csúf bíborvörös, a folt széle pedig sárgás-fekete. Ez nyilván a lándzsatalálat nyoma.

Kate arckifejezését látva Chris megkérdezte.

– Súlyos?

– Szerintem csak zúzódás. Talán megrepedt egy-két bordád.

– Pokolian fáj.

Kate lehúzta az inget Chris válláról, hogy megnézze a nyíl okozta sebet. Ötcentis, egyenes vágás volt a bőrön, csak a sok alvadt vértől látszott nagynak.

– Mi a helyzet? – kérdezte Chris Kate arcát fürkészve.

– Csak egy kis horzsolás.

– Elfertőződött?

– Nem, nem hinném.

Kate még jobban lehúzta Chrisről az inget, és újabb bíborszínű foltokat látott a hátán, az oldalán és a hóna alatt. Egész teste tele volt zúzódásokkal. Szörnyen fájhat neki, gondolta Kate. Csodálkozott, hogy jóformán nem is panaszkodik. El se tudta hinni, hogy ez ugyanaz a Chris, aki kikelt magából, amikor a reggeli omlettjét szárított gombával szolgálták fel neki friss helyett, és aki képes volt dühöngeni, ha nem ízlett a megrendelt bor.

Kate kezdte begombolni a zekét, de Chris rászólt.

– Hagyd csak, majd én.

– Csak segíteni…

– Azt mondtam, majd én.

Kate elkapta a kezét, félrehúzódott.

– Jól van, jól van.

– Tudod, jobb, ha megmozgatom a karomat – mondta Chris, és minden gombot egy-egy kis nyögés kíséretében, de egyedül gombolt be. Aztán nekidőlt a falnak, behunyta a szemét, kiverte a verejték a fájdalomtól és az erőlködéstől.

– Chris…

Chris kinyitotta a szemét.

– Jól vagyok. Tényleg. Ne aggódj miattam. Teljesen jól vagyok – így is gondolta. Kate szinte rá sem ismert a mellette ülő fiatalemberre.

Amikor Chris meglátta a vállát és a mellkasát, a hatalmas, bíborszínű véraláfutásokat, meglepődött a saját reagálásán. Bizony elég komolyan megsérült. Azt hitte, elfogja majd a rémület, vagy legalábbis megijed, de nem, inkább hirtelen könnyűnek kezdte érezni magát. Lehet, hogy fájdalmában össze kell szorítania a fogát, de a fájdalom nem számít. Egyszerűen örült, hogy él, és egy újabb nap áll előtte. Hirtelen lényegtelennek tűnt minden, ami miatt korábban zúgolódott, amibe belekötött, ami miatt szorongott. Ezek helyét valami egészen újfajta lendület töltötte be, rengeteg erőt és energiát érzett magában, annyi vitalitást, amennyit soha azelőtt. Egész testét egyfajta melegségjárta át. Nem emlékezett rá, hogy látta-e valaha is ilyen elevennek, izgalmasnak a világot maga körül.

A szürke hajnalt is eredendően szépnek találta. A hűvös, párás levegő a harmatos fű és a nedves föld illatát hozta. A kövek lehűtik sajgó hátát. Még a fájdalom is hasznos, mert eléget minden szükségtelen érzést. Felszabadultnak és tettre késznek érezte magát. Ez itt egészen más világ, egészen más szabályokkal.

És ő életében először benne van.

Teljes egészében.

Miután a katonák elmentek, Marek visszatért.

– Tudjátok, mi a helyzet? – kérdezte. – Mi?

– A katonák három embert keresnek: két férfit és egy nőt.

– Miért?

– Arnaut beszélni akar velük.

– A népszerűség átka – jegyezte meg Chris egy félmosoly kíséretében. – Mindenki minket keres.

Marek mindkettejüknek adott egy-egy Marek nedves füvet és néhány levelet.

– A mező ajándéka, a reggeli. Jó étvágyat.

Chris rögtön rágcsálni kezdte a növényeket.

– Pompás! – mondta, és így is gondolta.

– A fűrészfogas levelű növény margitvirág. Fájdalomcsillapító. Az a fehér fűzfaág pedig gyulladáscsökkentő.

– Köszönöm – mondta Chris. – Nagyon finom.

Marek döbbenten meredt rá. Megkérdezte Kate-től.

– Szerinted jól van?

– Azt hiszem, igen.

– Akkor jó. Amint befejeztétek az evést, megyünk a monostorba. Persze csak akkor, ha ki tudjuk kerülni az őröket.

Kate levette a parókáját.

– Nem lesz gond – mondta. – Két férfit és egy nőt keresnek. Szóval kinek a kése élesebb?

Szerencsére Kate haja eleve rövidre volt vágva; Marek néhány perc alatt elkészülhet, csak néhány hosszabb tincset kell lenyisszantania. Közben Chris azt mondta.

– Gondolkodtam a tegnap este történteken.

– Valakinek kétség kívül van fülhallgatója – mondta Marek.

– Igen, és azt hiszem, tudom, honnan – folytatta Chris.

– Gomeztól – mondta Marek.

Chris bólintott.

– Én is erre tippelek. Te nem vetted ki a füléből?

– Nem. Nem jutott eszembe.

– Ezek szerint valaki be tudta nyomni annyira a fülébe, hogy halljon vele, még ha nem is neki készült.

– Igen. Csak az a kérdés, hogy ki – mondta Marek. – Ez itt a 14. század. Ha bárki megtalál egy ilyen hangokat adó kis rózsaszín ketyerét, csak azt gondolhatja róla, hogy ördöngösség. Ha fölveszi, eldobja, mint a forró krumplit, és azonnal összetapossa. Vagy elrohan, mint az őrült.

– Tudom – mondta Chris. – Épp ezért, akárhogy töröm a fejem, csak egy lehetséges magyarázatot tudok elképzelni.

Marek bólintott.

– Azok a disznók nem mondták el nekünk.

– Mit nem mondtak el? – kérdezte Kate.

– Hogy rajtunk kívül valaki más is van itt a 20. századból.

– Ez az egyetlen lehetséges magyarázat – mondta Chris.

– De ki? – kérdezte Kate.

Chris egészen eddig ezen töprengett.

– De Kére. Szerintem csak Robert de Kére lehet az. – Marek a fejét csóválta.

– Gondolj bele – mondta Chris –, ő csak egy éve van itt, igaz? Senki nem tudja, honnan jött. Igaz? Beférkőzött Oliver kegyeibe, és utál minket, mert tudja, hogy ezt mi is megtehetjük. Igaz? Először elhívja a katonáit a cserzőműhelytől, jó messzire elmennek, de miután mi megszólalunk, rögtön visszaparancsolja őket. Mondom, hogy csak de Kére lehet.

– Csak egy a bökkenő – mondta Marek. – De Kére folyékonyan beszéli az occitan nyelvet.

– Akárcsak te.

– Nem, nekem erős idegen akcentusom van. Ti csak a fordítást figyelitek a fülhallgatóban, én viszont az ő beszédüket is. De Kére hajszálpontosan úgy beszél, mint a többiek, mint akinek ez az anyanyelve. A kiejtése szemernyit se különbözik a többiekétől. Az occitan a 20. századra rég kihalt, a mi századunkban született ember nem beszélhet ilyen folyékonyan. Ő biztosan helybeli.

– Talán nyelvész.

Marek nemet intett.

– Nem Robert de Kére az, hanem Guy Malegant.

– Sir Guy?

– Semmi kétség – mondta Marek. – Nekem már azóta gyanús, mióta elfogtak minket az átjáróban. Emlékeztek? Mi szinte meg se nyikkantunk, ő meg kinyitja az ajtót és elfogat bennünket. Még csak meg se játszotta, hogy meglepődik. Ki se rántotta a kardját. Arcizma se rándult, csak kiáltott a katonáknak. Mert már tudta, hogy ott vagyunk.

– Nem egészen így történt. Sir Daniel jött be – mondta Chris.

– Tényleg? Nem emlékszem, hogy láttam volna bejönni – mondta Marek.

– Tulajdonképpen lehet, hogy Chrisnek van igaza – mondta Kate. – Lehet, hogy de Kére az. Mert amikor én a kápolnát a várral összekötő átjáró fölött voltam, jó magasan fenn a falon, sokkal messzebb annál, semhogy hallhattam volna, amikor de Kére azt mondta a katonáknak, hogy öljenek meg titeket, én mégis tisztán hallottam.

Marek csodálkozva nézett rá.

– És mi történt aztán?

– Aztán de Kére súgott valamit egy katonának… de nem értettem, mit mondott.

– Persze, mert nincs fülhallgatója. Ha lenne, mindent hallottál volna, a suttogást is. De nem neki van, hanem Sir Guynak. Ki vágta le Gomez fejét? Az embereivel arra járó Sir Guy. Kiről képzelhető el leginkább, hogy visszament és elvette a fülhallgatót? Sir Guyról. A többiek megrémültek a gép felvillanásától, csak Sir Guy nem ijedt meg. Mert ő tudta, mi az. Ő a mi századunkból való.

– Én nem hiszem, hogy Guy ott volt, amikor a gép villogott – mondta Chris.

– A legfőbb érv, ami amellett szól, hogy Sir Guy az – mondta Marek –, hogy rémesen beszéli az occitant. Olyan orrhangokat ad ki, mint egy tősgyökeres New York-i.

– Nos, nem lehet, hogy Middlesexből való? És szerintem nem is nemesi származású. Az a benyomásom, hogy nem lovagnak született, hanem a bátorságával érdemelte ki a címet.

– Olyan ügyetlenül bánt a lándzsával, hogy elsőre ki sem tudott ütni téged a nyeregből – mondta Marek. – Engem sem tudott megölni, amikor karddal vívtunk. Én azt mondom, Guy de Malegant az.

– Nos, bárki is az – mondta Chris –, tudják, hogy a monostorba készülünk.

– Így van – mondta Marek, és egy kicsit hátrébb lépett, majd elégedetten nézte Kate új frizuráját. – Akkor menjünk.

Kate félve tapogatta meg a haját.

– Ugye, örülhetek, hogy itt nincs tükör? – kérdezte.

Marek bólintott.

– Azt hiszem, igen.

– Elég férfiasnak látszom?

Chris és Marek összenézett. Chris felelt.

– Többé-kevésbé.

– Többé-kevésbé?

– Persze, hogyne, férfiasnak látszol.

– Szóval inkább többé, mint kevésbé – mondta Marek. Mindannyian felálltak.

15.12.09

Nyikorgott a nehéz faajtó, amikor résnyire kinyitották. A benti sötétségből kikandikáló alak arcára fehér kámzsa vetett árnyékot.

– Adjon az Isten bőséget és békességet – köszöntötte őket nyájasan a szerzetes.

– Adjon az Isten egészséget és bölcsességet – felelte Marek occitan nyelven.

– Mi járatban vannak?

– Marcel baráthoz jöttünk.

A szerzetes bólintott, mintha várta volna őket.

– Fáradjanak beljebb – mondta. – Időben érkeztek, még itt van. – Csak annyira nyitotta ki az ajtót, hogy egyesével mehettek be.

Kicsi, nagyon sötét, csupa kő előtérben találták magukat. Rózsa- és narancsillatot lehetett érezni. A monostor belsejéből monoton énekszó szűrődött ki.

– Kéretik a fegyvereket amott hagyni – mutatott a szerzetes a szoba sarka felé.

– Jó barát, attól tartok, nem tehetjük – mondta Marek.

– Itt nincs mitől félni – mondta a szerzetes. – Vagy megválnak a fegyvereiktől, vagy kívül tágasabb.

Marek ellenkezni próbált, de aztán lecsatolta kardját.

A szerzetes egy néptelen folyosón haladt előttük. A kőfal csupasz volt. Befordultak egy másik folyosóra. A monostor beláthatatlanul hatalmasnak tűnt, akár egy labirintus.

A ciszterciek monostorában jártak. A szerzetesek egyszerű fehér zsákvászon csuhát viseltek. A ciszterciek puritánsága valójában a Benedek-rendiek és a dominikánusok viszonylagos elpuhultsága elleni tiltakozásnak is tekinthető. A ciszterci szerzetesek rendkívül szigorú szabályok szerint élnek, az aszketizmus jellemző rájuk. Hosszú évszázadokon át elzárkóztak egyszerű épületeik bárminemű díszítése, kéziratos könyveik dekoratív illusztrálása elől. Kizárólag zöldséget, kenyeret és vizet fogyasztanak, se húst, se mártásokat nem esznek. Sivár celláik csupaszak, hidegek. A szerzetesek életmódja spártaian kemény. Bár ez a rendkívül nagy fegyelem…

Kopp!

Marek a hang irányába nézett. A monostor belsejében lévő fedetlen udvar felé közeledtek, melyet három oldalról elmélkedésre és olvasásra szolgáló boltíves kerengő határolt.

Kopp!

Nevetés hallatszott, közben férfikiáltások.

Kopp! Kopp!

A klastromudvarhoz érve Marek látta, hogy ott se kert, se szökőkút nincs, az egész terület puszta, ledöngölt föld. Négy, darócruhában izzadó férfi épp valami kézilabdához hasonló játékot játszott.

Kopp!

A labda épp a földre pottyant, a játékosok egymást lökdösve rugdosták, aztán hagyták elgurulni. Amikor a labda megállt, egyikük felvette és felkiáltott.

– Tenez! – aztán egy tenyeres ütéssel továbbadta. A labda eltalálta a kerengő egyik oszlopát. A játékosok kiáltozva tülekedtek, hogy megszerezzék. A boltívek alól figyelő szerzetesek és világiak lelkesen buzdították a pályán küzdőket, meg-meglengették a fogadás tétjét tartalmazó pénzeszacskójukat.

Az egyik falra hosszúkás fatáblát erősítettek, és valahányszor a labda ezt hangos koppanással eltalálta, a kerengő nyereményt remélő nézőközönsége még nagyobb hangerővel buzdította a játékosokat.

Marek hamarosan rájött, mit lát; ez a játék a tenisz őse.

A szerváló ‘fogadd!’ jelentésű kiáltása a tenez ebből lett maga a tenisz szó. Ezt az új játékot mindössze huszonöt éve találták ki, de nagyon hamar népszerű lett. Az ütő és a háló csak évszázadok múlva lép színre, az adott korban a játék egyelőre a kézilabda egyik változata, mely minden társadalmi osztályban hódít. Gyerekek játsszák az utcákon. A nemesség köreiben olyannyira felkapott, hogy divattá vált új monostorokat létesíteni, ám építésüket sokszor félbehagyták, ha a klastromudvar elkészült. Királyi családok aggódnak amiatt, hogy az ifjú hercegek elhanyagolják lovagi kötelezettségeiket, inkább a teniszpályákon töltik idejüket, s nemegyszer késő estig játszanak fáklyafényben. A fogadás szinte a játék velejárója lett. II. János francia király, aki ekkor fogoly Angliában, az évek folyamán kisebb vagyonnal felérő adósságot halmozott fel teniszjátékával. (A Jó Jánosnak is nevezett királyról az a mondás járta, hogy bármiben lett légyen is jó, az biztosan nem a tenisz volt.)

Marek azt kérdezte.

– Gyakran játszanak itt?

– A testedzés erősíti a testet és élesíti az elmét – vágta rá azonnal a szerzetes. – Itt két klastromudvaron is szoktak játszani.

Amikor elhaladtak az udvar mellett, Marek felfigyelt rá, hogy a fogadást kötők között van néhány fekete szegélyű zöld ruhát viselő, faragatlan tuskó módjára viselkedő, banditaküllemű alak is.

A klastromudvarból lépcsőn mentek föl az emeletre. Marek azt mondta a szerzetesnek.

– Mint látom, a rend szívesen fogadja Arnaut de Cervole embereit.

– Való igaz – felelte a szerzetes –, mert nagy szolgálatot tesznek nekünk, midőn visszaadják a malmot.

– Korábban elvették? – kérdezte Marek.

– Ekként is mondhatnánk. – A szerzetes odalépett a Dordogne-ra és az onnan négyszáz méternyire lévő malomhídra néző ablakhoz.

– Sainte-Mére szerzetesei a két kezük munkájával építették fel a malmot, a mi nagy tiszteletű építészünk, Marcel barát irányításával. Marcel igen nagy becsben áll a monostorban. Mint ismeretes, az előző apát, Laon püspök építésze volt, ekképpen az általa tervezett és általunk megépített malom a monostor tulajdonát képezi. A jövedelmei úgyszintén.

– Sir Oliver mégis magának követeli a malomadót, holott erre nincs jogos indoka, hacsak az nem, hogy serege uralja a környéket. Ily módon tehát a mi apát urunk örömmel veendi Arnaut ígéretét, hogy visszaadná a malmot a monostornak, s elengedné az adót. Ezért látjuk szívesen Arnaut embereit.

Mindezt hallván Chris arra gondolt: a szakdolgozatom! Kutatásai során pontosan ugyanezt derítette ki. Bár még mindig sokan tartották a középkort elmaradott időszaknak, Chris tudta, hogy valójában a lendületes technikai fejlődés periódusa volt, s e tekintetben nem különbözött a 20. századtól. Sőt az ipar gépesítése, ami aztán a Nyugat meghatározó jellemzőjévé vált, ténylegesen a középkorban kezdődött meg. Az akkor legfőbb energiaforrás, a vízi energia kiaknázása intenzíven folyt, s a legkülönfélébb munkák végzésére használták. nemcsak gabonaőrlésre, hanem kallómalmokban, kovácsműhelyekben, malátapépesítésre, famegmunkálásra, habarcs és cement kikeverésére, papír- és kötélkészítésre, olajsajtolásra, textilfestő anyagok előállítására, az acélöntő kemencék fújtatóinak működtetésére is. Európa szerte szinte kilométerenként épültek malomgátak a folyókon, s számtalan hidat alakítottak át malommá. Sok helyen malmok egész láncolata hasznosította az áramló víz energiáját.

A malmok többnyire kulcsszerepet játszottak, mert igen jelentős bevétel, ily módon számos konfliktus forrásai voltak. A malmokért állandóan pereskedtek, sőt gyilkoltak és csatákat vívtak miattuk, íme, ez az eset is ezt példázza…

– Úgy látom – mondta Marek –, a malom egyelőre Lord Oliver kezén van, az ő zászlaja leng a tornyokon, és az ő íjászai vigyázzák a bástyákat.

– Oliver uralja a malomhidat – mondta a szerzetes –, mert a híd közel van a La Roque-ba vezető úthoz, és aki a hidat birtokolja, azé az út is. Ám Arnaut hamarosan megszerzi tőlük a malmot.

– És visszaadja a monostornak.

– Valóban.

– És mit kínál ezért cserébe a monostor Arnaut-nak?

– Természetesen megáldjuk őt – mondta a szerzetes, majd némi szünet után hozzátette. – És takaros összeggel jutalmazzuk.

Áthaladtak az írószobán, ahol állványoknál álló szerzetesek sora másolta némán a kéziratokat. Marek elcsodálkozott, hogy munkájukat nem halk egyházi ének hangjai mellett végzik, hanem az udvarról felhallatszó kiabálás és labdapattogás közepette. Ezenkívül az illusztrálásra vonatkozó hagyományos ciszterci tiltás ellenére több szerzetes is iniciálékat és szegélydíszeket festett a kéziratlapokra. Számos ecset és különböző színű festékeket tartalmazó tégely állt rendelkezésükre. Egyik-másik illusztráció különlegesen díszesre sikerült.

– Erre – mondta a szerzetes, és egy lépcsősoron napsütötte kis udvarba vezette le őket. Az egyik oldalon Marek nyolc, Arnaut színeit viselő katonát látott napozni. Az sem kerülte el figyelmét, hogy a kardjukat is maguknál tarthatták.

A szerzetes nyomában haladva az udvar túloldalán álló kis épület felé mentek, aztán beléptek egy ajtón. Vízcsobogást hallottak, majd egy szökőkutat láttak, nagy medencével. Latin zsolozsma monoton dallama szólt. A helyiség közepén két csuhás szerzetes mosdatott egy asztalon fekvő meztelen, nagyon sovány embert.

– Fráter Marcellus – suttogta a szerzetes, és fejet hajtott. Marek csak nézett. Másodpercek teltek el, mire rájött, mit lát.

Marcel barát meghalt.

14.52.07

Reagálásuk elárulta őket. A szerzetes világosan látta rajtuk: nem tudták, hogy Marcel meghalt. Gondterhelten vonta félre Marekot, és megkérdezte.

– Miért jöttek ide?

– Azt reméltük, beszélhetünk Marcel baráttal.

– Tegnap este halt meg.

– Hogyan halt meg?

– Nem tudjuk, de mint látható, öreg volt.

– A mi ügyünk nem tűr halasztást – mondta Marek. – Ha esetleg láthatnám a személyes holmiját…

– Nem volt személyes holmija.

– Azért bizonyára volt néhány apróság…

– Nagyon egyszerűen élt.

Marek tovább próbálkozott.

– Megnézhetném a szobáját?

– Sajnálom, ez lehetetlen.

– Igen nagyra értékelném, ha…

– Marcel barát a malomban lakott, ott volt szobája már régóta.

– Aha. – A malmot Oliver katonái őrzik. Nem mehetnek oda, legalábbis egyelőre.

– Talán mégis segíthetek, ha megtudhatom, mi az a halasztást nem tűrő ügy – mondta a szerzetes. Készségesnek mutatkozott, Marek azonban óvatos volt.

– Magántermészetű ügy, nem beszélhetek róla – felelte szűkszavúan.

– Itt nincsenek magántermészetű ügyek. – Ezzel a szerzetes elindult az ajtó felé. Mareknak az volt az érzése, az őrséget akarja riasztani.

– Magister Edwardus kéréséről van szó.

– Magister Edwardus? – A szerzetes rögtön hangot váltott. – Miért nem mondták? Honnan ismerik Magister Edwardust?

– A segédei vagyunk.

– Valóban?

– Úgy igaz, ahogy mondom.

– Miért nem mondták? Magister Edwardus itt szívesen látott vendég, mert nagy szolgálatot tett apát urunknak, amikor Oliver elvitette.

– Értem.

– Azonnal jöjjenek velem – mondta a szerzetes. – Az apát úr bizonyosan látni óhajtja önöket.

– De nekünk…

– Az apát úr ragaszkodna hozzá. Jöjjenek!

A napfényre kiérve Marek észrevette, hogy milyen sok zöld-fekete ruhás katona van a monostor udvarán. Ezek azonban nem csupán nézelődtek, hanem éberen és harcra készen figyeltek. Az apát kicsiny háza a monostor egyik félreeső zugában állt, és míves fafaragások díszítették. Kis faburkolatú előtérbe vezették őket, ahol egy nagyon erősen hajlott hátú, varangyos békához hasonló öreg szerzetes ült a csukott belső ajtó előtt.

– Apát urunk odabenn van?

– Épp penitenciában részesít egy hölgyet.

A szomszéd szobából ritmikus nyikorgás hallatszott ki.

– Mennyi ideig tart még a vezeklés? – kérdezte a szerzetes.

– Hosszan elhúzódhat – mondta a varangy. – A hölgy igen sokszor követte már el bűnét.

– Jelentsd be e jeles urakat apát urunknál – mondta a szerzetes –, mert Edwardus de Johnes felől hoznak híreket.

– Úgy teszek, amint lehet – mondta a varangy unottan, de Marek észrevette, hogy az öreg szeme hirtelen felcsillant; a név neki is jelentett valamit.

– Ám a penitenciát nem zavarhatom meg – nézett ájtatosan az égre a varangy. – Vendégeink addig talán fogyasztanának szerény étkeinkből.

– Nagyon köszönjük, de nem, nekünk… – Chris köhintett. Kate megbökte Marek hátát, és Marek azt mondta. – Nos, ha nem okozunk gondot vele…

– Ó, a legkevésbé sem.

Már épp elindultak az ebédlő felé, amikor egy fiatal szerzetes futva-lihegve megérkezett.

– Lord Arnaut mindjárt itt lesz! Azonnal látni óhajtja az apátot!

A varangy felpattant ültéből, és azt mondta.

– Gyorsan! Menjenek! – majd kinyitott egy oldalajtót.

Így aztán az apátéval szomszédos, dísztelen kis szobában találták magukat. Az ágynyikorgás megszűnt; a varangy mormogását lehetett hallani, amint izgatottan mond valamit az apátnak.

Nem sokkal később kinyílt egy másik ajtó, és egy kipirult arcú, ruháját sietve igazgató hölgy mezítláb lépett be rajta. Elragadóan szép volt. Ahogy feléjük fordult, Chris megdöbbenve ismerte fel benne Lady Claire-t.

Chris arcát látva megkérdezte.

– Mit bámul így?

– Nos, milady…

– Uram, az ön viselkedése felettébb méltatlan! Hogy merészel megítélni engem? Nemes hölgy létemre magamra maradtam ez idegen földön, nincs, ki megoltalmazna, tanácsot adna, pártfogásába venne. Ám ha nem akarom elveszíteni férjem birtokait, mégis szerét kell ejtenem, hogy eljussak a nyolcvanmérföldnyire lévő Bordeaux-ba, onnan pedig Angolhonba. Ez nékem özvegyi tisztem, s én e háborúság és zűrzavar közepette is kész vagyok habozás nélkül, bármi áron eleget tenni ebbéli kötelességemnek.

Chris arra gondolt, hogy a habozás valóban nem jellemző a hölgyre. Elképesztette ennek a nőnek a vakmerősége. Marekot viszont szemmel láthatólag lenyűgözte, s halkan azt mondta.

– Milady, kérem, bocsásson meg e zsenge korú ifjúnak, ki olykor meggondolatlan.

– Fordul a kocka. A körülmények úgy hozták, hogy rászorulok az apát közbenjárására. Az én dolgom, hogy miként nyerem el a jóindulatát. – Lady Claire fél lábon ugrálva igyekezett megőrizni egyensúlyát, miközben felhúzta a harisnyáját. Miután ezzel elkészült, lesimította a ruháját, aztán gyakorlott mozdulatokkal az összes kiszabadult hajtincsét betuszkolta főkötője alá.

Perceken belül úgy festett, mint egy apáca. Ezzel egy időben hangot is váltott. tartózkodó és illedelmes lett a modora.

– Nos, a kifürkészhetetlen véletlen folytán az urak tudomására jutott, amit senkivel sem óhajtok tudatni. Ezennel hallgatásukért esedezem.

– Szavunkat adjuk, milady – mondta Marek. – Hisz mindez nem tartozik ránk.

– Cserében én is hallgatni fogok – ígérte Lady Claire. – Mert ugyebár nyilvánvaló, hogy az apát úr számára nem kívánatos, hogy de Cervole tudjon az önök ittlétéről. Mindnyájan megőrizzük titkainkat. Ugye, számíthatok rá?

– Feltétlenül, milady – mondta Marek.

– Igen, milady – mondta Chris.

– Igen, milady – mondta Kate.

A lány hangját meghallva Claire odament Kate-hez, és azt kérdezte.

– Igazat szól?

– Igen, milady – ismételte meg Kate.

Claire megérintette Kate szorítópánt alá préselt mellét.

– A kisasszony levágta a haját, nemde? Tudja-é, hogy halállal lakol, ki férfinak adja ki magát? – Miközben ezt mondta, Chrisre nézett.

– Tudjuk – mondta Marek.

– Lám, mily odaadó híve magiszterének! Természetes nemét is feladja érte!

– Igen, milady.

– Könyörögni fogok Istenhez az ön életéért.

Nyílt az ajtó, és a varangy intett nekik.

– Az urak jöjjenek velem. Milady, kérem, maradjon, az apát úr hamarosan újra fogadja. Az urak pedig jöjjenek velem.

Már az udvaron jártak, amikor Chris közel hajolt Marekhoz, és a fülébe súgta.

– André, ez a nő egy álnok kígyó!

Marek mosolygott.

– Elismerem, csípős a…

– André, hallgass rám! Egy szavát se hidd el!

– Miért ne? Szerintem nagyon is nyíltan beszélt – mondta Marek. – Oltalmat keres, teljes joggal.

Chris csak bámult.

– Oltalmat?

– Igen, pártfogót keres – mondta Marek elgondolkodva.

– Pártfogót? Mit beszélsz? Nekünk csak… tényleg, hány óránk van még?

Marek a csuklópántjára nézett.

– Tizenegy óránk és tíz percünk.

– Ennyi időre akarsz pártfogó lenni?

– Ugyan már! – Marek Chris vállára tette a kezét. – Nem érdekes, csak elgondolkodtam.

11.01.59

Egy hatalmas terem hosszú asztalánál ültek, sok szerzetes társaságában. Tányérjukban húsleves gőzölgött, az asztal közepén pedig zöldségekkel, marhahússal és sült kappannal megrakott tálak sorakoztak. Senki meg nem moccant, az összes szerzetes lehajtott fővel mormolta az imát.

Pater noster qui es in coelis Sanctivicetur nomen tuum Adveniat regnum tuum Fiat voluntas tua.

Kate lopva az ételre pillantott. Micsoda illatok! A gőzölgő kappan valami különleges mártással készülhetett. Aztán Kate egyszer csak észrevette, hogy a közelében ülő szerzetesek furcsán néznek rá, amiért nem mormolja az imát. Nyilván ismernie kellene.

A mellette ülő Marek persze lelkesen kántálta.

Panem nostrum quotidianum

Da nobie hodie

Et dimmiite nobis delrita nostra

Kate nem tudott latinul, így kénytelen volt némán kivárni, míg végül elhangzott az „ámen”.

A szerzetesek mindnyájan felnéztek, feléje bólintottak. Kate egész idő alatt ettől félt. Szólni fognak hozzá, és ő meg se tud mukkanni. Most mit tegyen?

Marekra nézett, akinek persze nem voltak ilyen aggályai, hiszen beszélte a nyelvet.

Az egyik szerzetes Kate felé nyújtotta a marhahúsos tálat, de nem mondott semmit. Sőt az egész teremben sem beszélt senki. Némán kínálgatták az ételt, a tányérok és evőeszközök koccanásán kívül semmi mást nem lehetett hallani. Mindenki némán evett.

Kate fogta a tálat, bólintott, kivett magának egy jókora szeletet, aztán még egyet, de ekkor észrevette Marek rosszalló pillantását. Továbbadta neki a tálat.

A terem egyik sarkában egy szerzetes latin szöveg olvasásába kezdett, melyből Kate persze egy kukkot sem értett. Különben is kopogott a szeme az éhségtől, farkasétvággyal evett. Nem emlékezett rá, mikor ízlett így étel. Marekra pillantott, aki békésen mosolyogva falatozott. Kate folytatta az evést, majd egy idő után újra Marekra nézett.

Marek már nem mosolygott.

Marek a bejáratokat tartotta szemmel. A téglalap alakú hosszú teremnek három ajtaja is volt. egy balra, egy jobbra, egy pedig velük szemközt, pontosan középen.

Pár perccel korábban néhány zöld-fekete ruhás katona jelent meg a Marektól jobbra lévő ajtóban. Benéztek, mintha az aznapi menüre volnának kíváncsiak, de kint maradtak.

Aztán a szemközti ajtóban bukkant fel néhány katona. Kate Marekra nézett, aki egészen közel hajolt hozzá, és azt súgta a fülébe.

– Bal oldali ajtó. – A mellettük ülő szerzetesek rosszalló pillantásokat vetettek rájuk. Kate Marekra sandított, és bólintással jelezte, hogy megértette.

Vajon hová vezet a bal kéz felőli ajtó? Annál nem álltak katonák, és az ajtón túl sötét volt. Bárhová vezet, nyilvánvalóan arra kell menniük. Marek elkapta Chris pillantását, és hüvelykujjával jelezte neki: ideje indulni.

Chris alig észrevehetően rábólintott. Marek félretolta a tányérját. Épp fel akart állni, amikor egy fehér csuhás szerzetes odalépett hozzá, és a fülébe súgta.

– Az apát úr várja önöket.

Sainte-Mére apátja a harmincas évei elején járó, energikus férfi volt, termete leginkább sportolóéra, fürkésző tekintete kereskedőére emlékeztetett. Fekete csuháját elegáns hímzés díszítette, vastag aranyláncot viselt, csókra nyújtott kezén négy ékköves gyűrű csillogott. A napsütötte udvaron fogadta őket.

Marekkal beszélgetve sétáltak, Chris és Kate valamelyest lemaradt mögöttük. Az apát barátságos hangnemet ütött meg, de előszeretettel váltott témát hirtelen, mintha így akarná próbára tenni beszélgetőtársát.

– Őszintén fájlalom, hogy ennyi katonának kell itt lennie – mondta –, de attól tartok, illetéktelenek hatoltak be a monostor falai közé, Oliver néhány embere, s míg meg nem találjuk őket, ébernek kell lennünk. Lord Arnaut pedig nagy kegyesen felajánlotta a segítségét, ízlett az étel?

– Istennek és önnek hála, nagyon is, apát uram.

Az apát elmosolyodott.

– Megvetem a hízelgést – mondta –, és a rendünk előírásai is tiltják.

– Megfogadom az intelmet – mondta Marek.

Az apát a katonákra nézett, és felsóhajtott.

– Ez a rengeteg katona elriasztja a vadat.

– Miféle vadat?

– A vadat, a vadat – türelmetlenkedett az apát. – Tegnap délelőtt vadászni mentünk, s üres kézzel tértünk meg. Egy őzgida nem sok, annyit se leltünk. Pedig Cervole emberei akkor még meg sem érkeztek. Immár itt vannak, jó kétezren. Amelyik vadat nem lövik le, azt elriasztják. Hónapokig fog tartani, mire helyreáll az erdő rendje. Mi hír Magister Edwardusról? Mondja már, hisz repesve várom!

Marek eltöprengett. Furcsának találta az apát feszült kíváncsiságát, mintha valamiféle konkrét információra számítana.

– La Roque-ban van, apát uram.

– Ó! Sir Oliverrel?

– Igen, apát uram.

– Módfelett sajnálatos. Küldött-é üzenetet nekem ön által? – Nyilván észrevette Marek tanácstalanságát. – Nem?

– Edwardus nem bízott rám üzenetet, apát uram.

– Netán rejtjelet? Másnak mit sem mondó szót?

– Sajnálom, nem – mondta Marek.

– Én nemkülönben. Ő tehát most La Roque-ban van?

– Igen, apát uram.

– Bár ne így lenne – mondta az apát –, mert úgy vélem, La Roque bevehetetlen.

– Hacsak nincs a belsejébe vezető átjáró… – mondta Marek.

– Az átjáró, az átjáró – legyintett az apát türelmetlenül. – Napról napra mást se hallok, mindenki csak az átjárót firtatja, kutatja. Arnaut legkivált. A magiszter segédkezett nekem, átvizsgálta Marcellus régi dokumentumait. Bizonyos-é, hogy nem mondott semmit?

– Azt mondta, keressük Marcel barátot.

Az apát bosszankodott.

– Való igaz, eme titkos átjáró Laon segédjének és írnokának, Marcel barátnak a műve. Az öreg Marcel elméje azonban már évekkel ezelőtt elborult. Ezért is engedtük meg, hogy a malomban lakjék. Naphosszat folyvást csak mormogott, motyogott magában, aztán hirtelen azt kiáltá, hogy démonokat és szellemeket lát, majd szemei forognak, s egész testében rángatóza, míg a látomás el nem hagyá. – Az apát a fejét csóválta. – A szerzetes testvérek kegyessége bizonyságát látták ebben, nem pedig a valót, a háborodottságot. Mit mondott a magiszter, miért keressék őt?

– A magiszter azt mondta, Marcel tud a kulcsról.

– Kulcsról? – Az apát igen dühösnek látszott. – Hogyne tudott volna a kulcsról! Nem egyről, százról! Rengeteg kulcsa volt odaát a malomban, ahová most nem… – Egyszer csak elhallgatott, s döbbenten nézett Marekra.

Akik az udvaron voltak, mind kiáltoztak és fölfelé mutogattak.

Marek annyit mondott.

– Apát uram…

Az apát vért köpött, és Marek karjaiba dőlt. Marek óvatosan lefektette a földre. Eközben akadt bele a keze az apát hátába lőtt nyílba. Az első nyílvesszőt még sok követte, egyik a másik után fúródott be körülöttük a fűbe.

Marek fölnézett, és a templom harangtornyában gesztenyebarna ruhás, sebesen nyilazó embereket látott. Egy nyílvessző lesodorta a fejéről a föveget, egy másik kiszakította az inge ujját. A következő mélyen az apát vállába fúródott.

A következő nyíl Marek combját találta el. Éles fájdalom futott végig az egész lábán, aztán elveszítette az egyensúlyát, és a földre rogyott. Megpróbált felállni, de szédült és megtántorodott. Miközben tömegestül süvítettek el mellette a nyilak, visszaesett a földre.

Chris és Kate az udvar túloldalán menekült a nyílzápor elől. Futás közben Kate felkiáltott, megbotlott és elesett. Egy nyílvessző állt ki a hátából. Aztán feltápászkodott, s Chris látta, hogy a nyíl nem sebesítette meg, csak a hóna alatt döfte át a ruháját. Egy másik nyíl is súrolta, az a nadrágját szakította ki. Ekkor érték el a fedett kerengőt, és zihálva rogytak le az egyik oszlop mögött. Körülöttük sűrűn koppantak a nyilak a kőfalakon és oszlopokon.

– Jól vagy? – kérdezte Chris.

Kate lihegve bólintott.

– Hol van Marek?

Chris fölállt, óvatosan kilesett az oszlop mögül.

– Jaj, ne! – kiáltotta, és futásnak eredt a folyosón.

Marek feltápászkodott, s látta, hogy az apát még él.

– Bocsásson meg – mondta neki, miközben a hátára vette és a sarok felé vonszolta. Az udvaron tartózkodó katonák viszonozták a harangtoronyból érkező nyílzáport. Már kevesebb nyíl jött lefelé.

Marek becipelte az apátot a kerengő boltívei alá, és az oldalára fektette a földön. Az apát kihúzta a nyilat a saját vállából, majd elhajította. Kiverte a verejték az erőfeszítéstől.

– A hátam… a hátam…

Marek óvatosan megfordította. A hátából kiálló nyíl a szívdobogása ritmusára lüktetett.

– Uram, kívánja, hogy kihúzzam?

– Nem. – Az apát kétségbeesetten kapaszkodott Marek nyakába, és közelebb húzta magához. – Még ne… papot… papot… – Forgott a szeme. Egy pap szaladt feléjük.

– Jön már, apát uram.

Ettől az apát mintha kissé megkönnyebbült volna, de továbbra is görcsösen szorította Marekot. Halkan, szinte suttogva mondta.

– A kulcs La Roque-hoz…

– Igen, uram.

– …szoba…

Marek várt egy kicsit.

– Milyen szoba, uram? Milyen szoba?

– Arnaut… – Az apát megrázta a fejét, mintha el akarna űzni egy gondolatot. – Arnaut dühös lesz… szoba… – Karja elernyedt. Marek kihúzta a nyilat a hátából, őt pedig a földre fektette. – Amikor csak… nem árulta el… senkinek… ezért… Arnaut… – Az apát behunyta a szemét.

A pap odalépett. Latinul imádkozott, közben lehúzta az apát saruját, s egy fiola olajat tett le a földre. Hozzálátott, hogy feladja az utolsó kenetet.

Marek a kerengő egyik oszlopának dőlve kihúzta a nyilat a combjából. Nem hatolt be olyan mélyre, mint gondolta, csak egyujjnyi vér volt a nyílhegyen. Akkor dobta le a földre a nyilat, amikor Chris és Kate odaért.

Megnézték a nyilat és Marek lábát. Látva, hogy vérzik, Kate felhúzta a zekéjét, s a tőrével lenyisszantott egy csíkot vászon alsóinge aljából. Bekötötte vele Marek combját.

Marek azt mondta.

– Jobb híján ez is megteszi.

– Akkor most érd be ennyivel – mondta Kate. – Tudsz járni?

– Persze hogy tudok – felelte Marek.

– Sápadt vagy.

– Jól vagyok. – Ezzel Marek előbújt az oszlop mögül, és kinézett az udvarra.

A földön, melyből egész nyílerdő állt ki, négy katona hevert. A többiek elmentek; már senki nem nyilazott a harangtoronyból. A fenti ablakokból füst gomolygott. Az udvar túloldalán jóval nagyobb füst volt, sűrű, sötét oszlopban szállt fel a refektórium felől. A tűz az egész monostorban szétterjedt.

– Meg kell találnunk azt a kulcsot – mondta Marek.

– De odaát van, a szobában.

– Ez nem olyan biztos. – Mareknak eszébe jutott, hogy Elsie, a grafológus mondott neki valamit egy kulccsal kapcsolatban, mielőtt eljöttek az ásatás helyszínéről. Elsie egy szót is mutatott, amivel nem tudott mit kezdeni. Marek nem emlékezett a részletekre – nagyon aggódott akkor a Professzor miatt –, de abban biztos volt, hogy Elsie épp azon a pergamenkötegen dolgozott, amit a monostorban találtak. Ebben a kötegben volt a Professzor üzenete.

És Marek tudta, hol találják meg azokat a pergameneket.

A templomhoz vezető folyosón futottak. Az ólomüveg ablakok egy része már kitört, a füst kifelé gomolygott. Odabentről kiáltozás hallatszott, majd egy csapat katona rontott ki az ajtón.

Marek sarkon fordult, s most már visszafelé futottak, oda, ahonnan jöttek.

– Most mit csinálunk? – kérdezte Chris.

– Keressük az ajtót.

– Milyen ajtót?

Marek balra fordult. Egy fedett folyosón rohantak végig, aztán ismét balra fordulva egy nagyon keskeny bejáraton át egy parányi helyiségbe, talán kamrába jutottak. Fáklya égett benne. Marek felnyitotta a padlón lévő ajtót. Alatta lépcső vezetett le a sötétbe. Magukkal vitték a fáklyát, és elindultak lefelé. Chris volt az utolsó, ő csukta le maga után a faajtót. Nyirkos, sötét teremben találták magukat.

A fáklya pattogott a lenti hidegben. Imbolygó fényében hatalmas, közel két méter átmérőjű hordókat láttak végig a fal mentén. Borospincében voltak.

– A katonák hamar felfedezik ezt a helyet – mondta Marek, és jó néhány, hordókkal teli termen vezette át őket, mint aki jól ismeri az utat.

Kate megkérdezte tőle.

– Te tudod, hogy most hova megyünk?

– Miért? Te nem?

Kate nem tudta. Chris meg ő szorosan Marek mögött haladtak, mert a fáklya fényében legalább láttak valamit. Időközben olyan termekbe értek, ahol a falakba vájt mélyedésekben halottak feküdtek. Itt-ott egy koponya, másutt két láb bukkant elő, némelyik holttesten a málladozó ruha is látszott. A sötétben néha patkányvisítást lehetett hallani.

Kate borzongott.

Marek csak ment tovább, végül egy majdnem teljesen üres helyiségben egyszer csak megállt.

– Most miért álltunk meg? – kérdezte Kate.

– Hát nem tudod? – kérdezte Marek.

Kate körülnézett, és akkor jött rá, hogy ugyanabban a föld alatti teremben vannak, ahová néhány nappal korábban lemászott. Ott volt a lovag szarkofágja, csak épp a koporsótetővel együtt. A másik fal mellett rozoga faasztal állt, rajta viaszosvászon lapok és zsineggel átkötött kéziratkötegek. Oldalt, a kőpárkányon egyetlen különálló kéziratköteg – és a Professzor megcsillanó szemüveglencséje.

– Tegnap veszthette el – mondta Kate. – A katonák nyilván idelent fogták el.

– Valószínűleg. – Marek nyomban keresgélni kezdett a halomba rakott lapok között. Hamar megtalálta a Professzor üzenetét, aztán az előző lapot kezdte vizsgálgatni a fáklya gyenge fényében.

– Mi az? – kérdezte Kate.

– Egy leírás – mondta Marek. – Egy föld alatti patakról, és… igen, ez az. – A lap szélére mutatott, ahová egy latin megjegyzést írtak.

– Azt mondja. „Marcellusnál van a kulcs.” Aztán meg egy ajtóról vagy bejáratról ír valamit, és egy nagy lábról.

– Nagy lábról?

– Várjatok csak! Nem, nem ez van ideírva! – Mareknak ekkor jutott eszébe, hogy pontosan mit mondott Elsie. – Itt az áll, hogy „az óriás lába” vagy „óriás láb”.

– Az óriás lába? – kérdezte Kate fejcsóválva. – Egészen biztos vagy benne?

– Igen, itt ez áll.

– És ez mi? – kérdezte Kate. Marek mutatóujja mellett két, egymás alá írt szó volt látható.

DESIDE

VIVIX

– Most már emlékszem! – mondta Marek. – Elsie nem ismerte a vivix szót, de a deside szót nem is említette. Szerintem ez nem latin, nem occitan, sőt nem is régi francia.

Tőrével levágta a pergamen egyik sarkát, a két szót belekarcolta az anyagba, aztán összehajtogatta és a zsebébe csúsztatta.

– Vajon mit jelenthet? – kérdezte Kate. Marek megrázta a fejét. – Fogalmam sincs.

– A lapszélre írták – mondta Kate. – Lehet, hogy nem is jelent semmit. Talán csak valami értelmetlen irkafirka, krikszkraksz.

– Nem hinném.

– Nyilván ezek az emberek is firkálgattak.

– Persze, de ez itt nem úgy fest, mint egy irkafirka. Ez komoly bejegyzés, Kate. – Visszament a kéziratlaphoz, ujjával követte a szöveget. – Értem, értem… azt mondja. Transitus occultus incipit… az átjáró kezdődik… propre ad capellam viridem, sive capellam mortis… a zöld kápolnánál, mely halálkápolnaként is ismert… és…

– A zöld kápolnánál? – mondta Kate meglepetten. Marek bólintott. – Úgy van. Azt viszont nem írja, hol az a zöld kápolna. – Sóhajtott. – Ha az átjáró a mészkőbarlangokba vezet, akkor bárhol lehet.

– Nem, André – mondta Kate.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy én tudom, hol a zöld kápolna.

Kate elmagyarázta.

– A Dordogne-program helyszínrajzain szerepelt. Ez egy rom, egészen közel az ásatási területhez. Emlékszem, még csodálkoztam is rajta, miért maradt ki a programból, hiszen ott van a terület határánál. A térképen úgy tüntették fel, hogy „chapelk verte marté”, és azt gondoltam, ez azt jelenti. a zöld halál kápolnája. Emlékszem, mert úgy hangzik, mint egy Edgar Allan Poe verssor.

– Emlékszel rá, hogy pontosan hol van?

– Pontosan nem, csak azt tudom, hogy Bezenactól körülbelül egy kilométernyire északra lehet, valahol az erdőben.

– Elképzelhető, hogy létezik egy ilyen hosszú alagút – mondta Marek.

Ekkor hallották meg, hogy a katonák lejöttek a pincébe.

– Ideje mennünk.

Marek balra indult el. Egy folyosón mentek végig, s egy lépcsőhöz lyukadtak ki. Amikor Kate előzőleg itt járt, ezt a lépcsőt törmelék borította. Most látni lehetett odafönn a vízszintes faajtót.

Marek ment fel elsőnek, s nekifeszítette a vállát az ajtónak. Könnyen kinyílt. Időközben szürkére festette a füst az eget.

Kate és Chris is fölment.

Odafönn rendezett sorokban ültetett fákat, egy gyümölcsöst találtak. Tavasz volt, minden üde zöld színben pompázott. Átfutottak a fák között, s nemsokára a monostor falához értek. Nem tudtak átmászni rajta, mert túl magas volt. Ehelyett a fákra kapaszkodtak fel, onnan ugrottak át a falra, majd a túloldalon le a földre. Szemközt háborítatlan, sűrű erdő terült el. Megint csak bevették magukat a vadon sötétjébe.

09.57.02

Az ITC laboratóriumában David Stern kissé távolabb lépett a gép prototípusától. Megszemlélte azt a kis elektronikus csomagot, melynek összeállításán és kipróbálásán öt óra hosszat dolgozott.

– Kész. Elküldhetjük nekik az üzenetet.

Éjszaka volt, a labor üvegablaka sötéten csillogott.

– Ott most mennyi az idő? – kérdezte Stern.

Gordon az ujjain számolt.

– Reggel nyolc körül érkeztek meg. Azóta huszonhét óra telt el a visszaszámlálási időből. Tehát másnap délelőtt tizenegy óra van.

– Rendben, akkor jónak kell lennie.

Sternnek sikerült megépítenie az elektronikus kommunikációs eszközt, pedig Gordon két nyomós indokot is felhozott, amiért szerinte ez lehetetlen. Azt mondta, először is azért nem lehet üzenetet küldeni, mert nem tudni, hol landol a gép. Egészen minimális az esélye annak, hogy pontosan oda érkezik, ahol a csapat tartózkodik. A második probléma az, hogy semmilyen módon nem lehet kideríteni, megkapták-e az üzenetet vagy sem.

Stern azonban mindkét akadályt elhárította, mégpedig egy igen egyszerű megoldással. A csomagba ugyanolyan adóvevő fülhallgatót tett, mint amilyet a csapat tagjai viselnek, továbbá két kis magnót. Az egyik magnó leadja az üzenetet, a másik meg a fülhallgatóba továbbítja. Ez az együttes így nem más, mint egy multiverzum üzenetrögzítő, jegyezte meg őszinte elismeréssel Gordon.

A küldendő üzenet így szólt. „Itt David. Huszonhét órája vagytok odaát. Harminckét óra elteltéig ne próbáljatok meg visszajönni. Csak akkor fogunk készen állni a fogadásotokra. Addig is tudassátok velünk, jól vagytok-e. Csak beszéljetek, mi rögzítjük. Viszlát hamarosan.”

Stern még egyszer meghallgatta az üzenetet, aztán azt mondta.

– Rendben van. Mehet.

Gordon kezelte az irányítópult gombjait. A gép zümmögni kezdett, majd kék fénybe burkolózott.

Órákkal korábban, amikor Stern hozzálátott az üzenetmasina elkészítéséhez, leginkább azért aggódott, mert a barátai odaát nem tudták, hogy nem térhetnek vissza. Eszébe jutott, hogy bajba kerülhetnek, esetleg megtámadhatják őket, és csak az utolsó pillanatban hívják a gépet, arra számítva, hogy azonnal visszatérhetnek. Ezért gondolta, hogy mindenképp tudniuk kell. pillanatnyilag nem jöhetnek vissza.

Eredetileg csak ez foglalkoztatta, de időközben egy másik, ennél jóval komolyabb aggodalma támadt. A barlang levegőjét már vagy tizenhat órája megtisztították. A szerelők csapata javában dolgozott a tranzithely megjavításán. Az irányítóterem műszerei már jó néhány órája újra működtek.

Mégsem fogtak egyetlen terepjelet sem.

Ez azt jelentette, hogy Marekék nem próbáltak meg visszatérni. Sternnek az volt az érzése, hogy az ITC emberei nagyon rossz jelnek tartják, hogy több mint húsz órája nem jött be terepjel. Ezt persze senki nem mondta ki nyíltan, a legkevésbé Gordon. Sternnek mégis az volt a benyomása, hogy az ITC-ben a többség úgy véli, a csapat tagjai már meghaltak.

Masináját tehát nem azért tartották fontosnak, mert így üzenetet tudtak küldeni, hanem azért, mert esetleg üzenetet kaphattak, és megbizonyosodhattak róla, hogy a csapat tagjai életben vannak.

Stern a masinát antennával is fölszerelte, amit gömbcsuklós szerkezettel rögzített. Ez minden irányba elforgatja, miközben a magnó háromszor adja le az üzenetet. A csapatnak tehát három lehetősége van válaszolni. Ezt követően az egész masina automatikusan visszatér a jelenbe, pontosan úgy, ahogy annak idején a fényképezőgép.

– Akkor indulás – mondta Gordon.

A gép a lézerfények felvillanásai közepette zsugorodni kezdett a padlón.

Feszülten várakoztak. A gép tíz perc múlva tért vissza. Hűvös pára terjengett a padló fölött, miközben Stern leszerelte a masina elektronikus csomagját, kivette a szalagot, és elkezdte lejátszani.

Elhangzott az ITC üzenete.

Semmi válasz.

Újból elhangzott az üzenet.

Még mindig semmi válasz. Csak az alapzaj, semmi más. Gordon kifejezéstelen arccal nézett Sternre, aki azt mondta.

– Ennek sokféle oka lehet….

– Hát persze, David.

Az üzenet harmadszor is elhangzott.

Stern még a lélegzetét is visszafojtotta.

Halk zörej jött be, aztán a laboratórium csendjében meghallották Kate hangját, amint azt mondja: – Fiúk, ti nem hallottatok semmit?

Marek: – Ugyan mit kellett volna hallanunk?

Chris: – Jézusom, Kate, kapcsold ki a fülhallgatódat!

Kate: – De…

Marek: – Kapcsold ki!

Ennyi volt. Utána már csak zörejek hallatszottak.

De a lényeg kiderült.

– Életben vannak – mondta Stern.

– Igen, élnek – mondta Gordon. – Gyerünk, nézzük meg, hogy haladnak a tranzithelyen.

Doniger fel-alá járkált az irodájában, hangosan gyakorolta beszéde szövegét, sőt a gesztusait is elpróbálta. Kiváló, sőt karizmatikus előadó hírében állt, de Kramer tudta, hogy ez nem megy magától, hanem hosszú felkészülés eredménye. Doniger alaposan begyakorol minden fordulatot, mozdulatot és gesztust. Semmit nem bíz a véletlenre.

Kramert ez kezdetben megdöbbentette. Ezek a vég nélküli, intenzív próbák minden nyilvános fellépés előtt nem illettek egy olyan emberhez, aki különben nem sokat ad mások véleményére. Később rájött, hogy Doniger azért élvezi a szereplést, mert a manipulálás eszközének tekinti. Meg volt győződve róla, hogy ő mindenkinél okosabb, és egy lenyűgöző beszéd ennek ékes bizonyítéka.

– Le sem esik nekik a tantusz! – mondogatta.

Doniger most is Kramert használta közönségnek.

– Mindannyiunkat a múlt határoz meg, bár ennek senki nincs tudatában. Senki nem ismeri fel a múlt hatalmát – mondta lendületes gesztus kíséretében.

– Viszont ha belegondolnak, rájönnek, hogy a múlt mindig fontosabb volt, mint a jelen. A jelen olyan, mint a korallsziget, melynek csak a teteje látszik ki a tengerből, de elpusztult korallok millióiból épül fel. Ezeket senki nem látja, mert a vízfelszín alatt vannak. A mi mindennapi életünk ugyanígy múltbéli események és döntések millióira épül. Amit a jelenben hozzáadunk, az semmiség ehhez képest.

– A kamasz megreggelizik, aztán elmegy az áruházba, hogy megvegye valamelyik együttes legújabb CD-jét. A srác azt hiszi, a modern világ egy pillanatát éli át. De ki határozta meg, mi az az „együttes”? Ki határozta meg, mi az az „áruház”? Ki határozta meg, mi az, hogy „kamasz”? Vagy „reggeli”? A többiről, a srác egész társadalmi közegéről, családjáról, iskolájáról, öltözködéséről, a tömegközlekedésről és a kormányzatról már nem is beszélve.

– Ezek közül semmi sem a jelenben alakult ki, hanem több száz évre vezethető vissza. Évszázadokkal, évezredekkel ezelőttre. Ez a srác egy olyan hegy tetején ül, ami maga a múlt. És nem veszi észre. Az határozza meg, amit soha nem lát, amire soha nem gondol, amit nem ismer. Olyasfajta hatalom ez, amit soha nem kérdőjelez meg. Ugyanez a srác közben a befolyásolás más formái, a szülői szigor, a reklámok, a kormány intézkedései ellen lázadozik. A múlt láthatatlan hatalmát viszont, ami életünk szinte minden mozzanatát meghatározza, soha nem vonjuk kétségbe. Pedig ez igazi hatalom. Meg lehet szerezni, és fel lehet használni. A múlt határozza meg a jelent, következésképpen a jövőt is. Ezért mondom én azt, hogy a jövő a múlt része. És ezért…

Doniger dühösen elhallgatott. Kramer mobiltelefonja jelzett, és ő beleszólt. Doniger türelmetlenül járkált fel-alá, közben a kézmozdulatait gyakorolta.

Kramer végre befejezte a beszélgetést, és Donigerre nézett, aki azt kérdezte.

– Nos, mi van?

– Gordon hívott. Életben vannak, Bob.

– Már visszajöttek?

– Nem, de a hangjukat sikerült rögzíteni. Hárman egészen biztosan élnek.

– Rögzíteni? Ki találta ki, hogy lehet ezt megcsinálni?

– Stern.

– Tényleg? Talán nem is olyan hülye, mint gondoltam. Alkalmaznunk kellene. – Egy pillanatra elhallgatott. – Szóval azt mondod, mégiscsak vissza fognak jönni?

– Nem. Ebben nem vagyok biztos.

– Mi a probléma?

– Nincs bekapcsolva a fülhallgatójuk.

– Igen? Miért? A fülhallgatókban lévő elem élettartama jóval hosszabb harminchét óránál. Nincs értelme kikapcsolni. – Rámeredt Kramerre. – Gondolod? Gondolod, hogy ő az? Gondolod, hogy Deckard miatt?

– Igen, lehet.

– De hát annak több mint egy éve! Deckard biztosan már rég meghalt! Emlékszel? Mindig mindenkivel összeverekedett.

– Nos, valami okuk van rá, hogy kikapcsolják a készüléküket…

– Nem tudom – mondta Doniger. – Robnak rengeteg átírási hibája volt, és nem lehetett féken tartani. Börtön várt rá.

– Igen. Egy bárban összevert egy fickót, akit még csak nem is ismert – mondta Krarner. – A rendőrségi jelentésben az állt, hogy ötvenkét ütést mért rá egy fémszékkel. A fickó egy évig volt kómában. Rob tehát nem úszhatta volna meg a börtönt. Ezért akart még egyszer visszamenni.

– Ha Deckard valóban él – mondta Doniger –, azok ott bajban vannak.

– Igen, Bob. Nagyon nagy bajban.

09.57.02

Amikor a sötét erdőben egy kis tisztásra értek, Marek egy faággal vázlatos térképet rajzolt a homokba.

– Mi most itt vagyunk, a monostor mögött. A malom meg ott van, innen úgy fél kilométernyire. Át kell jutnunk egy ellenőrzési ponton.

– Hű! – mondta Chris.

– Aztán be kell jutnunk a malomba.

– Valahogy feltétlenül – mondta Chris.

– Igen. Utána már nálunk lesz a kulcs. Tehát elmegyünk a zöld kápolnához. Az hol is van, Kate?

Kate elvette a faágat, egy négyzetet rajzolt.

– Ha ez La Roque, a hegytetőn, akkor északra van egy erdő. Az út pedig valahol itt lehet. Szerintem a kápolna nincs túl messze… talán itt.

– Másfél kilométer? Három?

– Mondjuk három. Marek bólintott.

– Semmiség az egész – mondta Chris, miközben letörölte a port a kezéről. – Mindössze annyi a dolgunk, hogy átjussunk az ellenőrzési ponton, aztán be a katonáktól hemzsegő malomba, utána meg elmenjünk valami kápolnához… és közben lehetőleg ne öljenek meg. Na, akkor induljunk!

Az erdőből kiérve mindenütt a pusztítás nyomait látták. A Sainte-Mére-monostor lángokban állt, a füst sötétre festette az eget fölötte. A föld feketéllett a hamutól, pernye kavargott a levegőben, még rájuk is hullott, korom ízét érezték a szájukban. Alig láttak át a folyó túlsó partjára, a dombra. Castelgard-ból csupán füstölgő romok maradtak.

Útközben sokáig egy teremtett lélekkel sem találkoztak. Aztán a monostortól nyugatra lévő egyik tanyaház mellett elhaladva idősebb férfit láttak az udvaron feküdni. Két nyílvessző állt ki a melléből. Odabentről csecsemősírást hallottak. Ahogy benéztek, egy összekaszabolt nőt láttak, aki holtan hevert a földön, a tűzhely előtt. Mellette egy felvágott hasú, hatévesforma kisfiú meredt üres tekintettel a levegőbe. A kisbabát nem látták, de a sírás a sarokból, az ágy felől hallatszott.

Kate már elindult volna felé, de Marek feltartóztatta.

– Hagyd.

Továbbmentek.

Kihalt vidék, elnéptelenedett házak, sorsukra hagyott földek fölött terjengett a füst. A ház lemészárolt lakóin kívül embert nem láttak sehol.

– Hová tűntek az emberek? – kérdezte Chris.

– Bemenekültek az erdőbe – mondta Marek. – Ott húzzák meg magukat, a föld alatti búvóhelyeiken. Tudják, mit kell tenniük.

– Az erdőben? És mit csinálnak ott?

– Megtámadnak minden arra járó lovagot. A lovagok ezért ölnek meg mindenkit, akire ráakadnak az erdőben. Mindenkiről azt feltételezik, hogy godin, azaz bandita, útonálló, és tudják, hogy azok visszaadják nekik a kölcsönt, ha tehetik.

– Tehát ránk is ez a sors várt, amikor megérkeztünk?

– Igen – felelte Marek. – A közemberek és a nemesek közti ellentét mostanra a végsőkig kiéleződött. Az emberek megelégelték, hogy a tőlük beszedett adóból és dézsmából tartsák el a lovagokat, s amikor arra kerül a sor, a lovagok nem teljesítik a kötelességüket. Sorra elvesztik a csatákat, nem védik meg a hazát. A francia király fogságba esett, s ez a nép szemében szimbolikus jelentőségű. Most pedig, miután véget ért az Anglia és Franciaország közti háború, világosan látják, hogy a lovagok ráadásul minden egyéb baj okozói. Arnaut és Oliver egyaránt a maga királya zászlaja alatt harcolt Poitiers-nál. Most meg mindkettő egyformán sarcolja a népet, hogy fizetést adhasson a katonáinak. Az embereknek ez nem tetszik. Ezért verődnek bandákba az erdőben, és amikor tudnak, visszavágnak.

– És itt, ebben a házban mi történt? – kérdezte Kate.

Marek vállat vont.

– Talán egy parasztból lett bandita megölte valakinek az apját az erdőben. Talán valakinek a bátyja egyik este túlságosan felöntött a garatra, elkóborolt, aztán egy banda megölte és kifosztotta. Talán valakinek a felesége és a gyereke elindult egyik várból a másikba, és nyomtalanul eltűnt. Egy idő után az emberben annyi indulat halmozódik fel, hogy akár ártatlanokon is megbosszulja a sorsát.

– De…

Marek elhallgatott, előremutatott. A fák koronája felett jobbról balra zöld-fekete zászló suhant. Egy vágtázó lovas vitte.

Marek jobbra mutatott. Folyásiránnyal szemben siettek tovább. Nemsokára odaértek a malomhídhoz és az ellenőrzési ponthoz.

A malomhíd a folyóparton magas kőfalban végződött, amelyben boltíves átjáró volt. A kőből épült vámház ennek a túloldalán állt. A La Roque-ba vezető egyetlen út a boltív alatt haladt át, tehát az egész hídhoz hasonlóan az utat is Oliver katonái őrizték.

Az út szélén már meredek mészkősziklák magasodtak. Csak az átjárón lehetett átjutni, nem volt más lehetőség. A kapu vámház felőli oldalán pedig ott állt Robert de Kére, és a katonákkal beszélgetett.

Marek a fejét csóválta.

Az úton parasztok, főleg nők és gyermekek ballagtak. Batyuval a kezükben a védelmet kínáló La Roque várába tartottak. Az egyik őrrel beszélgető de Kére időről időre rápillantott a parasztokra. Látszólag nem sok figyelmet fordított rájuk, de észrevétlenül nem lehetett volna elhaladni előtte.

Egy idő után de Kére bement a malomerődbe. Marekkal az élen a három fiatal elindult az úton, s lassan közeledett az ellenőrzési ponthoz. Marek verejtékezni kezdett.

Az őrök megnézték, mit visznek magukkal az emberek, és minden értékesnek látszó holmit elkoboztak. Már jókora halom volt az út mellett.

Marek odaért a boltívhez, és továbbment. Az őrök végigmérték, de ő rájuk se nézett. Elsőnek ő jutott át, aztán Chris, majd Kate követte.

Egy darabig a többiekhez csatlakozva haladtak az úton, de mikor az emberek La Roque felé kanyarodtak, ők az ellenkező irányba, a folyó felé tértek le.

Ott nem volt senki, ezért a lombok közül kilesve láthatták a folyásirányban körülbelül négyszáz méternyire lévő, erőddé átalakított malomhidat.

A látvány nem sok jóval biztatott.

A híd mindkét végén egy-egy masszív, kétemeletes őrtorony állt, magas bástyákkal és körben rengeteg lőréssel. A közelebb lévő őrtorony tetején legalább húsz-huszonöt, gesztenyebarna-szürke ruhás katona lövésre készen figyelte a környéket. Ugyanennyi katona őrködött a másik torony tetején is, ahol Lord Oliver lobogóját lengette a szél.

Magán a hídon, a két torony között, két különböző méretű épület állt, melyeket rámpa kötött össze. A híd alatt négy lapátkerék forgott, melyeket a gátakkal, zsilipekkel gyorsított sodrású víz működtetett.

– Mit gondolsz? – kérdezte Marek Christől, elvégre erről az építményről ő tudott a legtöbbet. Már két éve tanulmányozta. – Be tudunk jutni?

Chris nemet intett.

– Semmi esélyünk. Mindenütt katonák nyüzsögnek, nincs szabad bejárat.

– Mi az a hozzánk közelebb eső épület? – mutatott Marek egy kétszintes faépítményre.

– Nyilván a gabonamalom – mondta Chris. – A malomkerekek a felső szinten szoktak lenni. A liszt a garaton át megy le az alsó szinten lévő dézsákba, mert így könnyebb bezsákolni, majd elszállítani.

– Vajon hányan dolgoznak ott?

– Valószínűleg ketten vagy hárman, de most – a katonákra mutatott – lehet, hogy senki.

– No és a másik épület?

Marek az előzőnél hosszabb, alacsonyabb épületre mutatott, amit rövid palló kötött össze a másikkal.

– Nem tudom biztosan – felelte Chris. – Lehet fémöntöde, papírmalom, malátaőrlő, de akár fafeldolgozó is.

– Tehát fűrészmalom?

– Igen. Ebben az időben már fűrészt is működtettek vízi energiával.

– De azt nem tudod, hogy ez mi lehet?

– Így kívülről nem lehet megállapítani.

Kate közbeszólt.

– Tulajdonképpen miért beszéltek erről ennyit? Úgyse tudunk bejutni!

– Be kell jutnunk, hogy körülnézzünk Marcel barát cellájában, és megtaláljuk a kulcsot – mondta Marek.

– De hogyan, André? Hogy jutunk be?

Marek sokáig nézegette a hidat, aztán egyszer csak kibökte.

– Úszva.

Chris megrázta a fejét.

– Lehetetlen. – A hídpilléreken nem volt semmi kapaszkodó, messziről is látszott, hogy zöld alga borítja, tehát síkos. – Nem tudunk fölmászni.

– Ki beszélt itt mászásról? – kérdezte Marek.

09.27.33

Chris felszisszent, ahogy belemerült a jéghideg vízbe. Marek már távolodott a parttól, sodortatta magát az áramlással. Kate nem sokkal mögötte kissé jobbra tartott, a folyó közepe felé vette az irányt. Chris indult harmadiknak, közben folyton a part felé pillantgatott.

A katonák még nem vették észre őket. Chris a folyó zúgásán kívül semmi más hangot nem hallott. Aztán már csak előrenézett, egyre közelebb ért a hídhoz. Izgult. Tudta, hogy nem lehet többször próbálkozni. Ha elsőre nem sikerül, továbbsodorja a víz, lefelé a folyón, akkor pedig észreveszik és elfogják.

Tehát ez a helyzet.

Elsőre vagy soha.

Az áramlás sebességének fokozására kis kőfalak egész sorát építették a folyó mindkét partján, tehát Christ is gyorsabban sodorta a víz. Egyre közelebb ért a közvetlenül a lapátkerék előtt lévő vízterelő vályúhoz, ami már a híd alatt volt. Minden nagyon gyorsan történt. Kavargott, örvénylett a folyó, de a fakerekek nyikorgását a zúgás közepette is egyre hangosabban lehetett hallani.

Marek odaért az első kerékhez. Elkapta az egyik küllőt, lábát fellendítette az egyik lapátra, majd fölvitette magát a kerékkel, és a fönti nyílásban eltűnt szem elől.

Őt nézve könnyűnek látszott a dolog.

Aztán Kate is odaért a híd közepe táján lévő másik kerékhez. Könnyedén elkapott egy vízből épp kiemelkedő küllőt, de kis híján lecsúszott róla a keze. Végül sikerült annyira megkapaszkodnia, hogy fellódult egy lapátra, és ott guggolt.

Chris lecsúszott a vízterelő tölcséren. Felnyögött, amikor nekivágódott az oldalának. Úgy zubogott, tajtékzott a víz, mint egy vízesés kellős közepén, s szélsebesen vitte őt a forgó kerék felé.

Most rajta a sor.

Már ott a kerék.

Chris a vízből elsőnek kiemelkedő küllő felé nyúlt, s elérte… Hideg és síkos… keze megcsúszik az algán… szálkák hasítják fel az ujjait… nem bírja megtartani… fölnyúl a másik kezével… kétségbeesetten… a küllő fölemelkedik… nem tudja megfogni… visszaesik a vízbe… a következő küllő után nyúl… elszalasztja… Elszalasztotta. Aztán a víz könyörtelenül magával ragadta, továbbsodorta, ki a napfényre, lefelé a folyón.

Elszalasztotta.

A francba!

Vitte magával az ár. Egyre messzebbre a hídtól, a többiektől. Magára maradt.

09.25.12

Kate először az egyik térdét tudta rátenni a kerék lapátrészére, s miközben az kiemelkedett a vízből, a másik térdét is felhúzta. Aztán összekucorodott, s így vitte felfelé a kerék. Ahogy a válla fölött visszanézett, látta, hogy Christ elsodorja a víz, és lefelé viszi, ki a napfényre. Őt közben fölemelte a kerék a malomba.

Kiugrott a padlóra, leguggolt a sötétben. A deszkák csuromvizesek voltak alatta, dohos-penészes szag terjengett. Egy kicsiny helyiségben volt, háta mögött a kerék forgott jobbra pedig hangosan kattogott, nyekergett egy fogaskeréksor. A fogaskerekek függőleges tengelyt forgattak, amelynek a túlsó végét nem lehetett látni, a mennyezeten túl folytatódott. Miközben Kate várt és hallgatózott, víz permetezett rá. A folyó zúgásán és a fa recsegésén kívül azonban semmit nem hallott.

Vele szemközt egy kis ajtó volt. Tőrét megmarkolva óvatosan kinyitotta ezt az ajtót.

A megőrölt gabona egy favályúban pergett alá a felső szintről, és az ajtó mellett álló négyszögletes dézsában gyűlt össze. A liszttel megtöltött zsákok a sarokban sorakoztak. Sárgás por szállt a levegőben, s mindent belepett, az emeletre felvezető létrát is a sarokban. Kate-nek eszébe jutott, hogy Chris egyszer azt mesélte; ez a por a legapróbb szikrától is könnyen berobban. Valóban sehol nem látott egyetlen tűzgyújtó eszközt, gyertyát, gyertyatartót sem.

Halkan odaosont a létrához. Már odaért, amikor észrevette, hogy két férfi fekszik a zsákok közt; mélyen alszanak, hangosan horkolnak, s kiürült borospalackok hevernek mellettük.

Elindult fölfelé a létrán.

Felfelé haladva látta, hogy két kerek gránitkő forog egymáson, köztük őrlődik a gabona, majd középen egy kürtőben gyűlik össze, s annak alsó nyílásán átjut le az alsó szintre.

Miután felért, Kate látta, hogy Marek épp egy földön fekvő katona fölé hajol. Ujját az ajkára illesztette, és a tőle jobbra lévő ajtóra mutatott. Kate katonák hangját hallotta az átjáró felől. Marek halkan felhúzta a létrát, és belülről megtámasztotta vele az ajtót.

Együtt vették el a katonától pallosát, íját és nyíltartó tegezét. Nehezen tudták megmozdítani a katona holttestét, hosszúnak tűnt az idő, mire leoldották róla a fegyvereket. Kate megnézte az arcát: kétnapos borosta volt rajta, a szája szélén pedig lepedék. Barna szeme üvegesen meredt a semmibe.

Kate hátrahőkölt, amikor a katona hirtelen fölemelte a karját, de aztán rájött, hogy csak a férfi ruhaujja akadt bele az ő karperecébe. Kiakasztotta, s a kar tompa puffanással hullott a földre.

Marek magához vette a katona pallosát. Az íjat és a nyilakat Kate-nek adta.

Néhány falba vert szögön fehér szerzetesi csuhák lógtak. Marek felöltötte az egyiket, Kate-nek pedig odaadott egy másikat.

Ezek után balra, a másik épületbe átvezető palló felé mutatott, amelyen két gesztenyebarna-szürke ruhás katona állta el az utat.

Marek körülnézett, talált egy vastag farudat, amivel a gabonát szokták keverni. Ezt odaadta Kate-nek, ő pedig fölkapott kettőt a sarokban álló borospalackok közül. Kinyitotta az ajtót, mondott valamit occitan nyelven, felmutatta a két palackot a katonáknak, akik nyomban oda is siettek. Marek az ajtófélfához állította Kate-et, s csak annyit mondott.

– Nagyot!

Az egyik katona belépett, s közvetlenül mögötte ott volt a másik is. Kate akkora erővel vágta fejbe az elsőt, hogy azt hitte, szétzúzta a koponyáját. Tévedett. A katona összeesett ugyan, de máris megpróbált fölállni. Kate még kétszer sújtott le rá, aztán a katona elterült, és nem mozdult. Eközben Marek a másik katona fején törte el a borospalackot, s épp a gyomrát rugdosta. A katona a karjával próbálta védeni magát, és egészen addig rúgkapált, míg Kate fejbe nem vágta a rúddal. Aztán már az sem mozdult.

Marek bólintott, a csuha alá rejtette a pallost, és szerzeteshez illően lehajtott fejjel elindult a rámpán. Kate mögötte haladt.

Föl se mert pillantani az őrtoronyban álló katonákra. Remegését elrejtette a csuha, de az íj nem fért el alatta, bárki észrevehette. Nem tudta, látja-e őt valaki. Odaértek a másik épülethez. Marek megállt az ajtó előtt. Füleltek, de a ritmikusan ismétlődő kattanásokon és a folyó zúgásán kívül semmit nem hallottak.

Marek kinyitotta az ajtót.

Chris köhögött és köpködte a vizet, amikor felbukkant a felszínre. Ott, a malomtól mintegy százméternyire már nem volt olyan erős a víz sodrása. A folyó mindkét oldalán katonák álltak. Arnaut emberei láthatólag a híd megtámadására vonatkozó parancsot várták. A közelben álldogáló lovak kantárszárát apródok fogták.

A folyó víztükréről visszaverődött a szikrázó napsütés, és valószínűleg elvakította Arnaut embereit, mert Chris látta, hogy hunyorogva elfordítják a fejüket. Nyilván ezért nem vették őt észre, gondolta.

Vigyázva, nehogy zajt csapjon, valahogy elsodródott a Dordogne északi partjához, és behúzódott a víz fölé hajló part menti bokrok közé. Ott senki nem láthatta meg. Megpihent egy kicsit. A folyónak ezen, vagyis a francia oldalán kell maradnia, csak akkor remélheti, hogy rátalál majd Andréra és Kate-re.

Feltéve persze, ha élve kijutnak a malomból. Chris nem tudta, mekkora esélyük van rá, hiszen a malomban nyüzsögnek a katonák.

Aztán eszébe jutott, hogy a kerámia még mindig Mareknál van. Ha ő meghal vagy eltűnik, soha nem tudnak visszatérni. Bár amúgy sem valószínű, hogy valaha is hazajutnak, gondolta.

Valami hozzáért a tarkójához. Hátranézett, és látta, hogy egy felfúvódott döglött patkányt visz a víz. Az undor azonnal kikergette a vízből. A közvetlen közelben nem voltak katonák, behúzódtak a jó tizenöt méternyire lévő tölgyfák árnyékába. Chris bekúszott a vízparti bozót tövébe. Odasütött a nap, egy kicsit átmelegítette. Odahallatszott a katonák nevetgélése, tréfálkozása. Tudta, hogy valami védettebb helyre kell mennie. Ha valaki elhalad erre a part menti ösvényen, könnyen észreveheti őt a bokrok között. Tisztában volt a veszéllyel, de ahogy egy kicsit átmelegedett a napon, erőt vett rajta a kimerültség. Elnehezült a szemhéja, sajgott minden porcikája. Úgy döntött, ha csak néhány percre is, de behunyja a szemét. Csak néhány percre.

Fülsiketítő volt a zaj a malomban. Kate összerezzent, amikor a felső szintre érve visszanézett az alsó helyiségbe. Az épület teljes hosszában két sor légkalapács ütötte folyamatosan az üllőket, hangjukat pedig visszaverték, fölerősítették a kőfalak.

Minden üllő mellett egy-egy dézsában víz, fémüstökben pedig izzó szén volt. Tehát semmi kétség, kovácsműhelyben jártak, ahol izzítással, döngöléssel és hűtéssel acél készült, a gépeket a vízi energiával meghajtott kerekek működtették.

A légkalapácsok azonban ekkor ellenőrizetlenül dolgoztak, mivel hét vagy nyolc, gesztenyebarna-szürke ruhás katona épp lázasan kutakodott. Benéztek minden zugba, még a kerekek közé és a kalapácsok alá is. Végigtapogatták a falakat, nyilván abban a reményben, hogy valami rejtett mélyedést találnak. A szerszámokat ugyancsak szanaszét hányták.

Kate pontosan tudta, mit keresnek. Marcel barát kulcsát.

Marek mutogatással jelezte neki, hogy le kellene osonniuk a lépcsőn, aztán bemenniük egy tárva-nyitva álló oldalajtón. Az oldalfalon más ajtó nem is volt, szinte bizonyosnak látszott, hogy csak ez lehetett Marcel szobája.

Az is egyértelműnek tűnt, hogy már átkutatták.

Valamilyen oknál fogva ez nem nyugtalanította Marekot, aki óvatosan lépdelt lefelé. A lépcső aljától továbbmentek, elhaladtak a csapkodó légkalapácsok mellett, majd belopóztak Marcel szobájába.

Marek a fejét csóválta.

Elképesztően sivár, igazi szerzetesi cellában találták magukat. csak egy keskeny priccs, egy tálban víz és egy éjjeliedény volt benne. Az ágy mellett kis asztal állt, rajta egy szál gyertya. Ezenkívül semmi. Az ajtó belső oldalába vert szögön Marcel két fehér csuhája lógott.

Semmi más.

Első pillantásra látni lehetett, hogy ebben a helyiségben nincs kulcs. Ha volt, akkor azt a katonák már megtalálták.

Kate csodálkozott, hogy Marek ennek ellenére négykézlábra ereszkedve keresgélni kezd az ágy alatt.

Maréknak eszébe jutott, amit az apát mondott nem sokkal azelőtt, hogy megölték.

Az apát nem tudta, hol van az átjáró, de nagyon szerette volna kideríteni, hogy elmondhassa Arnaut-nak. A Professzort is az apát bízta meg azzal, hogy vizsgálja át a régi dokumentumokat, ami szintén ésszerű, ha Marcel elméje már valóban annyira megbomlott, hogy nem tudta elárulni, mit épített.

A Professzor talált egy iratot, amelyben valamilyen kulcsot említenek, és ez a felfedezés szerinte is jelentős volt. Az apát azonban dühösen azt mondta.

– Persze hogy tudott a kulcsról. Marcelnak rengeteg kulcsa volt…

Az apát tehát már korábban is tudott valamilyen kulcs létezéséről. Azt is tudta, hol van, mégsem tudta használni.

Vajon miért nem?

Kate megbökte Marek vállát. Marek odanézett, és látta, hogy Kate félretolta a fehér csuhákat. Az ajtó belső oldalán három, fába vésett díszt lehetett látni. Furcsa, dekoratív mintázatokat, egyáltalán nem középkori stílusúakat.

Marek egy pillanat alatt rájött, hogy ezek nem díszítések, hanem magyarázó ábrák, és a megfejtésük maga a kulcs.

A kulcs!

Marek figyelmét a jobb szélső ábra vonzotta magához.

Ezt az ábrát sok-sok éve vésték bele a fába. A katonák minden bizonnyal látták, de mivel tovább kutakodnak, nyilván nem tudják, mit jelent.

Marek viszont rájött.

Kate ránézett, és a lépcső szót formálta a szájával.

Marek az ábrára mutatott, és némán a térkép szót formázta.

Mert addigra már minden világossá vált számára.

A VIVIX azért nem volt benne a szótárban, mert nem szó, hanem egy számsor. V, IV és IX. A római számokhoz pedig irányokat rendelt hozzá a pergamen. DESIDE. Ami szintén nem egy szó, hanem a DExtra, SInistra, DExtra rövidítése, ami latinul annyit tesz. jobbra, balra, jobbra.

Ez tehát a kulcs: odabenn a kápolnában öt lépést kell tenni jobbra, négyet balra, majd kilencet ismét jobbra. így lehet megtalálni a titkos átjáró bejáratát.

Marek rákacsintott Kate-re.

Ők végre meglelték, amit mindenki keres. Megtalálták La Roque kulcsát.

09.10.23

Most már csak élve kell kijutni valahogy a malomból, gondolta Kate. Marek az ajtóhoz ment, kilesett a fő helyiségbe, a katonákra. Kate melléje lépett.

A katonák kilencen voltak. De Kére lovaggal együtt összesen tizen.

Tíz – kettő ellen.

A katonák most már nem kutakodtak olyan lázasan. Egymásra pillantgattak a le-lesújtó légkalapácsok fölött, mintha azt kérdeznék. Nem végeztünk még? Minek tovább keresgélni?

Egészen biztos, hogy Kate és Marek észrevétlenül nem tudna elsurranni mellettük.

Marek a felső rámpához vezető lépcsőre mutatott.

– Te menj egyenesen a lépcsőhöz, aztán futás! Tűnj el innen! – mondta. – Én majd fedezlek. A malom alatt, az északi parton találkozunk.

Rendben?

Kate a katonákra nézett.

– Tíz, egy ellen. Maradok – felelte.

– Nem. Legalább egyikünknek mindenképp ki kell jutnia. Én elbánok velük, te csak menj. – A zsebébe nyúlt. – Ezt vidd magaddal. – A kerámiát akarta odaadni Kate-nek.

Kate megborzongott.

– De miért, André?

– Vedd el!

Kiléptek Marcel barát cellájából. Kate elindult a lépcső felé, amerről korábban jött. Marek a helyiség túloldalán lévő, a folyóra néző ablakok felé tartott.

Kate a lépcső közepéig jutott, amikor kiáltást hallott. A katonák a helyiség minden részéből Marek felé rohantak, aki közben már hátratolta fejéről a csuklyát, és szembeszállt az elsőnek odaérő katonával.

Kate nem tétovázott. Elővette a tegezt a csuha alól, kihúzott belőle egy nyilat, és megfeszítette az íjat. Eszébe jutottak Marek szavai. Ha meg akartok ölni valakit… Milyen nevetségesnek hangzott ez akkor.

Az egyik katona Kate-re mutogatva kiáltozott. Kate lelőtte; az ádámcsutkáját találta el a nyíllal. A katona hátratántorodott, aztán felüvöltött, mert beleesett egy izzó szénnel teli fémüstbe. Az üst közelében álló másik katona fedezéket keresve hátrálni kezdett, de Kate mellbe lőtte. Ő is holtan rogyott le a földre.

Még nyolc maradt.

Marek egyszerre hárommal, köztük de Kere-rel viaskodott. Csattogtak a kardok, miközben a katonák a légkalapácsok közt és a tengelyek fölött áthajolva vagdalkoztak. Marek egy katonát már leszúrt, az a háta mögött feküdt.

Még hét.

Kate látta, hogy a katona mégis föláll, csak színlelte, hogy meghalt, s most óvatosan Marek felé lopózott, hogy hátba támadja. Kate újabb nyílvesszőt vett elő és lőtt. A katona elesett, a combjához kapott, de csak megsebesült. Kate következő nyila fektében találta el a fejét.

Kate épp a következő nyílvesszőért nyúlt, amikor látta, hogy de Kére otthagyja a többieket, és szélsebesen fut feléje.

Megfeszítette az íjat, de Kere-re célzott, ám elkapkodta a lövést, nem talált. De Kére tovább rohant feléje.

Kate eldobta az íjat meg a nyilakat, és kifelé futott.

A rámpán a malom felé futva lenézett a folyóra. Mindenütt köveket látott a meder alján, a víz tehát túl sekély ahhoz, hogy beleugorhasson. Nincs más választása, ugyanarra kell visszamennie, amerről jött. A háta mögül de Kére kiáltását hallotta. Az őrtorony tetején álló katonák nyilazni kezdtek.

Mire az első nyilak elsüvítettek, ő már a gabonamalom ajtajánál járt. De Kére akkor már az ellenkező irányba futott, s az öklét rázva kiabált fölfelé az őrtoronyba, mert a nyilak körülötte röpködtek.

A malom felső szintjén lévő katonák azt az ajtót próbálták benyomni, amit Marek a létrával megtámasztott. Kate tudta, hogy a létra nem sokáig fog ellenállni. Odafutott a padlónyíláshoz, és leugrott az alsó szintre. A nagy felfordulás közepette a részeg katonák ébredezni kezdtek, ködös tekintettel tápászkodtak fel. A sűrű porfelhőben azonban nem sokat lehetett látni belőlük.

Ez adta az ötletet Kate-nek. a rengeteg por.

Benyúlt a kis bőrzacskóba, kivett belőle egy piros kockát. A 60-as szám volt ráírva. Kibiztosította, és behajította az egyik sarokba.

Magában visszafelé kezdett számolni.

Ötvenkilenc, ötvennyolc.

De Kére már a mennyezetben lévő nyíláshoz ért. Egyelőre habozott, nem tudta, van-e Kate-nek fegyvere. Már nagy volt a nyüzsgés odafenn, az őrtoronyból is jöttek katonák. Sokan lehettek, akár tízen is.

Kate a szeme sarkából látta, hogy a zsákok mellől feltápászkodó egyik katona rá akarja vetni magát. Hatalmasat rúgott az ágyékába, s a fickó üvöltve gurult odébb a földön.

Ötvenkettő, ötvenegy.

Kate lehajolt, majd bement abba a kis oldalsó fülkébe, ahová a keréken följutott. Forgott a kerék, permetezte rá a vizet. Becsukta maga mögött az ajtót, de azon se retesz, se zár nem volt, bárki bemehetett.

Ötven, negyvenkilenc.

Lenézett. A padló és a lapátok közt volt annyi hely, hogyha rálép az egyik lapátra, a forgó kerékkel együtt le tud ereszkedni olyan mélységbe, ahonnan a sekély vízbe is leugorhat.

Ám ahogy a peremen állva a megfelelő pillanatra várt, hogy átléphessen a lapátra, rájött, hogy ezt kigondolni könnyebb, mint végrehajtani. A kerék forgása nagyon gyorsnak tűnt, a lapátok túl hamar továbbmentek. A víz a szemébe is belespriccelt, alig látott. Mennyi idő van még hátra? Harminc másodperc? Húsz? Miközben a kereket figyelte, abbahagyta a számolást, de tudta, hogy nem várhat. Ha Chrisnek igaza van, az egész malom bármelyik pillanatban felrobbanhat. Kate előrenyújtotta a karját, hogy megragadja a következő arra haladó lapátot, aztán visszarántotta a kezét. Megint a lapát felé nyúlt, és ismét visszarántotta a kezét. Mély lélegzetet vett, hogy végre elszánja magát.

Tompa puffanások hallatszottak a szomszéd helyiségből, a katonák sorra egymás után ugráltak le a felső szintről. Nincs több idő.

Menni kell.

Kate nagyot sóhajtott, két kézzel megragadta az épp odaérő lapátot, összekucorodott, hogy meg ne üsse magát a peremben. El is fért mellette, meglátta a napfényt – ez az, sikerült! –, ám ekkor valaki lerántotta a lapátról. A levegőben lógott.

Fölnézett.

Robert de Kére vasmarokkal fogta a karját. Lenyúlt a nyíláson, és az utolsó pillanatban megragadta a csuklójánál fogva. Nem eresztette el, Kate ezért himbálózott a levegőben, alig néhány centire a forgó keréktől. Megpróbált kiszabadulni a szorításból. De Kére zord, elszánt tekintettel nézett rá.

Kate küzdött.

De Kére nem engedett.

Aztán Kate változást látott a tekintetében, mintha a férfi elbizonytalanodott volna: a korhadó fa megmozdult a lába alatt. Azt a padlót hosszú évek óta állandóan áztatta a kerékről odacsapódó víz, és úgy látszik, kettejük súlyát már nem bírta el. A deszka először megroggyant, majd hangtalanul beszakadt de Kére egyik lába alatt, de Kate-et továbbra sem eresztette el.

Mennyi idő lehet még hátra?, töprengett Kate. Szabad kezével püfölte de Kére csuklóját, mindhiába.

Mennyi idő lehet még hátra?

De Kére, akár a buldog, erősen tartotta, nem lazult a szorítása. Aztán egy újabb deszka roggyant meg, és de Kére oldalt dőlt. Kate tudta, ha még egy deszka széttörik, de Kére ott fog lezuhanni mellette.

De Kére még ezzel sem törődött. Nem eresztette el.

Mennyi idő lehet még hátra?

Kate a szabad kezével elkapta a következő lapátot, s a forgó kerék lefelé húzó erejét kihasználva akarta magát kiszakítani de Kére markából. Szörnyen fájt a karja, de sikerült. Recsegtek ropogtak a deszkák, de Kére lezuhant, s végre eleresztette őt. Az utolsó néhány métert Kate is zuhanva tette meg a kerék körül örvénylő vízig.

Esés közben látta a fellobbanó sárga fényt s a feje fölött darabokra hulló faépületet. Deszkák röpültek mindenfelé, miközben ő megfordult a levegőben, és fejjel lefelé belecsapódott a jéghideg vízbe. Egy pillanatig csillagokat látott, aztán valahol a víz alatt elvesztette az eszméletét.

09.04.01

Chris katonák kiáltozására ébredt. Ahogy kinyitotta a szemét, látta, hogy a malomhídon ide-oda rohangálnak a katonák. Egy fehér csuhás szerzetest látott kimászni a nagyobbik épület ablakán, aztán rájött, hogy Marek az, és vív valakivel, aki még odabent van. Marek az indákon ereszkedett le addig a pontig, ahonnan már megkockáztathatta a vízbe ugrást, majd bele is vetette magát a folyóba. Azt viszont Chris már nem látta, felbukkant-e a víz színére.

Chris még a gabonamalmot figyelte, amikor az hatalmas durranással felrobbant. Nemcsak gerendák repültek a levegőbe, hanem számos katona is, akik élettelen bábokként hullottak alá. Ahogy a füst és a por oszlani kezdett, kiderült, hogy a gabonamalomból néhány üszkös gerendán kívül szinte semmi sem maradt. Tömegével sodorta lefelé a víz a deszkákat meg a halott katonákat.

Chris se Marekot, se Kate-et nem látta. Egy fehér szerzetesi csuhát vitt a víz, és Chrisnek az a szörnyű érzése támadt, hogy Kate meghalt.

Ha ez így van, ő teljesen egyedül maradt. Tett egy kísérletet, megpöckölte fülhallgatóját, és halkan beleszólt.

– Kate! André!

Semmi válasz.

– Kate, hallasz? André?

Semmit nem hallott a fülhallgatóban, még zörejeket sem.

Egy férfit sodort el előtte a víz, akinek az arcát nem lehetett látni. Lehet, hogy Marek volna az? Igen, Chris biztos volt benne. fekete haj, erős, izmos vállak, vászoning. Chris nagyot sóhajtott. Távolabbról, a part felől katonák kiáltozását hallotta. Odanézett, hogy megállapítsa, milyen messze vannak. Mire visszanézett a folyóra, a férfit már továbbvitte a víz.

Chris ismét behúzódott a bokrok közé. Azon töprengett, vajon most mitévő legyen.

Kate felbukkant a felszínre, hanyatt fekve lebegett a víz színén, lefelé sodródott az árral. Kisebb-nagyobb darabokra tört deszkák hullottak a vízbe körülötte, mint a bombák. Rettenetesen fájt a nyaka. Minden lélegzetvételnél úgy érezte, mintha villanyáram futna végig a karján és a lábán. Egyáltalán nem tudott mozogni. Azt hitte, az egész teste megbénult, de nemsokára észrevette, hogyha csak egy kicsit is, de kezén-lábán megmozdulnak az ujjai. A végtagjaiból kezdett visszahúzódni a fájdalom, de most minden ereje a nyakában koncentrálódott. Mégis könnyebben kapott már levegőt, s ahogy óvatosan kipróbálta, kiderült, hogy mindenét tudja mozgatni.

Tehát nem bénult meg. Vajon a nyaka eltört? Először icipicit jobbra, aztán balra elfordította a nyakát. Szörnyen fájt ugyan, de komoly baj nem volt. Sodródott tovább. Valami sűrű folyadék csörgött a szemébe, alig látott tőle. Miután az ujja hegyével letörölte, látta, hogy vér. Valahonnan a feje teteje felől jött. Sajgott a homloka. Megérintette, s látta, hogy a kézfeje csupa vér lett.

Még mindig hanyatt fekve sodortatta magát a vízzel. Olyan éles volt a fájdalom, hogy egyelőre nem mert hasra fordulni és úszni. Csak vigye a víz még egy darabig. Csodálkozott rajta, hogy a katonák még nem vették észre.

Aztán kiáltást hallott a part felől, s rájött, hogy mégis meglátták.

Chris épp akkor lesett ki a bokrok közül, amikor Kate hanyatt fekve sodródott lefelé a vízen. Kate megsebesült, az egész bal arca a homlokától a nyakáig csupa vér volt. És alig-alig mozdult, talán meg is bénult.

Egy pillanatra összetalálkozott a tekintetük. Kate alig észrevehetően elmosolyodott. Chris tudta, ha előbújik rejtekhelyéről, valószínűleg elfogják, mégsem habozott. Most, hogy Mareknak nyoma veszett, legalább ők ketten maradjanak együtt, tartsanak ki, amíg lehet. Már belegázolt a vízbe, amikor rájött, hogy hibát követett el.

A híd épen maradt őrtornyán álló íjászok azonnal célba vették, tömegével hullottak körülötte a nyilak a vízbe.

Egy lovag teljes páncélzatban, lóháton szinte azon nyomban belegázolt a vízbe a folyó Arnaut fennhatósága alatt álló oldala felől. Sisakot is viselt, az arcát tehát nem lehetett látni, de bizonyára semmitől se félt, mert testével állta el a nyílzápor útját. Ahogy feléjük közeledett, lova mélyebbre süllyedt a folyóban, sőt úszva jött tovább, lovasának pedig már derékig ért a víz. Kate-et, mint egy átázott zsákot, keresztben ráfektette a nyeregre, majd miközben visszafordult a part felé, megfogta Chris karját, és azt mondta neki.

– Allons!

Kate a földre csusszant a nyeregből. A lovag elkiáltotta magát, s egy piros-fehér, átlósan csíkos zászlót tartó férfi nyomban odasietett. Megvizsgálta Kate fejsebét, felitatta róla a vért, kitisztította, majd vászonnal átkötötte.

Eközben a lovag leszállt a nyeregből, aztán levette fejéről a sisakot. Magas, keménykötésű, rendkívül jóképű férfi volt göndör fekete hajával, mélybarna szemével, telt, érzéki ajkával. Szemében olyasfajta huncut fény csillogott, mintha bölcs iróniával szemlélné a bolond világ dolgait. Barna bőre alapján akár spanyolnak is lehetett vélni.

Miután Kate-et bekötözték, a lovag hibátlan, hófehér fogsorát is kivillantva rámosolygott.

– Igen nagy megtiszteltetésnek venném, ha elkísérnének. – A monostor és annak temploma felé indultak. A templom oldalbejáratánál álldogált néhány katona, egy pedig lóháton ült, kezében Arnaut de Cervole zöld-fekete zászlajával.

Ahogy közeledtek a templomhoz, minden katona, aki mellett elhaladtak, fejet hajtott a lovag előtt, és azt mondta.

– Milord… milord…

Chris megbökte Kate-et.

– Ez ő.

– Kicsoda?

– Arnaut.

– Ez a lovag? Te viccelsz!

– Nézd meg, hogy viselkednek a katonák.

– Arnaut mentette meg az életünket – mondta Kate.

Chris belegondolt a sajátos ellentmondásba. Az adott időszakot tárgyaló 20. századi történelmi művek mindegyike hős katonának ábrázolja Sir Olivert, de Cervole-t pedig gonosztevőnek. ahogy egy történész fogalmazott, „kora egyik legelvetemültebb gazembere” volt. Ezzel szemben a valóság épp az ellenkezőjét mutatja. Oliver a gaz lator, Cervole pedig a lovagi eszmények megtestesítője, akinek ők az életüket köszönhetik.

Kate azt kérdezte.

– Mi van Andréval?

Chris megrázta a fejét.

– Biztos vagy benne?

– Azt hiszem, őt láttam a folyóban. Kate nem szólt semmit.

Sainte-Mére temploma előtt hosszú sorokban álltak és vártak emberek, hátrakötött kézzel. Többségük Oliver katonája volt, gesztenyebarna-szürke ruhában, de akadt köztük szegényes gúnyát viselő paraszt is. Chris úgy vélte, legalább negyvenen-ötvenen vannak. Ahogy elhaladtak mellettük, mindnyájan gyűlölködve néztek rájuk. Voltak köztük sebesültek is, és mindenki elcsigázottnak látszott.

Az egyik katona félhangosan azt mondta a mellette állónak.

– Itt megy a narbonne-i fattyú. Ez végzi el azt, amivel még Arnaut sem mocskolja be a kezét.

Chris épp a megjegyzés értelmét próbálta megfejteni, amikor a jóképű lovag felkiáltott.

– Azt mondod? – majd a katona fejét a hajánál fogva hátrarántotta, a másik kezében lévő tőrrel pedig elvágta a fickó nyakát. A vér lefelé csordogált a katona mellkasán. A férfi hörgött, de egy ideig még állva maradt.

– Több arcátlanság már nem jön ki a torkodon! – mondta a jóképű lovag. Mosolyogva nézte, hogyan folyik a férfi vére, s amikor a rémület is megjelent a katona tekintetében, már szinte nevetett. A férfi még mindig állt. Chris végtelen hosszúnak érezte ezt az időt, pedig legfeljebb harminc-negyven másodperc lehetett. A jóképű lovag csak állt némán és mozdulatlanul, a mosoly nem tűnt el az arcáról.

Aztán a férfi lehajtott fővel térdre rogyott, mint aki imádkozik. A lovag a cipője orrát a férfi álla alá emelte, aztán rúgott egyet, s a férfi hanyatt dőlt. A lovag végignézte a katona legalább egy percig tartó haláltusáját. Végül a férfi kilehelte a lelkét.

A jóképű lovag fölé hajolt, beletörölte a tőrét a halott nadrágjába, véres cipőjét pedig a zekéjébe. Aztán intett Chrisnek és Kate-nek.

Beléptek Sainte-Mére templomába.

Odabenn gomolygott a füst. Az egész térség üresen állt, padok, padsorok majd csak kétszáz év múlva kerülnek az épületbe. Kate és Chris hátul álltak a jóképű lovaggal, akit láthatólag nem zavart, hogy várniuk kell. Az egyik oldalon néhány katona fejét összedugva suttogott.

A templom közepén egy páncélba öltözött lovag térdepelve imádkozott.

Chris megint a csoportba verődött katonákra nézett. A jelek szerint heves vita folyt köztük, suttogásuk indulatokról árulkodott, de el sem tudta képzelni, miről beszélnek.

Miközben várakoztak, Chris érezte, hogy valami csöpög a vállára. Ahogy fölnézett, látta, hogy közvetlenül fölötte egy kötélre felakasztott ember himbálózik. Vizelet csordogált lefelé a lábán. Chris távolabb lépett a faltól, s ekkor látta meg, hogy legalább tizenkét ember függ kötélen, hátrakötött kézzel az emeleti korlátról. Hármukon Oliver vörös köpönyege volt. Kettő parasztgúnyát viselt, egy pedig fehér szerzetesi csuhát. Ketten a földön ültek, némán figyelték, ahogy újabb köteleket kötnek föl; úgy viselkedtek, mint akik beletörődtek sorsukba.

A középen imádkozó lovag keresztet vetett, aztán felállt. A jóképű lovag így szólt hozzá.

– Milord, Arnaut, íme, a segédek.

– Mi van? Miféle segédek?

A lovag megfordult. A körülbelül harmincöt éves, szikár Arnaut de Cervole keskeny arca sunyi és ellenszenves volt. Állandó izomrángás mozgatta az orrát, s ettől úgy festett, mint egy szimatoló patkány. Páncélján vérfoltok éktelenkedtek. Nyűgös, unott tekintettel nézett rájuk.

– Szóval ezek a segédek, Raimondo?

– Igen, milord, Magister Edwardus segédei.

– Aha. – Arnaut körüljárta őket. – És miért vizesek?

– Mindkettőt a folyóból húztuk ki, milord – mondta Raimondo. – A malomból menekültek el az utolsó pillanatban.

– Vagy úgy! – Arnaut felvillanyozódott, szemében érdeklődés csillant. – Megtudhatnám-é, hogyan döntötték romba a malmot?

Chris megköszörülte a torkát.

– Milord, nem mi tettük.

– Mi? – Arnaut homlokráncolva nézett a másik lovagra. – Miféle beszéd ez? Nem értem szavát.

– Írek, vagy tán a Hebridákról valók, milord.

– Tehát nem angolok. Ez mentségükre szolgál. – Továbbra is körülöttük járkált, az arcukat fürkészte. – Maguk értik, amit mondok?

Chris azt felelte.

– Igen, milord. – Ezt Arnaut meg is értette.

– Angolok?

– Nem, milord.

– Hitemre, nem is látszanak annak. Gyengécskék, nem harcra termettek.

– Kate-re nézett. – Ez itt akár egy hamvas leányzó. Ez meg… – Megtapogatta Chris karizmát. – Ez csak valami írnokféle lehet. Nem angol, úgy igaz. – Arnaut rángó orral csóválta a fejét.

– Mert az angolok mind vademberek – mondta olyan hangosan, hogy szavai visszhangzónak a füstös templomban. – Egyetértenek?

– Igen, milord – mondta Chris.

– Az angolok mást sem ismernek, mint a vég nélküli lázongást és az örökös harcot. Rendre meggyilkolják saját királyaikat, ez az ő barbár szokásuk. Normann testvéreink meghódították s civilizált viselkedésre próbálták tanítani őket, ám mindhiába. Olyannyira barbár a szász vér. Az angolok a rombolásban, ölesben és kínzásban lelik örömüket. Nem érik be azzal, hogy egymással harcoljanak zord, hideg szigetükön, hanem elözönlik seregeikkel a mi békés, virágzó földünket, és pusztulást hoznak ártatlan népére. Egyetértenek?

Kate bólintott és meghajolt.

– El is várom – mondta Arnaut. – Kegyetlenségük nem ismer határt. Tudják, mit tettek néhai királyukkal, II. Edwarddal? Izzó vassal kínozták halálra. Egy királyt! Csoda-é hát, ha itt, e tájékon még nagyobb barbárságra vetemednek?

Fel-alá járkált, majd ismét rájuk nézett.

– S lám, mi történt azzal a Hugh Despenserrel, aki a hatalomban követte őt! Az angoloknak szokása szerint rá is halál várt. Hogy milyen? Köztéren létrára kötözték, levágták nemi szerveit, ott, a szeme láttára elégették, s csak aztán fejezték le! Charmant. Nemde?

Ismét helyeslést várva nézett rájuk. Mindketten bólintottak.

– Jelenlegi királyuk, III. Edward pedig most tanulja elődei sorsát. Örökkön háborúskodnia kell, különben félő, hogy saját alattvalói végeznének vele. Ezért hoz barbárságot Franciaországra hitvány sarjával, a walesi herceggel együtt, holott e hon nem ismert barbár háborút, míg e gazemberek földünkre nem léptek. Legyilkolták fiainkat, megerőszakolták asszonyainkat, lemészárolták jószágainkat, elpusztították terményünket, lerombolták városainkat, tönkretették kereskedelmünket. Miért? Hogy az angol vérszomjat külhonban csillapítsák. Hogy kifosszanak egy jobb sorsra érdemes földet. Hogy minden angol úrihölgy francia tányérból kínálhassa vendégeit. Hogy nagyérdemű lovagoknak kiáltsák ki magukat, miközben legnagyobb vitézségük a gyermekek halálra kínzása.

Arnaut félbehagyta tirádáját, és nyugtalan, gyanakvó tekintettel hol egyikük, hol másikuk arcát vizslatta.

– Ezért nem értem én – mondta –, miért álltak az angol disznó, Oliver oldalára.

Chris gyorsan rávágta.

– Ez nem igaz, milord.

– Fogytán a türelmem. Vallják be, hogy segítik Olivert, hisz a magiszterük az ő szolgálatában áll.

– Nem, milord. A magiszter akarata ellenére van ott.

– A mije… ellenére? – Arnaut megvetően legyintett. – Ki tudja, mit mond ez a vízből kihalászott fickó?

A jóképű lovag odalépett hozzájuk.

– Én jól beszélem az angolt – mondta, majd Chrishez fordult. – Szöulján megest. Mondja újra.

Chris elgondolkodott, majd azt mondta.

– Magister Edwardus…

– Nos?

– …fogoly.

– Fou-golyf – A jóképű lovag erősen törte a fejét. – Fouggoly?

Chrisnek az volt a benyomása, hogy a lovag talán mégsem beszéli olyan jól az angolt, mint gondolja. Úgy döntött, inkább szegényes és elavult latintudásával próbálkozik megint.

– Est in carcere… captus… heri captus est de coenobio sanctae Mariae. – Remélte, hogy ez azt jelenti. Sainte-Mére-ből rabolták el tegnap.

A lovag felvonta a szemöldökét.

– Invite? Akarata ellenére?

– Úgy igaz, milord.

A lovag azt mondta Arnaut-nak.

– Úgy mondják, Magister Edwardust tegnap a monostorból vitték el akarata ellenére, s most Oliver foglya.

Arnaut megint kettejük arcát fürkészte, majd halk, fenyegető hangon azt mondta.

– Sed vos capti estis. Nonne – És magukat nem fogták el?

Chris nehezen szólalt meg.

– Hű, mi…

– Oui?

– Nem, nem, milord – mondta gyorsan Chris. – Hű, non. Elmenekültünk. Hű, ef… effugi… i… imus. Effugimus. – Vajon ez a megfelelő szó? Beleizzadt a fejtörésbe.

Valószínűleg igen, mert a jóképű lovag bólintott.

– Úgy mondják, elmenekültek.

Arnaut felcsattant.

– Elmenekültek? Honnan?

Chris.

– Ex Castelgard heri…

– Castelgard-ból menekültek el tegnap?

– Etiam, mi domine. Igen, milord.

Arnaut rájuk meredt, aztán sokáig nem szólalt meg. Az emeleti erkélyen épp kötelet kötöttek néhány ember nyakára, majd lelökték őket. Zuhanás közben nem tört ki a nyakuk, így hörögve, rúgkapálva hosszú ideig haldokoltak.

Arnaut úgy nézett a haláltusájukat vívó emberekre, mint akit bosszant, hogy ilyen apróságokkal zavarják.

– Van még szabad kötél – mondta, s ismét rájuk nézett. – Kiszedem magukból az igazságot.

Chris azt mondta.

– Igazat szólok, milord.

Arnaut megpördült a sarkán.

– Beszéltek Marcel baráttal a halála előtt?

– Marcel? – Chris úgy tett, mintha nem értené. – Marcel, milord?

– Igen, igen, Marcel. Cognovistine fratrem Marcellum? Ismerik Marcel barátot?

– Nem, milord.

– Transitum ad Roccam cognitum habense? – Chrisnek most nem kellett megvárni a fordítást. Ismerik a La Roque-ba vezető átjárót?

– Az átjárót… transitum… – Chris továbbra is igyekezett úgy tenni, mintha nem tudna semmit. – Az átjárót?… La Roqueba? Nem, milord.

Arnaut-n látszott, hogy nem hisz nekik.

– Úgy fest, hogy maguk semmit nem tudnak. – Rángatózó orrával egészen közelről vizslatta, sőt úgy tűnt, mintha szagolgatná őket. – Erősen kétlem. Mi több, szerintem hazudnak.

A jóképű lovaghoz fordult.

– Akasszák fel az egyiket, akkor a másik majd beszél.

– Melyiket, milord?

– Őt – mutatott Arnaut Chrisre. Aztán Kate-re nézett, belecsípett az arcába, utána megsimogatta. – Mert ez az ifjú kedvemre való. Az éjjel elszórakoztatom a sátramban, addig megkímélem az életét.

– Értettem, milord. – A jóképű lovag elbődült, aztán az emeletről leeresztettek egy újabb kötelet. Két katona hátracsavarta Chris karját és megkötözte a kezét.

Chris arra gondolt, Jézusom, tényleg megteszik! Kate-re nézett, akinek a rémülettől elkerekedett a szeme. Az emberek kezdték elvonszolni Christ.

– Milord – szólalt meg valaki a templom fala mellett. – Engedelmével. – Az egymás közt vitatkozó katonák csoportjából Lady Claire lépett elő.

Claire azt duruzsolta.

– Milord, könyörgök, hadd váltsak szót önnel.

– Mi? Persze, tessék. – Arnaut odament hozzá, és Claire a fülébe súgott valamit. Arnaut tétovázott. Claire tovább sugdosott a fülébe.

Némi habozás után Arnaut azt mondta.

– Mi? Aztán mi végre?

Újabb sustorgás. Chris semmit sem hallott belőle.

Arnaut azt mondta.

– Nos, milady, én már eldöntöttem.

További sustorgás.

Arnaut végül fejcsóválva visszatért.

– A milady a segítségemet kéri, hogy eljusson Bordeaux-ba. Azt mondja, ismeri magukat, s hogy becsületes emberek. – Majd némi szünet után. – Arra kér, engedjem el magukat.

Chris így szólt.

– Nagylelkűségre vallana, milord. Mert mint ismeretes, az angolok könyörtelenek a gyilkolásban, ám a franciák nem tesznek ilyet. A franciák műveltségükhöz és neveltetésükhöz méltón könyörületesek.

– Ez így van. Úgy igaz, hogy a franciák civilizált emberek. És ha ezek itt ketten nem tudnak Marcel barátról meg az átjáróról, hasznukat se veszem. Amondó vagyok tehát, kapjanak lovakat és élelmet, menjenek útjukra. Ajánlom magamat a nagytiszteletű Magister Edwardus kegyeibe, és kérem Istent, vezesse el magukat épségben őhozzá. Tehát eltávozhatnak.

Lady Claire meghajolt.

Chris és Kate meghajolt.

A jóképű lovag levágta a kötelet Chris csuklójáról, és mindketten az ő kíséretében hagyták el a templomot. Christ és Kate-et annyira megdöbbentették a fejlemények, hogy szótlanul baktattak visszafelé a folyóhoz. Chris remegett és szédült. Kate az arcát dörzsölte, mint aki álmából próbál magához térni.

Egy idő után a lovag így szólt.

– Egy okos hölgynek köszönhetik az életüket.

Erre Chris.

– Úgy igaz…

A jóképű lovag megengedett magának egy félmosolyt.

– Isten rámosolygott magukra – mondta.

Nem úgy hangzott, mint akinek ez tetszik.

A folyónál alapvetően megváltozott a helyzet. Arnaut emberei elfoglalták a malomhidat, melynek bástyáin immár a zöld-fekete zászló lengett. A folyó mindkét oldalán Arnaut lovagjai cirkáltak lóháton. Az emberek hosszú, tömött sorokban vonultak a La Roque-ba vezető, porfelhőbe burkolózott úton. Akadt a menetben élelemmel megrakott, ló vontatta társzekér, tereferélő asszonyokat és gyerekeket szállító fogat, sőt olyan kocsi is, ami hatalmas fagerendákat vitt: szétszerelt óriási ostromgépeket, melyekből kövekkel és égő zsarátnokkal lehet lőni a várfalakra.

A lovag Kate-nek és Chrisnek is szerzett lovat: két szánalmas gebét, nyakukat kikoptatta a járom. Az állatokat vezetve kísérte át őket az ellenőrzési ponton.

Chris nagy lármát hallott a folyó felől, s odanézett. Tucatnyi ember térdig a vízben gázolva küszködött egy fatalpra szerelt, hátultöltős öntöttvas ágyúval. Chris kíváncsian figyelt. Ebből az időből nem maradt fenn ágyú, de még róla szóló leírás sem.

Azt mindenki tudta, hogy ebben az időben már használtak kezdetleges tüzérségi fegyvereket; a régészek a poitiers-i ütközet helyszínén is találtak ágyúgolyókat, de a történészek úgy tartották, hogy az ágyú ekkor még ritkaságszámba ment, inkább csak látványosság volt, az erő jelképe. Chris elnézte, milyen keményen küzdenek azok az emberek a folyóban, hogy kivonszolják, majd kocsira tegyék a nehéz ágyúcsövet, s hirtelen világossá vált számára, hogy egy pusztán szimbolikus eszközre nem fecsérelnének ennyi energiát. A rendkívül nehéz ágyú szállítása az egész sereg haladását lelassította, holott nyilván még sötétedés előtt oda akartak érni La Roque falaihoz. Ha az ágyú csak jelkép lenne, ráérnének később is odavinni, de ez az erőfeszítés arra utalt, hogy fontos szerepet szánnak neki az ostromban.

De hogyan?, töprengett Chris. La Roque falai három méter vastagok, ágyúgolyó azokon nem tud áthatolni.

A jóképű lovag búcsút intett nekik, és azt mondta.

– Vigyázza Isten az útjukat!

– Áldja meg Isten bőséggel – felelte Chris, aztán a lovag rácsapott a lovak farára, ők pedig elindultak La Roque felé.

Útközben Kate elmesélte Chrisnek, mit találtak Marcel szobájában, mit derítettek ki a zöld kápolnáról.

– Te tudod, hol van ez a kápolna? – kérdezte Chris.

– Igen, láttam az egyik helyszínrajzon. La Roque-tól úgy nyolcszáz méternyire van keletre. Egy erdei ösvényen lehet odajutni.

Chris felsóhajtott.

– Tehát tudjuk, hol az átjáró, de a kerámia Andrénál maradt, s most, hogy ő meghalt, mi már úgysem mehetünk el innen soha.

– Nem maradt nála. Itt van.

– Nálad?

– André odaadta nekem. Azt hiszem, tudta, hogy nem jut ki élve a malomból. Elmenekülhetett volna, de nem tette. Inkább ott maradt, feláldozta magát értem.

Kate halkan sírdogált.

Chris nem szólt egy szót sem, elgondolkodott. Eszébe jutott, milyen jól szórakozott a többi végzős Marek lelkesedésén. „Te ezt el tudod képzelni? Ő tényleg elhiszi ezt a lovagi marhaságot!”, mondogatták egymásnak, és azt feltételezték róla, hogy a viselkedése csak furcsa különcködés. Szerep, amibe beleéli magát. Elvégre kitől várható el a 20. század végén, hogy olyan elvek szerint éljen, mint becsület és tisztesség, szüzesség, a nők megvédelmezése, az igaz szerelem szentsége és így tovább.

André viszont valóban így élt.

Kísérteties vidéken jártak. A napot is alig lehetett látni a portól és a füsttől. Szőlőskertek mellett haladtak el, de a tőkékből csak elszenesedett, füstölgő csonkok maradtak. A gyümölcsösök sem mutattak más képet, a fák törzse feketéllett, az ágak csupaszon meredeztek az égre. Minden a tűz martalékává vált.

Mindenfelől sebesült katonák fájdalmas nyögése hallatszott. Sok visszavonuló katona közvetlenül az út mentén rogyott össze. Többségük már holtan hevert, de akadt köztük, aki még élt.

Chris megállt, hogy egy halott katonától elvegye a fegyverét, s eközben a halott mellett fekvő férfi feléje nyújtotta a karját, és kétségbeesetten könyörgött neki.

– Secors, secors! – Chris odament hozzá. Egy nyíl mélyen befúródott a férfi hasába, egy másik meg a mellkasába. Az alig húszéves katona láthatólag tudta, hogy meg fog halni. Könyörgő szemmel nézett Chrisre, de ő nem értette, mit mond. Aztán a katona a szájára mutogatva azt mondta.

– Aquam. Da mihi aquam. – Tehát szomjas volt, vizet kért. Chris széttárta a karját, nem volt nála víz. A katona dühösen fordította félre a fejét, majd behunyta a szemét. Chris továbbment. Később már nem is állt meg, ha segítségért könyörgő sebesültek mellett haladtak el. Úgysem tudott segíteni rajtuk.

A távolban már látták a Dordogne-sziklák csúcsán magasodó, bevehetetlen La Roque-ot, s tudták, hogy egy órán belül odaérhetnek a várba.

Sainte-Mére templomának egyik sötét zugában a jóképű lovag talpra segítette André Marekot, s közben azt mondta.

– A barátai eltávoztak.

Marek köhögött, és meg kellett kapaszkodnia a lovag karjában, mert éles fájdalom hasított a lábába. A jóképű lovag elmosolyodott. Közvetlenül a malom felrobbanása után fogta el Marekot.

Miután Marek kimászott a malom ablakán, merő véletlenségből épp olyan helyen esett a folyóba, ahol a víz elég mély volt, tehát nem sérült meg. Amikor feljött a felszínre, látta, hogy még a híd alatt van. A mélyedésben örvénylett a víz, az ár ezért nem sodorta el.

Levette a szerzetesi csuhát, és hagyta, hadd vigye a víz. Ekkor robbant fel a malom, körös-körül gerendák és holttestek röpültek a levegőbe. Egy katona közvetlenül mellette esett a vízbe, élettelen testét forgatta az örvény. Marek már épp kifelé mászott a partra, amikor egy jóképű lovag megbökte a torkát a kardja hegyével, így jelezve, hogy tartson vele. Marek még mindig Oliver gesztenyebarna-szürke színeit viselte, ezért occitan nyelven magyarázkodni kezdett, hogy ő ártatlan, és könyörületért esedezett.

A lovag erre csak annyit felelt.

– Hallgasson, láttam magát. – Látta, amint Marek kimászott az ablakon, és megszabadult a szerzetesi csuhától. A templomba vitte Marekot, s ott találta Claire-t meg Arnaut-t. Az Esperes dúlt-fúlt, rosszkedvű volt, de különös módon Claire a jelek szerint mégis tudott hatni rá. Claire mondta azt Mareknak, hogy húzza meg magát egy sötét zugban, amikor Chris és Kate megérkezett.

– Ha Arnaut össze tudja ugrasztani a két társával, lehet, hogy megkíméli a maga és a barátai életét. Ám ha hárman állanak előtte, s látja, hogy összefognak, akkor feldühödik, és megöli mindnyájukat. – Az eseményeket ezután Claire irányította a háttérből. És minden viszonylag jól alakult.

Eddig.

Ekkor azonban Arnaut gyanakodva mérte végig.

– Az ön barátai tehát tudják, hol az az átjáró?

– Igen, tudják – mondta Marek. – Erre megesküszöm.

– Mivel ön a szavát adta, megkíméltem életüket – mondta Arnaut. – A milady úgyszintén a szavát adta, és kezeskedik önért.

– Még egy kis félmosolyt is megengedett magának, miközben Lady Claire-re pillantott.

– Milord, ön igen bölcs – mondta Claire –, mert való igaz, hogy a barát nyelvét megoldja felakasztott társának látványa. Ám gyakorta megesik, hogy a látvány a barátnak csak elszántságát növeli, s inkább magával viszi a titkot a sírba. E titok viszont fontosabb annál, semhogy lordságod tudomására ne jusson.

– Akkor tehát ama kettőnek a nyomába kell eredni, s megtudni, hová tartanak. – Marekra nézett. – Raimondo, gondoskodjék lóról e szegény embernek. És válassza ki a két legkiválóbb chevalier-t, kik elkísérik, midőn követi őket.

A jóképű lovag meghajolt.

– Milord, engedelmével, magam kísérném el.

– Tegyen úgy – mondta Arnaut –, hisz kiderülhet itt még valamely cselszövés. – Jelentőségteljesen nézett a lovagra.

Eközben Lady Claire odament Marekhoz, és megszorította a kezét. Marek a forró ujjak közt valami hideget érzett, s rájött, hogy egy apró, alig tízcentis tőr az. Marek azt mondta.

– Milady, örök hálára kötelez.

– Elvárom, hogy lerója majd háláját, lovag. – Claire mélyen a szemébe nézett.

– Így lesz. Isten legyen a tanúm. – Marek becsúsztatta a tőrt a köpönyege alá.

– Imádkozni fogok önért Istenhez, lovag. – Claire odahajolt Marekhoz, hogy könnyű csókot leheljen az arcára, s közben azt súgta. – Narbonne-i Raimondo, az ön kísérője, előszeretettel vágja el mások torkát. Ha már tudja a titkot, ügyeljen rá, nehogy az önét és barátaiét is elvágja. – Mosolyogva lépett távolabb.

Marek azt mondta.

– Milady, megszívlelem kegyes jó tanácsait.

– Jó lovag, Isten vigyázza lépteit az útján.

– Milady, ön mindig ott lesz a gondolataimban.

– Jó lovag, kívánom…

– Elég, elég! – csattant fel Arnaut indulatosan. Raimondóra nézett. – Ideje indulni, Raimondo! Ezen ömlengés számomra már gyomorforgató.

– Milord. – A jóképű lovag meghajolt. Kikísérte Marekot az ajtón a napfényre.

07.34.49

– Megmondom, mi az átkozott probléma – nézett szúrós szemmel a meghívottakra Doniger. – Az a probléma, hogy meg kell eleveníteni, élővé kell tenni a múltat.

Két fiatalember és egy fiatal nő feszengett a kanapén Doniger irodájában. Tetőtől talpig feketébe voltak öltözve, olyan csapott vállú zakót viseltek, ami mintha a mosásban ment volna össze. A két férfinak hosszú, a nőnek egészen rövidre vágott haja volt. Ők voltak azok a sajtósok, akiket Kramer bízott meg. Donigernek feltűnt, hogy Kramer ezúttal félrehúzódva, velük szemben ült le, mintha el akarná határolni magát tőlük. Azon tűnődött, hogy Kramer látta-e már az anyagukat.

Donigert ez idegesítette. Különben sem szerette a sajtósokat. Ráadásul aznap már másodszor találkozott ezzel a népséggel. Reggel a PR-os barmok, most meg ezek a barmok.

– Az a probléma – mondta Doniger –, hogy holnap három igazgató jön el meghallgatni az előadásomat, amit „A múlt ígérete” címmel tartok, és nekem ehhez meggyőző képanyag kell.

– Itt van – szólalt meg hetykén az egyik fiatalember. – Pontosan ebből indultunk ki, Mr. Doniger. Azt a feladatot kaptuk, hogy elevenítsük meg a múltat, tehát ezt tartottuk szem előtt. Kramer segítségével az ön megfigyelőit kértük meg, hogy készítsenek videofelvételeket, és biztosak vagyunk benne, hogy ez az anyag elég meggyőző…

– Lássuk! – szakította félbe Doniger.

– Hogyne, uram. Ha megengedi, eloltanánk a lámpákat…

– Hagyják a lámpákat úgy, ahogy vannak.

– Igen, Mr. Doniger. – Miután bekapcsolták a gépet, először csak kék villódzás látszott a falra erősített vetítővásznon. Amíg a kép megjelenésére vártak, a fiatalember azt mondta. – Az első film érdekessége, hogy egy olyan híres történelmi eseményt mutat be, mely az elejétől a végéig összesen két percig tart. Mint tudja, a történelmi események általában igen lassan zajlottak le, főleg a mai időérzékünkhöz képest, de ez gyorsan történt. Sajnos egy borús, esős napon.

A vetítővásznon sötétszürke esőfelhők gomolyogtak. Aztán a kamera felülnézetből pásztázta végig az egybegyűlt tömeget. Egy magas férfi lépett föl a festetlen deszkákból ácsolt emelvényre.

– Mi ez? Akasztás?

– Nem – felelte a sajtos fiú. – Ez Abraham Lincoln. Most készül elmondani gettysburgi beszédét.

– Na ne! Jézusom, borzalmasan néz ki, mint egy csontváz! Csak úgy lóg rajta az a szakadt ruha, még a vézna karja is kilátszik belőle.

– Igen, uram, de…

– Na és a hangja! Hiszen vinnyog!

– Igen, Mr. Doniger, eddig még senki nem hallotta Lincoln hangját, de az az igazság…

– Magának elment az a csöppnyi józan esze?

– Nem, Mr. Doniger…

– De hát, az ég szerelmére, ez használhatatlan! – mondta Doniger. – Az embereknek nem nyekergő-vinnyogó Ábrahám Lincoln kell. Mit hoztak még?

– Máris mutatom, Mr. Doniger! – A fiatalember rezzenéstelen arccal cserélte ki a kazettát. – A második filmhez más jellegű helyszínt választottunk. Mozgalmas jelenetsorra gondoltunk, de megint csak olyan közismert eseményre, melyről mindenki tud. Ez itt 1778 karácsonya, a Delaware folyón, ahol…

– Szart se látok – mondta Doniger.

– Igen, sajnos tényleg egy kicsit sötét van, éjszaka történt az átkelés. De arra gondoltunk, hogy George Washington átkelése a Delaware folyón nagyon jó…

– George Washington? Hol van George Washington?

– Ott most őt lehet látni – mutatott a fiatalember a vetítővászonra.

– Hol?

– Ott.

– Az a csónak hátuljában gubbasztó alak?

– Igen, ő az, és…

– Na nem, nem! – mondta Doniger. – A hajó orrában kellene állnia, mint egy tábornoknak.

– Tudom, hogy mindig így szokták őt ábrázolni, de valójában nem így történt. Itt az látható, ahogy az igazi George Washington ténylegesen átkelt a…

– Úgy néz ki, mint aki tengeribeteg – mondta Doniger. – Maga olyan filmet akar mutatni nekem, amiben George Washington hányni készül?

– Ez a valóság.

– Tojok a valóságra! – Doniger nagy ívben elhajította az egyik videokazettát. – Emberek, mi ütött magukba? Én fütyülök a valóságra! Nekem valami látványos, izgalmas anyag kell, erre maguk egy nyamvadt csontvázat meg egy ázott ürgét mutatnak!

– Nos, esetleg átírhatjuk a forgatókönyvet…

– Holnap tartom az előadást – mondta Doniger. – Három fontos igazgató jön ide, és már bezengtem nekik, hogy valami egészen különlegeset mutatok. – Összecsapta a kezét. – Atyaúristen!

Kramer megköszörülte a torkát.

– Mi lenne, ha állóképeket használnánk?

– Állóképeket?

– Igen, Bob. Ki lehetne vágni egy-egy kockákat ezekből a filmekből. Az is nagyon hatásos lenne – mondta Kramer.

– Hm. Igen, ez megoldható – bólogatott a sajtós lány. Erre Doniger.

– Lincoln azon is csupa ránc lenne!

– Majd a Photoshoppal kivetetjük a ráncokat.

Ezen Doniger elgondolkodott, végül azt mondta.

– Na jó.

– Különben sem akarsz nekik túl sokat mutatni – mondta Kramer. – A kevesebb többet mond.

– Rendben – mondta Doniger. – Csinálják meg az állóképeket, és mutassák meg nekem egy órán belül.

A sajtósok eloldalogtak. Doniger egyedül maradt Kramerrel. Az asztalához ment, belelapozott az előadásába.

– Mit gondolsz, mi legyen a címe? „A múlt ígérete” vagy „A múlt jövője”?

– „A múlt ígérete” – felelte Kramer. – Mindenképpen „ígérete”.

07.34.49

Marek két lovag kíséretében lovagolt a társzekerek felkavarta porfelhőben a hosszú sor eleje felé. Még nem látta Christ és Kate-et, de gyorsan haladtak. Úgy vélte, hamarosan utoléri őket.

Ránézett az őt közrefogó két lovagra. A balján Raimondo, egyenes derékkal, teljes vértezetben, arcán kis mosollyal. A jobbján egy szemmel láthatólag kemény, rátermett harcos, őszes halántékkal, páncélban. Egyikük sem fordított rá túl sok figyelmet, tudván, hogy mindenképpen ők vannak fölényben. Már csak azért is, mert Marekot megkötözték, mindössze úgy tizenöt centi távolságot hagytak a két keze között.

Köhögésre ingerelte a por. Idővel sikerült elővennie a kis tőrt a zekéje alól, és a tenyerével rászorítania a nyereg előtte lévő fafogantyúra. Igyekezett úgy tartani a tőrt, hogy az éle a ló egyenletes mozgása hatására lassanként elvágja a két kezét összekötő kötelet. Ám ezt kitalálni könnyebb volt, mint megvalósítani. a tőr állandóan a lapjára fordult, nem vágta el a kötelet. Marek rápillantott a csuklójára csatolt számlálóra, 07.21.02-t mutatott. Még mindig több mint hét óra van hátra addig, amíg az elemek kimerülnek.

Rövidesen maguk mögött hagyták a folyó menti utat, és rátértek a La Roque településen átvezető kanyargós útra. A falu a folyó fölé magasodó sziklák tövében épült, az egyforma kőépületek sivár, komor hangulatot árasztottak, főleg miután lakóik az ostromra készülve minden ajtót és ablakot bedeszkáztak.

Arnaut előőrsei közt vezetett az útjuk. A páncélos lovagok mindnyájan a saját kíséretükkel jöttek. Emberek és lovak kapaszkodtak felfelé a meredek, macskaköves utcákon, a lovak nyerítettek, a társzekerek meg-megcsúsztak. A lovagokon látszott a sietség, a társzekereken pedig zömmel szétszerelt ostromgépek voltak. Nyilván még az est beállta előtt meg akarták kezdeni az ostromot.

Még a városban jártak, amikor Marek észrevette Christ és Kate-et, akik egymás mellett lovagoltak az ócska nyergekben ülve. Úgy kilencvenméternyire voltak, s ahogy az utca kanyargott, hol látni lehetett őket, hol eltűntek szem elől. Raimondo Marek karjára tette a kezét.

– Nem megyünk közelebb.

Valamivel előttük egy zászló belecsapódott az egyik ló pofájába. A ló hátrahőkölt, felnyerített, a szekér felborult, az ágyúgolyók pedig szanaszét gurultak, majd lefelé görögtek a lejtőn. Marek ilyesfajta zűrzavarra várt, hogy tehessen valamit. Megsarkantyúzta a lovát, de az nem fogott vágtába. Aztán látta, hogy az őszülő lovag tartja féken a gyeplővel.

– Barátom – mondta nyugodt hangon a mellette lovagoló Raimondo. – Ne akarja, hogy megöljem. Legalábbis egyelőre ne. – Marek keze felé biccentett. – Azt a kis tőröcskét pedig tegye el, mielőtt megsebzi magát.

Marek érezte, hogy elpirul, de engedelmeskedett. a kis tőrt visszacsúsztatta a zekéje alá. Csöndben mentek tovább.

A kőházak mögül madárfütty hallatszott, majd még kétszer ismétlődött. Raimondo meghallotta, s fölkapta a fejét, akárcsak a társa, Marek másik oldalán. Tehát nem madárfütty volt.

Mindketten füleltek, és rövidesen jött is a válasz valahonnan a hegytetőről. Raimondo megfogta a kardja markolatát, de egyebet nem tett.

– Mi ez? – kérdezte Marek.

– Nem tartozik magára.

Egy szóval se mondtak többet.

A többi katona rájuk se hederített, mert a nyergükön Arnaut zöld-fekete színeit látta. Nemsokára felértek a hegytetőre, majd kiügettek egy nyílt térségre. A vár jobbra, az erdő nem messze balra, a széles, lejtős, füves síkság pedig északra volt.

Mivel Arnaut katonái mindenütt körülöttük nyüzsögtek, Marek nem gondolta volna, hogy alig ötvenméternyire vannak a vár vizesárkától és főkapujától. Chris és Kate ekkor is kilencvenméternyire lehetett tőlük; valamivel előbbre lovagoltak a menetben.

Elképesztő gyorsasággal jött a támadás. Balról, az erdőből lóháton vágtatott ki öt lovag hangos csatakiáltással, a kardját lengetve. Egyenesen Marek és a másik kettő felé tartottak, nyilvánvalóan már lesben álltak.

Raimondo és az őszülő lovag kardot rántott, megkezdődött a harc. A lovak ágaskodtak, a pengék összeütődtek. Maga Arnaut is felbukkant, és dühödten küzdve részt vett az összecsapásban. Marekkal átmenetileg nem törődtek.

A menetben előrepillantva Marek látta, hogy néhány katona rátámad Kate-re és Chrisre. Sir Guy fekete tollas sisakját is látni lehetett, aztán a lovasok körülvették Christ és Kate-et. Marek megsarkantyúzta a lovát, vágtázva elindult feléjük.

Közben látta, hogy az egyik lovag a gallérjánál fogva próbálja lerántani Christ a nyeregből. Egy másik Kate lovának gyeplőjét ragadta meg, a ló felágaskodott és elfordult. A harmadik lovag Chris lovának gyeplőjét kapta el, de Chris oldalba rúgta a lovat, az pedig hátrahőkölt; a lovag eleresztette a gyeplőt, de Chris egyszer csak csupa vér lett, és ijedtében felkiáltott. Elvesztette az uralmat a ló felett, s az nyerítve elvágtázott az erdő felé, Chris pedig rongybabaként himbálózott a nyeregben. Egy szempillantás alatt eltűnt a fák között.

Kate küszködve igyekezett kirántani a gyeplőt a lovag kezéből. Hatalmas kavarodás támadt körülöttük. Arnaut emberei üvöltöztek, körbe-körbe rohangáltak, egyéb fegyverük nem lévén, dárdával döfködték a rájuk támadó lovagokat. Egyikük beleszúrt abba a férfiba, aki Kate lovát fogta, így aztán az elengedte a gyeplőt. Marek fegyvertelenül is közéjük rontott, s szétválasztotta Kate-et és támadóját. Kate felkiáltott.

– André! – de Marek csak annyit mondott neki.

– Menj! Menj! – Aztán Marek kiáltott. – Malegant! – és Sir Guy rögtön feléje fordult.

Marek azon nyomban megfordította a lovát, és elvágtatott az összecsapás helyszínéről, egyenesen La Roque felé. A többi lovag rögtön észbe kapott, üldözőbe vette Marekot a mezőn. Marek látta, hogy valamivel lejjebb Raimondo és Arnaut hatalmas porfelhő közepette tovább harcol.

Kate megsarkantyúzta a lovát, az északra lévő erdő felé vette az irányt. Amikor útközben hátranézett, látta, hogy Marek átvágtat La Roque felvonóhídján, beszáguld a várba, és eltűnik szem elől. Az őt üldöző lovasok a nyomában voltak. Aztán a nagy, súlyos kapurostély dübörögve leereszkedett, a felvonóhíd pedig fölemelkedett.

Marek eltűnt. Chris eltűnt. Még az is lehet, hogy egyikük meghalt, vagy mindketten odavesztek, gondolta Kate. Annyi azonban bizonyos, hogy egyedül ő szabad.

Magára maradt, és minden rajta múlt.

07.24.33

Az északra elterülő erdő felé haladtában Kate-nek vagy félóra kellett hozzá, hogy nagy nehezen utat törjön magának Arnaut rengeteg katonája, lova és társzekere között. Arnaut emberei az erdő szélén, a hegyoldal várfalig felnyúló nagy füves lejtőjével szemközt állították fel számos sátorból álló táborukat.

Többen is rákiáltottak, hívták, hogy segítsen, s ő ilyenkor jobb ötlet híján bajtársi üdvözletnek szánt mozdulattal integetett nekik. Amikor végre-valahára odaért az erdőhöz, addig ment tovább a szélén, míg rá nem bukkant egy keskeny ösvényre, mely a sűrű, sötét vadonon át vezetett. Itt megállt néhány percre, hogy a ló kifújhassa magát, s az ő heves szívdobogása is egy kicsit csillapodjon, mielőtt nekivág a vadonnak.

A mezőn az emberek javában dolgoztak a kőhajító gépek összeállításán. Ezek a túlméretezett parittyára emlékeztető ormótlan, erős fagerendákból ácsolt szerkezetek úgy röpítették ki a lövedéket, hogy a billenőrudat elöl rögzítő, felcsévélt vastag kenderkötelet kioldották, és az ellensúly lerántotta a rúd másik végét. Ezeket a legalább kétmázsás monstrumokat a szemmel láthatólag összeszokott és igen gyorsan dolgozó emberek szinte pillanatok alatt összeszerelték, és már siettek is a következőhöz. Kate őket figyelve értette meg, hogyan készülhetett el egy-egy templom vagy vár alig néhány év alatt. A jól képzett, ügyes mesterembereket jóformán irányítani sem kellett.

Ezek után Kate nekivágott a vártól északra elterülő sötét erdőnek.

A vadont átszelő keskeny csapáson elindulva nagyon hamar sötétség vette körül, így egyedül kísértetiesnek találta az erdőt; bagolyhuhogást hallott, és ismeretlen madarak vijjogását a távolból. Elhaladt egy fa mellett, melyen legalább tucatnyi fekete holló vert tanyát. Megszámolta őket, s azon morfondírozott, nem valami rossz előjel-e a számuk.

Miközben áthaladt az erdőn, olyan érzése támadt, mintha visszafelé menne az időben, és valahogy primitívebb módon gondolkodna. A fák koronája összezárult a feje fölött, éjszakai sötétség vette körül. Elhagyatottnak érezte magát, szorongás vett erőt rajta.

Húsz perc múltán megörült, amikor egy magas fűvel benőtt, napsütötte tisztásra ért. Előtte a fák közti rés jelezte, hol folytatódik a csapás. A tisztáson átlovagolva baloldalt egy várat vett észre. A helyszínrajzokon ez az épület nem szerepelt, de mégis ott állt. Várnak kicsi volt, inkább udvarház lehetett, s mivel hófehérre festették, ragyogott a napfényben. Négy kis tornya és kék palateteje volt. Első pillantásra hangulatosnak tetszett, de aztán Kate észrevette, hogy minden ablakot bezúztak, a palatető egy része hiányzik, helyén lyuk tátong, a düledező melléképületeket rég sorsukra hagyták. A tisztás valaha a várhoz tartozó kaszáló lehetett, de időközben benőtte a gaz. A romlás és pusztulás légköre lengte körül az egészet.

Kate megborzongott, és sebesebb vágtára ösztökélte a lovat. Észrevette, hogy valaki nemrég járt erre, a füvet egy másik ló letaposta, a nyomok pedig arra vezetnek, amerre ő tart. Még azt is látta, hogy a hosszú fűszálak lassanként kiegyenesednek, fölveszik eredeti helyzetüket.

Valaki épp most járhatott erre, alig néhány perccel ezelőtt. Kate óvatosan közelítette meg a tisztás túlsó végét.

Amint beért az erdőbe, máris újból körülölelte a sötétség. Az ösvényt itt már sár borította, így világosan látszottak az előrehaladó patanyomok.

Időnként megállt, figyelmesen hallgatózott, de az égvilágon semmit nem hallott. A lovas vagy jóval előbbre járt, vagy nagyon csöndes lehetett. Egyszer-egyszer ló horkantását vélte hallani, de nem volt biztos benne.

Könnyen meglehet, hogy csak képzelődik.

Továbbment a zöld kápolna felé, amit a helyszínrajok úgy tüntettek fel: la chapelle verte marté. A zöld halál kápolnája.

Kate az erdő sötétjében is meglátta azt az alakot, aki kimerülten dőlt neki egy kidőlt fának. Az aszott öregember fején csuklya, kezében favágó balta volt. Amikor Kate közelebb ért hozzá, az öreg így szólt.

– Könyörgök, jó uram, könyörgök! – Halk, reszelős hangon rimánkodott. – Adjon nekem egy falat ennivalót, mert szegény vagyok, nincs mit ennem.

Kate először azt hitte, nincs nála ennivaló, de aztán eszébe jutott, hogy a lovag adott neki egy kis batyut, amit a nyereg hátuljához kötött. Hátranyúlt, s talált is benne egy darabka kenyeret meg egy kis szárított húst. Nem tűnt túl étvágygerjesztőnek, hiszen már a ló verejtékétől bűzlött. Az öregember felé nyújtotta az ételt.

Az öreg odasietett, már ki is nyújtotta inas kezét, de nem az ételt vette el, hanem meglepő erővel Kate csuklóját ragadta meg, majd nyomban le akarta rántani őt a nyeregből, s közben undorítóan vihogott. Miközben Kate-et ráncigálta, hátracsúszott a csuklyája, és kiderült, hogy jóval fiatalabb, mint amilyennek látszott. Ekkor még három ember ugrott ki az ösvény menti bokrok közül, s Kate rájött, hogy ezek parasztbanditák, godinok. Egyelőre még a nyeregben volt, de tudta, hogy rövidesen lerángatják. Oldalba rúgta a lovat, de a kifáradt állat nem mozdult. Az idősebb férfi változatlanul a karját ráncigálta, s közben állandóan azt motyogta.

– Bolond fiú! Te buta fiú!

Egyéb ötlet híján Kate teli torokból segítségért kezdett üvöltözni. Szemmel láthatólag meghökkentette a többieket, s azok egy ideig tanácstalanul ácsorogtak. Egyszer csak lódobogást lehetett hallani, sőt a vágtázva közeledő lovas még harcias csatakiáltásokkal is jelezte érkezését. A godinok egymásra néztek, majd elszaladtak. Csak az aszott képű ember maradt ott, az viszont nem eresztette el Kate karját, s még magasba emelt baltájával is fenyegette.

Ekkor azonban, akár egy rémlátomás, ott termett egy csupa vér lovag. Vágtázó, nyerítő lova csak úgy fröcskölte szét a sarat az ösvényen, a rengeteg vértől pirosló lovag pedig olyan félelmetes látványt nyújtott, hogy az utolsónak maradt ember is jobbnak látta elmenekülni a sűrű, sötét erdő rejtekébe.

Chris megfékezte a lovát, és odaállt Kate elé. A rémült Kate-ből hatalmas, megkönnyebbült sóhaj szakadt fel. Chris önmagával elégedetten mosolygott rá.

– Jól van, hölgyem? – kérdezte.

– Hát te? – kérdezett vissza hüledezve Kate. Chris szinte tetőtől talpig véres volt. Az arcát is alvadt vér borította, s amikor elmosolyodott, felrepedezett a szája sarkában, és kilátszott alóla a bőre. Úgy festett, mint akit leöntöttek egy vödör piros festékkel.

– Kutya bajom – mondta Chris. – Valaki mellettem döfött bele egy lóba, és nyilván az ütőeret találta el, mert egy pillanat alatt csurom vér lettem. Tudtad, hogy a vér forró?

Kate még mindig döbbenten meredt rá, elvégre elég sajátos, hogy van kedve viccelni annak, aki így néz ki. Aztán Chris megfogta a gyeplőt, és gyorsan elvezette őt onnan.

– Szerintem nem kellene megvárnunk, míg újból összeverődnek – mondta. – Neked nem kötötte a lelkedre a mamád, hogy sehol, de főleg erdőben ne állj szóba idegenekkel, Kate?

– Olyasmit is rebesgettek, hogy jó tett helyébe jót várj.

– Persze, a mesében – mondta Chris. – A rideg valóság az, hogy ha megállsz segíteni valakinek az erdőben, ő meg a társai ellopják a lovadat, és megölnek. Ezért nem segít senki.

Chris még mindig mosolygott, jókedvűnek és magabiztosnak látszott, Kate-nek pedig különös érzése támadt. Mintha eddig nem vette volna észre, vagy nem tudatosult volna benne, hogy Chris meglehetősen vonzó férfi, van valami varázsa. No persze, gondolta Kate, hisz megmentette az életét, és ő most hálás neki ezért.

– Különben hogy kerülsz ide? – kérdezte tőle.

Chris felkacagott.

– Téged akartalak utolérni. Azt hittem, jóval előttem jársz.

Az út elágazott. Az enyhe lejtővel kezdődő főcsapás jobbra kanyarodott. A balról induló, jóval keskenyebb ösvény sík terepen vezetett át, de látszott, hogy ezen nemigen járnak.

– Mit gondolsz? – kérdezte Kate.

– A szélesebbiken menjünk – felelte Chris. Ő ment elöl, és Kate örült, hogy ráhagyatkozhat. Az erdőnek ezen a részén nagyon sűrűn és magasra nőtt az aljnövényzet, az elefántfül méretű páfrányágaktól Kate alig látta maga előtt az utat. A távolból víz zubogását lehetett hallani. A lejtő is egyre meredekebb lett, ráadásul a páfrányok mindent elfedtek. Mindketten leszálltak a nyeregből, és kikötötték a lovakat az egyik fához. Gyalog indultak tovább.

Még meredekebb lett az út, s ők egyre mélyebben süppedtek bele a sárba. Chris megcsúszott. Kate azt még látta, hogy ágakba, növényekbe kapaszkodva próbál fékezni, de hiába. Aztán már csak a kiáltását lehetett hallani, majd nyoma veszett.

Kate várt.

– Chris!

Nem kapott választ.

Megpöccintette fülhallgatóját.

– Chris!

Semmi.

Kate nem tudta, mitévő legyen, továbbmenjen-e vagy visszaforduljon. Úgy döntött, Chris után megy, de nagyon fog vigyázni, hisz abból, ahogy Chris járt, már tudja, milyen a talaj. Néhány tapogatózó lépés után mégis kicsúszott alóla a lába, és szélsebesen szánkázott lefelé a sárban. Olyan erővel csapódott neki a rönköknek, hogy már levegőt se kapott.

Még meredekebb szakasz következett. Kate a hátára bucskázott, így csúszott tovább. Lábával igyekezett ellökni magától a rönköket, hogy ne az egész testével vágódjon hozzájuk. Ágak csapódtak az arcába és horzsolták fel a kezét, ahogy megpróbálta elkapni őket. Úgy tűnt, már sehogyan sem tudja lefékezni magát.

Ráadásul egyre meredekebb részeken sodródott tovább. Aztán idővel hézagokat kezdett látni a lombkoronában, ezeken át fény szűrődött be, s közben egyre hangosabb lett a vízcsobogás. Ekkor már egy patakkal párhuzamos ösvényen csúszott lefelé, ahol ritkult az erdő, sőt úgy húsz méterrel odébb egy éles határvonalon túl már nem is volt több fa. A vízcsobogás egészen közelről hallatszott.

Aztán Kate rájött, miért nincs több fa.

Egy sziklaperemhez érkezett.

Közvetlenül alatta pedig egy vízesés volt.

Rémülten gördült a hasára, amennyire csak tudta, belevájta az ujjait a sárba, de hiába. Tovább csúszott. Nem tudott megállni. Hanyatt fordult, így siklott tovább tehetetlenül a sárteknőben. Aztán egyszer csak maga mögött hagyta az utolsó fát is, a levegőben repült, le sem mert nézni.

Szinte azonnal dús lombsátorra zuhant. Elkapott egy ágat, s azon himbálózott. A sziklaperemen túlnyúló nagy fa ága volt az, amibe csimpaszkodott, mégpedig közvetlenül a vízesés fölött. Nem volt olyan nagy a vízesés, mint gondolta, talán négy-öt méteres lehetett. Egy kiöblösödésbe zúdult alá, de ő onnan föntről nem tudta megállapítani, hogy az milyen mély.

Megpróbált a faágon araszolva visszamászni, de a sártól síkos keze folyton lecsúszott róla. Valahogy azért sikerült megtartania magát. Aztán amikor kissé már jobban tapadt a keze, a lábát is föllendítette, és lajhár módjára, függeszkedve araszolt a törzs felé. Néhány méter után azonban rájött, hogy sosem fog odaérni.

Leesett.

Pár méterrel lejjebb sikerült elkapnia egy másik ágat. Egy darabig azon függeszkedett, sártól síkos kezével próbálta magát megtartani. Aztán onnan is lecsúszott, majd egy újabb ágat kapott el.

Ekkor már csak egyméternyire volt a szikla szegélyéről alázúduló vízeséstől. A fának erre az alsó ágára már fölspriccelt a víz. Lenézett az odalenn kavargó vízre. Nem látta a tavacska fenekét, nem tudta, milyen mély lehet.

Az ágon himbálózva-függeszkedve arra gondolt. Hol a pokolban lehet Chris? A következő pillanatban azonban lesiklott a keze az ágról, és ő lezuhant.

A jéghideg, zavaros víz erősen örvénylett körülötte, nem látott semmit. Először csak összevissza rúgkapált, aztán ösztönösen fellökte magát a víz színére. Ott viszont a vízesés zúdult a fejére, olyan erővel, hogy levegőt se tudott venni. Ismét lebukott a víz alá, és néhány méterrel odébb úszott, ott emelkedett föl megint. Itt már nem örvénylett annyira a víz, de ugyanolyan dermesztőén hideg volt.

Kikászálódott, és leült egy kőre. Megállapította, hogy a kavargó víz minden sarat kiöblített a ruhájából, és őt is habtisztára mosta. Úgy érezte magát, mint aki újjászületett, és örült, hogy él.

Még mindig lihegve körülnézett.

Mint kiderült, keskeny kis völgybe érkezett, a délutáni fény a vízesés keltette párán szűrődött át. A völgy dús növényzetén és a füvön is páracseppek csillogtak, a fatörzseket és köveket benőtte a moha. A kis kápolnához vezető út karnyújtásnyira volt tőle.

A kápolna körül is nyirkos volt a levegő, az összes felületet, de még a tetőt is valami nyálkás, élénkzöld mohaféle borította.

A zöld kápolna!

A kápolna előtti területen mindenütt szanaszét dobált páncéldarabok hevertek, halmokban álltak a törött, horpadt, rozsdás mellvértek és sisakok, imitt-amott még kardokat és szekercéket is lehetett látni.

Kate Christ keresgélte, de nem lelte. Ő bizonyára nem csúszva-zuhanva tette meg az egész utat, és most épp egy ösvényen tart a kápolna felé. Kate arra gondolt, megvárja; jó volt őt viszontlátni az erdőben, jó lenne, ha itt volna vele. De Chrisnek se híre, se hamva. És a vízesésen kívül egyáltalán semmiféle hangot nem hallott a kis völgyben, még madarakat se. Baljósnak tűnt a csönd.

Valahogy mégse érezte magát egyedül, mintha lenne még itt valaki rajta kívül a völgyben.

Aztán a kápolna belsejéből furcsa, állat morgására emlékeztető, mély torokhang hallatszott.

Kate a köves úton halkan odaosont a fegyverekhez. Felemelt egy kardot, és két kezébe fogta, bár ez nevetséges vállalkozásnak tűnt, mert alig bírta el, s amúgy sem értett a fegyverforgatáshoz. Már nem járt messze a kápolna bejáratától, és orrát megcsapta a bentről áradó dögszag. Újból morgást lehetett hallani.

Aztán egyszer csak a kapuban felbukkant egy páncélos lovag. A hatalmas termetű, majd két méter magas férfi páncélzatát elborította a zöld moha. Az arcát nem lehetett látni, mert nehéz sisakot viselt. Kezében jókora, hóhérbárdra emlékeztető, kétélű baltát tartott.

A szekercéjét lóbálva lépdelt Kate felé.

Kate a baltát szemmel tartva ösztönösen hátrálni kezdett. Az első gondolata az volt, hogy elfut, de a lovag nyilván gyorsabb nála, biztosan nagyon hamar utoléri. Különben sem célszerű hátat fordítani neki. Viszont ha támadással próbálkozik, akkor sincs sok esélye, ez az ember majd kétszer akkora, mint ő. A lovag egy szót sem szólt, a sisak belsejéből csak állatias morgást és horkantásokat lehetett hallani. Bizonyára nem épelméjű, gondolta Kate.

A lovag gyorsan odaért hozzá, cselekednie kellett. Kate minden erejét összeszedve meglendítette a kardot, de a lovag a baltával félrelökte a pengét. Az ütéstől a kard úgy meglódult, hogy Kate kis híján elejtette. Aztán újra próbálkozott, ezúttal a lovag lábára akart sújtani, de a balta megint elhárította a pengét, sőt a lovag egy könnyed mozdulattal ki is ütötte Kate kezéből a kardot, ami nagy ívben elrepült, s valahol a háta mögött a fűbe esett.

Kate sarkon fordult, futásnak eredt. A lovag üvöltve utána iramodott, a hajánál fogva megragadta, és a kápolna oldala felé vonszolta. Kate fejbőre sajgott. Hamarosan meglátta azt a farönköt, amelynek a tetején sok-sok mély bevágás volt. Rögtön tudta, mi ez: ilyen rönkön vágja le a hóhér a fejeket.

Kate-ben nem maradt erő az ellenállásra. A lovag durván odalökte, fejét lenyomta a rönkre, majd rátérdepelt a hátára, hogy ne tudjon megmozdulni. Kate kétségbeesetten hadonászott.

Miközben a lovag a magasba emelte a baltát, Kate egy árnyékot látott elsuhanni a füvön.

06.40.27

A telefon könyörtelenül, hangosan csöngött. David Stern nagyot ásított, felkattintotta az olvasólámpát, fölvette a kagylót.

– Halló – szólt bele álomittas hangon.

– David, itt John Gordon. Jó lenne, ha lejönne a tranzitterembe.

Stern előkotorta a szemüvegét, megnézte az óráját; hajnali hat óra húsz percet mutatott. Tehát három órát aludt.

– El kell döntenünk valamit – mondta Gordon. – Magáért megyek, öt perc múlva ott leszek.

– Rendben van – mondta Stern, és letette a kagylót. Fölkelt, kinyitotta a zsalugátert. Csak úgy áradt befelé a szikrázó reggeli napfény, Stern hunyorgott tőle. Elindult a fürdőszoba felé, zuhanyozni.

Az ITC három szobát tartott fenn a laboratórium épületében azoknak a kutatóknak, akiknek éjszakára is benn kellett maradniuk. Stern ezek egyikében kapott szállást. Felszerelték mindennel, amivel egy szállodai szobát szokás, még a kis szappanokat és samponokat is odakészítették a mosdóra. Stern megborotválkozott és felöltözött, aztán kiment a folyosóra. Gordont sehol sem látta, de hangokat hallott a folyosó végéből. Elindult arrafelé, közben bekukkantott az útjába eső laboratóriumok üvegablakán. Ilyen korán még senki nem dolgozott bennük.

A folyosó végén azonban az egyik labor ajtaja nyitva állt. Valaki épp az ajtó szélességét és magasságát mérte le egy sárga szalaggal. Odabenn négy technikus vizsgálgatta a nagy asztalt és a rajta lévő, világos színű fából készült, elég nagy léptékű modellt, La Roque várának és környékének kicsinyített mását. Az emberek egymás közt pusmogtak, majd egyikük óvatosan megemelte az asztal sarkát. Úgy festett, azon törik a fejüket, hogyan lehetne elszállítani.

– Doniger azt mondta, szüksége van rá – szólalt meg az egyik technikus. – Az előadása után akarja bemutatni.

– Fogalmam sincs, hogy visszük ki innen – mondta egy másik.

– Hogy hozták be ide?

– Itt benn építették meg.

– Éppen hogy, de kifér – mondta az ajtónál méricskélő, aztán eltette a mérőszalagját.

Stern kíváncsi lett, közelebb ment a modellhez. A várat felismerhetően és pontosan mutatta, egy sokkal nagyobb beépített terület közepén. A vár mögött erdősáv látszott, azon túl pedig még számos épület és úthálózat. Ezek azonban nem léteztek, a vár a középkorban egy üres térség közepén, egymagában állt.

Stern megkérdezte.

– Miféle modell ez?

– La Roque – mondta az egyik technikus.

– Ez a modell nem valósághű.

– De igen – mondta a technikus. – Teljesen valósághű. Legalábbis pontosan megfelel a legutóbb kapott építészeti vázlatoknak.

– Miféle építészeti vázlatoknak? – kérdezte Stern.

Erre az összes technikus elnémult, riadtan pillantottak egymásra. Stern látta, hogy más modellek is vannak odabenn, Castelgard és a Sainte-Mére-monostor mását is elkészítették. A falakon pedig hatalmas rajzok függtek. Akár egy tervezőiroda, gondolta Stern.

Ekkor Gordon nézett be az ajtón.

– David? Menjünk!

Gordon meg ő elindultak a folyosón. Ahogy a válla fölött visszanézett, látta, hogy a technikusok épp az oldalára fordított modellt viszik ki az ajtón.

– Mi ez az egész? – kérdezte Stern.

– Környezetrendezési terv – felelte Gordon. – Minden ásatási helyszínünk környezetét így tervezzük meg. Az az elképzelésünk, hogy a műemlék ne önmagában álljon, hanem beilleszkedjen a közvetlen környezetébe, azaz egységes egészként őrizzük meg a turisták és a kutatók számára. Tehát a kilátást meg más egyebet is lehet tanulmányozni.

– De hát mi közük maguknak mindehhez? – kérdezte Stern.

– Nagyon is sok közünk van hozzá – mondta Gordon. – Milliókat költünk egy-egy helyszínre, mire teljes egészében helyreállítjuk. Nem szeretnénk, ha ezek után odabiggyesztenének egy bevásárlóközpontot vagy egy sor luxusszállodát. Ezért készítjük el az egész helyszín tervét, remélve, hogy a helyi önkormányzat figyelembe veszi. – Ránézett Sternre. – Őszintén szólva, engem ez soha nem érdekelt különösebben.

– És mi van a tranzitteremben? Mi történt?

– Mindjárt megmutatom.

A tranzithely gumipadlójáról már elszállították a törmeléket, és meg is tisztították. A négykézláb serénykedő munkások épp azon dolgoztak, hogy kicseréljék a gumit ott, ahol a sav kimarta. Az üvegpajzsok közül kettő már a helyére került, a harmadikat javában vizsgálta egy nagy védőszemüveget viselő férfi, valami furcsa formájú lámpával a kezében. Stern azonban azt az üvegpajzsot nézte, amit épp fentről, az építés alatt álló másik tranzithelyről eresztettek le daruval.

– Nagy szerencse, hogy már épül a másik tranzithely – mondta Gordon. – Különben egy hétig tartana, mire le tudnánk hozni ide az üvegpaneleket, de így csak egyszerűen át kell emelni őket. Ez bizony nagy szerencse.

Stern változatlanul fölfelé nézett. Eddig nem is tűnt fel neki, milyen óriásiak ezek a félkörívű pajzsok. legalább három méter magasak, négy és fél méter szélesek és egy méter vastagok. Párnázott hevederekben eresztették lefelé őket a padlóban kialakított megfelelő mélyedésekbe.

– De tartalékunk nincs – mondta Gordon. – Csak egy teljes garnitúra.

– Vagyis?

Gordon odament az egyik, már a helyén álló üvegpajzshoz.

– Lényegében úgy kell ezeket elképzelni, mint egy nagy, zsebbe való lapos pálinkásüveget – magyarázta Gordon. – Fentről egy lyukon át töltik fel őket, s ha már megteltek, nagyon nehezek. Egyenként körülbelül öt tonnát nyomnak. Az íves forma csökkenti a felületi feszültséget. De ez az, ami miatt aggódom.

– Miért? – kérdezte Stern.

– Jöjjön közelebb. – Gordon az ujja hegyével tapogatta az üvegfelületet. – Látja ezeket az apró mélyedéseket? Ezeket a kis szürkés pontokat? Kicsik, csak akkor látni őket, ha közelről nézzük, de olyan hibák, amelyek korábban nem voltak. Szerintem a robbanáskor spriccelt rá néhány apró csepp hidrogén-fluoridsav a másik teremből.

– Tehát megsérült az üveg.

– Igen, alig észrevehetően, de ha ettől meggyengült az üveg, akkor a feltöltés után, amikor nagy nyomásnak van kitéve, esetleg megrepedhet, vagy akár az egész pajzs összetörhet.

– És ha ez bekövetkezik?

– Nincs meg a kielégítő védelem a tranzithelyen. – Gordon Stern szemébe nézett. – Ebben az esetben nem tudjuk biztonságos körülmények között visszahozni a barátait, túl nagy lesz az átírási hibák veszélye.

Stern elgondolkodott.

– Van valami módszerük a panelek tesztelésére? Meg tudják vizsgálni, hogy bírják-e?

– Nem igazán. Lehetne nyomáspróbát végezni az egyiken, de én ezt nem tenném, mert nincs tartalékunk, tehát ha eltörik, nem tudjuk pótolni. Ezért végeztetem el inkább a mikroszkópos polarizációs letapogatást. – Az üvegfelületet védőszemüvegben vizsgáló technikusra mutatott. – Ez a műszer kimutatja a nyomásérzékeny vonalakat, melyek már eleve léteznek az üvegben, s így többé-kevésbé előre lehet sejteni, hogy eltörik-e. A műszerhez tartozó digitális kamera rögtön betáplálja az adatpontokat a számítógépbe.

– Számítógépes szimulációt akarnak készíteni? – kérdezte Stern.

– Ez eléggé pontatlan. Olyannyira, hogy talán nincs is értelme – mondta Gordon –, de azért megcsináltatom.

– Tehát mit kell eldönteni?

– Azt, hogy mikor töltsük fel a paneleket.

– Ezt nem értem.

– Ha most töltjük fel őket, és bírják a terhelést, akkor minden rendben. De ebben nem lehetünk biztosak. Előfordulhat, hogy valamelyik tartálynak olyan hibája van, hogy egy ideig bírja a nyomást, de aztán már nem. Ez amellett szól, hogy csak az utolsó pillanatban töltsük fel őket.

– Mennyi idő kell a feltöltésükhöz?

– Nem túl sok. Megvannak hozzá a tűzoltófecskendők. A nyomást azonban jobb fokozatosan növelni, ebben az esetben közel két óra kell mind a kilenc pajzs feltöltéséhez.

– A terepjelek nem két órával hamarabb kezdődnek?

– De igen, ha az irányítóterem jól működik. Viszont a műszereket tíz órával ezelőtt ki kellett kapcsolni, mert a savgőz beszivárgott. Lehet, hogy kárt tett az elektronikában. Még nem tudjuk, minden rendben van-e az irányítóteremben.

– Most már értem – mondta Stern. – És minden tartály más.

– Így van, mindegyik más.

Stern arra gondolt, hogy ez klasszikus gyakorlati tudományos probléma. A kockázatokat, a bizonytalansági tényezőket kell mérlegelni. Az emberek általában nem tudják, hogy a tudományos problémák döntő többsége ilyen. A savas eső, a globális felmelegedés, a környezeti károk, a rák kockázati tényezői csupa olyan komplex kérdés, melynél súlyozni, értékelni kell a szempontokat. Mennyire megbízhatók a kutatási eredmények? Mennyire rátermettek a tudósok, akik a vizsgálatot végezték? Mennyire lehet a számítógépes szimulációra hagyatkozni? Mennyire számíthatók ki előre a következmények? Állandóan ezek a kérdések merülnek fel. A sajtó persze a komplexitással nem foglalkozik, az ilyesmi nem jó főcímnek. Ezért aztán az emberek olyan száraznak, életidegennek gondolják a tudományt, amilyen soha nem volt. Még az olyan elfogadott tételek sem egyértelműen bizonyítottak, mint az, hogy a baktériumok betegséget okoznak.

Ebben a konkrét esetben pedig a mérlegelendő szempontok közvetlenül érintik a barátai biztonságát. Sternnek jó néhány rizikótényezővel kell számolnia. Nem tudni pontosan, mit bírnak a tartályok. Nem biztos, hogy az irányítóterem műszerei időben jeleznek-e. Nem tudni, mi jobb, ha most lassan, vagy ha később gyorsan töltik fel a tartályokat. Az ő ítélőképességükön múlik, hogyan döntenek. És ettől a döntéstől emberéletek függnek.

Gordon csak nézett rá, várt.

– Van a tartályok között sértetlen? – kérdezte Stern.

– Igen, négy.

– Töltsük fel ezeket a tartályokat most – javasolta Stern. – És várjuk meg a polarizációs elemzés meg a számítógépes szimuláció eredményeit, csak aztán töltsük fel a többit.

Gordon lassan bólintott.

– Én is így gondoltam.

– Maga szerint van rá esély, hogy a többi tartály rendben van? – puhatolózott Stern.

– Szerintem van – mondta Gordon –, de néhány óra múlva többet tudunk.

06.40.22

– Sir André, jó uram, kérem, erre jöjjön! – Guy de Malegant majdnem a földig hajolt Marek előtt, és intett neki, hogy kövesse.

Marek igyekezett leplezni meglepetését. Amikor belovagolt La Roque-ba, meg volt győződve róla, hogy Guy és emberei azonnal meg akarják majd ölni. Ehelyett tisztelettel bántak vele, szinte úgy, mint egy örömmel várt vendéggel. A vár belsejében jártak, a legbelső udvarban. Látni lehetett, hogy a nagytermet már kivilágították.

Elhaladtak a nagyterem mellett, és Malegant egy különálló kőépületbe kísérte Marekot. Itt az ablakokon nemcsak fazsalugáterek voltak, hanem disznóhólyagból készült áttetsző ablaktáblák is. A párkányon gyertyák sorakoztak, de nem belül, hanem az ablakszemeken kívül.

Ennek okát Marek már akkor tudta, mielőtt még beléptek volna az egyetlen nagy helyiségből álló épületbe. A falak mentén körben elhelyezett fapolcokon szürke, öklömnyi vászonzsákok sorakoztak egymásra rakva. Az egyik sarokban vasgolyókból emelt piramisok sötétlettek. A helyiségben jellegzetes, csípős szag terjengett. Marek pontosan tudta, hol van.

A lőszerraktárban.

Malegant így szólt.

– Nos, magiszter, megtaláltuk az egyik segédjét.

– Hálásan köszönöm. – Edward Johnston professzor a terem közepén ült törökülésben. Az egyik oldalán két kőedény, benne összekevert porok. A harmadik kőedényt két térde közé fogta, és egyenletes, körkörös mozdulatokkal épp valami szürke port őrölt egy kő mozsártörővel. Nem hagyta abba, amikor meglátta Marekot. Meglepetésnek semmi jelét nem adta.

– Üdv, André.

– Üdv, Professzor úr.

A Professzor keze nem állt meg.

– Jól van?

– Igen, jól, csak a lábam sérült meg egy kicsit. – Marek lába valójában lüktetett, de a seb tiszta volt, mert a folyó alaposan kimosta. Azt remélte, hogy néhány napon belül begyógyul.

A Professzor továbbra is türelmesen, folyamatosan kevergette a port.

– Örömmel hallom, André – mondta halkan, nyugodt hangon. – Hol vannak a többiek?

– Chrisről nem tudok – felelte Marek. Arra gondolt, hogy utoljára tetőtől talpig véresen látta Christ. – De Kate jól van, és elindult, hogy megkeresse az…

– Remek. – A Professzor eközben a szeme sarkából óvatosan fölnézett Sir Guyra. – Nyilván tudja, mit csinálok.

– Összedolgozza. Megfelelőek az alapanyagok?

– A körülményekhez képest nem rosszak. Faszén, fűzfából. Ez ideális. A kén viszonylag tiszta, a nitrát pedig szerves.

– Guanó?

– Pontosan.

– Tehát lényegében alkalmasak. – Marek első kutatási témáinak egyike a puskaporkészítés története volt. Az eljárás Európában a 14. században terjedt el széles körben. A malomkerékhez és az automobilhoz hasonlóan a puskapor is azon találmányok közé tartozik, melyek nem köthetők egyetlen személyhez vagy helyhez. Az eredeti recept: egy rész faszén, egy rész kén, hat rész salétrom, Kínából származik. Máig vitatott kérdés, pontosan hogyan jutott el Európába, és mikor kezdték el nem robbanóanyagként, hanem lövedék kilövésére használni. A puskaport ugyanis eredetileg nem ágyúkban vagy más lőfegyverekben használták, tehát nem lövedék útnak indítására, hanem magát a port gyújtották meg.

Ennek fő oka, hogy a puskapor kezdetben nem volt igazán robbanékony, mivel a vegyi folyamatokat még nem ismerték, az eljárást még nem dolgozták ki. A puskapor akkor robban, ha a faszén és a kén nagyon gyorsan ég el, vagyis ha az égést oxigénben gazdag anyagok segítik, nevezetesen nitrátsók, azaz a salétrom. A legközkeletűbb nitrátforrás a barlangokban begyűjtött denevér ürülék volt. Eleinte ezt a guanót egyáltalán nem finomították, csak egyszerűen hozzáadták az elegyhez.

A 14. század nagy felfedezése volt, hogy a puskapor jobban robban, ha egészen finom porrá törik. Ezt az eljárást nevezik összedolgozásnak, s ha kellő alapossággal végzik, hintőpor-finomságú lesz a puskapor. A sok-sok órán át tartó őrlés során a salétrom és a kén parányi részecskéi bepréselődnek a faszén mikroszkopikus pórusaiba. Ez a magyarázata annak, hogy miért csak bizonyos fafajták, köztük a fűzfa, alkalmasak erre a célra: faszenük porózusabb a többinél.

Marek megkérdezte.

– Nem látok itt szitát. Nem akarja granulálni?

– Nem – mosolyodott el Johnston. – A granulálást még nem fedezték fel. Nem emlékszik?

A granulálás során vizet adnak a puskaporelegyhez, majd ezt a masszát megszárítják. A granulált por sokkal hatékonyabb, mint a szárazon összekevert. Ilyenkor a következő kémiai folyamat játszódik le: a víz részben feloldja a salétromot, így az könnyebben bejut a faszén mikropórusaiba, és beviszi magával a nem oldódó kénszemcséket is. Az így keletkező por nemcsak hatékonyabb, de egyben jóval hosszabb ideig is eltartható. Johnstonnak persze igaza volt. A granulálási csak 1400 körül, tehát nagyjából negyven évvel később fedezték fel.

– Ne vegyem át? – kérdezte Marek. Az összedolgozás hosszadalmas művelet, sokszor akár hat-nyolc óráig is tarthat.

– Nem, már befejeztem. – A Professzor felállt, és azt mondta Sir Guynak. – Szóljon Lord Olivernek. Készen állok rá, hogy bemutassam.

– A görögök tüzét?

– Nem egészen – mondta Johnston.

A késő délutáni napfényben Lord Oliver türelmetlenül járkált fel-alá a masszív külső várfal tetején. A bástya itt közel öt méter széles volt, hogy elférjenek rajta az ágyúk. Vele volt Sir Guy és a felettébb mogorva Robert de Kére is. Mindannyian arra vártak, hogy a Professzor végre megérkezzen.

– Nos, magiszter, elkészült valahára?

– Igen, milord. – A Professzor két kőedényt hozott magával. A Marekra bízott harmadik edényben erős szagú, gyantaszerű massza volt: a finom szürke por sűrű olajjal elkeverve. Johnston figyelmeztette Marekot, hogy semmiképp ne nyúljon hozzá ehhez az elegyhez, de mondania se kellett, hiszen olyan bűzös és gusztustalan volt. A Marek másik kezében lévő edényben homok volt.

– A görögök tüze? Ez lesz az?

– Nem, milord, ez jobb annál. Ez a naukratiszi Athenaiosz tüze, más néven az „önműködő tűz”.

– Valóban? Akkor mutassa be – mondta Lord Oliver résnyire összehúzott szemmel.

Az ágyúcsövek a nagy keleti térségre néztek, ahol az épp összeszerelés alatt álló kőhajító gépek sorakoztak. Ők úgy kétszáz méternyire, valamivel lőtávolságon kívül voltak. Johnston két ágyú között tette le a földre az edényeket. Az egyik ágyúba a lőszerraktárból származó egyik zsák tartalmát töltötte bele. Aztán beillesztett egy vastag, fémtollas fémnyilat az ágyúba.

– Ez itt a maguk lőpora és nyila.

Aztán a másik ágyúhoz lépve gondosan megtöltött egy zacskót az általa finomra őrölt porral, és abba ezt tette bele. Majd azt mondta. – André, a homokot legyen szíves. – Marek odavitte és a Professzor lába mellé tette le a homokot tartalmazó edényt.

– Minek a homok? – kérdezte Oliver.

– Elővigyázatosságból, milord, a biztonság kedvéért. – Johnston elővett egy másik nyilat, amit csak nagyon óvatosan, a két végénél fogott meg, és lassan csúsztatta be az ágyúba. A nyílhegyen lévő rovátkákat a sűrű, barna masszával töltötte ki.

– Ez itt az én lőporom és nyilam.

A tüzér átadott a Professzornak egy fapálcát, amely az egyik végén vörösen izzott. Johnston hozzáérintette az első ágyúhoz.

Kisebb robbanás következett. fekete füstpamacs szállt fel, a nyíl átívelt a mező felett, és a legközelebbi kőhajító gép előtt úgy száz méterrel ért földet.

– Most pedig lássuk az én lőporomat és nyilamat. A Professzor megérintette a pálcával a másik ágyút. Hangos robbanás következett, és sűrű füstfelhő szállt fel. A nyíl az egyik kőhajító mellett ért földet, attól két-három méternyire hevert a fűben.

Oliver felhorkant.

– Ez minden? Ha megbocsát, ez még…

Ebben a pillanatban a nyíl lángra lobbant, szanaszét szórta a szikrákat maga körül. A kőhajító azonnal tüzet fogott, és a közelben tartózkodók vizestömlőkkel a kezükben rohantak oda, hogy eloltsák a tüzet.

– Már értem… – mondta Lord Oliver.

A víz azonban nem csillapította, hanem fokozta a tüzet. Minél többet locsoltak rá, annál magasabbra csaptak a lángok. Az emberek hátrébb léptek, értetlenül meredtek a tűzre. Végül a szemük láttára szénné égett a kőhajító. Néhány perc múlva már csak parázsló, füstölgő fahasábok maradtak belőle.

– Jóságos Isten és Szent György! – mondta Oliver.

Johnston kissé meghajolt és elmosolyodott.

– Maga kétszer olyan messzire lőtte a nyilat, ami meggyújtotta önmagát. Hogyan?

– A lőport egészen finomra őröltem, ezért robbant hevesebben. A nyílhegybe olaj, kén és égetett mész elegyét tettem, amibe kócot kevertem. Ha ez vizet kap, azonnal meggyullad, elég hozzá a füvön lévő harmat. Ezért készítettem ide homokot, mert ha az elegyből akár egyetlen csepp is rákerülne az ujjamra, a kezemen lévő nedvességtől máris tüzet fogna. Ez rendkívül kényes fegyver, milord. Nagyon óvatosan kell bánni vele.

Ezek után odament a Marek közelében lévő harmadik kőedényhez.

– Most pedig, milord – Johnston megfogott egy fapálcát –, kérem, méltassa figyelmére, amit mutatok. – Belemártotta a pálcát a harmadik edénybe, és a hegyét megforgatta a sűrű, szörnyen büdös masszában. Aztán fölemelte a pálcát. – Mint látja, eddig nem történt semmi, és órákig, esetleg napokig nem történne semmi, hacsak… – Egy mágus látványos mozdulatával rálöttyintett egy kis vizet a pálca hegyére.

A pálca először sistergett, aztán füstölni kezdett, majd lángra lobbant a Professzor kezében. A láng narancsvörösre színeződött.

Olivert lázba hozta a látvány.

– Ebből nagyobb mennyiség kell nekem. Hány emberre van szüksége a saját elegyének elkészítéséhez és megőrléséhez?

– Húsz már elegendő, milord, de ötven még jobb lenne.

– Kap ötven embert, de ha kell, többet is – mondta Oliver a kezét dörzsölve. – Mennyi idő alatt készül el?

– Az előállítás nem hosszadalmas, milord – felelte Johnston –, de gondos, alapos munkát igényel, veszedelmes volna elkapkodni. Ha pedig már elkészült, igen kockázatos a várban tartani, mivel Arnaut bizonyosan tűzkeltő eszközökkel fog támadni.

Oliver felhorkant.

– Törődöm is én azzal, magiszter! Készítse el ízibe, s én már ma este használni fogom!

A lőszerraktárba visszatérve Marek figyelte, hogyan ülteti le a Professzor a porításra odarendelt katonákat tízes sorokba, majd a sorok közt járkálva hogyan ad utasításokat egyiknek-másiknak. A katonák zúgolódtak, amiért „konyhai munkára” fogták őket, de aztán Johnston elmagyarázta nekik, hogy ők „a háború varázsporát” keverik.

Egy idő után a Professzor odament Marekhoz, és együtt üldögéltek a sarokban. A szorgosan kavargató katonákat nézve Marek megkérdezte.

– Doniger magának is kifejtette, hogy nem lehet beleszólni a történelem menetébe?

– Igen. Miért?

– Nekem úgy tűnik, Oliver sok segítséget kap tőlünk, hogy megvédhesse a várát Arnaut-val szemben. Ezek a nyilak rá fogják kényszeríteni Arnaut-t, hogy olyan messzire vigye hátra az ostromgépeit, ahol már semmire sem megy velük. Ostromgépek nélkül nem tudja megtámadni a várat. Arnaut pedig nem vesztegeti az idejét. Az emberei gyors sikert akarnak, mint minden szabadcsapat. Ha nem tudják azonnal bevenni a várat, odébbállnak.

– Igen, ez igaz…

– A történelemkönyvekben viszont az áll, hogy a vár Arnaut kezére kerül.

– Igen, de nem ostrommal veszi be – mondta Johnston. – Áruló engedi be az embereit.

– Ezen is törtem a fejem – mondta Marek. – Képtelenségnek tűnik. Olyan sok itt a zárt kapu, nem hinném, hogy egy áruló valamennyin át tudna jutni.

Johnston elmosolyodott.

– Arra gondol, hogy ha segítünk Olivernek megvédeni a várat, azzal megváltoztatjuk a történelmet.

– Nos, csak eltöprengtem rajta.

Marek azon is morfondírozott, hogy egy vár eleste mennyire döntő mozzanat a jövő szempontjából. A százéves háború története leírható néhány fontos csata és ostrom láncolatával. Például mostantól számítva negyven év múlva banditák foglalják majd el a Szajna torkolatánál fekvő Moins városát. Ez az önmagában jelentéktelen esemény mégis azt vonja maga után, hogy ők lesznek a Szajna urai, sorra beveszik a part menti várakat, egészen Párizsig. Ehhez társul az a kérdés, hogy ki marad életben és ki hal meg, mivel egy-egy vár eleste után annak lakóit többnyire lemészárolták. La Roque-ban például több száz ember lakik. Ha mind életben maradnak, több ezer utóduk már befolyásolhatja a jövőt.

– Lehet, hogy soha nem tudjuk meg – mondta Johnston. – Mennyi időnk van még?

Marek ránézett a karperecére. A számláló 05.50.29-et mutatott. Marek az ajkába harapott. Megfeledkezett az idő múlásáról. Amikor utoljára megnézte, még majdnem kilenc óra volt hátra, az elég soknak tűnt. A hat óra már nem hangzott olyan jól.

– Nem egész hat óra – mondta Marek.

– A hívó Kate-nél van?

– Igen.

– És ő hol van?

– Elment megkeresni az átjárót. – Marek arra gondolt, hogy már késő délután van. Ha Kate megtalálta az átjárót, akár két-három órán belül bejuthat a vár belsejébe.

– Hová ment megkeresni az átjárót?

– A zöld kápolnához.

Johnston felsóhajtott.

– Ez az, amit Marcel rejtjeles kulcsa megadott?

– Igen.

– Egyedül ment?

– Igen.

Johnston a fejét csóválta.

– Senki nem merészkedik oda.

– Miért?

– Úgy hírlik, a zöld kápolnát egy elmeháborodott lovag őrzi. Azt mondják, ott halt meg a nagy szerelme, és a bánat elvette az eszét. A közeli várban tartja fogva a felesége nővérét, és mindenkit megöl, aki a várba vagy a kápolnába megy.

– Gondolja, hogy ez igaz?

Johnston vállat vont.

– Nem lehet tudni, onnan még senki nem tért vissza.

05.19.55

Kate fölnézni sem mert a rá lesújtani készülő baltára, inkább behunyta a szemét. A lovag fölötte horkantgatott és morgott, egyre szaporábban lihegett, egyre izgatottabb lett, mielőtt a gyilkos csapást rámérte…

Aztán elhallgatott.

Kate érezte, hogy a hátát leszorító láb elmozdul.

A lovag másfelé nézett.

A balta néhány centire Kate arcától belevágott a fatönkbe. A lovag azonban továbbra is fogta a nyelét, miközben előrehajolt és a háta mögé lesett. Már ismét morgott, ezúttal mintha dühös lett volna.

Kate szerette volna tudni, mit les, de a baltától nem látott semmit.

Lépéseket hallott a háta mögül.

Volt ott még valaki.

A balta megint fölemelkedett, de a lovag már nem szorította le őt a lábával. Kate gyorsan legurult a rönkről, s ahogy megfordult, látta, hogy Chris áll ott néhány méternyire, kezében azzal a karddal, amit ő elejtett.

– Chris!

Chris összeszorított fogakkal elmosolyodott. Látszott rajta, hogy nagyon meg van rémülve. Le sem vette a szemét a zöld lovagról, aki üvöltve fordult feléje, és hatalmasat suhintott a baltával a levegőbe. Chris felfogta az ütést a karddal, a két penge szikrákat szórt. Kerülgették egymást. A lovag újra lesújtott, Chris leguggolt, hanyatt esett, majd gyorsan felállt, miközben a balta belemélyedt a földbe. Kate előkotorta a bőrzacskóból a gázt tartalmazó flakont. Ez az adott korba nem illő tárgy nevetségesen kicsinek és könnyűnek tűnt, mégis ez volt az egyeden reményük.

– Chris!

Kate a lovag háta mögé lépve felmutatta Chrisnek a flakont. Chris alig észrevehetően bólintott, miközben megpróbált kitérni a lovag elől. Látszott rajta, hogy fogytán az ereje, alig áll a lábán, pedig a lovag megint támadni készült.

Kate-nek nem maradt más választása. nekifutásból felugrott, rávetette magát a zöld lovag hátára. Az meglepetten mordult fel. Kate belecsimpaszkodott, a flakont odatartotta a sisakja elé, és befújta a gázt a nyíláson. A lovag köhögött és megrázkódott. Kate megint befújt egy adagot, és a lovag megtántorodott. Kate lehuppant a földre.

– Hass már! – kiáltotta Kate.

Chris fél térdre rogyva lihegett. A zöld lovag még állt a lábán, de már imbolygott. Chris odavánszorgott hozzá, és beledöfte a kardot az oldalába, a két páncéllemez közé. A lovag dühödten felüvöltött és hanyatt esett.

Chris nyomban rávetette magát, elnyisszantotta a sisakot tartó pántokat, és lerúgta a lovag fejéről a sisakot. Kate csimbókos hajat, gubancos szakállt és vad szempárt látott, miközben Chris lesújtott a karddal, hogy levágja a lovag fejét.

Nem sikerült.

A kardpenge megakadt a csontban, félúton beékelődött, anélkül hogy átvágta volna a csigolyát. A lovag még élt, dühödten nézett Chrisre, mozgott a szája.

Chris megpróbálta kirántani a kardot, de hiába erőlködött. Miközben a kardot rángatta, a lovag a bal kezével felnyúlt, és vállon ragadta Christ. Hihetetlen, démonikus erő szorult a lovagba, egészen közel tudta húzni Christ a saját arcához. Szeme vérben forgott, töredezett, feketéllő fogakkal vicsorgott. Szakállán az ételmaradékok közt hemzsegtek a tetvek. Rothadás bűzét árasztotta.

Christ undor fogta el forró, bűzös leheletétől. Valahogy nagy nehezen sikerült rátaposnia a lovag arcára, felegyenesedett, és kiszabadította magát a lovag szorításából. Ezzel egy időben a kard is szabaddá vált, így fölemelte, hogy újra lesújtson.

A lovag szeme azonban felakadt, álla leesett. Meghalt. A legyek máris ott zümmögtek az arca körül.

Chris zihálva rogyott le a nyirkos fűbe. Hirtelen erőt vett rajta a kimerültség, egész testében remegett. Ültében előredőlve, karját szorosan összefonva, fogvacogva próbálta megfékezni a reszketést.

Kate a vállára tette a kezét, és azt mondta.

– Megmentőm! – Chris alig hallotta, mit mond, és nem is válaszolt. Egy idő után azonban megszűnt a remegés, és felállt.

– Úgy megörültem, amikor megláttalak – mondta Kate.

Chris bólintott és elmosolyodott.

– Én a jobbik úton jöttem idáig.

Neki időben sikerült fékeznie, amikor lefelé csúszott a sárban. Néhány percnyi kemény küzdelem árán fölverekedte magát a lejtőn, és a másik ösvényen jött le. Mint kiderült, azon kényelmes sétával lehet eljutni a vízesés aljához, ahonnan aztán meglátta, hogy Kate-et épp le akarják fejezni.

– A többit már tudod – mondta Chris. A kardra támaszkodva állt. Felnézett az égre, megállapította, hogy már sötétedik. – Mit gondolsz, mennyi időnk van még?

– Nem tudom. Talán négy-öt óránk.

– Akkor igyekezzünk!

A zöld kápolna mennyezete több helyen beomlott, az egész épület romos volt, a padlón tócsákban állt a poshadt víz. Mindössze egy kis oltár maradt meg, és a kitörött ablakok gótikus kerete. Csak következtetni lehetett rá, milyen mesteri módon faragták egykor az ajtókat és boltíveket. Minden faragványt iszamos, nyálkás moha borított, nem is lehetett látni, mit ábrázolnak.

Fekete kígyó siklott el Chris mellett, amikor elindult lefelé a kriptába vezető csigalépcsőn. Kate lassan lépdelve követte. Itt már alig lehetett látni, csak a padló repedésein át szűrődött be fentről némi fény. Mindenhonnan víz csöpögött. A terem közepén egyetlen sértetlen, fekete kőből faragott szarkofág állt, körötte néhány másiknak a szétzúzott darabjai hevertek. A sértetlen szarkofág fedőlapjába egy páncélos lovag mását faragták. Kate meg akarta nézni az arcát, de a mindent belepő moha elfedte a vonásait.

– Hogy is van pontosan a kulcs? – kérdezte Chris. – Mit mond az óriás lábáról?

– Hogy ennyi meg annyi az óriás lábától. Vagy óriási lábtól.

– Az óriás lábától – ismételte meg Chris. A szarkofágra mutatott. A kőbe faragott lovag lábfejéből csak két dudor látszott. – Gondolod, hogy erről a lábról van szó?

Kate töprengett.

– Nem kifejezetten óriás.

– Nem…

– Próbáljuk ki – javasolta Kate. Odaállt a szarkofághoz, balra fordult, megtett öt lépést. Aztán jobbra fordult, és megtett négy lépést. Megint jobbra fordult, de három lépés után már a falhoz ért.

– Ez nem lesz jó – mondta Chris.

Mindketten lázas keresgélésbe fogtak. Kate szinte azonnal biztató felfedezést tett. Egy szárazabb sarokban egy kupac fáklyát talált. Elég silány, de azért használható daraboknak látszottak.

– Valahol itt kell lennie annak az átjárónak – mondta Kate.

Chris nem válaszolt. Vagy fél órán át egyetlen szó nélkül keresgéltek. letörölgették a mohát a falon vagy a padlón lévő faragványokról, hátha valahol rábukkannak az óriás lábát formázó ábrázolásra.

Végül Chris megkérdezte.

– Mit is mond a szöveg? A kápolnában vagy a kápolnánál van az a láb?

– Nem tudom – felelte Kate. – André olvasta fel. Pontosabban lefordította nekem.

– Nem lehet, hogy odakinn kellene keresnünk?

– A fáklyák itt vannak benn.

– Az igaz.

Chris tanácstalanul nézett körül.

– Marcel úgy alkotta meg a kulcsot, hogy megadott egy kiindulópontot – mondta Kate. – E célra biztosan nem választott koporsót vagy szarkofágot, mert az elmozdítható. Ennek a pontnak valami nem mozdítható helyen kell lennie. A falon.

– Vagy a padlón.

– Igen, a padlón is lehet.

Kate a túlsó falnál állt, ahol kis mélyedést vájtak a kőbe. Először arra gondolt, talán oltár, de rájött, hogy ahhoz túl kicsi, és viaszdarabkákat is talált benne. Tehát gyertyát állítottak bele. Ezek után több hasonló bemélyedést fedezett fel a kripta falán. Az első kis fülke belső felületét leheletfinom faragvány díszítette: egy madár kétoldalt szimmetrikusan felfelé ívelő két szárnya. Ráadásul ezt a faragványt jól lehetett látni; feltehetően a gyertya termelte hő akadályozta meg, hogy benője a moha.

Szimmetria, gondolta Kate.

Izgatottan lépett oda a következő fülkéhez. Itt a faragvány felfutó leveles indákat ábrázolt. A következő imára kulcsolt két kezet. Kate az összes fülkét végignézte.

Lábat egyik díszítés sem ábrázolt.

Chris eközben módszeresen átvizsgálta a padlót. Lábával söpörte le a moharéteget, és azt mormogta magában.

– Nagy láb, nagy láb.

Kate egyszer csak ránézett Chrisre, és azt mondta.

– Tiszta hülye vagyok!

– Miért?

Kate Chris háta mögé, a bejáratra mutatott, ahol ők is beléptek, miután lejöttek a lépcsőn. Az egykor míves faragványból immár nem sok látszott.

Azt azonban ki lehetett következtetni, mit ábrázol. Az ajtó bal és jobb oldalán egyaránt domborulatok sorakoztak. Öt-öt dudor mindkét oldalon, a legkisebb legalul, a legnagyobb legfölül. A két legnagyobbon egy-egy félkörívű lapos mélyedés, tehát nem lehetett kétséges, miről van szó.

Öt-öt lábujj az ajtó két oldalán.

– Te jó ég! – mondta Chris. – Hisz maga az ajtó az!

Kate bólintott.

– Az óriási láb.

– Hogy jutott eszükbe ilyesmi?

Kate vállat vont.

– A be- és kijáratokat elég sokszor díszítették rejtélyes, démonikus ábrázolásokkal. Talán így akarták elűzni a gonosz szellemeket.

Gyorsan odamentek az ajtóhoz. Kate megtette az öt lépést, aztán a négyet, majd a kilencet. Egy falból kiálló, rozsdamarta vaskarikánál kötött ki. Mindkettejüket lázba hozta ez a felfedezés, de ahogy hozzányúltak a karikához, az szétmállott a kezük között.

– Valamit biztos rosszul csináltunk.

– Próbáld meg újra.

Kate visszament, s ezúttal kisebbeket lépett. Jobbra, balra, megint jobbra. Ekkor a fal egy másik részéhez ért, de itt csak csupasz, díszítetlen követ talált. Felsóhajtott.

– Nem értem, Chris. Valamit nyilván rosszul csinálunk, de fogalmam sincs, hogy mit. – Széttárt karral, csüggedten dőlt neki a falnak.

– Talán még mindig túl nagyokat lépsz – mondta Chris.

– Vagy túl kicsiket.

Chris odament Kate-hez, ő is nekidőlt a falnak.

– Föl a fejjel! Rá fogunk jönni.

– Gondolod?

– Igen.

Már úton voltak visszafelé az ajtóhoz, amikor a hátuk mögül dübörgést hallottak. Az a nagy kő padlólap mozdult el, amelyiken előzőleg álltak. Kiderült, hogy kőlépcső vezet lefelé. A távolból egy patak vizének csobogása hallatszott. A lejárat félelmetesen sötétlett előttük.

– Megvan! – mondta Chris.

03.10.12

A tranzithely fölött lévő ablaktalan irányítóteremben Gordon és Stern a monitor képernyőjét figyelte. A számítógép ábrája az öt sérült üvegtartályt mutatta. Rövidesen kis fehér pontok jelentek meg az üvegfelületen.

– Ezek azok a pontok, ahol karcos az üveg – mondta Gordon.

Mindegyik pont mellett számoszlopok jelentek meg, de olyan kicsik voltak a számjegyek, hogy nem tudták elolvasni.

– A sérülés kiterjedését és mélységét adják meg – mondta Gordon.

Stern nem szólt semmit. A szimulációs program futott tovább. A tartályok kezdtek feltöltődni, a vízszint emelkedését kék vonal szemléltette. Minden tartály ábrájában két nagy számot lehetett látni. Az egyik a benne lévő víz súlyát tüntette fel, a másik az egy négyzetcentiméter üvegfelületre nehezedő nyomást a tartály aljánál, ahol az a legnagyobb.

Bár az ábrák nagyon sematikusak voltak, Stern mégis azon kapta magát, hogy visszafojtott lélegzettel figyel. Emelkedett a vízszint, egyre magasabb lett.

Az egyik tartály szivárogni kezdett, ezt egy fel-felvillanó piros pont jelezte.

– Szivárog az egyik – mondta Gordon.

Miközben tovább emelkedett a vízszint, egy másik tartály is szivárogni kezdett, aztán átcikázott rajta egy girbegurba vonal, majd az egész eltűnt a képernyőről.

– Az egyik összetört.

Stern a fejét csóválta.

– Mit gondol, mennyire pontos ez a szimuláció?

– Elég elnagyolt és gyors.

A képernyő egy másik tartály összeomlását mutatta. Végül kettő töltődött fel maradéktalanul.

– A számítógép tehát azt mondja, hogy az ötből három tartályt nem szabad feltölteni – állapította meg Gordon.

– Ha hiszünk neki. Maga igen?

– Nem igazán – mondta Gordon. – A bevitt adatok nem elég pontosak, a számítógép pedig olyan nyomásviszonyokkal kalkulál, amelyek inkább csak elméletben léteznek. Azért azt hiszem, azokat a tartályokat csak az utolsó pillanatban kellene feltölteni.

Erre Stern.

– Kár, hogy nincs mód megerősíteni a tartályokat.

Gordon felkapta a fejét.

– Például hogyan? Van valami ötlete?

– Nem tudom. Talán valamivel ki lehetne tölteni a mélyedéseket, műanyaggal vagy valami gittszerűséggel. Vagy esetleg…

Gordon nemet intett.

– Csak olyasmi jöhet szóba, ami a tartály egész felületét egyenletesen borítja. Teljesen egyenletesen.

– Erre nem tudok megoldást – mondta Stern.

– Olyat én sem, amire három óra elegendő – mondta Gordon. – Mert már csak annyi van.

Stern leült egy székre, elgondolkodott. Maga sem tudta, miért, a versenyautók jutottak eszébe. Képsorok villantak át az agyán. Ferrarik. Steve McQueen. Formula egy. A Michelin-figura, a hurkás gumitestével. A sárga Shell-embléma. Esőben csikorogva fékező nagy kamionkerekek. B. F. Goodrich.

Arra gondolt. pedig nem is szeretem a kocsikat. Odahaza New Havenben egy öreg VW bogara volt. Ezek a képek nyilván azért cikáznak át az agyán, hogy elodázzák a nyugtalanító valósággal való szembenézést. Hogy ne szembesüljön azzal, amivel nem akar.

A kockázattal.

– Tehát az utolsó pillanatban töltjük fel a tartályokat, és imádkozunk? – kérdezte Stern.

– Pontosan – felelte Gordon. – Pontosan ezt fogjuk tenni. Van benne rizikó, de szerintem sikerülni fog.

– Más lehetőség? – kérdezte Stern.

Gordon megrázta a fejét.

– Megakadályozzuk a visszatérésüket. Nem engedjük vissza a barátait. Garantáltan sértetlen, vadonatúj üvegtartályokat juttatunk le ide.

– Ehhez mennyi idő kell?

– Két hét.

– Nem, ez nem megoldás – mondta Stern. – Most kell belevágnunk.

– Így igaz – mondta Stern. – Ezt fogjuk tenni.

02.55.14

Marek és Johnston felment a csigalépcsőn. Odafenn de Kére undorítóan önelégült ábrázattal fogadta őket. Ismét La Roque bástyáján álltak. Oliver kivörösödött képpel, dühösen rohangált fel-alá.

– Érzik ezt a szagot? – mutogatott a mező felé, ahol Arnaut katonái folytatták az előkészületeket.

Már késő délután volt, a nap lemenőben, Marek úgy gondolta, nagyjából hat óra lehet. A szürkületben is látni lehetett, hogy Arnaut emberei időközben már vagy egy tucat kőhajítót szereltek össze; szabályos sort alkottak belőlük odalenn a mezőn. A lángra lobbant nyíl esetéből okulva távolabb húzták egymástól a gépeket, hogy a tűz ne terjedhessen át egyikről a másikra.

A gépek sora mögött gyülekeztek a katonák, tábortüzeket raktak, azok köré csoportosultak. Leghátul pedig sátrak százai sorakoztak a háttérben sötétlő erdő szélén.

Marek mindebben semmi különöset nem látott. Felkészülés az ostromra, a szokott módon. El sem tudta képzelni, miért dühöng ennyire Oliver.

Jellegzetes égett szagot hozott a szél a tábortüzek felől. Akkor szokott ilyen szag lenni, amikor tetőfedők dolgoznak, gondolta Marek. Nem is tévedett, ugyanezt az anyagot használták.

– Igen, milord, ez szurok – mondta Johnston.

A Professzor arcáról is azt lehetett leolvasni, hogy ő sem érti, miért dühöng Oliver. Várostromok során bevett gyakorlat, hogy forró szurkot zúdítanak a falakra.

– Igen, igen, szurok – mondta Oliver. – Persze hogy szurok, de nemcsak az. Nem érzi ezt a szagot? Belekevernek valamit a szurokba!

Marek beleszimatolt a levegőbe, és megállapította, hogy Olivernek szinte bizonyosan igaza van. Az égő tiszta szurok könnyen kialszik, ezért általában belekevernek valami más anyagot, olajat, kócot vagy ként, hogy hevesebben égő elegyet hozzanak létre.

– De igen, milord – felelte Johnston –, érzem a szagot.

– No és mi ez? – szegezte neki a kérdést Oliver.

– Kénkő, ha nem tévedek.

– Amit mennykőnek is szokás nevezni?

– Igen, milord.

– Mi is használjuk ezt a mennykövet?

– Nem, milord… – kezdte Johnston.

Oliver ekkor úgy sandított de Kere-re, mintha gyanújuk beigazolódott volna. E mögött egyértelműen de Kére állt.

– Milord – mondta Johnston –, nekünk nincs szükségünk mennykőre, mi annál sokkal jobbat használunk: tiszta ként.

– Csakhogy az nem kén! – Oliver ismét de Kére felé sandított.

– De igen, milord. A mennykő is ként tartalmaz, csak tisztátalan formában. Finomra őrölve abból is kinyerhető a kén.

Oliver felhorkant. Járkált. A szeme szikrákat szórt. Aztán azt kérdezte.

– Hogy juthatott hozzá Arnaut ehhez a mennykőhöz?

– Nem tudom megmondani – felelte Johnston –, de a mennykő közismert a katonák körében. Már Plinius is említést tesz róla.

– Mellébeszéléssel nem jár túl az eszemen, magiszter. Hagyja Pliniust, engem Arnaut érdekel. Az az ember írástudatlan tuskó, nem tud semmit a kénről meg a mennykőről.

– Milord…

– Hacsak nem segítenek neki – mondta Oliver zordan. – Hol vannak most a segédei?

– A segédeim?

– Ejnye, magiszter, elég a köntörfalazásból!

– Egyikük itt van – mutatott Johnston Marekra –, a másikról azt a hírt kaptam, hogy meghalt, a harmadikról pedig nem tudok.

– Én viszont úgy vélem – mondta Oliver –, nagyon is jól tudja, hol vannak. Most, e pillanatban is ott tevékenykednek Arnaut táborában, így jutott hozzá az a disznó a titokzatos kőhöz.

Marek fokozódó aggodalommal figyelte a párbeszédet. Oliveren mindig is látszott, hogy labilis az idegrendszere, a közelgő támadás kifejezetten paranoiássá tette, de Kére pedig még tovább tüzelte, így aztán végképp kiszámíthatatlanná és veszedelmessé vált.

– Milord… – kezdte Johnston.

– Ezen túlmenően immár bizonyos vagyok abban, amit kezdettől gyanítottam! Maga Arnaut embere, mert három napot töltött Sainte-Mére-ben, és az apát szintén Arnaut embere.

– Milord, kérem, hallgasson meg…

– Nem én! Maga hallgat meg engem! Tudom, hogy ellenem dolgozik! Hiába is tagadja, maga vagy a segédei ismerik a váramba vezető titkos átjárót, és az a tervük, hogy az első adandó alkalommal, talán már ma este, Arnaut támadásának leple alatt megszöknek innen.

Marek ügyelt rá, nehogy bármit eláruljon az arckifejezése. Persze pontosan ezt tervezték, már amennyiben Kate-nek sikerül megtalálnia az átjáró bejáratát.

– Aha! – bökött Oliver Marek felé. – No lám, hogy összeszorítja az ajkát! Hisz tudja, hogy az igazat mondom!

Marek válaszolni akart, de Johnston a karjára tette a kezét, jelezvén, hogy ne szóljon. A Professzor sem mondott semmit, csak a fejét ingatta.

– Nocsak! Belefojtja a szót?

– Nem, milord, de ön igaztalanul vádol.

Oliver dühödten járkált tovább.

– Akkor hol vannak a fegyverek, melyek elkészítését megparancsoltam?

– Még nincsenek készen, milord.

– Ha! – Újabb sandítás de Kére felé.

– Milord, a por megőrlése hosszú órákig tart!

– Akkor már késő lesz!

– Milord, időben elkészül.

– Hazudik, hazudik, hazudik! – Oliver megpördült, nagyot dobbantott a lábával, és a mezőn sorakozó ostromgépekre meredt. – Nézzen oda! Látja? Már készen állnak! Feleljen azonnal, magiszter! Hol van ő?

Csönd támadt.

– Kicsoda, milord?

– Arnaut! Hol van Arnaut? A katonái felkészültek a támadásra. Mindig ő vezeti a csapatát, de most nincs ott. Hol van?

– Milord, én azt nem tudhatom…

– Az elthami boszorkány ott van. Látja? Ott áll a gépek mellett. Látja? Minket figyel. Az az átkozott némber!

Marek rögtön odanézett. Claire valóban a katonák között járkált, oldalán Sir Daniellel. Marek szíve már attól is hevesebben vert, hogy látta, bár nemigen sejtette, mit keres ez a nő ostrom előtt a gépek körül. Claire fölnézett a várfalra, majd egyszer csak megtorpant. Marek szinte bizonyosra vette, hogy meglátta őt. Alig tudott ellenállni a kísértésnek, hogy oda ne integessen, de végül persze nem tette, hisz Oliver ott dúlt-fúlt mellette. Aztán arra gondolt: hiányozni fog nekem, ha majd visszamegyek.

– Ez a Lady Claire Arnaut spionja, mindig is az volt, már kezdettől fogva. Ő engedte be Arnaut embereit Castelgard-ba. Semmi kétség, társa az apátnak az ármánykodásban. De hol van maga a gazember? Hol az a disznó Arnaut? Színét sem látni.

Kínos csend állt be. Oliver vigyorgott.

– Milord – próbálkozott Johnston –, megértem az aggodal…

– Dehogy érti! – Oliver megint dobbantott a lábával, és rájuk meredt, majd azt mondta. – Maguk ketten velem jönnek!

Mintha olajfoltok úsztak volna odalenn a vízen, ami még így, tíz méter magasból is bűzlött. Egy kerek kútkáva mellett álltak, valahol a vár legmélyén. Nyirkos, sötét falak vették körül őket, a néhány pislákoló fáklya alig adott fényt.

Oliver utasítására a kávánál álló katona elkezdett föltekerni egy vasláncot. A vastag lánc vége valahol a víz mélyén lehetett.

– Ez itt a Milady fürdője nevet viseli – mondta Oliver. Francois le Gros építtette, aki nagyon kedvelte az efféle dolgokat. Mint mondják, Henri de Renaud tíz évet töltött el itt, mielőtt meghalt. Patkányokat dobtak le neki elevenen, azokat ette meg nyersen. Tíz éven át.

A víz fodrozódott, aztán egy nagy fémketrec emelkedett ki belőle, majd egyre följebb jött. Vastag rúdjairól csöpögött a mocsok. Orrfacsaró bűz terjengett.

A tovább emelkedő ketrecet nézve Oliver azt mondta.

– Még Castelgard-ban megígértem magának, magiszter, hogy ha becsap engem, megölöm. A Milady fürdőjében fog fürödni.

Gyűlölettől izzó, vad tekintettel meredt rájuk.

– Most pedig valljon!

– Nincs mit bevallanom, milord.

– Akkor nincs oka a félelemre. De jól figyeljen, magiszter! Ha rájövök, hogy maga vagy a segédei tudják, hol a vár titkos bejárata, ide zárom be, erre a helyre, és innen soha az életben ki nem jut. Itt fog sínylődni a sötétben, éhezve, fázva, mindörökre.

Robert de Kére a sarokban, kezében fáklyával, kajánul elmosolyodott.

02.22.13

A meredek lépcső lefelé vezetett, a sötétbe. Kate ment elöl, ő vitte a fáklyát, Chris a nyomában haladt. Egy keskeny, alagútféle átjárón mentek át, melyet minden bizonnyal emberek vájtak ki, aztán egy jóval tágasabb, természetes barlangba értek. Valahol fönn a magasban, bal kéz felől halvány természetes fény szűrődött be: odafenn barlangbejáratnak kellett lennie.

Még mindig lejtős szakaszon mentek tovább. Kate valamivel odébb sötét vizű tavat látott és patakcsobogást hallott. Körülöttük édeskés-fanyar szagot lehetett érezni, talán vizeletét. Kate átbukdácsolt a köveken, odaért a tóhoz. Keskeny, homokos part szegélyezte.

Észrevett a homokban egy lábnyomot.

Aztán további lábnyomokat.

– Ezek nem frissek – mondta Chris.

– Hol az út? – kérdezte Kate, s hangja visszaverődött a sziklákról. Aztán meglátta. A balra lévő sziklafal egyik kitüremkedését emberkéz faragta le úgy, hogy meg lehessen kerülni a tavat, és el lehessen haladni mellette.

Kate nyomban elindult.

A barlangok nem okoztak neki gondot. Sziklamászó barátaival jó néhányban megfordult Coloradóban és Új-Mexikóban. Előrement az úton, imitt-amott lábnyomokat látott, a sziklafalon pedig halvány csíkokat, melyeket akár fegyverek is karcolhattak.

– Nem lehet túl hosszú ez a barlang – mondta –, ha az emberek ostrom idején ezen át vittek vizet a várba.

– Nem hinném – mondta Chris. – A vízutánpótlás biztosított a várban, itt inkább élelmet vagy egyéb szükséges dolgokat vittek be.

– Azért mégse lehet olyan nagyon hosszú.

– A 14. századi parasztoknak meg se kottyant napi harminc vagy még több kilométer – mondta Chris. – A zarándokok sokszor húsz-huszonöt kilométert is megtettek naponta, pedig nők és idős emberek is velük tartottak.

– Aha – mondta Kate.

– Ez az átjáró akár tizenöt kilométer is lehet – mondta Chris, aztán hozzátette. – Remélem, nem annyi.

A sziklakitüremkedésen túl találták meg a sötét vizű tótól kiinduló, alig két méter magas és egy méter széles, kőbe vájt alagutat. A tóparton azonban észrevettek egy póznához kikötött kis facsónakot.

Kate ránézett Chrisre.

– Mit gondolsz? Gyalogoljunk, vagy a csónakkal menjünk?

– Szerintem csónakkal – mondta Chris.

Beszálltak a csónakba, megtalálták az evezőket. Kate tartotta a fáklyát, Chris evezett. Meglepően gyorsan haladtak, mert sodrásirányban mentek: ez volt a föld alatti patak.

Kate-et aggasztotta, hogy mennyi idejük lehet még. Úgy gondolta, legfeljebb két óra. Tehát csupán két órájuk van arra, hogy bejussanak a várba, megtalálják a Professzort és Marekot, és eljussanak valami olyan nyílt terepre, ahová oda lehet hívni a gépet.

Örült neki, hogy viszi őket az áramlás, s így elég gyorsan haladnak a barlangban. A fáklya sistergett és ropogott a kezében. Olyasfajta hangot hallottak, mint amikor papírlapokat kap fel a szél. Ez a zaj egyre erősödött, majd valami vinnyogás keveredett bele.

Valahonnan a barlang mélyéből jött.

Kate kérdőn nézett Chrisre.

– Este van – mondta Chris. Aztán Kate meglátta őket. Először csak néhányat, aztán egyre többet, míg végül egy egész sötétbarna felhőt alkotó denevérraj röpült el a csónakjuk felett. Az ezernyi csapkodó szárny felkavarta a levegőt.

Percekig tartott a denevérraj vonulása, aztán megint csend lett, csak a fáklya ropogott.

Tovább siklottak a sötét folyón.

A fáklya egyre jobban sercegett, és Kate gyorsan meggyújtott egy másikat azok közül, amelyeket Chris elhozott a kápolnából. Eredetileg négy volt, most már csak három. Vajon kitart-e ez a három fáklya, míg feljutnak a felszínre? Mihez kezdenek, ha az utolsó fáklya is kialszik, és nekik még esetleg kilométereket kell menniük a sötétben? Talán napokig tapogatózva araszolnak majd tovább a vaksötétben? Kijutnak-e egyáltalán, vagy itt pusztulnak el a barlangban?

– Hagyd abba – mondta Chris.

– Mit?

– Ne arra gondolj.

– Mire ne gondoljak?

Chris rámosolygott.

– Meglátod, minden rendben lesz. Kijutunk.

Kate nem kérdezte meg, honnan tudja, mire gondolt. Nagyon meglepte a dolog, bár Chris valószínűleg csak véletlenül találta el, min töpreng.

Egy nagyon alacsony, kanyargós szakasz után hatalmas üregben, igazi cseppkőbarlangban lyukadtak ki, ahol sztalaktitok képződtek a mennyezeten, egyes helyeken már földig értek, sőt a vízbe is belelógtak. A fáklya nem is tudta bevilágítani az üreget, az oldalak körös-körül belevesztek a sötétségbe. Azt azért látni lehetett, hogy a parton is van egy sáv, a jelek szerint tehát egy gyalogút átvezet az egész barlangon.

Itt keskenyebb és erősebb sodrású lett a folyó, a sztalaktitok között kanyargott. Kate-nek egy louisianai patak jutott eszébe róla, csakhogy az nem a föld alatt csörgedezett. Egy kicsit megnyugtatta, hogy ilyen gyorsan haladnak. Ha ez így megy tovább, hamar maguk mögött tudhatják a kilométereket. Ezzel a tempóval talán valóban sikerül, nem futnak ki az időből.

A baj olyan gyorsan történt meg, hogy Kate szinte fel se fogta. Chris a nevét kiáltva figyelmeztette, s ahogy odafordult, egy pillanatra még látta azt a sztalaktitot, amibe aztán erősen beütötte a fejét, sőt a fáklya is nekikoccant, így lerepült a tetejéről a nyélre erősített égő vászondarab. Mint egy lassított felvételen, Kate szeme láttára, széles ívet leírva közeledett a víz felé, aztán sisteregve-pattogva egyesült saját tükörképével, végül pedig kialudt.

Teljes sötétség vette körül őket.

Kate-nek a lélegzete is elakadt.

Soha nem volt még ilyen sötétségben. Sehonnan nem szűrődött be fény. Hallotta a vízcseppek koppanását, enyhe légmozgást érzett, és azt, hogy hatalmas tér veszi körül. A csónak továbbment. Időnként imitt-amott nekiütődtek a sztalaktitoknak. Aztán Kate egy nyögésre figyelt fel. A csónak nagyot rázkódott, és a fara felől hatalmas csobbanás hallatszott.

– Chris?

Kate nem akart pánikba esni.

– Chris! Most mit tegyünk?

A saját hangján kívül semmi mást nem hallott.

01.33.00

Már esteledett, az ég kékje mindinkább feketébe hajlott, sorra megjelentek a csillagok. Lord Oliver a sok riogatással és szitkozódással egy időre valószínűleg kitombolta magát, mert elment vacsorázni de Kere-rel a nagyterembe, ahonnan kiáltozás és nótázás hallatszott ki. Oliver lovagjai felöntöttek a garatra a csata előtt.

Marek Johnstonnal együtt úton volt visszafelé a lőszerraktárba. Ránézett a számlálóra, ami 01.32.14-et mutatott. A Professzor nem kérdezte meg tőle, mennyi idejük van még, Marek pedig úgy gondolta, jobb, ha nem szól. Ekkor süvített el valami fenn a levegőben. A bástyán állók kiáltozása közepette jókora tárgy ívelt át a fal fölött, bucskázott egyet a levegőben, majd a belső udvarban kis híján rájuk esett.

– Kezdődik – jegyezte meg a Professzor higgadtan.

A lángoló tárgy tőlük húszméternyire zuhant le a földre. Marek ekkor már látta, hogy nem is tárgy, hanem egy döglött ló, amelynek mind a négy patája égnek meredt. Az égő hús és szőr szagát is lehetett érezni. A zsír sercegve spriccelt szanaszét.

– Jézusom – mondta Marek.

– Ez már rég megdöglött – mutatott Johnston a merev lólábakra. – Szokásuk, hogy dögöket lőnek át a falak fölött. Az éjszaka folyamán ennél rémesebb látványban is lehet még részünk.

Katonák rohantak oda a tüzet oltani. Johnston belépett a lőszerraktár ajtaján. Az ötven ember még mindig a port őrölte. Egyikük egy nagy, széles edényben gyantát kevert össze égetett mésszel, hogy a bűzös masszából is legyen elegendő.

Marek figyelte, hogyan dolgoznak, aztán egyszer csak újabb süvítés hallatszott odakintről. Valami súlyos tárgy zuhant a tetőre: a párkányon lévő összes gyertya lángja megremegett. Kiáltozást és lábdobogást lehetett hallani; emberek rohantak föl a tetőre.

A Professzor felsóhajtott.

– Már másodjára eltalálták! – mondta. – Ettől féltem.

– Mitől?

– Arnaut tudja, hogy itt lőszerraktár is van, sőt nagyjából azt is, hogy hol. A hegytetőről idelátni. Arnaut tudja, hogy ez a helyiség tele van lőporral, és azt is, hogy ha be tud juttatni valami égő tárgyat, hatalmas károkat okoz.

– Fel fog robbanni – mondta Marek a lőporral tömött zsákokra pillantva. A középkori lőporok általában nem szoktak robbanni, de épp ők mutatták be Olivernek, hogy az ő lőporával ágyút lehet elsütni.

– Igen, fel fog robbanni – mondta Johnston –, és sokan halnak majd meg itt a várban. Zűrzavar lesz, a várudvar közepén hatalmas tűz keletkezik. Emiatt a bástyát védőknek is ide kell jönniük tüzet oltani. Ha pedig a várfal őrizetlenül marad ostrom idején…

– Arnaut behatol.

– Azon nyomban.

Marek megkérdezte.

– Hogyan tud Arnaut égő tárgyat bejuttatni ide? Ezek a kőfalak legalább egy méter vastagok.

– Nem a falon, hanem a tetőn átjuttatja be.

– De hogyan…

– Vannak ágyúi és vasgolyói – mondta a Professzor. – Az ágyúgolyókat izzásig hevíti, és átlövi a falak fölött, remélve, hogy a lőszerraktárt találja el. Egy húszkilós golyó könnyedén átszakítja a tetőt, és idebenn landol. Ha ez bekövetkezik, nekünk itt semmi keresnivalónk. – Fanyar mosollyal nézett Marekra.

– Hol az ördögben van Kate?

01.22.12

Kate elveszettnek érezte magát a vaksötétben. Ez valóságos rémálom, gondolta, miközben a csónakban összekucorodva egyik sztalaktittól a másikig sodorta a víz. A hideg ellenére verejtékezni kezdett, és hevesen vert a szíve. Légszomj gyötörte, úgy érezte, nem tudja megtölteni a tüdejét levegővel.

Nagyon félt. Ha csak megmozdult, a csónak máris ijesztően imbolyogni kezdett. Két karját kinyújtva próbált egyensúlyozni. Christ szólongatta.

Valahonnan a távolból csobbanások hallatszottak. Mintha úszna valaki.

– Chris?

Messziről jött a válasz.

– Igen.

– Hol vagy?

– Kiestem.

Nagynak tűnt a távolság. Akárhol volt is Chris, Kate percről percre egyre messzebbre sodródott tőle. Mit tegyen? Valahogy világítani kell. Óvatosan a csónak fara felé kúszott. A sötétben tapogatózva azt remélte, hogy végre kezébe kerül egy fanyél, vagyis megtalálja a maradék fáklyák egyikét. A csónak megint megbillent.

A francba!

Megdermedt, várta, hogy a csónak ne billegjen.

Hol vannak azok az átkozott fáklyák? Azt hitte, a csónak közepe táján, de ott nem találta őket. Megtalálta az evezőket, az ülőkét, de a fáklyákat sehol nem lelte.

Beleestek volna Chrisszel együtt a vízbe?

Fényt! Valahogy világosságnak kell lennie.

Kate körültapogatta a derekát, megtalálta a bőrzacskót, ki is nyitotta, csak azt nem tudta, mi van benne. Pirulák… a flakon… egy kockacukor méretű tárgy akadt a kezébe. Az egyik piros kocka! A foga közé vette.

Aztán előkotorta a tőrét, és levágott egy darabot az inge ujjából. Ezt a darabkát a kocka köré tekerte, majd megrántotta a zsineget.

Várt.

Nem történt semmi.

Talán átnedvesedett a kocka, amikor a malomnál belegazoltak a vízbe. Ezek a kockák elvileg vízállók, de ő hosszú időt töltött a folyóban. Vagy talán csak ez nem működik. Meg kell próbálni egy másikkal. Lennie kell még egynek! Már elkezdett kotorászni a bőrzacskóban, amikor a vászondarab lángra lobbant.

– Jaj! – kiáltott fel, mert a vászon megégette a kezet. Ezt nem gondolta át elég alaposan. Mégsem dobta el a kockát; összeszorított foggal, a fájdalommal mit sem törődve a feje fölé emelte, és jobbra a csónak oldalában rögtön meg is látta a fáklyákat. Felkapta az egyiket, odatartotta az égő vászondarabkához, és a fáklya tüzet fogott. A rongyot a folyóba hajította, kezét pedig beledugta a vízbe.

Nagyon fájt a keze. Szemügyre vette, és megállapította, hogy a bőr kipirosodott, de nincs komoly baj. Hiába fáj, ezzel most nem szabad foglalkozni.

Meglendítette a fáklyát. A folyóig leérő szürkésfehér sztalaktitok vették körül. Olyan volt ez, mintha egy félig kitátott szájú óriási hal torka felé sodorná a víz, s ő épp a fogai közt volna. A csónak hol az egyik, hol a másik sztalaktithoz csapódott.

– Chris?

Valahonnan messziről.

– Itt vagyok!

– Látod a fáklyát?

– Igen.

Kate elkapott egy sztalaktitot, sikamlós felszínén csúszkált a keze. Sikerült lefékeznie a csónakot, de nem tudott visszaevezni Chrisért, mert nem tehette le a fáklyát.

– El tudsz jönni idáig?

– Igen.

Valahonnan a távolból karcsapásokat lehetett hallani.

Miután Chris csuromvizesen, de mosolyogva visszamászott a csónakba, Kate eleresztette a sztalaktitot, és továbbvitte őket a víz. Néhány percig még a sztalaktiterdőben haladtak, aztán egy másik üregben kötöttek ki. Itt még sebesebben áramlott a folyó.

Valahonnan messzebbről dübörgés hallatszott, mintha vízesés lenne.

Aztán Kate észrevett valamit, és nagyot dobbant a szíve. A folyó partján jókora követ lehetett látni, oldalát egyértelműen kötelek koptatták ki. Semmi kétség, ide csónakokat szoktak kikötni.

– Chris…

– Én is látom.

A kőtől mintha út vezetett volna tovább, de Kate nem volt egészen biztos benne. Chris odaevezett a parthoz, kikötötték a csónakot és kiszálltak. Innen már jól látszott az út, amely egy simára csiszolt falú alagúthoz vezetett. Nekivágtak az alagútnak, Kate vitte a fáklyát.

Újabb biztató jel.

– Chris! Ott egy lépcsőfok!

– Mi?

– Egy sziklába vájt lépcsőfok! Úgy tizenöt méternyire előttünk. – Kate gyorsabban szedte a lábát, Chris is jobban igyekezett. – Nemcsak egy lépcsőfok – állapította meg Kate, miután magasabbra emelte a fáklyát –, hanem egy fölfelé vezető lépcső.

A fáklya pislákoló fénye egy korlát nélküli, nagyon meredek lépcsőre vetült. A tetejénél, a mennyezeten egy csapóajtó, rajta vasfogantyú.

Kate odaadta Chrisnek a fáklyát, felment a lépcsőn. Először húzni próbálta a fogantyút, de az ajtó nem mozdult. Aztán tolta, a vállával is nekifeszült.

Alig néhány centivel tudta csak megemelni a követ.

Erős sárgás fényt látott a résen, szinte elvakította. Hunyorogva nézte. A közelből tűz ropogását és férfiak hahotáját hallotta. Aztán már nem bírta tovább a kő súlyát, kénytelen volt leengedni.

Közben Chris is fölért a lépcsőn.

– Kapcsoljuk be a fülhallgatónkat – mondta, s meg is pöccintette a magáét.

– Gondolod?

– Meg kell kockáztatnunk.

Kate is megpöccintette a fülét, a készülék megreccsent. Hangosnak hallotta Chris lélegzését, hiszen ott állt mellette a keskeny peremen.

– Én megyek elsőnek – mondta Kate, aztán elővette a zsebéből a hívót, és odaadta Chrisnek, aki nem akarta elvenni. – Legyen nálad. Ki tudja, mi van odafönn.

– Jól van. – Chris letette a fáklyát, aztán a vállával megemelte az ajtót. Csikorgott a kő, és megemelkedett annyira, hogy Kate kifért a nyíláson, majd föntről segített Chrisnek egészen kinyitni az ajtót.

Sikerült.

Bejutottak La Roque-ba.

01.13.52

Robert Doniger mikrofonnal a kezében nézett le az üres, elsötétített előadóterem padsoraira. – Tegyék fel maguknak a kérdést – kezdett bele szónoklatába –, hogy mi a 20. század végének alapvetően meghatározó jelensége. Milyen szemszögből nézik az emberek az őket körülvevő világot, és milyennek szeretnék látni? A válasz egyszerű. Minden területen, az üzleti élettől a politikáig, a reklámtól az oktatásig mindenütt alapvetően meghatározó jelenséggé vált a szórakozás iránti igény.

A keskeny dobogó szélén három kis fülke sorakozott egymás mellett. Mindegyikben egy-egy asztal, szék, jegyzetfüzet és egy pohár víz. Minden fülke eleje nyitott volt, tehát a benne ülő csak Donigert láthatja, de a másik két fülkében lévő embert nem.

Doniger mindig így tartotta előadásait. A módszert a nyomásgyakorlás eszközeit tárgyaló pszichológiai szakkönyvekből vette át. Eszerint mindenki tudja, hogy a többi fülkében is vannak emberek, de nem látja, nem hallja őket. Ez a helyzet igen nagy feszültséget idéz elő, mert minden érintett azt latolgatja, vajon mire készül a többi. Senki nem tudja a másikról, vajon akar-e befektetni vagy sem.

Doniger fel-alá járkált a dobogón.

– Manapság mindenki elvárja, hogy szórakoztassák, mégpedig mindig és mindenütt. Az üzleti tárgyalás legyen pergő, színesítsék vetített képek, animált ábrák, hogy a résztvevők ne unatkozzanak. Az üzletközpontokban és áruházakban legyenek programok, nehogy unalmas legyen a bevásárlás. A politikusok legyenek színes egyéniségek, és azt mondják nekünk a tévében, amit hallani akarunk tőlük. Az iskolákban is ügyelnünk kell rá, hogy mozgalmasan tálaljuk a tananyagot, különben nem tudunk versenyezni a televízió diktálta tempóval. A diákokat szórakoztatni kell, mindenkit szórakoztatni kell, különben az emberek rögtön váltanak. más márkát választanak, másik csatornára kapcsolnak át, más pártra szavaznak. Most, a század végén ez a nyugati társadalmat meghatározó igény.

– A korábbi századokban az emberek mást vártak el. Azt, hogy mentsék meg, neveljék, tanítsák vagy szabadítsák fel őket. Ebben a században viszont azt akarják, hogy szórakoztassuk őket. Nem a betegségtől vagy a haláltól félnek a legjobban, hanem az unalomtól. A levegőben van az aggodalom. mi lesz, ha épp nem tudunk mit kezdeni az időnkkel, ha nem szórakoztatnak bennünket.

– De vajon végül hová fog vezetni ez a szórakozásmánia? Mit fognak csinálni az emberek, ha ráunnak a televízióra? Már tudjuk a választ. Az aktív kikapcsolódást választják. a sportot, a vidámparkot, a társasutazást, a túrázást. Szervezett programokat, az előre megtervezett szabad időt. És vajon mit fognak tenni, ha ráunnak a készen kapott szórakoztatásra? Előbb-utóbb fel fogják ismerni mindezek mesterkélt mivoltát. Rá fognak jönni, hogy a vidámpark egyfajta börtön, s ők még fizetnek is azért, bejussanak.

– A mesterkéltség felismerése el fogja vezetni őket odáig, hogy a hitelességet keressék. A 21. század kulcsszava a hitelesség lesz. Hogy mi a hiteles? Mindaz, amit nem arra találtak ki, nem arra épül, hogy profitot hozzon. Mindaz, ami nem a nagyvállalatok kezében van. Mindaz, ami pusztán önmagáért létezik és torzítatlan. Ez a mi nagyvállalatok irányította világunk olyan, mint egy mesterségesen kialakított park, ahol mindent az összhatás kedvéért ültetnek, nyesnek. Ahol semmi nem természetes, semmi nem hiteles.

– Vajon hol keresik majd az emberek a hitelesség ritka és kivételes élményét? A múlthoz fognak fordulni.

– A múlt vitathatatlanul hiteles. A múlt az, ami már létezett Disney és Murdoch előtt, a Nissan, a Sony, az IBM és az életünket meghatározó összes többi tényező előtt. A múlt már őelőttük is itt volt. A múlt felívelt és leáldozott, mielőtt ezek elkezdtek tevékenykedni, hatást gyakorolni, adni-venni. A múlt valódi és hiteles. Ez teszi a múltat ma még elképzelhetetlenül vonzóvá. Ezért mondom én azt, hogy a múlt a jövő. A múlt az egyetlen igazi alternatíva… Nos, Diane, mi a helyzet? – fordult Doniger a terembe érkező Kramer felé.

– Gond van a tranzitteremben. Úgy tűnik, a robbanáskor a megmaradt vízpajzsok is megsérültek. Gordon lefuttatott egy szimulációs programot a számítógépen, amely szerint négy pajzs összetörne, ha feltöltenék vízzel.

– Diane, ez agyrém! – Doniger a nyakkendőjét húzogatta. – Ez azt jelenti, hogy esetleg kellő védelem nélkül jönnének vissza?

– Igen.

– Nos, ezt nem kockáztathatjuk meg.

– Ez nem ilyen egyszerű…

– De igen – mondta Doniger. – Ezt a kockázatot nem vállalhatjuk. Inkább egyáltalán ne jöjjenek vissza, mint súlyos károsodásokkal.

– De…

– Nincs de! Ha a számítógép ezt mutatta ki, miért erősködik Gordon?

– Mert ő nem hiszi, hogy úgy lesz, ahogy a számítógép mutatta. Azt mondja, a program elnagyolt, és a visszatérés rendben fog lezajlani.

– Ezt nem kockáztathatjuk meg. – Doniger hevesen megrázta a fejét. – Kellő védelem nélkül nem térhetnek vissza, és kész!

Diane az ajkába harapott.

– Bob, azt hiszem…

– Hé, ilyen pocsék a memóriád? Hiszen éppen te nem akartad megengedni, hogy Stern visszamenjen, mert az átírási hibáktól féltetted! Most meg az egész nyavalyás bandát ugyanennek akarod kitenni? Na nem, Diane.

– Jó, rendben – mondta Diane minden meggyőződés nélkül –, akkor visszamegyek, és beszélek…

– Nem, ne beszélj senkivel. Akadályozd meg a visszatérést! Ha kell, húzd ki a csatlakozót. Ne engedd, hogy azok az emberek visszajöjjenek. Nekem van igazam, és ezt te is tudod.

Az irányítóteremben Gordon megkérdezte Kramertől.

– Na, mit mondott?

– Azt, hogy nem jöhetnek vissza. Bob határozottan megtiltotta.

– Mindenképp vissza kell jönniük – mondta David Stern. – Adjon engedélyt maga.

– Nem adok – mondta Kramer. – De…

– John – nézett Kramer Gordonra –, David látta már Wellseyt? Megmutattad neki?

– Ki az a Wellsey?

– Wellsey egy macska – felelte Gordon.

– Wellsey súlyosan károsodott – magyarázta Kramer Sternnek. – Az első kísérleti állataink egyike. Akkor küldtük vissza, amikor még nem tudtuk, hogy a tranzitban védőpajzsot kell alkalmazni, és bizony nagyon súlyosan megsérült. Meghasadt.

– Meghasadt?

Kramer Gordonra nézett.

– Semmit nem mondtál el neki?

– Dehogynem – felelte Gordon, aztán Stern felé fordult. – Az, hogy meghasadt, azt jelenti, hogy súlyos átírási hibák keletkeztek benne. – Ismét Kramerre nézett. – Diane, ez évekkel ezelőtt történt, amikor még a számítógépekkel is gondjaink voltak…

– Mutasd meg neki – mondta Kramer. – Majd kiderül, hogy még akkor is azt szeretné-e, hogy visszatérjenek a barátai. Különben kár szót vesztegetni az egészre, mert Bob már döntött, és nemet mondott. Ha nem használhatók a pajzsok, senki sem jöhet vissza, semmi szín alatt.

A vezérlőpultnál ülő egyik technikus megszólalt.

– Terepjelek jönnek be!

Mindenki a monitor köré sereglett, és a hullámvonalat meg az apró cikcakkokat nézte.

– Mennyi idő van a visszatérésükig? – kérdezte Stern.

– A jel alapján körülbelül egy óra.

– Tudjuk már, hányan vannak? – kérdezte Gordon.

– Még nem, de… egynél többen. Talán négyen vagy öten.

– Vagyis mindannyian – mondta Gordon. – Ezek szerint megtalálták a Professzort, és mindannyian visszafelé készülnek. Megtették, amire kértük őket, és vissza akarnak jönni.

Kramerre nézett.

– Sajnálom – mondta Kramer. – Ha nem működik elég pajzs, senki nem jön vissza. Vitának nincs helye.

01.01.52

A csapóajtó mellett guggoló Kate lassan fölállt. Egy kőfalakkal határolt, alig másfél méteres, keskeny zugban találta magát. Balról, egy nyíláson át, fahasábokból rakott tűz fénye szűrődött be, s ő meglátta, hogy egy ajtó van az orra előtte, a háta mögött pedig meredek lépcső vezet fel a tízméteres kamra mennyezetéig.

Mi lehet ez? Hová került?

Chris kikukucskált a csapóajtó pereménél, és a tűzre mutatott. Azt súgta.

– Most már értem, miért nem találta meg senki az átjáró bejáratát.

– Miért?

– Mert a kandalló mögött van.

– A kandalló mögött? – Kate ekkor jött rá, hogy Chrisnek igaza van. La Roque egyik titkos átjárójának bejáratát a nagyterem kandallója mögé rejtették.

Kate óvatosan elindult balra, a fal mellett, és máris kiderült, hogy a hatalmas kandalló háta mögül valóban be tud nézni a nagyterembe. A táncoló lángnyelvek közt kilesve látta is Olivert meg a lovagjait, akik neki háttal ülve falatoztak a nagy asztalnál. Alig négy-öt méterre lehetett tőlük.

Azt súgta.

– Igazad van, a kandalló mögött vagyunk.

Hátranézett, és intett Chrisnek, hogy jöjjön ő is. Már elindult a közvetlenül előtte lévő ajtó felé, amikor Sir Guy hátrapillantva behajított egy csirkeszárnyat a tűzbe. Aztán visszafordult az asztal felé, folytatta az evést.

Kate arra gondolt. ki innen, de gyorsan!

De már késő volt. Guy válla kissé megrándult, s már fordult is hátrafelé. Kate tudta, hogy meglátta őt, találkozott a tekintetük. Guy nyomban felkiáltott, felpattant az asztaltól, és kardot rántott.

Kate az ajtóhoz futott, ráncigálta, de azt vagy bezárták, vagy beragadt. Nem tudta kinyitni. Ekkor a háta mögött lévő keskeny lépcső felé vette az irányt. Látta, hogy Sir Guy a lángok túloldalán áll, s egyelőre habozik. Újra Kate-re nézett, aztán a lángok között átugorva nekiiramodott. Kate észrevette, hogy Chris fölfelé jön a csapóajtón, és odaszólt neki, hogy menjen vissza. Chris le is húzódott, miközben Kate fölfelé futott a lépcsőn.

Sir Guy odavágott a kardjával, de az Kate lábától néhány centire a kőről pattant vissza. Guy káromkodott, rápillantott az átjáró kijáratára. Biztos, hogy nem látta meg Christ, mert rögtön fölrohant Kate után a lépcsőn.

Kate-nek nem volt fegyvere. Nem volt semmije.

Futott.

A lépcső tetején, úgy tíz méter magasban keskeny plató volt. Amikor Kate odaért, jókora, erős szövésű pókháló tapadt az arcára. Gyorsan lesöpörte. A plató nem lehetett több egy négyzetméternél. Másnak gondot okozott volna, de ő, hegymászó lévén, nem ijedt meg tőle.

Sir Guy viszont igen. Felettébb óvatosan lépdelt fölfelé a lépcsőn, vállát a falnak támasztotta, igyekezett olyan távol maradni a lépcső szélétől, amennyire csak tudott, s állandóan a vakolatból formázott kis kapaszkodókat markolászta. Kétségbeesettnek látszott, és nagyon szaporán kapkodta a levegőt. A merész lovag tehát félt a magasban, de annyira azért nem, hogy felhagyjon az üldözéssel. Kate látta rajta, hogy a szorongástól még jobban dühbe gurult, sőt kifejezetten fokozódott az elszántsága.

A plató végében négyszögletes faajtó volt, melybe kis kerek ablakot vágtak. A lépcső egyértelműen azért épült, hogy el lehessen jutni ehhez a nyíláshoz, ugyanis aki átnéz rajta, jól látja az egész nagytermet és mindent, ami ott történik. Kate egész testével nekidőlve próbálta belökni az ajtót, de az ahelyett, hogy kinyílt volna, egyszerűen kidőlt, rázuhant a nagyterem padlójára, Kate pedig kis híján utána esett.

A nagyteremben találta magát.

Fenn a magasban, a nyitott mennyezet vastag fagerendái között. Lenézett a tíz méterrel lejjebb lévő asztalokra. Az egész terem fölött hosszában végighúzódó, hatalmas központi gerenda volt hozzá a legközelebb. Ehhez csatlakoztak a másfél méterenként hozzáerősített, a két oldalfalhoz kifutó keresztgerendák. Mindegyiket keresztkötésekkel is megerősítették, és mívesen megfaragták.

Kate habozás nélkül rálépett a központi gerendára. Miután az odalent ülők észrevették, hüledezve mutogattak feléje, és minden tekintet rászegeződött. Oliver elbődült.

– Szent György és kárhozat! A segéd! Elárultak minket! A magiszter!

Öklével verte az asztalt, felállt, és döbbenten bámult fölfelé.

Kate azt mondta.

– Chris, keresd meg a Professzort.

Sercegést hallott.

– Jó.

– Hallasz, Chris?

Csak egy halk kattanás.

Kate gyorsan haladt előre a központi gerendán. Nem zavarta a magasság, magabiztosan lépdelt. A tizenöt centi széles gerenda nem okozott gondot neki. Az emberek odalenn ismét felhördültek, s ahogy Kate visszapillantott, látta, hogy Sir Guy is rálép a központi gerendára. Riadtnak látszott, de a sok figyelő tekintet felbátorította, vagy csak szégyellte volna, ha ennyi ember félni látja. Egy óvatos lépést tett, aztán már gyorsan haladt Kate nyomában, s közben meg-megsuhintotta a kardját. Odaért az első függőleges támasztógerendához, mély lélegzetet vett, majd hozzásimulva megkerülte, és folytatta útját a központi gerendán.

Kate hátrált. Már rájött, hogy ez a gerenda elég széles ahhoz, hogy Guyt ne rettentse el. Átlépett az egyik keresztgerendára, elindult az oldalfal felé. A keresztgerendára Guy talán nem merészkedik rá. Kate átügyeskedte magát egy keresztkötéses helyen, és továbbment.

Ekkor döbbent rá, hogy rosszul döntött.

A középkori nyitott mennyezeteknek általában az oldalfalnál is volt egy szerkezeti eleme; többnyire valamilyen díszesen faragott másik gerenda vagy szegélyléc, amelyen ő továbbmehetett volna. Ez a mennyezet azonban francia stílusban épült, a gerenda közvetlenül a falba csatlakozott, az abban kialakított mélyedésbe, úgy egy méterrel a tető vonala alatt. Ide semmi egyebet nem építettek be. Ekkor eszébe jutott, hogy La Roque romjai közt állva már látta ezeket a hornyokat. Miért nem gondolt rá korábban?

Önmagát zárta csapdába.

Kijjebb már nem mehetett, mert a gerenda a falban végződött. Középre nem mehetett vissza, mert Guy ott állt, és rá várt. A párhuzamos gerendára sem mehetett át, mert az jó másfél méternyire volt tőle, aligha ugorhatna át.

Nem leheletlen átugrani, de veszélyes, főleg biztosítókötél nélkül.

Ahogy visszanézett, látta, hogy Sir Guy már átlépett a keresztgerendára, és a kardjával is egyensúlyozva, óvatosan lépdelve közelít felé. Gúnyosan mosolygott rá, abban a tudatban, hogy nemsokára elkapja.

Kate-nek nem maradt más választása. A másfél méternyire lévő következő gerendát nézte. Rá kell szánnia magát. A kérdés az volt, fel tud-e ugrani elég magasra ahhoz, hogy meglegyen a kellő lendülete.

Guy már túljutott a keresztkötésen, szinte karnyújtásnyira volt tőle. Kate leguggolt, mély lélegzetet vett, izmait megfeszítette, és a gerendától erőteljesen elrúgva magát nekilódult a levegőnek.

Chris felhúzódzkodott a kőajtó peremére. Kilesett a lángok között, és látta, hogy a teremben mindenki fölfelé néz. Tudta, hogy Kate odafönn van, de úgysem tehetett érte semmit. Rögtön az oldalajtóhoz ment, megpróbálta kinyitni. Miután nem sikerült, egész testével nekidőlt, s így már résnyire kinyitotta. Újból nekirugaszkodott, s ekkor az ajtó recsegve kivágódott.

Kilépett La Roque belső udvarára. Mindenütt katonák rohangáltak. Kigyulladt a fal tetején körbefutó fa gyalogjáró galériák egyike. Az udvar közepén akkora lánggal égett valami, mintha máglyát raktak volna. A nagy felfordulás közepette senki sem figyelt rá.

Azt mondta.

– André! Hallasz?

Halk sercegés, semmi más.

Aztán.

– Igen. – Marek hangja volt.

– André? Hol vagy?

– A Professzorral.

– Hol?

– A lőszerraktárban.

– Az hol van?

00.59.20

A laboratórium hátsó helyiségében vagy két tucat ketrec sorakozott. Főleg macskák voltak bennük, de akadtak tengeri malacok és egerek is. Állatszőr és ürülék szaga terjengett a levegőben. Miután beléptek, Gordon azt mondta.

– A meghasadt állatokat a többitől elkülönítve tartjuk. Kénytelenek vagyunk.

Stern három ketrecet látott a szemközti falnál. Ezek rúdjai vastagabbak voltak, mint a többi ketrecéi. Gordon odavezette az egyikhez, melyben egy kis, összegömbölyödött szőrgombócot lehetett látni. Egy halványszürke perzsa macska aludt ott.

– Ez itt Wellsey – bökött feléje Gordon.

A macska teljesen normálisnak tűnt. Halkan, egyenletesen szuszogott álmában. A szőrgombócból egy fél pofa látszott, és a sötét tappancsok. Stern közelebb hajolt, de Gordon hátrébb húzta.

– Ne olyan közel – mondta.

Gordon kerített egy botot, és végighúzta a rácson.

A macska kinyitotta a szemét. Nem lustán, álmosan hunyorgott, hanem rögtön teljesen ébernek – és riadtnak – látszott. Nem mozdult, nem nyújtózkodott, csak a szeme mozgott.

Gordon még egyszer végighúzta a botot a rácson.

A macska dühösen fújva, nagyra nyitott szájjal, fogait vicsorítva vetette rá magát a rácsra. Miután nekicsapódott, hátrébb húzódott, majd újra nekiugrott. Ez így ment szünet nélkül. fújt, vicsorgott, döngette a rácsot.

Stern döbbenten meredt rá.

Az állat pofája riasztóan torz volt. Az egyik fele teljesen szokványos, de a másik fele mintha lecsúszott volna. középen éles határvonal húzódott, s a szem, az orrlyuk, minden jóval lejjebb volt. Szóval ezért mondják, hogy „meghasadt”, gondolta Stern.

Ennél még szörnyűbb volt az állat fejének többi része, amit Stern eleinte nem vett észre, mert a macska oly hevesen ostromolta a rácsot. Ekkor azonban meglátta a torz fül mögötti területet. A koponyán volt egy harmadik, a normálisnál kisebb és nem egészen kifejlődött szem. A szem alatt egy kis húscafat, afféle orrkezdemény, alatta pedig egy daganatként kidudorodó állcsökevény. Valódi száj híján a fehér fogak a szőrből meredeztek ki.

Átírási hiba. Stern most már értette, mit jelent.

A macska újra meg újra nekivágódott a rácsnak; a sok ütéstől helyenként már vérzett. Gordon azt mondta.

– Amíg itt vagyunk, nem hagyja abba.

– Akkor inkább menjünk – mondta Stern.

Egy ideig némán ballagtak egymás mellett, aztán Gordon szólalt meg.

– Nemcsak az történhet, amit lát. Mentális változások is bekövetkezhetnek. Ezt először az első hasadt embernél tapasztaltuk.

– Annál az embernél, akit már említett? Aki nem jött vissza?

– Igen, nála – felelte Gordon. – Deckardnál. Rob Deckard az egyik tengerészünk volt. A mentális változások jóval a testén észrevehető torzulások előtt jelentkeztek. Csak később jöttünk rá, hogy ezek okai az átírási hibák voltak.

– Miféle mentális változásokról van szó?

– Rob eredetileg kedves, barátságos fickó volt, kiváló sportember és nyelvzseni. Leült sörözni néhány külföldivel, és mire a korsó kiürült, ő már jóformán beszélte az adott nyelvet, minden szó, kifejezés azonnal megragadt a fejében. Ráadásul pompás kiejtéssel beszélt, és néhány hét alatt elérte a csaknem anyanyelvi szintet. A tengerészetnél felfigyeltek erre a képességére, és elküldték az egyik nyelviskolájukba. Idővel azonban Robban felhalmozódtak a károsodások, és már egyáltalán nem volt barátságos. Agresszív lett, de nagyon – mondta Gordon.

– Mit csinált?

– Agyba-főbe verte az egyik portásunkat, mert szerinte túl sokáig vizsgálta az azonosító kártyáját. Albuquerque-ben pedig gyakorlatilag agyonvert egy embert. Ekkor kezdtünk rájönni, hogy tartós agykárosodást szenvedett, és hogy ez javulni nem fog, csak rosszabbodni.

Az irányítóterembe visszatérve Kramert a monitor előtt találták. A terepjeleket szemléltető vonalakat figyelte a képernyőn. Láthatóan nagyobbak lettek a kilengések. A technikusok azt mondták, legalább hárman készülnek vissza, de az is lehet, hogy négyen vagy öten. Kramer arckifejezése elárulta, hogy nagyon szeretné, ha mindannyian visszatérnének.

– Én még mindig azt gondolom, hogy a számítógép téved, és a panelek kibírják – mondta Gordon. – Szerintem most kellene feltöltenünk a tartályokat, hogy lássuk, valóban így van-e.

Kramer bólintott.

– Igen, ezt megtehetjük, de ha feltöltés közben nem is törnek el, attól még nem lehetünk biztosak benne, hogy nem a visszatérés kellős közepén durrannak ki. Az pedig kész katasztrófa volna.

Stern fészkelődött a széken. Valami idegesítette, valami állandóan ott motoszkált a fejében. Amikor Kramer a „kidurran” szót használta, már megint autók képe jelent meg előtte, mindig ugyanabban a sorrendben, újra meg újra. Versenyautók. Óriási kamionkerekek. A Michelin-figura. Egy nagy szög az úton, amelyre egy kerék ráhajt.

Kidurran.

A víztartályok kidurranhatnak. A gumikerekek kidurranhatnak. Miért jár az esze a kidurranáson?

– Ennek úgy lehetne elejét venni – mondta Kramer –, ha valahogy megerősítenénk a tartályokat.

– Erről már beszéltünk – mondta Gordon. – Sehogy sem tudjuk megoldani.

Stern felsóhajtott.

– Mennyi idő van még?

– Ötvenegy perc, plusz a visszaszámlálás – felelte a technikus.

00.54.00

Kate legnagyobb meglepetésére tapsot hallott odalentről. Az ugrás sikerült, épp a gerendáról függeszkedve lendült előre-hátra. Azok az emberek pedig odalenn úgy tapsoltak, mintha cirkuszban volnának.

Gyorsan fellendítette a lábát, felkapaszkodott a gerendára.

Guy Malegant a másik gerendának már a közepe felé tartott, nyilvánvalóan arra készült, hogy Kate útjába álljon, ha rá akarna lépni a főgerendára.

Kate gyorsan haladt a mennyezet középvonala felé. Fürgébb volt Guynál, ezért jóval hamarabb elérte a széles középső gerendát. Tudta, hogy nincs idő töprengeni, döntenie kell.

Vajon most mitévő legyen?

A nyitott tetőtér kellős közepén állva egy körülbelül két telefonpózna vastagságú, függőleges tartóbordába kapaszkodott. A tartóbordából mindkét oldalon sugarasan indultak ki a támfák, és a tetőnél végződtek. Ezek a támfák olyan alacsonyan voltak, hogy ha Sir Guy utol akarja érni, le kell hajolnia, mert csak úgy tudja kikerülni a tartóbordát.

Kate lehajolt, hogy kipróbálja, milyen nehéz átbújni a támfa alatt. Nem volt könnyű, és csak lassan lehetett végrehajtani. Újra fölegyenesedett, s eközben kezébe akadt a tőr. Lám, megfeledkezett róla! Elővette, és maga elé tartotta.

Guy meglátta, és elnevette magát. Az odalentről figyelők követték a példáját. Guy lekiáltott nekik valamit, erre még harsányabb lett a hahota a teremben.

Kate figyelte, hogyan közelít feléje Guy, és hátrébb lépett. Elég helyet hagyott neki ahhoz, hogy megkerülje a függőleges tartóbordát. Megpróbált riadt képet vágni. Nem is esett nehezére. Úgy tett, mint aki minden ízében reszket.

Minden az időzítésen fog múlni, gondolta.

Sir Guy egy pillanatra megállt a tartóborda túloldalán, Kate-et figyelte. Aztán lehajolt, hogy átbújjon a támfa alatt. Belekapaszkodott a fába, jobb kezében tartott kardját átmenetileg a támfához szorította.

Kate odarohant, és tőrével hozzászögezte Guy kezét a tartóbordához. Azután átlendült a borda túlsó oldalára, és lerúgta Guy lábát a gerendáról. Guy az odaszögezett kezén lógott a levegőben. Összeszorította a fogát, egyetlen hang sem jött ki a torkán. Jézus, ezek aztán kemény legények!

Guy nem eresztette el a kardját, így próbált meg visszajutni a gerendára, de Kate eközben már visszalépett kiinduló helyére, a borda túlsó oldalára. Találkozott a tekintetük.

Guy tudta, mire készül Kate.

– A pokol tüze emésszen! – vicsorogta.

– Csak ön után, uram.

Ezzel Kate kirántotta a tőrt a fából. Guy egyre kisebbnek látszott, ahogy hangtalanul zuhant lefelé. Nagyjából félúton ráesett egy kovácsoltvas zászlótartó rúdra, egy pillanatig azon himbálózott, aztán a rúd eltörött, ő meg az egyik asztalon kötött ki. Az edények szanaszét repültek, a vendégek felugráltak. Guy csak feküdt a törött edények közt. Nem mozdult.

Oliver felfelé mutogatott Kate-re, és azt üvöltözte.

– Megölni! Megölni! – A teremben többen ugyanezt kiáltozták. Az íjászok elrohantak a fegyverükért.

Oliver nem várt; néhány katonája kíséretében dühösen kiviharzott a teremből.

Kate hallotta, hogy udvarhölgyek, kisgyerekek és mások kórusban kiáltják.

– Megölni! Megölni! – miközben ő végigfutott a központi gerendán a nagyterem túlsó végében lévő fal felé. Nyilak suhantak el mellette, és fúródtak bele a fába. Egy sem találta el, ő pedig már látta, hogy ezen a falon is van egy ugyanolyan ajtó, mint a másikon. Odaért, hatalmasat rántott rajta, és már ki is jutott a nagyteremből a sötétségbe.

Nagyon szűk helyre ért. Beütötte a fejét a plafonba, s közben rájött, hogy a nagyterem északi végébe került, ahonnan nem tud továbbmenni, mert az nem érintkezik a várfallal. Következésképpen…

A tető felé lendült, sikerült lyukat ütnie rajta. Kimászott a tetőre, onnan pedig könnyedén leereszkedett a belső fal bástyájára.

Erről a pontról jól láthatta, hogy javában zajlik az ostrom. Tucatjával íveltek át a nyilak a fal felett, és az udvarra záporoztak. A bástyákon felsorakozott íjászok viszonozták a támadást.

Lázasan töltögették a lövedéket az ágyúkba, de Kére pedig fel-alá rohangált, utasításokat osztogatott. Szerencsére nem vette őt észre.

Kate félrefordult, a fülére pöccintett, s azt mondta.

– Chris!

De Kére megpördült, a füléhez kapta a kezét, aztán forgolódni kezdett, tekintete végigpásztázta a bástyát, lepillantott az udvarra.

Tehát de Kére az.

Ekkor de Kére észrevette Kate-et Azonnal megismerte.

Kate futásnak eredt.

Chris azt mondta.

– Kate! Idelenn vagyok. – Lángoló nyilak hullottak az udvar minden pontjára. Chris fölfelé integetett, de nem volt biztos benne, hogy Kate meg is látta a sötétben.

Kate válaszolt, de szavai belevesztek a zörejekbe. Chris ugyanis közben elfordult, mert Oliver négy katonával együtt átvágott az udvaron, és egy épület felé tartott, amit Chris a lőszerraktárnak gondolt.

Chris nyomban elindult utánuk, de egyszer csak lángoló labdacs hullott a lába elé, felpattant, majd kissé odébb gurult és megállt. A labdacsról kiderült, hogy emberfej, tágra nyílt szemmel, tátott szájjal. Égett rajta a hús, a zsír szanaszét spriccelt. Egy arra járó katona belerúgott, mint egy focilabdába.

Az udvarra záporozó nyilak egyike Chris válla mellett húzott el, és meggyújtotta a ruhaujját. Chris orrát megcsapta a szurok szaga, karján és arcán érezte a láng melegét. A földre vetette magát, de nem tudta eloltani a tüzet, sőt mintha az továbbterjedt volna, egyre jobban égette. Föltérdelt, a tőrével elnyisszantotta és lerántotta magáról égő zekéjét, aztán elhajította. A kézfején lévő apró szurokpöttyök még mindig égtek. Beledörzsölte a kezét az udvar porába; így már sehol sem égett.

Ezek után azt mondta.

– André! Jövök! – Nem kapott választ. Ettől úgy megijedt, hogy épp futásnak akart eredni, amikor észrevette, hogy Oliver kilép a lőszerraktár ajtaján, s a Professzort és Marekot a várfal túlsó sarkában lévő ajtó felé vezeti. A katonák a kardjuk hegyével lökdösték őket. Chrisnek ez egy csöppet sem tetszett. Az a rossz érzése támadt, hogy Oliver mindkettőjüket meg akarja ölni.

– Kate!

– Igen, Chris.

– Látom őket.

– Hol?

– A sarokban lévő ajtó felé mennek.

Chris elindult utánuk, de rájött, hogy fegyvert kell szereznie. Alig néhány méternyire tőle egy égő nyílvessző egy katona hátába fúródott, és rögtön le is terítette. Chris lehajolt, elvette a férfi kardját, aztán már ment is tovább.

– Chris!

Egy ismeretlen férfihang szólalt meg a fülhallgatóban. Chris nem tudta, ki lehet az. Körülnézett, de csak rohanó katonákat, a levegőben suhanó égő nyilakat, az udvaron itt-ott tüzeket látott.

– Chris. – Ugyanaz a lágy hang. – Erre!

Chris a lángokon túl észrevett egy szoborszerűen mozdulatlan, sötét ruhás alakot, aki az udvar túlsó oldaláról nézte őt. Ez az ember nem törődött a körülötte zajló csatával, csak őt nézte mereven. Chris rájött, hogy Robert de Kére az.

– Tudod, mit akarok, Chris? – kérdezte de Kére.

Chris nem felelt neki. Idegesen markolta meg a kardot, nehéznek érezte. De Kére le nem vette a szemét róla. Lágyan azt duruzsolta.

– Hajlandó vagy megvívni velem, Chris?

Ezzel de Kére el is indult felé.

Chris felsóhajtott, nem tudta, maradjon-e vagy elfusson. Ekkor a nagyterem mögötti ajtó egyszer csak kivágódott, és megjelent egy lovag teljes fegyverzetben, csak sisak nem volt rajta. Azt kiáltotta.

– Isten és Arnaut esperes nevében! – Chris felismerte a jóképű lovagot, Raimondót. Zöld-fekete ruhás katonák özönlöttek el az udvart, azonnal harcolni kezdtek Oliver embereivel.

De Kére még tett néhány lépést, de aztán megállt. Megzavarta ez az új fejlemény. Arnaut kardját a magasba emelve egyszer csak torkon ragadta Christ, odarántotta magához, s azt kiáltotta.

– Oliver! Hol van Oliver?

Chris a sarokban lévő ajtó felé mutatott.

– Vezessen oda!

Chris Arnaut-val együtt átvágott az udvaron. Beléptek az ajtón, s lementek a csigalépcsőn, ami hatalmas, boltíves, sötét föld alatti termek sorához vezetett.

Arnaut dühében fújtatva, kivörösödve rohant előre. Chrisnek futnia kellett, hogy utolérje. Már az elsőhöz hasonlóan üres második teremben jártak, amikor fentről Chris hangokat hallott. Az egyikben a Professzorét vélte felismerni.

00.36.02

Az irányítóterem monitorain, a terepjeleket mutató számítógépes ábrán most már egyre hegyesebbek és sűrűbbek voltak a kilengések. Kramer az ajkába harapva figyelte a kicsúcsosodásokat, s közben ujjával dobolt az asztalon. Végül így szólt.

– Rajta, töltsük fel a tartályokat! Lássuk, mi történik!

– Jó – felelte Gordon megkönnyebbülten. Felkapta a rádióját, kezdte kiadni az utasításokat a tranzitteremben lévő technikusoknak.

Stern a videomonitorok képernyőjén figyelte, amint a nagy fecskendőket odahúzzák az első üres üvegpajzshoz. Valaki felmászott a létrára, hogy megigazítsa a cső végét.

– Szerintem ez lesz a legjobb – mondta Gordon –, így legalább…

Stern felpattant.

– Ne! Hagyják abba!

– Micsoda?

– Ne töltsék fel a tartályokat!

Kramer döbbenten meredt rá.

– Miért? Mit…

– Ne tegyék! – Stern már kiabált a kis irányítóteremben. A képernyőn látni lehetett, hogy a technikusok a töltőnyílás fölé tartják a fecskendőket. – Mondja meg nekik, hogy álljanak le! Ne kerüljön víz a tartályokba! Egyetlen csepp se!

Gordon kiadta az utasítást a rádión. A technikusok meglepetten néztek föl, de abbahagyták a munkát, visszaengedték a fecskendőket a földre.

– David, azt hiszem, mégis… – próbálkozott Gordon.

– Nem – mondta Stern. – Nem töltjük fel a tartályokat.

– Miért nem?

– Mert nem kötne meg a ragasztó.

– A ragasztó?

– Igen – felelte Stern. – Tudom, hogyan lehet megerősíteni a tartályokat.

Kramer hüledezett.

– Tényleg? Hogyan? – Gordon megkérdezte a technikusoktól. – Mennyi idő van még?

– Harmincöt perc.

Ismét Sternre nézett.

– David, csak harmincöt perc van hátra! Már semmire nincs idő!

– De igen – mondta Stern. – Ennyi idő épp elég, csak nagyon kell csipkednünk magunkat.

00.33.09

Kate lement La Roque központi várudvarára, ahol Christ utoljára látta, de Chrisnek nyoma veszett.

– Chris?

Semmi válasz a fülhallgatóban.

És nála van a kerámia!

Az udvaron mindenütt holttestek hevertek. Kate egyiktől a másikig futott, hogy megnézze, Chris köztük van-e.

Látta Raimondót, aki feléje biccentett és intett neki – aztán összerezzent. Kate egy pillanatig azt hitte, a tűz melegétől, de ekkor Raimondo megfordult, s most már látszott, hogy vérzik az oldala. Egy ember állt mögötte, aki folyamatosan csapkodta a kardjával; belevágta a karjába, vállába, mellkasába, lábába. Mindig akkorát vágott rá, hogy megsebesítse, de ne ölje meg. Raimondo hátratántorodott, sok sebből vérzett. A férfi tovább vagdalkozott. Raimondo térdre rogyott. A férfi odalépett hozzá, újra meg újra belevágta a kardját. Raimondo hanyatt esett, s a férfi ekkor már az arcát szabdalta, keresztirányú vágásokkal kis darabokat nyisszantott le a szájából és az orrából, a húscafatok szanaszét repültek. A támadó arcát elrejtették a lángok, de Kate hallotta, hogy minden vágásnál azt mondja.

– Gazember, gazember, gazember! – Angolul beszélt. Kate rögtön rájött, ki ez.

De Kére volt a támadó.

Chris követte Arnaut-t a várbörtön mélyére. Valahonnan a fejük fölül hangok hallatszottak. Arnaut itt már óvatosabban, a fal mellett haladt. Egy nagy teremhez értek. Középen hatalmas kútkávaszerűséget láttak, fölötte pedig nehéz vasketrec lógott láncon. A Professzor kifejezéstelen arccal állt a ketrecben, miközben két katona a láncot tekerte. Marekot összekötözött kézzel a falhoz lökték, két katona állt mellette.

Lord Oliver a kútkáva mellől vigyorogva nézte a leereszkedő ketrecet. Egy aranykupából néhány korty bort ivott, majd megtörölte a száját.

– Megígértem, magiszter – mondta –, és állom a szavamat. – A láncot tekerő katonáknak pedig azt mondta. – Lassabban, lassabban!

Arnaut úgy nézett Oliverre, mint egy felingerelt kutya, aztán kirántotta kardját. Hátrafordult, és odasúgta Chrisnek.

– Én elbánok Oliverrel, a többi a magáé.

Chris arra gondolt: a többi? Négy katona volt a teremben. De nem maradt ideje tiltakozni, mert Arnaut dühösen üvöltve már rohant is.

– Oliverrrrr!

Lord Oliver kezében a kupával feléje fordult. Mélységes megvetéssel azt morogta.

– Íme, a disznó közeleg! – Elhajította a kupát, és kivonta a kardját. A csata máris megkezdődött.

Chris a láncot tekerő katonák felé rohant, de nem tudta pontosan, mitévő legyen. A Marek mellett álló katonák már megragadták kardjukat Oliver és Arnaut keményen küzdöttek, s közben buzgón szórták a szitkokat egymásra. Csak úgy csattogtak a pengék.

Minden nagyon gyorsan történt. Marek meglökte az egyik mellette álló katonát, és beledöfött egy olyan kicsiny tőrrel, hogy azt Chris nem is látta. A katona szembefordult Marekkal, és Marek akkorát rúgott bele, hogy a fickó egészen a láncig hátrált, félrelökve az ott állókat.

A sorsára hagyott lánc így gyorsabban ereszkedett alá. Egy csörlőszerű szerkezeten vezették át, ami most hangosabban csikorgott. Ebből is tudni lehetett, hogy gyorsabban forog, mint korábban. Chris látta, hogy a Professzor a ketrecben a talajszint alá kerül, elnyeli a kút.

Addigra Chris odaért az első katonához, aki háttal állt neki. A férfi épp meg akart fordulni, amikor Chris lesújtott rá, és súlyosan megsebesítette. Újra lesújtott, a katona elesett.

Már csak két katona maradt. Marek még mindig összekötözött kézzel hátrált az egyik elől, s a kardcsapásait kerülgette. A másik katona már kivont karddal, harcra készen állt a láncnál. Chris rátámadt, de a katona könnyedén kivédte a kardcsapást. Aztán a továbbra is hátráló Marek nekiment, erre a katona feléje fordult. Marek azt kiáltotta.

– Most! –, és Chris leszúrta a katonát, aki nyomban összerogyott.

A csörlő még mindig forgott. Chris elkapta a fogantyút, de félre kellett ugrania, mert a negyedik katona lesújtott a kardjával. A ketrec tovább süllyedt. Chris hátrált. Marek Chris felé nyújtotta összekötözött kezét, de Chris attól félt, hogy megsebzi a karddal. Marek rákiáltott.

– Rajta! –, erre Chris elszánta magát, elvágta a kötelet, de közben a negyedik katona már rátámadt. A katona a sarokba szorított ember dühével küzdött, meg is vágta a hátráló Chris alkarját. Aztán eltorzult az arca; rémülten lenézett a hasára, melyből egy véres kardhegy állt ki. A katona megtántorodott, s ekkor Chris rájött, hogy Marek tartja a kezében a kardot.

Chris odarohant a csörlőhöz. Megragadta a fogantyút, és sikerült megállítania a láncot. Ahogy lenézett, látta, hogy a ketrec jócskán alámerült a mocskos vízbe, a Professzornak már csak a feje van a felszín felett. Ha a csörlő még egyet fordult volna, a Professzor elsüllyed.

Marek is odament, és együtt kezdték föltekerni a láncot. Chris megkérdezte.

– Mennyi időnk van még?

Marek a számlálóra nézett.

– Huszonhat perc.

Eközben Arnaut és Oliver tovább küzdött egymással; éppen a várbörtön egyik sötét sarkában viaskodtak, így Chris láthatta, hogyan szikráznak az összecsapó kardpengék.

A ketrec csöpögve emelkedett fölfelé. A Professzor rámosolygott Chrisre.

– Reméltem, hogy időben érkezik.

Chris a nyálkás, síkos rudaknál fogva emelte át a ketrecet a káván. Iszapos, mocskos víz csöpögött a várbörtön földes padlójára, és tócsákban gyűlt össze. Chris visszament a csörlőhöz, aztán Marekkal együtt leengedték a ketrecet a földre. A Professzor csuromvíz volt, de szemmel láthatólag örült, hogy ismét szilárd talajt ért. Chris ki akarta nyitni a ketrecet, de kiderült, hogy egy férfiököl nagyságú, erős vaslakat van az ajtaján.

– Hol a kulcs? – kérdezte Chris Marektól.

– Nem tudom – felelte Marek. – Letepertek a földre, amikor bezárták. Nem láttam, mi történt.

– Professzor úr?

Johnston megrázta a fejét.

– Én sem tudom. Arrafelé néztem. – A kútkáva felé biccentett.

Marek rácsapott a kardjával a lakatra. Az szikrákat szórt, de ellenállt, a kard csak megkarcolta.

– Ez így nem fog menni – mondta Chris. – Elő kell kerítenünk azt a rohadt kulcsot, André.

Marek körülnézett a várbörtönben. Chris újból megkérdezte.

– Mennyi időnk van még?

– Huszonöt perc.

Chris fejcsóválva odament a hozzá legközelebb heverő halott katonához, hogy átkutassa a fickó zsebeit.

00.21.52

Stern az irányítóteremben figyelte, ahogy a technikusok belemerítik a halvány színű gumitömlőt a ragasztót tartalmazó vödörbe, aztán a még csöpögő tömlőt belehelyezik az üvegpajzsba, majd egy csövön át sűrített levegőt nyomtak bele, s a gumi lassanként tágulni kezd. Rövid ideig látni lehetett rajta, hogy meteorológiai ballon, de aztán tovább tágult, a gumi elvékonyodott és áttetszővé vált, kezdte fölvenni az íves üvegpajzs alakját, végül pedig a tartály minden zugába belesimult. Ekkor a technikusok lezárták, beindították a stopperórájukat, s várták, hogy a ragasztó megkössön.

Stern megkérdezte.

– Mennyi idő van még?

– Huszonegy perc. – Gordon a ballonokra mutatott. – Pofonegyszerű, de remek megoldás.

Stern a fejét csóválta.

– Egy órába telt, mire kapcsoltam, pedig állandóan ott motoszkált a fejemben.

– Micsoda?

– A kidurranás. Törtem a fejem, hogy valójában mit akarunk elhárítani. A kidurranást, ami lényegében ugyanaz, mint amikor egy kocsi defektet kap. Állandóan a defekt járt az eszemben. Ez azért érdekes, mert mostanában a defekt már ritkaságszámba megy, mégpedig azért, mert az autóabroncsokba egy belső membránt tesznek, ami önmagát regenerálja. – Felsóhajtott. – Épp azon töprengtem, vajon miért nem megy ki a fejemből a defekt, amikor végre rájöttem, hogy pontosan ez a lényeg; itt is lehet belső membránt alkalmazni.

– De ez nem regenerálja önmagát – mondta Kramer.

– Nem – mondta Gordon –, de hozzáad egy réteget az üveghez, csökkenti a nyomást.

– Így igaz – mondta Stern.

A technikusok már az összes tartályba betették a ballonokat, és lezárták őket. Arra vártak, hogy a ragasztó megszilárduljon. Gordon az órájára pillantott.

– Még három perc.

– Mennyi idő kell egy-egy tartály feltöltéséhez?

– Hat perc, de egyszerre kettőt tudunk tölteni.

Kramer felsóhajtott.

– Tizennyolc perc, ha minden jól megy.

– Belefér az időbe – mondta Gordon –, de gyorsabban is pumpálhatjuk a vizet.

– Ez nem növeli meg túlságosan a nyomást?

– De igen. Szükség esetén azért megtehetjük.

Kramer ismét a monitorra nézett, melyen továbbra is hullámvonalak látszottak, de már világosabban rajzolódtak ki.

– Miért változnak a terepjelek? – kérdezte.

– Nem változnak – mondta Gordon úgy, hogy rá se nézett a képernyőre.

– De igen – mondta Kramer. – Kisebbek a kicsúcsosodások.

– Kisebbek?

Gordon odament a monitorhoz. Miközben a képet nézte, a homlokát ráncolta. Először négy kicsúcsosodást lehetett látni, aztán hármat, majd kettőt. Utána rövid ideig megint négyet. Ez az ábra csak a valószínűséget szemlélteti – mondta. – Az amplitúdó csak az esemény bekövetkeztének valószínűségét mutatja.

– Vagyis?

Gordon a képernyőt figyelte.

– Valami baj történhetett odaát. Méghozzá olyasmi, ami a visszatérésük valószínűségét befolyásolja.

00.15.02

Chrisről már folyt a víz. Morogva a hátára fordította a katona élettelen testét, és tovább keresgélt. Már két halott katona gesztenyebarna-szürke ruháját kutatta át, hogy megtalálja a kulcsot. A hosszú köpenyek alatt a katonák még vastag, bélelt inget és egyéb ruhadarabokat is viseltek. Nem mintha ezt a kulcsot könnyen el lehetne rejteni; Chris tudta, hogy ennek a lakatnak csak nagy, vasból készült kulcsa lehet.

Mégsem találta. Sem az első, sem a második katonánál. Szitkozódva állt fel.

A várbörtön túlsó részén Arnaut még mindig Oliverrel harcolt; szünet nélkül, ritmikusan csattogtak a kardok. Marek fáklyával a kezében a falak mellett járta körbe a várbörtönt. Minden zugot átvizsgált, de ő sem bizonyult sikeresebbnek.

Chris fejében állandóan ketyegett a képzeletbeli óra. Töprengve nézett körül, vajon hová rejthették a kulcsot. Meg kellett állapítania, hogy sajnos bárhová. Akaszthatták a falra, bedughatták valamelyik fáklyatartó alá. Odament a csörlőhöz, ott is körülnézett. Talált is egy nagy vaskulcsot a csörlő tövében.

– Megvan!

Marek felkapta a fejét, és a csuklóján lévő számlálóra nézett, miközben Chris a kulccsal a kezében a ketrechez futott. A kulcs belement a zárba, de Chris nem tudta elfordítani. Először azt hitte, csak beszorult, de harminc másodpercnyi hiábavaló próbálkozás után rá kellett jönnie, hogy mégsem ez az a kulcs. Tehetetlen dühében földhöz vágta a kulcsot. A rács mögé zárt Professzorra nézett.

– Sajnálom, nagyon sajnálom – mondta.

A Professzor, mint mindig, ezúttal is higgadt maradt.

– Chris, átgondoltam, hogy pontosan mi történt.

– Hű, igen…

– Azt hiszem, Olivernél van a kulcs – mondta a Professzor. – Ő maga zárt be. Szerintem magánál tartotta a kulcsot.

– Oliver?

A terem végében Oliver még mindig küzdött, bár már láthatóan vesztésre állt. Arnaut jobban értett a víváshoz, és Oliver ráadásul részeg is volt. Arnaut gúnyosan mosolyogva, jól irányzott kardcsapásokkal terelgette Olivert a kútkáva felé. Ott aztán Oliver verejtékezve és zihálva dőlt neki a kávának, nem maradt ereje a folytatáshoz.

Arnaut épp csak megérintette a kardja hegyével Oliver nyakát.

– Könyörülj! – lihegte Oliver. – Könyörületért esedezem! – Látszott rajta, hogy nem reménykedik. Arnaut kissé erősebben nyomta a kardot ellenfele nyakához. Oliver köhögött.

– Lord Arnaut – mondta Marek –, szükségünk van a ketrec kulcsára.

– Mi? A kulcsra?

Oliver elvigyorodott.

– Én tudom, hol van.

Arnaut megbökte a karddal.

– Akkor mondd meg!

Oliver megrázta a fejét.

– Soha!

– Ha megmondod – így Arnaut –, megkímélem az életedet.

Erre Oliver fölkapta a fejét.

– Igazat szólsz?

– Nem vagyok én álnok, hitszegő angol! – mondta Arnaut. – Add ide a kulcsot, és igaz francia nemesként megesküszöm, hogy nem öllek meg.

Oliver egy ideig lihegve meredt Arnaut-ra, aztán végül csak annyit mondott.

– Jól van. – Elhajította a kardját, benyúlt a köpenye alá, és elővette a nagy vaskulcsot. Marek megragadta.

Oliver ismét Arnaut-hoz fordult.

– Nos, én megtettem a magamét. Hát te állod-e a szavadat?

– Állom hát! – mondta Arnaut. – Nem öllek meg… – Gyorsan közelebb lépett, és átfogta Oliver térdét. – Csak megfürdetlek.

Ezzel átlódította Olivert a káván, és belelökte a kútba. Oliver nagy csobbanással zuhant a sötét vízbe. Prüszkölve rúgta fel magát a felszínre. Átkokat szórva úszott ki a kút szélére, a kövekben akart megkapaszkodni, ám azok síkosak voltak az iszaptól és mocsoktól. Oliver keze rendre lecsúszott róluk. Kapaszkodó híján a vizet taposva próbált a felszínen maradni. Fölnézett Arnaut-ra, s közben káromkodott.

Arnaut azt mondta.

– Jól tudsz úszni?

– Nagyon jól, te szemét francia disznó!

– Nagyszerű, akkor most jó darabig úszkálhatsz!

Arnaut hátat fordított a kútnak, Chrisnek és Mareknak pedig a következőt mondta.

– Uraim, örök hálára köteleztek. Kísérje önöket Isten áldása minden napjukon. – Ezzel sarkon fordult, és futva távozott, hogy bekapcsolódjon a csatába.

Marek kinyitotta a lakatot, az ajtó csikorogva kitárult. A Professzor kilépett a ketrecből.

– Idő?

– Tizenegy perc – mondta Marek.

Kisiettek a várbörtönből. Marek sántikált, de azért bírta az iramot. Távozóban még hallották, hogy Oliver kapálózik a vízben.

– Arnaut! – kiáltotta Oliver, s hangja visszaverődött a sötét kőfalakról. – Arnaut!

00.09.04

Az irányítóterem túlsó végében lévő képernyőkön látni lehetett, ahogy a technikusok épp feltöltik vízzel a pajzsokat. Nem volt velük semmi gond, de az irányítóteremben ekkor már senki nem törődött a pajzsokkal. Mindannyian a monitort figyelték, a kissé szemcsés számítógépes ábra hullámvonalait. A kicsúcsosodások már vagy tíz perce fokozatosan laposabbak lettek, már szinte el is tűntek. Amit még látni lehetett, az inkább csak esetleges fodrozódásnak minősült.

Feszülten figyeltek tovább.

A fodrozódás átmenetileg erősödött, határozottabbnak látszott.

– Történik valami? – kérdezte Kramer reménykedve.

Gordon nemet intett.

– Nem hiszem. Szerintem ez csak véletlenszerű fluktuáció.

– Úgy láttam, mintha erősödne – mondta Kramer.

Stern azonban tudta, hogy nem így van. Gordon látta jól: a képernyőn mutatkozó kilengések esetlegesek, rendszertelenek.

– Bármi legyen is a probléma odaát – mondta Gordon –, még nem oldódott meg.

00.05.30

A La Roque központi udvarán egyre magasabbra csapó lángnyelvek között Kate meglátta a túloldali ajtón kilépő Professzort meg a többieket. Futásnak eredt, hogy csatlakozzon hozzájuk. Úgy tűnt, mindenki épségben van. A Professzor intett neki. Mindenki rohant.

Kate azt kérdezte Christől.

– Megvan a kerámia?

– Igen, megvan. – Elővette a zsebéből, hogy máris megnyomja a gombot. – Elég ennyi hely?

– Nem. Minden oldalról meg kell lennie a két méternek. Nem emlékszel?

Körülöttük mindenütt tűz volt.

– Itt biztosan nem találunk megfelelő helyet – mondta Marek.

– Így van – mondta a Professzor. – Át kell mennünk a másik udvarba.

Kate a jó harminc méterre lévő kapu felé nézett, amelyen a külső udvarba lehetett átjutni. A rostélyt felhúzták, a jelek szerint senki nem őrizte. Az őrök nyilván sorsára hagyták a kaput, hogy inkább a betolakodók ellen harcoljanak.

– Mennyi időnk van még?

– Öt percünk.

– Jól van – mondta a Professzor –, akkor igyekezzünk!

A lángokat és a harcoló katonákat kerülgetve kellett átverekedniük magukat az udvaron. A Professzor és Kate ment elöl. Marek sajgó lábbal bicegett a nyomukban, a sort a Marek miatt aggódó Chris zárta.

Kate odaért a belső kapuhoz. Sehol egy őr. A félig felhúzott rostély tüskéi alatt átbújva hamar átjutottak a középső udvarba.

– Jaj, ne! – mondta Kate.

Oliver összes katonája ott nyüzsgött a középső udvaron, úgy tűnt, mintha több száz lovag és apród futkosna ide-oda, s ordítozva hozná-vinné a fegyvereket meg a lőszert.

– Itt sincs elég hely – mondta a Professzor. – Át kell mennünk a következő kapun. Ki kell jutnunk a várból.

– Ki a várból? – mondta Kate. – Képtelenség átvágni ezen az udvaron!

Marek lihegve, sántikálva érte utol őket. Körbepillantott az udvaron, és azt mondta.

– A sáncerkély!

– Igen – bólintott a Professzor, és fölfelé mutatott a falra –, a sáncerkély.

Ez a körbefutó galériához hasonló, fedett faépítmény a fal felső szegélyénél azt a célt szolgálta, hogy a katonák védett helyről lőhessenek a behatoló ellenségre. Ezen esetleg eljuthatnak az udvar túlsó végében lévő kapuhoz.

Marek azt kérdezte.

– Hol van Chris?

Mindnyájan visszanéztek a belső udvarra.

Christ sehol sem látták.

Chris Marek mögött maradt, arra gondolva, hogy talán a hátára kell vennie, bár nem volt biztos benne, hogy elbírja. Aztán egyszer csak valaki oldalról meglökte, és nekitaszította a falnak. Az illető tökéletes angolsággal azt mondta mögötte.

– Nem mész sehova, haver! Itt maradsz! – Chris a hátán érezte a kardja hegyét.

Ahogy megfordult, Robert de Kere-t látta, karddal a kezében. De Kére durván galléron ragadta, s ezúttal egy másik falnak taszította. Chris ekkor jött rá, hogy karnyújtásnyira van tőlük a lőszerraktár. Mivel az egész udvar lángokban áll, nem a legjobb hely, gondolta.

De Kére a jelek szerint ezzel nem törődött. Mosolyogva mondta.

– Sőt a többiek se mennek sehova.

– Ugyan miért? – kérdezte Chris a kardot szemmel tartva.

– Mert nálad van a hívó, haver!

– Nincs nálam.

– Tudom venni az adásotokat. Nem emlékszel? – De Kére Chris felé nyújtotta a kezét. – Na, ide vele, de gyorsan!

Újra megragadta Christ, és belökte az ajtón. Chris a lőszerraktárban találta magát. Már senki nem volt ott, az összes katona elment. Körülöttük mindenütt halmokban álltak a lőporral tömött zsákok. A megőrölt porral teli edények még mindig ott sorakoztak a padlón.

– Ez a ti marha professzorotok azt hiszi, baromi sokat tudtok – mondta de Kére az edényekre nézve. – Na, add már ide!

Chris benyúlt a zekéje alá, a bőrzacskóban kotorászott. De Kére türelmetlenül bökdöste az ujjával.

– Na, mi lesz már! Igyekezz!

– Egy pillanat – mondta Chris.

– Mind egyformák vagytok – mondta de Kére. – Pontosan olyanok, mint Doniger. Tudod, mit mondott? Nyugi, Rob, már dolgozunk az új technológián, azzal majd rendbe hozunk. Mindig valami új technológia, ami majd rendbe hoz! Csakhogy nem dolgozott ki semmiféle új technológiát. Esze ágában sem volt. Hazudott, ahogy mindig is tette. A nyavalyás ábrázatom! – Megérintette az arcán középen végigfutó sebhelyet. – Folyton fáj. Valami baj van a csontokkal. Fáj. Meg belül is valami kavarodás van. Mindenem fáj.

De Kére idegesen nyújtotta a tenyerét.

– Na, rajta! Ha sokáig vacakolsz, megöllek!

Chris megtalálta a flakont. Vajon milyen közelről kell fújni a gázt? Egy kardhossz biztos túl sok. Mégsincs más választása.

Mély lélegzetet vett, ráfújta a gázt de Kere-re, aki köhögött, s inkább dühösen, mint meglepetten lépett közelebb Chrishez, és azt mondta.

– Te ökör! Azt hiszed, ez valami nagy ötlet? Na lám, micsoda trükkös kisfiú!

Nekiszegezte a kardját Chrisnek, úgy lökdöste hátrafelé. Chris hátrált.

– Ezért én széthasítalak! A szemed láttára fognak kibuggyanni a beleid! – Fölfelé lendítette a kardját, de Chris könnyedén kitért előle. Arra gondolt, talán mégis hat a gáz. Másodjára kicsit közelebbről fújt de Kére arcába, és el tudott ugrani a következő szúrás elől. A penge ezúttal a földbe vágódott, s felborította az egyik edényt.

De Kére megtántorodott, de állva maradt. Chris harmadszor is ráfújt, ám de Kére még mindig nem esett el, sőt tovább támadott. Bár Chris időben félreugrott, a penge a jobb könyöke fölött megvágta, csöpögött a vér a sebből a padlóra. Kiejtette a kezéből a flakont.

De Kére elvigyorodott.

– A trükkök itt nem válnak be – mondta. – Ez itt a való világ, valódi karddal. Most figyelj, haver!

Újra le akart sújtani. Kissé bizonytalanul állt a lábán, de az ereje nem hagyta el. Chris félrekapta a fejét, így a penge lőporral töltött zsákokat hasított fel. Szürke porfelhő szállt fel a levegőbe. Chris megint hátrált egy lépésnyit, s ekkor a lába hozzáért valamelyik edényhez. Már majdnem felrúgta, amikor megérezte, hogy ez nehezebb a többinél. Ugyanis nem puskapor volt benne, hanem valami maró szagú, sűrű massza. Rögtön felismerte az égetett mész szagát.

Tudta, hogy a lábánál lévő edényben az öngyulladó tűz anyaga van.

Chris gyorsan lehajolt, és fölkapta az edényt.

De Kére megállt.

Ő is tudta, mi ez.

Chris kihasználta, hogy de Kére egy pillanatra elbizonytalanodott, és meglódította az edényt. A mész de Kére mellkasára folyt, de az arcára, a karjára és a teste többi részére is ráspriccelt.

De Kére elbődült.

Chrisnek víz kellett. Hol van itt víz? Körülnézett, de azonnal rájött, hogy itt egy csepp vizet sem talál. De Kére már beszorította az egyik sarokba. Vigyorogva mondta.

– Nincs víz? Ó, de kár, trükkös fiú! – Vízszintesen maga előtt tartott karddal közelített Chris felé. Chris érezte, hogy közvetlenül a háta mögött már a fal van, tehát neki vége. Legalább a többieknek talán sikerül elmenekülni.

Nézte a lassan, magabiztosan feléje közeledő de Kere-t, már a leheletét is érezte; elég közel van ahhoz, hogy leköphesse.

Leköpni!

Amint eszébe jutott, meg is tette. Leköpte de Kere-t. Nem az arcába köpött, hanem a mellére. De Kére lekicsinylőén felhördült. ez a kölyök még köpni se tud! Ahol nyál érte a masszát, füstölni és sercegni kezdett.

De Kére rémülten nézett le magára.

Chris kitartóan köpködött.

A sistergés erősödött. Kipattantak az első szikrák. De Kére egy perc múlva lángolni fog. Pánikba esve megpróbálta letörölni magáról a masszát, de csak annyit ért el, hogy az szétterjedt, és a kezén lévő nedvességtől már egyre több helyen sistergett.

– Most figyelj, haver! – mondta Chris.

Az ajtó felé futott. Útközben még hallotta, hogy de Kére lángra lobban. Ahogy hátrapillantott, látta, hogy de Kére egész felsőteste tüzet fogott, ő maga pedig a lángnyelvek között döbbenten mered rá.

Aztán Chris futásnak eredt. Futott, ahogy a lába bírta. Minél messzebbre a lőszerraktártól.

A középső kapunál lévő többiek látták, hogy feléjük fut, és integet nekik. Nem értették, hogy miért. Álltak a kapu közepén, várták, hogy utolérje őket.

Chris azt kiabálta.

– Menjetek! – és mutogatta, hogy a sarkon túlra húzódjanak. Marek visszanézve látta, hogy lángnyelvek csapnak ki a lőszerraktár ablakán.

– Mozgás! – mondta, és kituszkolta a többieket a kapu külső oldalfala mögé, a következő udvarba.

Chris elérte a kaput, s ekkor Marek karon ragadta. Épp abban a pillanatban rántotta be a fal mögé, amikor a lőszerraktár felrobbant. Egy szempillantás alatt hatalmas tűz keletkezett, az egész udvart félelmetes fénybe borította. A robbanás ereje sátrakat, lovakat, embereket röpített a levegőbe. Füst és fejetlenség uralta a terepet.

– Nem kell kerülnünk, menjünk egyenesen – mondta a Professzor. Átfutottak az udvaron. Az utolsó kapu már nem volt messze tőlük.

00.02.22

Az irányítóteremben mindenki üdvrivalgásban tört ki. Kramer ugrált. Gordon hátba veregette Sternt. A monitoron újra megjelentek az egyértelműen szabályos és erőteljes terepjelek.

– Hazajönnek! – lelkendezett Kramer.

Stern ránézett a videoképernyőkre, melyeken a lenti tartályokat lehetett látni. A technikusok már több pajzsot feltöltöttek vízzel, s mindegyik bírta a nyomást. Néhány tartály töltése még nem fejeződött be, de már nem sok víz hiányzott belőlük.

– Mennyi idő van még? – kérdezte Stern.

– Két perc húsz másodperc.

Stern az ajkába harapott.

– Sikerülni fog?

– De még mennyire, a mindenségit! – mondta Gordon.

Stern ismét a monitorra nézett. A terepfluktuáció egyre erősebb és tisztább lett, a csúcsokat a gép már más színnel jelölte. A korábban elmosódó vonalak immár egyértelműen kimagasodtak a felszínből.

– Hányan jönnek vissza? – kérdezte Stern, bár már ő maga is tudta a választ, hiszen a csúcsok világosan elkülönültek egymástól.

– Hárman – mondta a technikus. – Úgy látszik, hárman jönnek vissza.

00.01.44

Az utolsó kaput zárva találták. a súlyos kapurostély leeresztve, a felvonóhíd függőlegesen állt. Öt őr hevert holtan a földön. Marek megemelte annyira a kapurostélyt, hogy átférjenek alatta, a felvonóhíd azonban továbbra is útjukat állta.

– Hogy lehet ezt leereszteni? – kérdezte Chris.

Marek rögtön észrevette, hogy a láncok vége benn van a kapu falában.

– Onnan föntről – mutatott az épület felső szintje, a lentről is látható csörlőszerkezet felé. – Maradjatok, majd én – mondta.

– Aztán gyorsan gyere utánunk – mondta Kate.

– Ne aggódj, sietek!

Marek felsántikált a csigalépcsőn, és egy szűk, csupasz kőfalú kis helyiségbe ért, melyben a felvonóhidat mozgató csörlőn kívül más nem is volt. Ősz hajú, idős férfi állt ott a félelemtől reszketve, és a láncot megakasztó vasrudat fogta. Ez a rúd akadályozta meg a lánc legördülését. Marek félrelökte az öregembert, és kihúzta a láncból a rudat. A lánc kattogott, a felvonóhíd kezdett leereszkedni. Marek egy darabig figyelte, aztán rápillantott a számlálóra. Elhűlve látta, hogy az 00.01.19-et mutat.

– André, gyere! – sürgette Chris a fülhallgatón át.

– Megyek már!

El is indult, amikor dübörgő lépteket hallott, s ebből rájött, hogy nyilván az őrház tetején tartózkodó katonák rohannak le megnézni, miért ereszkedik le a felvonóhíd. Ha most elmegy, biztosan megakadályozzák, hogy a felvonóhíd tovább ereszkedjen.

Marek tudta, hogy ez mit jelent. Itt kell maradnia.

Chris odalenn figyelte, hogyan ereszkedik lefelé hangos kattogással a felvonóhíd. A nyíláson át látta a sötét égboltot és a csillagokat. Azt mondta.

– André, igyekezz!

– Katonák vannak itt.

– Vagyis?

– Őriznem kell a láncot.

– Ezt hogy érted? – kérdezte Chris.

Marek nem felelt. Chris nyögést hallott, aztán valaki fájdalmában felüvöltött. Marek tehát még odafönn harcol. Chris figyelte, hogyan ereszkedik tovább a felvonóhíd. A Professzorra nézett, de annak az arcáról semmit nem lehetett leolvasni.

A tetőről levezető lépcső tövében álló Marek magasra tartotta a kardját. Az első katonát már megölte, amint kilépett az ajtón. Aztán a másodikat is megölte, a holttesteket félrerúgta az útból. A lépcsőn lefelé tartó többi katona egy pillanatra megállt, tanakodni kezdett.

A felvonóhíd lánca kattogott tovább, a híd egyre lejjebb ereszkedett.

– André, siess már!

Marek a számlálóra pillantott, mely 00.01.04-et mutatott. Valamivel több mint egy perc van még. Ahogy kinézett az ablakon, látta, hogy a többiek nem várták meg, amíg a felvonóhíd teljesen leér, a széléről sorra leugrottak a vár mögötti mezőre. A sötétben már alig látta őket.

– André – sürgette Chris –, siess!

Egy újabb katona jött le a lépcsőn, és Marek meglendítette a kardját, mely a láncnak ütközve szikrákat vetett. A férfi hanyatt-homlok menekült, félrelökte a többieket.

– André, szedd a lábad! – mondta Chris. – Még ideérsz! Marek tudta, hogy így van. Most már valóban mehet, mert annyi idő alatt, míg ő átfut a hídon, a katonák nem tudják visszahúzni a láncot, tehát utolérhetné a többieket a mezőn. Tudta, hogy várnak rá. A barátai. Várják, hogy visszamehessenek.

Ahogy elindult a lefelé vezető lépcsőhöz, tekintete az öregemberre tévedt, aki még mindig a sarokban reszketett. Marek azon töprengett, vajon milyen lehet egy egész életet ebben a világban leélni. Élni és szeretni örökös veszélyben, a betegség, az éhínség, a halál, az öldöklés közelében. Valóban ebben a világban élni.

– André! Jössz már?

– Nincs idő – mondta Marek.

– André!

Kinézett a mezőre, és egymás után felvillanó fényeket látott. Odahívták a gépeket, hogy visszamenjenek.

A gépek megérkeztek. Ki-ki rálépett egy-egy talapzatra. Hűvös pára szállt fel a gépek aljáról, gomolygott a sötétlő fű fölött.

Kate azt mondta.

– André, gyere már!

Némi hallgatás után Marek így szólt.

– Én nem megyek. Itt maradok.

– André! Lehet, hogy súlyos hibát követsz el!

– Nem. Maradok.

Kate.

– Biztos vagy benne?

Ezután Kate a Professzorra nézett, aki lassan bólintott.

– Egész életében ezt akarta.

Chris beillesztette a kerámiát a lábánál lévő nyílásba.

Marek az őrház ablakából figyelte őket.

– Hé, André! – Ez Chris hangja volt.

– Viszlát, Chris!

– Vigyázz magadra!

– André! – Ez Kate hangja volt. – Nem tudom, mit mondjak.

– Ég veled, Kate!

Aztán a Professzor hangját hallotta.

– Ég áldja, André!

– Ég áldja – mondta Marek.

A fülhallgatóban már a magnófelvételt lehetett hallani.

– Álljon nyugodtan… tartsa nyitva a szemét… vegyen mély lélegzetet… tartsa benn… Most!

A mezőn ragyogó kék fény villant fel. Aztán még egy, majd még egy. A fokozatosan halványuló fények végül teljesen eltűntek.

Doniger fel-alájárkált az elsötétített emelvényen. A három cégvezető ott ült a nézőtéren, s némán figyelték.

– Ez a szüntelen, örökös szórakozás a maga mesterkéltségével – mondta Doniger – előbb-utóbb elvezeti az embereket oda, hogy a hitelességet keressék. A 21. század kulcsszava a hitelesség lesz. Hogy mi a hiteles? Mindaz, amit nem a nagyvállalatok tartanak a kezükben. Mindaz, amit nem arra találták ki, ami nem arra épül, hogy profitot hozzon. Mindaz, ami önmagáért létezik, a maga természetes alakját ölti. És mi az, ami minden másnál hitelesebb? A múlt.

A múlt olyan világ, mely már Disney és Murdoch előtt, a British Telecom, a Nissan, a Sony, az IBM és a korunkat meghatározó minden más tényező előtt létezett. A múlt már őelőttük is itt volt. A múlt felívelt és leáldozott, mielőtt ők formálhatták és alakíthatták volna. A múlt valódi, a múlt hiteles. És ez elképzelhetetlenül vonzóvá foga tenni a múltat. Mert a múlt az egyetlen alternatíva a nagyvállalatok uralta jelennel szemben.

Mit fognak tenni az emberek? Már teszik is. Az idegenforgalom legdinamikusabban fejlődő ága a kulturális turizmus. Az emberek nem más helyeket, hanem más korokat akarnak felkeresni. Az emberek középkori várfalak közé akarják bevenni magukat, hatalmas buddhista templomokba, a maja piramisok közé, az egyiptomi nekropoliszokba. Az emberek a múlt világában akarnak lenni, járkálni. A letűnt világban.

És nem akarnak hamisítványt. Nem a kozmetikázott múltat akarják látni. Azt akarják, hogy hiteles legyen. Ki tudja garantálni a hitelességet? Ki lesz a múlt márkaneve? Az ITC.

Szeretném önöknek bemutatni a kulturális turizmus általunk tervezett színhelyeit. Most egy franciaországi helyszín lesz a példa, de világszerte több hasonlón is dolgozunk. Az ásatási területet minden esetben felajánljuk az adott ország kormányának. A mi birtokunkban a környező területek vannak, ami azt jelenti, hogy a mieink lesznek a szállodák, éttermek, boltok és a turizmust kiszolgáló egész apparátus. S akkor még meg sem említettem a könyveket, filmeket, prospektusokat, korhű ruhákat, játékokat és sok más egyebet. A turisták tíz dollárt fognak fizetni, hogy bejussanak a feltárt helyszínre, de ötszáz dollárt fognak elkölteni a közvetlen közelében. Ezt pedig mi fogjuk kézben tartani. – Elmosolyodott. – Persze csak azért, hogy garantálhassuk a minőséget.

Egy grafikon jelent meg a háta mögött.

– Becsléseink szerint az éves bevétel, a kereskedelmi hasznot is beleértve, minden helyszínünkön meg fogja haladni a kétmilliárd dollárt. Becsléseink szerint a következő évszázad második évtizedére a cég összes bevétele meg fogja haladni az évi százmilliárd dollárt. Ez az egyik ok, amiért önöknek érdemes támogatni a vállalkozást.

– A másik ok ennél is fontosabb. A turizmusban rejlő lehetőségek kiaknázásával végső soron szellemi márkanevet építünk. Jelenleg ilyenek leginkább csak a számítástechnikában vannak, de a történelemhez kapcsolódó egy sincs, pedig a történelem a leghatékonyabb szellemi erő, amivel a társadalom rendelkezik. Fogalmazzunk világosan! A történelem nem régmúlt események lélektelen dokumentálása; nem arra való, hogy szobatudósok folytassanak üres vitákat róla.

– A történelemtudomány feladata, hogy megmagyarázza a jelent, megmondja, hogy a bennünket körülvevő világ miért olyan, amilyen. A történelem mondja meg nekünk, mi a fontos ebben a világban, és miért Megmondja, miért kell értéknek tekintenünk azt, amit értéknek tekintünk. És azt is megmondja, mivel nem érdemes törődnünk, mit kell elvetnünk. Ez az igazi erő, a valódi hatalom. Az egész társadalmat alapvetően meghatározó erő.

– A jövő a múltban rejlik, és azé, aki kézben tartja a múltat. Ekkora hatalom eddig soha nem létezhetett, de most már létezik. Mi itt az ITC-ben segítséget kívánunk nyújtani minden ügyfelünknek, hogy formálhassa a világot, melyben élünk, dolgozunk és fogyasztók vagyunk. Ezen munkálkodva hiszem, hogy önök messzemenően támogatni fognak bennünket.

Taps nem volt, csak döbbent csend. Ez mindig így szokott lenni. Kellett hozzá egy kis idő, mire felfogták, mit hallottak.

– Köszönöm a figyelmüket – mondta Doniger, és távozott az emelvényről.

– Melegen ajánlom, hogy jó híreid legyenek! – mondta Doniger.

– Nem szeretem, ha megzavarnak, és kutyafuttában kell befejeznem a fejtágítót.

– Ez fontos – mondta Gordon, miközben végigmentek a tranzitteremhez vezető folyosón.

– Visszajöttek?

– Igen. Kijavítottuk a pajzsokat, és hárman visszajöttek.

– Mikor?

– Úgy negyedórával ezelőtt.

– És?

– Sok mindenen mentek keresztül. Egyikük elég súlyosan megsérült, kórházi kezelésre szorul. A másik kettő jól van.

– Akkor mi a probléma? – Bementek egy ajtón.

– Tudni akarják – felelte Gordon –, miért nem mondta meg nekik senki, mik az ITC tervei.

– Azért, mert semmi közük hozzá – mondta Doniger.

– Az életüket kockáztatták…

– Önként vállalkoztak.

– De ők…

– Le vannak szarva! – mondta Doniger. – Most mért vagy úgy oda? Kit érdekel? Ezek csak csóró történészek! Ha nem nekem dolgoznak, már nincs is állásuk.

Gordon nem felelt. Átnézett Doniger válla fölött. Doniger lassan megfordult.

Johnstont látta, meg a lányt, aki egészen rövidre nyírta a haját, és az egyik fiatalembert. Piszkosan, rongyosan és vérfoltosan. Egy videomonitor mellett álltak, ami az előadótermet mutatta. A cégvezetők épp akkor mentek el, senki nem volt az emelvényen. Nyilván hallották a beszédet. Egy részét biztosan.

– Nos – mondta széles mosollyal Doniger –, nagyon örülök, hogy ismét itt vannak.

– Akárcsak mi – mondta Johnston, de ő nem mosolygott. Senki nem szólalt meg.

Mindenki Donigerre nézett.

– A rohadt életbe! – förmedt rá Gordonra. – Mi a francnak hoztál ide? Mert a történészek mérgesek? Ez a jövő, akár tetszik nekik, akár nem. Nekem nincs időm tökölni, egy egész céget kell irányítanom.

Gordon azonban egy kis gázflakont tartott a kezében.

– Meghánytuk-vetettük a dolgokat, Bob. Úgy gondoljuk, hogy a céget egy mértéktartóbb embernek kell irányítania.

Sziszegő hang hallatszott. Doniger éterhez hasonló, erős szagot érzett.

Fémes csikorgásra emlékeztető, hangos zümmögésre ébredt. Az egyik gépben találta magát. Látta, hogy a pajzsok mögül mindannyian őt figyelik. Tudta, hogy nem léphet ki, ha már elkezdődött.

– Ez nem fog menni! – kiáltotta, aztán elvakította a felvillanó ibolyakék lézerfény. Sűrűsödtek a felvillanások. Látta, hogy a tranzitterem egyre nagyobb körülötte, miközben ő zsugorodik, majd hallotta a hab süvítését, ahogy az leereszkedett. Az utolsó hangos süvítés után a huppanásra számítva behunyta a szemét.

Feketeség.

Madarak csivitelését hallotta, erre kinyitotta a szemét. Legelőször az égboltra nézett föl. Tiszta volt. Tehát ez nem a Vezúv. Körülötte hatalmas fák, ősvadon. Tehát nem Tokió. A madarak kellemesen csipogtak, enyhe volt az idő. Tehát nem Tunguzka.

Hol a pokolban lehet?

A gép kicsit ferdén állt, az erdő talaja balra lejtett. A fatörzsek közt, valamivel messzebb, fényt látott. Kilépett a gépből, elindult lefelé a lejtőn. Valahonnan a távolból lassú, monoton dobszó hallatszott.

Egy tisztásra ért, s onnan egy fallal körülvett városra látott, amit a sok helyütt égő tüzek füstje részben beárnyékolt, de azért ő rögtön felismerte. No hiszen, gondolta, ez csak Castelgard! Ugyan mi abban a poén, hogy épp ide kényszerítették?

Persze Gordon van az egész mögött. Agyára ment, hogy azok a tudósok úgy felháborodtak. Csak Gordon lehet! Az a barom azt hiszi, hogy azért, mert ő irányítja a technológiát, az egész céget is tudja irányítani. Gordon küldte őt ide abban a hiszemben, hogy nem tud visszatérni.

Csakhogy Doniger vissza tud térni, és vissza is tér! Ez nem okozott gondot, mivel mindig hordott magánál egy kerámiát. A cipője sarkában kialakított helyen tartotta. Levette a cipőjét, benézett a nyíláson. Igen, ott a kerámia. Csak nagyon becsúszott, talán beszorult. Amikor megrázta a cipőt, nem pottyant ki. Megpróbálta egy faággal kipiszkálni, de az eltört.

Ezek után le akarta szedni a cipő sarkát, de az meg se moccant. Lenézett a városra, és furcsa dolgokat vett észre. Nagyjából a városfal keleti kapuja fölött volt, jól látta, hogy az tárva-nyitva áll. A falakon sehol egy katona. Ez furcsa. Ki tudja, melyik év ez, de az biztos, hogy békeidő. Voltak ilyen időszakok két angol hadjárat között. Azért ilyenkor is őrizni szokás a kaput, gondolta. A szántókon se dolgozott senki. Jó ideje nem művelhették a földeket, mert felverte őket a gaz.

Mi a pokol van itt?, gondolta.

A kapun át besétált a városba. Ekkor jött rá, miért nem őrzik a kaput, az őr holtan hevert a földön. Doniger fölé hajolt. A katona arca a szeme körül csupa vér volt. Bizonyára fejbe verték, leütötték.

A város felé vette az irányt, így közelről már látta, hogy a füst rengeteg kis edényből száll fel, mindenütt ilyeneket helyeztek el, a földön, a falakon, a kerítésoszlopokon. Az egész város kihaltnak, elhagyatottnak látszott, pedig gyönyörű, napsütéses idő volt. Odaért a piachoz, de ott sem volt senki. Szerzetesek mormolását hallotta, aztán meg is jelentek, feléje tartottak. A dobszót is lehetett hallani.

Megborzongott.

A tíz-tizenkét, koromfeketébe öltözött szerzetes mintha valami menetet alkotott volna. Kántálva fordultak be a sarkon. Többen is vasszögekkel kivert bőrkorbáccsal csapkodták meztelen felsőtestüket. Vállukat, hátukat vérző sebek borították.

Flagellánsok.

Ez az, csakis flagellánsok lehetnek! Doniger halkan felnyögött, és távolabb húzódott a szerzetesektől, akik tudomást sem véve róla, komoran haladtak el mellette. Addig hátrált előlük, hogy mind messzebb kerüljön, amíg háttal valami fatárgynak nem ütközött.

Ahogy megfordult, lovas kocsit látott, de lónak nyoma sem volt. A kocsin jókora halomban állt a ruhanemű. Aztán észrevette, hogy az egyik kupacból egy kisgyerek lába lóg ki. A másikból egy nőé. A legyek ott dongtak a halom körül. Hatalmas rajokban keringtek a holttestek fölött.

Doniger dideregni kezdett.

Egy karon furcsa, fekete dudorokat látott.

A fekete halál!

Már tudta, melyik év ez. 1348. Castelgard-ban akkor tört ki az első pestisjárvány, a város lakóinak fele áldozatul esett. Azt is tudta, hogyan terjed: bolhacsípéssel, érintéssel és a levegőben. Már a lélegzetvétellel is meg lehet fertőződni. Tudta azt is, hogy a pestis gyorsan öl, az emberek sokszor hirtelen összeesnek az utcán. Az egyik percben még kutya bajuk, aztán jön a köhögés, a fejfájás. Egy óra múlva az illető meghal.

Nagyon közel hajolt a katona arcához a kapunál.

Nagyon közel.

Doniger lerogyott a fal tövében. A rémület egyszer csak kiszívta minden erejét.

Ültében köhögni kezdett.

EPILÓGUS

Eső áztatta a borongós angol tájat. Az ablaktörlő szünet nélkül járt ide-oda. A volánnál ülő Edward Johnston előrehajolva hunyorgott, mert nem sokat látott a szakadó esőben. Szelíd, sötétzöld dombok közt haladtak, ívük feketén rajzolódott ki, de az eső miatt minden homályba burkolózott. Már több kilométerrel maguk mögött hagyták az utolsó tanyát. Johnston azt kérdezte.

– Elsie, biztos, hogy jó úton megyünk?

– Egészen biztos – felelte Elsie Kastner, ölében a szétnyitott térképpel. Ujja hegyével követte az útvonalat. – A cheathami leágazás után hat kilométer a Bishop-völgyig, onnan pedig másfél kilométernyire kell lennie. Ott fönn, jobbra.

Egy domboldal felé mutatott, melyen itt-ott tölgyfák nőttek.

– Nem látok semmit – mondta a hátsó ülésen ülő Chris.

– Működik a légkondicionáló? Melegem van. – A terhesség hetedik hónapjában Kate-nek már folyton melege volt.

– Igen, működik – felelte Johnston.

– Egész úton?

Chris gyöngéden megsimogatta Kate térdét.

Johnston lassan vezetett, hogy időben észrevegye az útjelző táblát. Csendesedett az eső. Már jobban lehetett látni. Aztán Elsie egyszer csak azt mondta.

– Ott van!

A dombtetőn egy omladozó falú, négyszögletes épület állt.

– Ez lenne az?

– Ez Eltham vára – mondta Elsie. – Illetve ami megmaradt belőle.

Johnston lehúzódott az út szélére, leállította a motort. Elsie az útikönyvből olvasott fel.

– Először John d’Eltham épített itt várat a 11. században, melyen később kisebb átalakításokat végeztek. Ezek közül említésre méltó az időközben megsemmisült torony a 12. századból és az angol gótikus stílusban épült kápolna a 14. századból. A névazonosság csak véletlen a későbbi időszakból való londoni Eltham várával.

Az eső már majdnem elállt, csak néhány cseppet sodort a szél. Johnston kinyitotta a kocsi ajtaját, kiszállt, és felvette az esőkabátját. Elsie is kiszállt az utasülésről, hóna alatt a műanyag dossziéban lévő dokumentumokkal. Chris futva megkerülte a kocsit, hogy kisegítse Kate-et. Átmásztak egy alacsony kőfalon, és elindultak fölfelé a várhoz.

A romok közelebbről masszívabbnak látszottak, mint az útról nézve. Vastag kőfalak sötétlettek az esőtől. A mennyezet viszont sehol sem maradt meg. Egyetlen szó nélkül baktattak a romok között. Sehol egy tájékoztató tábla vagy felirat nem tüntette fel, mi volt itt egykor, de még a vár nevét sem írták ki sehová. Egy idő után Kate azt kérdezte.

– Hol van?

– A kápolna? Ott.

Miután megkerültek egy magasabb falat, meglátták a meglepően jó állapotban lévő kápolnát. A tetőt valamikor a múltban helyreállították. Az ablakok kőívéből hiányzott az üveg, akárcsak maga az ajtó.

A kápolnába az ablakokon és a repedéseken át befújt a szél. A mennyezetről víz csöpögött. Johnston elővett egy nagy kézilámpát, rávilágított vele a falakra.

– Hogy bukkantál rá erre a helyre, Elsie? – kérdezte Chris.

– Természetesen a dokumentumokban olvastam róla – mondta Elsie. – A troyes-i archívumban találtam egy utalást egy Andrew d’Eltham nevű gazdag angol brigantira, aki idős korában egyszer felkereste a Sainte-Mére-monostort. Az egész családját magával vitte Angliából, felesége és felnőtt fiai is vele tartottak. Ezután kezdtem tovább keresgélni.

– Itt van. – Johnston lámpája a padlót világította meg. Mindannyian odamentek megnézni.

Letört faágak és egy réteg nedves falevél fedte a padlót. Johnston leguggolt, hogy az avart félresöpörje, és láthatóvá váljanak a padlóba mélyesztett sírkövek. Chris lélegzet visszafojtva nézte meg az elsőt, melybe egy dísztelen hosszú ruhát viselő, hanyatt fekvő nőalakot véstek. Egyértelműen Lady Claire-t ábrázolta. Szokatlan módon ez a sírkőfaragvány nyitott, egyenesen a nézőre tekintő szemmel örökítette meg Claire-t.

– Még itt is gyönyörű – állapította meg Kate, miközben fájó derekát nyomkodta.

– Bizony gyönyörű – mondta Johnston.

Megtisztította a másik követ is. Claire mellett André Marek nyugodott. Őt is nyitott szemmel ábrázolták, és jóval idősebbnek. Oldalt az arcán egy olyan redő volt, ami lehetett öregkori ránc, de sebhely is.

Elsie azt mondta.

– A dokumentumok szerint Andrew elkísérte Lady Claire-t Franciaországból Angliába, aztán feleségül vette. Nem törődött a híresztelésekkel, amelyek szerint Claire megölte az előző férjét. Mindenütt azt írják, hogy nagyon szerette a feleségét. Öt fiuk született. Életük végéig együtt maradtak.

– A nagy kalandor – folytatta Elsie – időskorában csöndes, nyugodt életet élt, szívesen foglalkozott az unokáival. Andrew a halálos ágyán azt mondta. „Jó életet választottam magamnak.” Az elthami családi kápolnában temették el 1382 júniusában.

– 1382-ben halt meg, vagyis ötvennégy éves volt – mondta Chris.

Johnston lesöpörte a leveleket a kő többi részéről is, így láthatóvá vált Marek pajzsa: ágaskodó angol oroszlán Bourbon-liliomos mezőben. A pajzs fölött francia nyelvű felirat állt.

– A címer fölött látható családi mottó Oroszlánszívű Richárdtól származik – mondta Elsie. – Mes compaignms cui j’amoie et cui j’aim… Medi, clumson. Aztán lefordította a szöveget. – Társaimat, kiket szerettem, most is szeretem… Mondd el nekik, dalom.

Sokáig nézték Andrét.

Johnston az ujja hegyével végigsimította Marek kőbe faragott arcélét. Végül azt mondta.

– Nos, legalább tudjuk, mi történt.

– Vajon boldog volt? – kérdezte Chris.

– Igen – mondta Johnston, de valójában azt gondolta, hogy bármennyire rajongott is Marek ezért a világért, ez nem lehetett igazán az ő világa. Biztos, hogy egy kicsit mindig idegennek, kívülállónak érezte magát, hiszen máshonnan érkezett.

Süvített a szél. Néhány levelet felkapott, és elsodort a kövek fölött. Nyirkos és hűvös volt a levegő. Némán álltak.

– Vajon gondolt-e ránk? – kérdezte Chris a kőarcot fürkészve. – Vajon hiányoztunk-e neki valaha is?

– Egész biztosan – mondta a Professzor. – Nekünk talán nem hiányzik?

Chris bólintott. Kate szipogott, kifújta az orrát.

– Nekem igen – mondta Johnston.

Kiléptek a kápolnából. Lesétáltak a dombon a kocsihoz. Addigra teljesen elállt az eső, de a sötét, vastag felhők nem oszlottak el, ott lebegtek a távoli dombok fölött.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A középkor időszakáról alkotott képünk lényegesen megváltozott az elmúlt fél évszázad során. Bár némely maradi tudósok szájából néha még ma is elhangzik a sötét középkor kifejezés, a korszerű nézetek már régóta túlléptek ezen a sémán. Ezt a hajdan statikusnak, brutálisnak és elmaradottnak hitt korszakot napjainkban már dinamikusnak és gyorsan változónak tekintjük; olyan időszaknak, amikor törekedtek a tudásra, és azt nagyra becsülték; amikor nagy egyetemeket alapítottak, és támogatták a tanulást; amikor lendületesen fejlődött a technika; amikor a társadalmi viszonyok gyökeresen átalakultak; amikor nemzetközi kereskedelem folyt; amikor az erőszak összességében meg sem közelítette annak mai mértékét. Ami pedig azokat a tévképzeteket illeti, amelyek a középkort a kiskirályok, a vallási előítéletek és tömegmészárlások sötét időszakának bélyegzik, a 20. század történelmét tárgyilagosan szemlélők bizonyosan eljutnak arra a következtetésre, hogy saját korunk egy szemernyivel sem humánusabb.

A „brutális középkor” valójában a reneszánsz találmánya, melynek hirdetői oly buzgón küzdöttek az új eszmék elterjesztéséért, hogy sokszor a tényekről is megfeledkeztek. A középkor elmaradottságáról alkotott tévképzet valószínűleg azért is ilyen tartós, mert megerősíti korunk egyik széles körben elterjedt nézetét, amely szerint az emberiség egyre értékesebb és felvilágosultabb életformák felé halad. Ez a nézet teljes képtelenség, mégis szívósan tartja magát. A mai kor embere különösen nehezen tudja elképzelni, hogy a korszerű tudomány korszaka esetleg nem előrelépés a tudomány előtti korokhoz képest.

Röviden az időutazásról. Tény, hogy a világ számos laboratóriumában demonstrálták már a kvantumteleportálást, a jelenség gyakorlati alkalmazása azonban egyelőre a jövő zenéje. Az e könyvben bemutatott elgondolások többek között David Deutsch, Kip Thorne, Paul Nahin és Charles Bennett fejtegetéseiből indulnak ki. Lehet, hogy az itt leírtakat szórakoztatónak tekintik, de biztosan nem veszik komolyan. Ez a könyv regény. Az időutazás szigorúan a fantázia birodalmába tartozik.

A középkor világának ábrázolása viszont szilárdabb alapokon nyugszik, és ezúton mondok köszönetet minden tudósnak, akinek a műveiből az ismeretanyagot merítettem. Az esetleges tévedésekért csakis engem terhel a felelősség.

Ugyancsak hálás köszönet illeti Catherine Kannert az illusztrációkért és Brant Gordont a számítógépen kidolgozott építészeti grafikákért.

Végül külön köszönetet szeretnék mondani Bart Vranken történésznek felbecsülhetetlenül értékes meglátásaiért s azért, hogy társamul szegődött Périgord alig ismert és elhanyagolt romjai közti barangolásaimban.

[1] Alastair I. M. Rae. Quantum Physics. Illusion or Reality? (Cambridge, Anglia, Cambridge University Press, 1994). Lásd még Richard Feynman. The Character of PhysicalLaw (Cambridge, Massachusetts, MIT Press, 1965). Továbbá Rae. Quantum Mechanics (Bristol, Anglia, Hilger, 1986).

[2] John Horgan. TheEnd of Science (New York, Addison-Wesley, 1996). Lásd még Gunther Stent. Paradoxes of Progress (New York, W. H. Freeman, 1978).

[3] Dik Bouwmeester és mások. „Experimental Quantum Teleportation”, Nature 390 (1997. dec. 11.), 575-9.

[4] Maggie Fox. „Spooky Teleportation Study Brings Future Closer”, Reuters, 1998. okt. 22. Jeffrey R. Kimble-ről lásd A. Furusawa és mások. „Unconditional Quantum Teleportation”, Science 282 (1998. okt. 23.), 706-9.

[5] Colin P. Williams és Scott H. Cleanvater. Explorations in Quantum Computing (New York, Springer-Verlag, 1998). Lásd még Gerard J. Milburn. Schrödinger’s Machines (New York, W. H. Freeman, 1997) és The Feynman Processor (Reading, Massachusets, Perseus, 1998).

[6] C. H. Bennett és mások. „Teleporting an Unknown Quantum State via Dual Classical and Einstein-Podolsky-Rosen Channels”, Physical Review Letters (1993), 1895.

Tartalomjegyzék

BEVEZETŐ

CORAZÓN

DORDOGNE

BLACK ROCK

CASTELGARD

37.00.00

36.50.22

36.49.19

36.30.42

36.30.00

36.28.04

36.13.17

35.31.11

35.25.18

34.25.54

33.12.51

32.16.01

36.02.00

31.40.44

31.15.58

30.51.09

30.40.39

30:21:02

30.10.55

29.10.24

29.10.00

28.57.32

28.12.39

27.27.22

26.12.01

26.12.01

16.12.23

15.12.09

14.52.07

11.01.59

09.57.02

09.57.02

09.27.33

09.25.12

09.10.23

09.04.01

07.34.49

07.34.49

07.24.33

06.40.27

06.40.22

05.19.55

03.10.12

02.55.14

02.22.13

01.33.00

01.22.12

01.13.52

01.01.52

00.59.20

00.54.00

00.36.02

00.33.09

00.21.52

00.15.02

00.09.04

00.05.30

00.02.22

00.01.44

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS