J. K. ROWLING

Átmeneti üresedés

J. K. ROWLING a Harry Potter kalandjairól szóló könyvsorozat szerzője. 1997 és 2007 között 7 kötete jelent meg, amelyekből világszerte 450 milliónál több példány kelt el, több mint 200 országban, 74 nyelven és 8 nagy sikerű film is készült belőlük.

J. K. Rowling számos díjat és kitüntetést kapott, többek közt a gyermekirodalomnak tett szolgálataiért a Brit Birodalom Érdemrendjét, a spanyol Asturias-díjat, a Francia Köztársaság Becsület– rendjét és a Hans Christian Andersen-díjat. Volánt nevű jótékonysági alapítványa révén számos jótékonysági ügyet támogat, így a hátrányos helyzetű gyermekek életének megváltoztatásán munkálkodó Lumos jótékonysági szervezet alapítója is.

www.jkrowling.com

www.gabo.hu

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készük:

J. K. Rowling: The Casual Vacancy

First published in Great Britain in 2012 by Little, Brown

Fordította: Bihari György és Sóvágó Katalin

Copyright © J. K. Rowling, 2012

A szerzői jog a mű szerzőjét illeti.

A műben szereplő valamennyi szereplő és esemény – az egyértelműen közkincsnek számítók kivételével – kitalált, és a ma élő vagy valaha élt valódi személyekkel való minden hasonlóság pusztán a véletlen műve.

Hungarian translation © Bihari György, Sóvágó Katalin, 2012 Hungarian edition © GABO Kiadó, 2012 Minden jog fenntartva.

Borítóterv: MarioJ. Pulice

Borítóillusztráció és -kézírás: Joel Holland

Borító © Hachette Book Group, Inc., USA. Used with permission.

Könyvterv: Szabó Vince

„Umbrella”: Written by Tcrius Nash, Christopher „Tricky” Stewart, Shawn Carter and Ihaddis Harrell © 2007 by 2082 Music Publishing (ASCAP) / Songs oi'Pccr, Ltd. (ASCAP) / March Ninth Music Publishing (ASCAP) / Carter Roys Music (ASCAP) / HM1 Music Publishing Ltd (PRS) / Sony i ATV Music Publishing (PRS).

All rights on behalf of WB Music Corp. and 2082 Music Publishing Administered by Warner / Chappell North America Ltd.

All Rights on behalf of March Ninth Music Publishing Controlled arid Administered by Songs of Peer Ltd. (ASCAP).

AH Rights on behalf of Carter Boys Music Controlled and Administered by EMI Music Publishing Ltd. All rights on behalf of Thaddis 1 larrell Controlled and Administered by Sony / A TV Music Publishing „Green Green Grass of Home": Ö 196*5 Sony / ATV Music Publishing LLC. All rights administered by Sony / ATV Music Publishing LLC, 8 Music Square West, Nashville, 1 N 37203. All rights reserved. Used by permission.

Kiadja a GABO Könyvkiadó www.gabo.hu Felelős kiadó: Földes Tamás Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-963-689-631-7

Neilnek

Első rész

6.11 Átmeneti üresedés akkor áll fenn, ha:

(a) egy helyi tanácsnok elmulasztja határidőre letenni a hivatali esküt, vagy

(b) a lemondását tudomásul vették, vagy

(c) elhalálozott...

CHARLES ARNOLD-BAKER

Helyi közigazgatás

Hetedik kiadás

Vasárnap

Barry Fairbrother nem is akart házon kívül vacsorázni. Egész hétvégén majd’ szétrobbant a feje, és kapkodnia kellett, hogy határidőre leadhassa a helyi újságnak a cikket.

Ám a felesége kissé kimért és hallgatag volt ebéd közben, vagyis, következtetett Barry, az évfordulós üdvözlőkártyával sem sikerült enyhítenie azt a bűnét, hogy délelőtt bezárkózott a dolgozószobájába. Rontott a dolgon, hogy Krystalról írt, akit Mary utált, bár úgy tett, mintha nem így lenne.

– Mary, szeretnélek elvinni vacsorázni – hazudta, hogy megtörje a jeget. – Tizenkilenc év, srácok! Tizenkilenc év, és anyátok még sose volt ilyen szép!

Mary erre megenyhült és elmosolyodott:, úgyhogy Barry telefonált a golfklubba, mert az közel volt, és bizonyosan kaphattak asztalt. Apróságokkal próbált örömöt szerezni a feleségének, mert rájött, hogy a majdnem húszévnyi együttélés alatt hányszor okozott csalódást Marynek fontos dolgokban. Sose készakarva. Egyszerűen csak nagyon különbözött az elképzelésük arról, hogy minek jusson a legnagyobb hely az életben.

Barry és Mary négy gyereke már kinőtt abból a korból, hogy pesztrára legyen szükségük. Épp televíziót néztek, amikor apjuk utoljára búcsút vett tőlük, és csak Declan, a legfiatalabb fordult felé és intett neki.

Barry füle mögött tovább zakatolt a fejfájás, amíg kitolatott a fel– hajtóról és végighaladt a bájos Pagford városkán, ahol az esküvőjük óta laktak. Lehajtottak a Templom soron, a meredek utcán, ahol drága, masszív, hivalkodó viktoriánus házak álltak, befordultak a gótikus utánzatú templom sarkánál, amelyben Barry ikerlányai egyszer fölléptek a József és a színes, szélesvásznú álomkabát-ban, és átvágtak a főtéren, ahonnan jól látszott a város sziluettjét uraló romos apátság sötét csontváza a dombtetőn, a háttérben az ibolyalila éggel.

Miközben a kormánykerékkel manőverezve cikcakkozott az ismerős kanyarokban, Barry csak a hibákra tudott gondolni, amelyeket bizonyosan elkövetett, mert annyira sürgős volt elküldenie e-mailben a Yarvil és vidéke újságnak a rohamtempóban összecsapott cikket. Az életben bőbeszédű és megnyerő volt, de ez nehezen jött át az írásaiban.

A golfklub mindössze négy percre volt a főtértől, valamivel túl azon a ponton, ahol a városka, mintegy utolsót sóhajtva elkezdett szanaszét álló, ódon kunyhókká ritkulni. Barry leparkolta a kombit a klub étterme, a Birdie előtt, és ült még egy percig a nyitott ajtajú autóban, amíg Mary átrúzsozta a száját. Az esti levegő kellemesen hűtötte az arcát. Figyelte, ahogy a golfpálya körvonalai feloldódnak a szürkületben, és nem értette, miért nem lépett már ki a klubból. Rosszul golfozik, az ütései egyenetlenek, a hendikepje magas. Annyi minden másra kell az idő. A feje csúnyábban lüktetett, mint valaha.

Mary lekapcsolta a tükör lámpáját, majd becsukta maga után az anyósülés ajtaját. Barry megnyomta a kulcskarikán az automata ajtózárat. Felesége tűsarkai kopogtak az aszfalton, a zár sípolt, Barry pedig azon töprengett, hogy elmúlik-e vajon az evéstől a hányingere.

Abban a pillanatban sosem érzett kín hasított az agyába, mint egy lövedék. Alig érzékelte tőle azt az éles fájdalmat, amellyel térdre esett a hideg aszfalton; koponyáját elöntötte a tűz és a vér, a szenvedés elviselhetetlen volt, de a semmi még váratott magára egy percet.

Mary felsikoltott, és abba sem hagyta a sikoltozást. Emberek futottak ki a bárból. Az egyik visszarohant az épületbe, hogy megnézze, nincs-e ott a klub nyugdíjas orvosa. Egy házaspár, Barry és Mary ismerősei, az étteremből hallották a felbolydulást, otthagyták az előételüket, és kisiettek, hogy lássák, mit tehetnek. A férj hívta a mobilján a 999-et.

A mentőnek a szomszédos Yarvil városból kellett átjönnie, így huszonöt percig tartott, amíg megérkezett. Mire a lüktető kék fény bevilágította a jelenetet, Barry mozdulatlanul és érzéketlenül hevert saját hányásának tócsájában; Mary mellette guggolt, szakadt térdű harisnyanadrágban, szorongatta a férje kezét, zokogott, és Barry nevét suttogta.

Hétfő

I

– Készülj fel – mondta Miles Mollison a Templom sor egyik nagy házának konyhájában.

Fél hétig várt a telefonálással. Rossz éjszakája volt, hosszú, álmatlan szakaszok, rövid, nyugtalan alvásokkal tagolva. Hajnali négykor észrevette, hogy a felesége is ébren van, és egy darabig halkan beszélgettek a sötétben. Megtanácskozták, amit végignézni kényszerültek, és ki-ki próbált szabadulni a homályos félelemtől és a megrendüléstől, de Miles bensőjét már akkor is puha piheként csiklandozta az izgalom, ha arra gondolt, ahogy ezt a hírt továbbadja az apjának. Meg akarta várni a hét órát, de a félelem, hogy valaki megelőzheti, korábban odaűzte a telefonhoz.

– Mi történt? – zúgta Howard hangja, enyhén bádogszerű mellékzöngével. Miles kihangosította Samantha kedvéért, aki halvány rózsaszín pongyolába burkolta mahagónibarnaságát. Kihasználta a korai kelést, hogy még egy marék barnítót kenjen magára, mert kezdett lekopni róla a napozás nyoma. A konyhában neszkávé illata keveredett szintetikus kókusszal.

– Fairbrother meghalt. Tegnap este összeesett a golfklubban. A Birdie-ben vacsoráztunk Sammel.

– Fairbrother halott? – mennydörögte Howard.

Hanglejtése azt sugallta, hogy számított valamilyen drámai változásra Barry Fairbrother állapotában, de még ő sem várta, hogy meghalhat.

– Összeesett a parkolóban – ismételte Miles.

– Te jóisten! – lepődött meg Howard. – Alig múlt negyven, ugye? Te jóisten.

Miles és Samantha figyelték, ahogy szuszog; úgy fújtatott, mint egy kehes ló. Reggel mindig nehezen kapott levegőt.

– Mi volt az? A szíve?

– Úgy gondolják, hogy valami az agyában. Bementünk Maryvel a kórházba, és...

De Howard nem figyelt oda. Miles és Samantha hallották, ahogy elbeszél a kagylótól: – Barry Fairbrother! Meghalt! Miles az!

Miles és Samantha itták a kávéjukat, és várták, hogy Howard visszajöjjön. Samantha úgy ült a konyhaasztalnál, hogy a pongyolája szétnyílt, és közszemlére tette alkarjára nehezedő nagy mellének körvonalait. A fölfelé irányuló nyomástól tettebbnek, simábbnak látszott, mint amikor alátámasztás nélkül lógott. Fölötte, a hártyás bőrön a sugárirányú kis ráncokat már nem tüntette el a gravitáció hiánya. Samantha ifjabb korában szenvedélyesen szoláriumozott.

– Mit... – Howard visszajött a vonalba –, mit is mondtál a kórházról?

– Sam és én bekísértük a mentővel – tagolta Miles. – Maryt és a holttestet.

Samantha észrevette, hogy Miles második változata a történet, hogy úgy mondjuk, reklámképesebb vetületére helyezi a hangsúlyt. Nem hibáztatta. Jár azért a rémes élményért a jutalom, hogy ők mondhatják el az embereknek. Az biztos, hogy ő sose felejti el Mary jajveszékelését, Barry félig még nyitott szemét a szájkosárszerű maszk fölött, magát és Milest, ahogy olvasni próbálnak a mentős arcában, a zötyögést a szűk helyen, a sötét ablakokat, az iszonyatot.

– Te jóisten – mondta Howard harmadszor, és elengedte a füle mellett Shirley halk kérdezősködését a háttérből, mert egyedül Milesra figyelt. – Csak úgy összeesett a parkolóban?

– Ja – felelte Miles. – Ahogy megláttam, abban a pillanatban tudtam, hogy itt nincs mit tenni.

Ez volt az első hazugsága, és elfordította tekintetét a feleségéről, mialatt kimondta. Samanthának eszébe jutott, ahogy a férje átkarolja nagy, oltalmazó karjával Mary reszkető vállát: Nem lesz semmi baj... nem lesz semmi baj...

Bár végül is, gondolta Samantha, igazat adva magában Milesnak, honnan tudhattuk volna, amikor rátették a maszkot és nyomkodták bele a tűket, hogy mi lesz? Úgy tűnt, mintha próbálnák megmenteni Barryt, és egyikük se tudná, hogy felesleges, amíg a fiatal doktornő el nem indult Mary felé a kórházban. Most is olyan borzasztó tisztasággal látja Mary pőre, megkövült arcát és a fehér köpenyes, fényes hajú, szemüveges fiatal nő ábrázatát: fegyelmezett, de azért óvatos némileg... A tévéjátékokban mindig ilyeneket mutatnak, de amikor igaziból történik...

– Az égvilágon semmi – mondta éppen Miles. – Csütörtökön Gavinnel fallabdázott.

– És akkor úgy látszott, hogy teljesen egészséges?

– Ja. Elpáholta Gavint.

– Te jóisten. Ugye, hogy ez is azt bizonyítja? Ez is azt. Várj egy kicsit, mami akar mondani valamit.

Valami koppant, valami zörgött, azután megszólalt Shirley lágy hangja: – Micsoda szörnyű sokk, Miles! Te jól vagy?

Samantha olyan ügyetlenül kortyolt a kávéból, hogy lefolyt a szája sarkából az állára. A pongyolája ujjával törölgette meg az arcát és a mellét. Miles azon a hangon beszélt, amelyet sűrűn használt az anyjával: a szokásosnál mélyebb, parancsoló, engem-nem-lehet-kiborítani, katonás, célratörő hangon. Néha, különösen, ha berúgott, Samantha utánozta Miles és Shirley párbeszédeit. „Ne félj, mamika, amíg engem látsz. Itt a te kis katonád!” „Ó, édesem, te olyan csodálatos vagy, olyan nagy, bátor és okos!” Az utóbbi időben egyszer-kétszer megcsinálta idegenek előtt is, amitől Miles mérges lett, noha nevetést mímelt. Az utolsó ilyennél jól össze is vesztek, mialatt hazafelé autóztak.

– Egész a kórházig bementetek vele? – kérdezte éppen Shirley.

Nem, gondolta Samantha, félúton eluntuk magunkat, és kértük, hogy engedjenek kiszállni.

– Ez a legkevesebb, amit megtehettünk. Bár többet is tehettünk volna!

Samantha felállt, és a kenyérpirítóhoz ment.

– Mary biztosan nagyon hálás volt – vélte Shirley.

Samantha hangos csattanással felnyitotta a kenyértartót, és négy szeletet nyomott a pirító réseibe. Miles átváltott természetesebb hangra.

– Hát ja, mihelyt az orvosok megmondták... megerősítették, hogy Barry halott, Colint és Tessa Wallt akarta látni. Sam telefonált nekik, megvártuk, hogy megérkezzenek, azután eljöttünk.

– Hát, óriási szerencséje Marynek, hogy ott voltatok – szögezte le Shirley. – Apu akar mondani még valamit. Átadom neki. Később még beszélünk.

– Később még beszélünk – ismételte el Samantha a teáskannának fejcsóválva. Eltorzult tükörképe felpüffedt az álmatlan éjszakától, gesztenyebarna szeme véreres volt. Annyira akarta hallani, hogyan fogadja Howard a hírt, hogy a nagy sietségben beleügyetlenkedte a szemébe az önbarnítót.

– Nem jöttök át Sammel az este? – dörögte Howard. – Nem, várj csak, mami most figyelmeztet, hogy Buigenékkel bridzselünk. Gyertek holnap. Vacsorára. Hét körül.

– Esetleg – pillantott Samanthára Miles. – Még egyeztetnem kell Sammel.

Az asszony nem mutatta, hogy akar-e menni, vagy sem. Sajátos csömör telepedett a konyhára, miután Miles letette.

– El se bírják hinni – mondta, mintha a felesége nem hallott volna mindent.

Csöndben ették a pirítósukat, és itták hozzá a frissen főzött kávét. Samantha ingerültsége valamicskét enyhült evés közben. Eszébe jutott, hogy amikor hajnalban fölriadt a sötét hálószobában, micsoda képtelen hála és megkönnyebbülés töltötte el, amiért ott van mellette a nagy, pocakos, dezodor– és állott izzadságszagú Miles. Utána elképzelte, amint a butikban vásárlóknak mesél az emberről, aki holtan esett össze a szeme láttára és a könyörületi rohanásról a kórházba. Elgondolta, hányféleképpen írja majd le az út és az orvosnővel lezajlott drámai jelenet részleteit. Annak a fegyelmezett nőnek a fiatalsága csak még rosszabbá tette a dolgot. Valaki idősebbre kellene bízni az ilyen hírek közlését. Aztán még jobban felvidult, mert eszébe jutott, hogy holnap találkozik a Champétre ügynökével, aki mindig olyan kellemesen flörtöl a telefonban.

– Indulnom kell – mondta Miles, és felhajtotta a kávéját, míg a világosodó eget figyelte az ablakban. Nagyot sóhajtott, és meg– paskolta a felesége vállát, miközben odavitte az üres tányérját és a bögréjét a mosogatógéphez. – Jesszusom, ez azért más perspektívába helyez sok mindent, nem igaz?

Rövidre nyírt, őszülő hajú fejét rázogatva ment ki a konyhából.

Samantha nevetségesnek és egyre butábbnak találta Milest, de időnként ugyanúgy élvezte a dagályosságát, mint amilyen élvezettel viselt hivatalos alkalmakkor kalapot. Végül is úgy illik, hogy ma reggel ilyen ünnepélyes és egy kicsit nagyképű legyen. Megette a pirítósát, azután leszedte a reggelizőasztalt, gondolatban csiszolgatva a történetet, amelyet a kollégájának szándékozott elmondani.

II.

– Barry Fairbrother meghalt! – lihegte Ruth Price.

Majdhogynem rohant a fagyott kerti ösvényen a házba, hogy elcsíphesse még pár percre a férjét, mielőtt elmenne dolgozni. Meg sem állt a verandán, hogy levegye a kabátját; kesztyűben, nyakában sállal robbant be a konyhába, ahol Simon és kamasz fiaik éppen reggeliztek.

Férje megdermedt, keze félúton megállt a levegőben a pirítóssal, amelyet színpadias lassúsággal leengedett a tányérra. Az iskolai egyenruhát viselő fiúk tekintete lanyha érdeklődéssel járt ide-oda a szülők között.

– Egy aneurizmára gondolnak – mondta Ruth még mindig pihegve, miközben ujjanként húzta le a kesztyűjét, kioldotta a sálját, majd kigombolta a kabátját. A mélán fáradt szemű, vékony, sötét hajú asszonynak jól állt a szigorú kék ápolónői egyenruha. – Összeesett a golfklubban, Sam és Miles Mollison hozták be, aztán jött Colin és Tessa Wall...

Kirohant a verandára, hogy felakassza a holmiját, és még időben visszaért, hogy válaszolhasson Simon ordítva föltett kérdésére: – Mi az az egyaneurizma?

– Egy. Aneurizma. Megpattan egy ér az agyban.

A teáskannához libbent, bekapcsolta, utána söprögetni kezdte a morzsákat a kenyérpirító mellől, és közben egyfolytában beszélt:

– Kiterjedt agyvérzést kellett elszenvednie. Az a szegény, szerencsétlen felesége... teljesen össze van törve...

Percnyi megrendültséggel tekintett ki konyhája ablakából a dérpáncélos pázsit ropogós fehérsége fölött az apátság csupasz csontvázára a völgy túlsó partján, háttérben a halvány, szürkés rózsaszín éggel, és a panorámára, Széptető büszkeségére. Pagford, amely éjszakánként csak egy maroknyi hunyorgó fény volt a teknő sötét mélységében, most merült föl a fagyos napsütésbe. Ruth semmit sem látott belőle; az esze még mindig a kórházban járt, Maryt figyelte, hogyan jön ki a szobából Barry mellől, akiből már eltávolították a fölösleges életmentő eszközöket. Ruth Price azokat szánta a leg– határtalanabbul és a legőszintébben, akiket magához hasonlónak hitt. „Nem, nem, nem, nem!”, nyöszörögte Mary, és az ösztönös tagadás visszhangra talált Ruth-ban, mert önmagát látta hasonló helyzetben egy pillanatra.

Ezt a gondolatot annyira nem bírta elviselni, hogy visszafordult Simonhoz. Férjének világosbarna haja még mindig sűrű volt, teste majdnem olyan izmos, mint a húszas éveiben, szeme sarkában is vonzók a szarkalábak, ám amióta Ruth visszatért hosszú kihagyás után a betegápoláshoz, újból szembesült az emberi test üzemzavarainak megszámlálhatatlan változatával. Fiatalon közönyösebb volt, csak most döbbent rá, mekkora szerencse, hogy még mind élnek.

– Semmit sem tehettek érte? – kérdezte Simon. – Nem tudták volna betömni?

Bosszús volt a hangja, mintha az orvoslás már megint lebőgött volna, amikor nem volt hajlandó megtenni ezt az egyszerű és nyilvánvaló dolgot.

Andrew beleborzongott a vad kéjbe. Az utóbbi időben figyelt föl apjának arra a szokására, hogy otromba, tudatlan megjegyzésekkel riposztol, amikor anyja orvosi kifejezéseket használ. Agyvérzést!Betömni! Az anyja nem fogta fel, mire megy ki a férje játéka. Sose fogta fel. Andrew ette a gabonapelyhét, és égett a gyűlölettől.

– Mire behozták, már késő volt ahhoz, hogy bármit is tehessünk – felelte Ruth, és teafiltereket dobott a kannába. – A mentőautóban halt meg, épp, mielőtt megérkeztek.

– A rohadt életbe! – fakadt ki Simon. – Mennyi is volt? Negyven?

Ám Ruth már másra figyelt.

– Paul, teljesen elfeküdted a hajadat a tarkódon! Megfésülködtél egyáltalán?

Hajkefét húzott elő a táskájából, és a kisebbik fia kezébe nyomta.

– Se intő jel, se semmi? – kérdezte Simon, miközben Paul végighúzta sűrű bozontján a hajkefét.

– Pár napja erősen fájt a feje.

– Aha – mondta Simon a pirítóst rágva. – És nem vett tudomást róla?

– Igen, igen, semmibe vette.

Simon nyelt egyet.

– Ez is azt bizonyítja, ugye? – kérdezte baljósan. – Hogy menynyire kell vigyázni magadra.

Mily bölcs!, gondolta Andrew dühös megvetéssel. Mily mélyenszántó! Tehát Barry Fairbrother hibája, hogy az agya széthasadt. Te önelégült pöcs!, mondta gondolatban az apjának.

Simon az idősebbik fiára szegezte a kést. – Ja, jut eszembe. Ez itt állást fog szerezni magának. A ragyabunkó.

Ruth megdöbbenten elfordult a férjétől, és a fiára nézett. Andrew pattanásai ónosan dagadtak ki vörösödő arcából. Mereven bámulta tálkájában a drapp kásává ázott gabonapelyhet.

– Ja! – folytatta Simon. – Csak kezdjen el pénzt keresni a lusta kis szarházi. Ha bagózni akar, fizesse a saját keresményéből. Nincs több zsebpénz.

– Andrew! – jajdult fel Ruth. – Csak nem...

– De mennyire hogy igen! Rajtakaptam a fáskamrában – vágott közbe Simon, és az arca maga volt a tömény rosszindulat.

– Andrew!

– Tőlünk nincs több pénz. Ha bagót akarsz, te vásárolod – közölte Simon.

– De hát azt mondtuk – siránkozott Ruth –, azt mondtuk, hogy a vizsgákig...

– Ahogy a matekját elkúrta, örülhetünk, ha egyáltalán szerez valamilyen minősítést. Beállhat jó előre a McDonald’sba, hogy legyen egy kis tapasztalata – mondta Simon. Felállt, a helyére tolta a székét, és kiélvezte Andrew lehorgasztott fejének, sötét, pattanásos arcélének látványát. – Mert mi ugyan nem álljuk a pótvizsgáidat, haver. Most vagy soha.

– Ó, Simon! – mondta szemrehányóan Ruth.

– Mi van?

Simon két dübörgő lépést tett a felesége felé. Ruth a mosogatóig hőkölt vissza. Paul kezéből kiesett a rózsaszín műanyag hajkefe.

– Én nem fogom fizetni a kis tróger mocskos szokásait! Ezt a pofátlanságot, hogy ott füstöljön az én kurva fáskamrámban!

Az „én” szónál Simon a mellére csapott. Ruth megrándult a tompa puffanástól.

– Mikor én voltam annyi idős, mint ez a pattanásos kis szarjankó, én már hazaadtam a fizetésemet! Ha bagót akar, fizetheti a magáéból, igaz? Igaz?

Olyan közel tolta az arcát az asszonyéhoz, hogy húsz centi se választotta el őket.

– Igen, Simon – felelte nagyon halkan Ruth.

Andrew-nak a rettegéstől öklömnyire szorult össze a gyomra.

Még tíz napja sincs, hogy fogadalmat tett magának. Ilyen hamar eljött a pillanat? De az apja otthagyta az anyját, és kivonult a konyhából a tornácra. Ruth, Andrew és Paul olyan mozdulatlanok voltak, mintha ígéretet tettek volna Simonnak, hogy meg se pisszennek a távollétében.

– Tankoltál? – ordított vissza Simon, mint mindig, ha az asszony éjszakás volt.

– Igen! – kiáltotta Ruth, próbálva úgy tenni, mintha mi sem történt volna.

Zörgött és csapódott a bejárati ajtó.

Ruth a teáskannával matatott, miközben kivárt, hogy az érzelmi hullámok csillapodjanak és a hangulat normalizálódjon. Csak akkor szólalt meg, amikor Andrew indult volna fogat mosni.

– Aggódik érted, Andrew. Az egészségedért.

Lófaszt aggódik az az állat.

Ám hangosan azt mondta az anyjának: – Ja. Persze.

III

Az Örökzöld Karéj, az 1930-as évekből maradt földszintes családi házak holdsarlója két percre volt a pagfordi főtértől. A harminchatos szám alatt, az utca legrégebben bérelt házában Shirley Mollison a párnáinak támaszkodva kortyolta a teát, amelyet a férje hozott be neki. A kép, amely a ruhásszekrény tükrös ajtajából nézett vissza rá, elmosódott volt, részben azért, mert Shirley nem viselt szemüveget, részben a rózsás függönyök miatt, amelyek puha derengéssé szűrték a fényt. Ettől a hízelgő, ködös megvilágítástól olyan lett a gödröcskés rózsaszín-fehér arc a rövid ezüstös haj keretében, akár egy angyalé.

A hálószoba épp akkora volt, hogy elférjen benne Shirley szimpla és Howard dupla ágya. Olyanok voltak szorosan egymás mellé tolva, mint a kétpetéjű ikrek. Howardé, amelyben a matrac még őrizte a testlenyomatot, üres volt. A zuhany halk suhogása és mormolása behallatszott Shirley-hez, aki rózsás tükörképével átellenben élvezte a hírt, amelytől még mindig úgy habzott a levegő, mint pezsgőben a buborékok.

Barry Fairbrother meghalt. Elpatkolt. Kidőlt a sorból. Egyetlen országos horderejű esemény, háború, tőzsdekrach, terrortámadás sem lobbanthatta volna föl Shirley-ben azt az áhítatot, azt a mohó érdeklődést és azokat a lázas spekulációkat, amelyek jelenleg buzogtak benne.

Gyűlölte Barry Fairbrothert. Shirley és a férje, akik általában egyek voltak barátságban és utálatban, ebben a kérdésben kissé eltértek. Howard időnként elismerte, hogy mulattatja a szakállas kisember, aki oly fáradhatatlanul szembeszegül vele a pagfordi tanácsterem összekaristolt hosszú asztalának másik oldaláról, de Shirley nem választotta el a politikát a magánélettől. Barry akadályozta Howardot a küldetésében, és ez Shirley esküdt ellenségévé tette.

Lángoló ellenszenvének a férje iránti lojalitás volt a legfőbb, de nem az egyetlen oka. Emberismerő ösztönei egyetlen területre voltak behangolva, akár a kábítószerek kiszimatolására idomított kutyáé. Ugrásra kész éberséggel lesett a leereszkedés minden jelére, amelynek bűzét rég kiszimatolta Barry Fairbrotheren és a tanácsbeli puszipajtásain. A Fairbrotherek feltételezik, hogy az egyetemi diplomájuk miatt különbek és a véleményük is fontosabb a Howard– és Shirley-félékénél. Nohát, ma kapott egy csúnya pofont a pökhendiségük. Fairbrother hirtelen halála is igazolja az ő régóta vallott véleményét, hogy képzeljenek Fairbrother és a követői akármit, mégis alantasabb és gyengébb fajból jöttek, mint az ő férje, akinek – számos más erénye mellett – hét éve még egy szívrohamot is sikerült túlélnie!

(Shirley egyetlen pillanatra sem hitte el, hogy az ő Howardja meghalhat, még akkor sem, amikor a műtőben volt. Howard jelenléte olyan természetesen hozzátartozott Shirley világához, akár a napfény és az oxigén. Ezt el is mondta később, amikor a barátok és a szomszédok csodálatos túlélésekről beszéltek, és hogy mekkora szerencse, hogy ilyen közel van a yarvili szívsebészet, és milyen borzasztó aggodalom lehetett ez Shirley-nek.

-Tudtam, hogy túl fogja élni – közölte zavartalan derűvel Shirley. – Nem kételkedtem benne.

És Howard itt is van, a szokásos harsogó jó egészségben, Fairbrother pedig a hullaházban kiterítve. Ez is azt bizonyítja.)

Ebben a korai, emelkedett hangulatban Shirley-nek eszébe jutott a nap, amelyen Miles fia megszületett. Évekkel ezelőtt pontosan így ült az ágyban, a kórterem ablakán beözönlő napfényben, kezében egy csésze teával, amelyet valaki más főzött neki, és várta, hogy behozzák szopni az ő gyönyörű, újszülött pici fiát. Élet és halál, mindkettő a felfokozott lét és a saját felmagasztalt fontosságának pillanata. Barry Fairbrother váratlan elmúlásának híre úgy feküdt az ölében, akár egy kövér újszülött, hogy irigyen körülnyeldekelje az összes ismerős, és ő lesz a forrás, a kútfő, mert ő tudta meg elsőnek, vagy majdnem elsőnek a hírt.

Semmi sem látszott a bensőjében habzó és gyöngyöző élvezetből, amikor Howard visszajött a szobába. Csak kicserélték egymással a hirtelen halálhoz illő szavakat, azután Howard elment zuhanyozni. Shirley persze tudta, hogy miközben úgy tologatják egymásnak a szokásos szavakat és mondatokat, mint golyókat a számológépen, Howard is olyan részeg az elragadtatástól, akárcsak ő, de ezt kimondani, amikor a halálhír még ki se hűlt a levegőben, annyi lett volna, mint pucéran táncolva trágárságokat kurjongatni, márpedig Howard és Shirley mindig viselték az illem láthatatlan leplét, amelyet sosem vetettek le.

Újabb örvendetes gondolat jutott az eszébe. Letette a csészét és a kistányért az éjjeliszekrényre, kibújt az ágyból, fölvette a köntösét, orrára biggyesztette a szemüvegét, elkocogott a folyosón a fürdőszoba ajtajáig, és bekopogtatott.

– Howard?

Kérdő hang felelt a zuhany kitartó suhogásából.

– Szerinted nem kellene föltenni valamit a weboldalra? Fairbrotherről.

– Jó ötlet! – kiáltott ki Howard az ajtón keresztül, egy pillanatnyi töprengés után. – Kiváló ötlet!

Így hát Shirley elsietett a dolgozószobába. Valamikor ez volt a családi ház legkisebb hálószobája, a lányuké, Patriciáé, aki rég elköltözött Londonba, és itthon ritkán emlegették.

Shirley mérhetetlenül büszke volt internetes szakértelmére. Tíz éve átjárt Yarvilba az esti iskolába, ahol ő volt az egyik legidősebb és leglassúbb növendék. De csak azért is kitartott, mert mindenképpen ő akart lenni a Pagfordi Városi Tanács izgalmas, új weboldalának adminisztrátora. Belogolt, és lehívta a tanács honlapját.

Olyan simán jött a rövid közlemény, mintha maguk az ujjai fogalmaznák:

Barry Fairbrother tanácsnok

Mély fájdalommal tudatjuk, hogy Barry Fairbrother

tanácsnok elhalálozott. Őszinte részvétünket fejezzük

ki családjának ezekben a nehéz órákban.

Gondosan átolvasta, rákattintott a küldésre, és figyelte, ahogy a közlemény megjelenik az üzenőfalon.

A királynő félárbocra engedtette a lobogót a Buckingham-palota előtt, amikor Diana hercegnő meghalt. Őfelsége nagyon különleges helyet foglalt el Shirley lelki életében. Megszemlélte a közleményt a weboldalon. Elégedett volt, és örült, hogy helyesen járt el. De hát, aki a legjobbtól tanul...

Elnavigált a városi tanács portáljáról a kedvenc orvosi weboldalára, ahol aprólékos gonddal begépelte a keresőbe az „agy” és a „halál” szavakat.

Számtalan találat volt. Shirley végiggörgette a lehetőségeket, szelíd tekintete föl-alá járt, találgatta, hogy e több esetben kiejthetetlen gyilkos állapotok melyikének köszönheti mostani boldogságát. Kórházi önkéntes volt, egész jó kis tudásra tett szert, amióta dolgozni kezdett a Délnyugati Közkórházban, alkalmanként diagnosztizálta is a barátnőit.

De ma reggel nem összpontosíthatott a hosszú szavakra és tünetekre; gondolatai elszökdécseltek a hír terjesztéséhez. Magában máris összeállította és átdolgozta a telefonszámok listáját. Aubrey és Júlia tudják vajon? Engedi-e Howard, hogy ő mondja e! Maureennak, vagy ezt az örömöt megtartja magának?

Olyan mérhetetlenül izgalmas volt!

IV

Andrew Price becsukta a kis fehér ház bejárati ajtaját, és követte öccsét a dértől csikorgó, meredek kerti ösvényen, amely a sövénybe illesztett jeges vasajtóhoz és a mögötte levő keskeny úthoz vezetett. Egyetlen pillantást sem pazaroltak az alattuk feltáruló, ismerős panorámára, a pici Pagford városkára a mélyedésben a három domb között, amelyeknek egyikét a tizenkettedik századi apátság romjai koronázták. Keskeny folyó kígyózott a domb tövében és a városon át, egy kőből épült játék híd alatt. A testvérek olyan unalmasnak találták a jelenetet, mint egy háttérfüggönyt. Andrew utálta, hogy amikor a család nagy ritkán vendégeket fogadott, az apja úgy viselkedett, mintha ő tervezte és építette volna az egész tájképet. Andrew nemrég úgy döntött, hogy jobban szeretne aszfaltra, betört ablakokra és falfirkákra kitekinteni. Londonról és jelentős életről álmodott.

A testvérek lecammogtak a sarokig, ahol a dűlő az országúttal találkozott. Andrew benyúlt a sövénybe, rövid ideig kotorászott, azután előhúzott egy fél doboz Benson&Hedgest meg egy kissé nyirkos gyufásdobozt. Többszöri meddő próbálkozás után – a gyufák feje szétmorzsálódott a húzástól – sikerült rágyújtania. Kétszer– háromszor tüdőzhette le a füstöt, amikor a csendet az iskolabusz berregése törte meg. Andrew óvatosan kipöccintette a cigarettából a parazsat, majd visszadugta a megkezdett szálat a csomagba.

A busz kétharmadig megtelt, mire odaért a széptetői kanyarhoz, mert addigra végigjárta a félreeső tanyákat és házakat. A testvérek – szokásuk szerint – most sem ültek egymás mellé, mindketten elfoglaltak egy-egy dupla ülést, és elfordulva kibámultak az ablakon, mialatt a busz berregve zötyögött lefelé Pagfordba.

Az ő dombjuk lábánál volt egy ház, amely egy ék alakú kertben állt. A négy Fairbrother gyerek általában a kapu előtt várakozott, de ma senki sem volt ott. A függönyöket összehúzták. Andrew azon tűnődött, hogy vajon szokás-e sötétben ülni, ha valaki meghal.

Pár hete smárolt egyet Niamh Fairbrotherrel, Barry egyik ikerlányával az iskolai nagyteremben rendezett diszkóban. Utána Niamh egy darabig gusztustalanul tapadt rá. Andrew szülei csak felületesen ismerték Fairbrotheréket: Simonnak és Ruth-nak alig voltak barátaik, de mintha bírták volna Barryt, aki a Pagfordban még megmaradt egyetlen bank cseppnyi fiókját igazgatta. Fairbrother neve gyakran szóba került olyan dolgokkal kapcsolatban, mint a helyi tanács, a városházi színielőadások, a parókiai terepfutás. Ezek a dolgok nem érdekelték Andrew-t, és a szülei is tartózkodtak tőlük, kivéve az. alkalmilag vállalt védnökséget vagy tombolajegy-árusítást.

Ahogy a busz balra kanyarodott, hogy ledöcögjön a Templom soron az ereszkedő grádicsokba rendezett, nagy viktoriánus házak között, Andrew megengedett magának egy kis álmodozást arról, hogy az apja holtan esik össze, mert lepuffantja egy láthatatlan orvlövész. Elképzelte magát, ahogy paskolgatja zokogó anyja hátát, miközben felhívja a temetkezési vállalkozót. Cigaretta lóg a szájában, miközben megrendeli a legolcsóbb koporsót.

A Templom sor alján felszállt Jaswant, Sukhvinder és Rajpal, a három Jawanda. Andrew körültekintően olyan ülést választott, amely előtt volt egy üres hely, és imádkozott, hogy Sukhvinder eleje üljön; nem a szépsége miatt (Mócsing, Andrew legjobb barátja csak CséHának hívta, ami a Csöcsösharcsa rövidítése), hanem mert ő olyan gyakran ült Sukhvinder mellé. Lehet, hogy ma reggel különösen erős volt a telepatikus ösztöne, bár az is lehet, hogy nem: Sukhvinder mindenesetre a fiú előtti ülésre szavazott. Az ujjongó

Andrew vakon meredt a koszos ablakra, és szorosabban ölelte magához a hátizsákját, hogy elrejtse a merevedését, amelyet a zötyögés okozott.

Várakozása minden egyes döccenéssel és fújtatással nőtt, miközben a nehézkes jármű átfurakodott a keskeny utcákon, kifordult az éles kanyarban a kisváros főterére, és megközelítette az ő utcájának sarkát.

Andrew-ban még egyetlen lány sem keltett ehhez fogható érdeklődést. Nemrég érkezett; elég fura dolog iskolát váltani ilyenkor, a tavaszi félévben, az általános érettségi előtt. Gaiának hívták, és ez éppen illett hozzá, mert Andrew még sosem hallotta ezt a nevet, így Gaia mindenben tökéletesen új volt. Úgy sétált föl a buszra az egyik reggelen, mint egy sallangtalan jelenés a fenséges magaslatokról, amelyekig csak a természet elérhet, és két sorral a fiú előtt foglalt helyet, aki megigézve bámulta vállának és tarkójának tökéletességét.

Hosszú, laza, rézvörös hullámokban leomló haja épp a lapockacsontja alatt ért véget, hibátlanul egyenes, rövid, keskeny orra érvényre juttatta halvány ajkának kihívó teltségét; egymástól távol ülő szeme olyan zöldpettyes barna volt a sűrű pillák között, mint a ranett-alma héja. Andrew sosem látta kisminkelve, és egyetlen pattanás vagy makula sem csúfította el a bőrét. Arca a tökéletes szimmetria és a szokatlan arányok szintézise volt, Andrew órákig el tudta volna bámulni, keresve a bűvölet forrásának helyét. A múlt héten volt egy dupla biológiaórájuk, amelyen, hála az asztalok és a fejek isteni elrendezésének, szinte folytonosan nézhette őt. Később, szobájának biztonságában (miután egy maszturbálást követően fél óra hosszat bámulta a falat) azt írta: „A szépség egyenlő a mértannal.” Azonnal eltépte a papírt, és hülyének érezte magát, valahányszor eszébe jutott, de akkor is volt ebben valami. Az ő nagyszerűségét az adta, hogy addig hangolták miniatűr igazításokkal egy mintára, amíg létre nem jött a lélegzetelállító harmónia.

Most már bármelyik percben itt lehet, és ha a szögletes és duzzogó Sukhvinder mellé ül, amit elég gyakran megtett, elég közel lesz Andrew-hoz, hogy érezze rajta a nikotinszagot. A fiú szerette nézni, ahogy az élettelen dolgok reagálnak az ő testére, szerette nézni, ahogy az ülés egy kicsit lesüllyed, amint ő ráejti a súlyát, és ahogy az a rőtarany sörény rákunkorodik a támla tetején az acélrúdra.

A buszvezető lassított. Andrew elfordította arcát az ajtótól, és úgy tett, mint aki elmerül a szemlélődésben; majd akkor pillant körül, ha a lány fölszáll, mintha csak most eszmélt volna rá, hogy megálltak, és a szemébe néz, esetleg bólint. Várta az ajtónyitás hangját, de a motor halk lüktetését nem törte meg az ismerős csikorgás és puffanás.

Andrew körülnézett, de csak a rövid, elnyűtt kis Remény utcát látta, amelyet apró sorházak szegélyeztek. A buszvezető oldalra hajolt, ellenőrizve, hogy nem jön-e a lány. Andrew szólni akart, hogy várjon, mert a múlt héten is az volt, hogy Gaia kirobbant az egyik ilyen kis házból, és végigszáguldott a járdán (nyugodtan bámulhatta, mert mindenki bámulta), és futásának látványa órákra lefoglalta Andrew gondolatait, de a sofőr eltekerte a nagy kormányt, és a busz ismét elindult. Andrew folytatta a piszkos ablak tanulmányozását, és fájt a szíve meg a heréje.

V

A Remény utcai kis sorházakban valamikor munkások laktak. Gavin Hughes lassan és különös gonddal borotválkozott a tízes számú ház fürdőszobájában. Olyan szőke volt, a szakálla pedig olyan gyér, hogy bőven elég lett volna hetente kétszer borotválkoznia, de itt a fagyos és némileg piszkos fürdőszoba kínálta az egyetlen menedéket. Ha elpiszmoghat itt nyolcig, elhiszik neki, hogy haladéktalanul indulnia kell a munkába. Rettegett, hogy beszélgetnie kell Kayjel.

Tegnap este csupán viszonyuk leghosszasabb és legleleményesebb közösülésének kezdeményezésével sikerült megúsznia a diskurzust. Kay azonnal és aggasztó lelkesedéssel reagált: pattogott pózból pózba, felhúzta erős, vaskos lábát, tekergőzött, mint az a szláv akrobata, akire olajbarna bőrével és nagyon rövid, sötét hajával annyira hasonlított. Gavin megkésve kapott észbe, hogy a nő olyan dolgok szótlan megvallását látja ebben a rendhagyó intenzitásban, amelyeket ő semmiképpen sem akart kimondani. Kay mohón csókolta; viszonyuk kezdetén Gavin erotikusnak találta a beható, nedves csókokat, de most bizonytalan viszolygást keltettek benne. Jól elnyújtotta az utat a csúcshoz; borzadása attól, amit ő maga kezdett el, folytonosan fenyegette erekcióját. De még ez is ellene dolgozott, mert Kay a műértő bravúrjának vette az ő szokatlan kitartását.

Amikor végre túl lettek rajta, Kay hozzábújt a sötétben, és egy darabig simogatta a haját. Gavin nyomorúságosán bámult a semmibe, annak tudatában, hogy akaratlanul szorosabbra húzta a köteléket, amelyet bágyadtan próbált meglazítani. Kay úgy aludt el az ócska rugóktól dudoros matracon, hogy Gavin nem húzhatta ki alóla az egyik karját, és a nyirkos lepedő kellemetlenül ráragadt a combjára. Hogy miért nincs benne annyi bátorság, mint egy striciben! Akkor most elszelelhetne, hogy sose jöjjön vissza.

Kay fürdőszobája penésztől és dohos szivacsoktól szaglott. A kis fürdőkád oldalán szőrszálak tapadtak. A falról hámlott a festék.

– Ráférne egy kis csinosítgatás – mondta Kay.

Gavin óvakodott felajánlani a segítségét. Pajzsa és talizmánja volt minden, amit nem mondott el Kaynek; gondolatban felfűzte ezeket, és morzsolgatta őket, akár az olvasót. Sosem ejtette ki a „szerelem” szót. Sosem beszélt házasságról. Sosem kérte a nőtől, hogy költözzön Pagfordba. Mégis itt volt, és ettől Gavin valamilyen módon felelősnek érezte magát.

Arca visszabámult rá a homályos tükörből. Lilás árnyék volt a szeme alatt, vékony szálú, szőke haja gyérült. A mennyezeti csupasz villanykörte kórbonctani kegyetlenséggel világította meg az erőtlen kecskearcot.

Harmincnégy vagyok, gondolta Gavin, és legalább negyvennek látszom.

Fölemelte a borotvát, és óvatosan lenyeste kiálló ádámcsutkája két oldaláról a két szőke, vastag szőrszálat.

Ököllel verték a fürdőszoba ajtaját. Gavin keze megcsúszott, vékony nyakából vér csöpögött tiszta fehér ingére.

– A fiúd még mindig bent van a fürdőszobában, én pedig el fogok késni! – üvöltötte egy dühös női hang.

– Már végeztem! – kiáltott Gavin.

Fájt a vágás, de kit érdekel? Itt a testre szabott kifogás: Most nézd meg, mit csináltam magammal a lányod miatt! Haza kell mennem, inget kell váltanom munka előtt! Csaknem könnyű szívvel kapta le zakóját és nyakkendőjét az ajtóba ütött kampóról, majd elhúzta a reteszt.

Gaia becsörtetett mellette, bevágta maga után az ajtót, csattanva bereteszelte. A parányi lépcsőpihenőn, ahol harapni lehetett az égett gumi kellemetlen szagát, Gavinnek eszébe jutott az ágytámla éjszakai kótogása a falon, az olcsó fenyődeszka ágy nyikorgása, Kay nyögdécselése és horkantásai. Olykor könnyű volt megfeledkezni róla, hogy a lánya is itt van a házban.

Leügetett a lépcsőn, amelyen nem volt szőnyeg. Kay említette, hogy majd lecsiszolja és kifényesíti, de Gavin nem hitte el, hogy valaha is sort kerítene rá: a londoni lakása is kopott volt és elhanyagolt. Meggyőződése szerint a nő arra számított, hogy hamarosan odaköltözik hozzá, de ő azt nem engedi, az az utolsó mentsvára, ott, ha kell, megveti a lábát, és egy tapodtat sem hátrál.

– Mit csináltál magaddal? – visította Kay a véres ing láttán. Az olcsó skarlát kimonót viselte, amely nem tetszett Gavinnek, de hozzá éppen illett.

– Gaia rávágott az ajtóra, és összerezzentem. Haza kell mennem átöltözni.

– Ó, de hát már készítettem neked reggelit! – mondta sietve a nő. Gavin most értette meg, hogy az égett gumi tulajdonképpen odakozmált rántotta, sápkóros tojásból.

– Nem maradhatok, Kay. Muszáj inget váltanom, mert korán... A nő már kanalazta is a tányérokba az összeállt masszát.

– Öt perc, ötöt csak maradhatsz...

Gavin zakójának zsebében fölberregett a mobil. Elővette, és közben azon töprengett, lenne-e bátorsága megjátszani, hogy sürgős hívás.

– Uramisten! – mondta őszinte iszonyattal.

– Mi baj?

– Barry! Barry Fairbrother! Meg... A kurva életbe... meghalt! Miles üzente. Uramisten! A kurva életbe!

Kay letette a fakanalat.

– Ki az a Barry Fairbrother?

– Vele fallabdázom. Még csak negyvennégy! Uramisten!

Ismét elolvasta az SMS-t. Kay értetlenül figyelte. Tudta, hogy Miles az, Gavin társa az ügyvédi irodában, bár őt sosem ismertették össze vele, ám Barry Fairbrother csak egy név volt számára. Mennydörgés hallatszott a lépcsőről. Gaia rohant lefelé.

– Tojás – állapította meg a konyhaajtóban. – Minden reggel tojás. Hát nem! És hála neki – bősz pillantást vetett Gavin tarkójára –, valószínűleg lekéstem azt a rohadt buszt!

– Kevesebb ideig kellett volna fésülködni! – ordította Kay tovatűnő leánya után, aki nem válaszolt, csak végigcsörtetett a folyosón, a táskájával csapkodva a falakat, majd bevágta maga után az ajtót.

– Kay, mennem kell – mondta Gavin.

– De figyelj már, mindent idekészítettem, igazán ehetnél, mielőtt...

– Át kell öltöznöm. Ó, a fenébe, hiszen én csináltam Barry végrendeletét, azt is elő kell keresnem! Nem, ne haragudj, mennem kell. Ezt nem hiszem el! – tette hozzá, ismét átolvasva Miles SMS-ét. – Ezt nem bírom elhinni! Hiszen csak csütörtökön fallabdáztunk! Én nem... Jézusom!

Egy ember meghalt, Kay itt semmit se mondhatott úgy, hogy ne ő legyen a hibás. Gavin futó csókot lehelt a nő hideg szájára, majd végigsietett a sötét, keskeny folyosón.

– Jössz még...?

– Majd hívlak! – kiáltotta Gavin, úgy téve, mintha nem hallotta volna a kérdést.

Sietve keresztülvágott az úton az autójához, nyeldekelte a csípős, hideg levegőt, gondolatban úgy szorongatva Barry halálát, mint egy fiola illékony folyadékot, amelyet nem mer fölrázni. Amikor bekapcsolta a gyújtást, elképzelte Barry ikerlányait, ahogy az emeletes ágyukon hasalnak és sírnak. így látta őket, amint fekszenek egymás fölött és nintendóznak, amint elment a szobájuk ajtaja előtt az utolsó alkalommal, amikor náluk vacsorázott.

Fairbrotherék voltak a legszeretőbb házaspár, akikkel valaha is találkozott. Nem eszik a házuknál soha többé! Mindig mondogatta Hánynék, milyen szerencsés. Hát mégse volt annyira szerencsés.

Valaki közeledett a járdán. Gavin pánikba esett, hogy Gaia lesz az, talán ordítani akar vele, vagy követeli, hogy most már vigye el ő, ezért túlságos lendülettel tolatott, és nekiment a mögötte álló autónak, Kay ócska Vauxhall Corsájának. A gyalogos egy vonalba én a kocsi ablakával, ahol kiderült róla, hogy csont és bőr, sántikáló öregasszony, mamuszban. Gavin körbetekerte a kormányt, és kinyomakodott az útra. Gyorsítás közben belenézett a tükörbe, és látta, amint Gaia visszamegy Kay házába.

Nehezen bírt levegőt szivattyúzni a tüdejébe, mert görcsös csomó volt a mellében. Csak most fogta fel, hogy Barry Fairbrother volt a legjobb barátja.

VI

Az iskolabusz megérkezett a Parlaghoz, az elterpeszkedő lakótelephez Yarvil peremén. Piszkosszürke házak, némelyiken festékszóróval felvitt monogramok és trágárságok, itt-ott egy bedeszkázott ablak, tányérantennák, elvadult fű – egyik sem volt a dértől csillogó pagfordi romos apátságnál érdemesebb Andrew huzamos figyelmére. Valaha izgalmas és félelmes volt a Parlag, de a megszokás régóta köznapivá koptatta.

A járdákon nyüzsögtek az iskolába tartó gyerekek és kamaszok, sokan a hideg ellenére is egy szál pólóban. Andrew kiszúrta Krystal Weedont, aki fogalom volt, és disznó viccek tárgya. Hahotázva riszálta magát egy vegyes összetételű kamaszcsoportban. Két fülében számos karika hintázott, és tangájának zsinórja kilátszott a csípőjére csúsztatott melegítőalsóból. Andrew még az általános iskolából ismerte Krystalt, aki a fiú zsenge korának legszínesebb emlékeiben szerepelt. Csúfolták a neve miatt,[1] de ahelyett, hogy sírt volna, mint ahogy ilyenkor a legtöbb kislány teszi, az ötéves Krystal vette a lapot, vihogni kezdett, és azt visította: „Weed-on! Krystal weed-on!”, azzal letolta a bugyiját az osztály kellős közepén, és úgy tett, mintha pisilne. Andrew máig őrizte a csupasz rózsaszín szeméremajkak emlékét – tisztára olyan volt, mint egy váratlan ajándék –, és arra is emlékezett, ahogy a lángvörös arcú Miss Oates gyorsan kitereli Krystalt az osztályból.

Tizenkét éves korukra, már a középiskolában Krystal volt az évfolyam legfejlettebb lánya. Szokása volt hosszan téblábolni az osztályterem hátuljában, ahonnan elvileg a matektesztlapokat kellett elhozni, majd kitöltés után kicserélni őket újakra. Hogyan kezdődött, arról Andrew-nak (aki szokása szerint az utolsók között oldotta meg a tesztet) fogalma sem volt, de amikor odaért a terem hátuljába, ahol a szekrények tetején akkurátus rendben sorakoztak a tesztlapokkal tömött műanyag dobozok, azt látta, hogy Rob Calder és Mark Richards felváltva szorongatják Krystal mellét. A fiúk többsége felvillanyozottan bámulta őket, arcukat derékszögbe állított tankönyvük mögé rejtve a tanár elől, míg a zömmel pipacspiros arcú lányok úgy tettek, mintha semmit sem látnának. Andrew rádöbbent, hogy a fiúk fele már kivette a részét a dologból, és most azt várják tőle, hogy ő is vegye ki a magáét. Akarta is, meg nem is. Nem Krystal mellétől félt, hanem szégyentelen, kihívó pillantásától, attól félt, hogy rosszul fogja csinálni. Amikor a réveteg és mafla Mr. Simmonds végre fölnézett, és azt mondta: „Krystal, mit piszmogsz ott az örökkévalóságig, vegyél már ki egy tesztlapot, és ülj le!”, Andrew-nak már majdnem sikerült elélveznie.

Noha régóta más-más csoportba osztották be őket, még mindig ugyanabba az osztályba tartoztak, így Andrew tudta, hogy Krystal hol bejár, de gyakrabban nem jár be, és úgyszólván örökösen baj van vele. Rettenthetetlen volt, akárcsak azok a fiák, akik házilag készült tetoválásokkal, felrepedt szájjal, cigarettázva jöttek iskolába, ahol könnyű szexről, drogozásról és rendőrségi balhékról sztoriztak.

A Winterdown Középiskola, éppen belül a yarvili városhatáron, nagy, rút, háromemeletes épület volt. Külsejét ablakokkal tagolt, türkizkékre festett panelek alkották. Ahogy a busz ajtaja nyikorogva kinyílt, Andrew csatlakozott a fekete blézeres-pulóveres tömeghez, amely a parkolón keresztül hömpölygött az iskola két bejárata felé. Már éppen bepréselte volna magát a kétszárnyú ajtó résébe, amikor észrevett egy érkező Nissan Micrát, és félreállt, hogy megvárja a legjobb barátját.

Dagi, Dagadt, Dagadék, Dromedár, Vali, Valér, Pacal, Mócsing: az iskolában Stuart Wallnak volt a legtöbb csúfneve. Hétmérföldes lépései, girhessége, sárga, keskeny arca, túlméretezett füle és örökösen elgyötört képe is elég jellegzetes volt, de igazából a maró humora, a tárgyilagossága és a szenvtelensége különítette el a többiektől. Valahogyan sikerült leválnia mindenről, ami kevésbé ellenálló jellemről árulkodott volna, egy vállrándítással elintézve a szégyent, hogy egy népszerűtlen, kifigurázott igazgatóhelyettes az apja és egy lompos, túlsúlyos nevelési tanácsadó az anyja. Mindenekelőtt és kizárólag önmaga volt: Mócsing, az iskola nevezetessége és védjegye, akinek a viccein röhögtek még a parlagiak is, és – mivel Mócsing olyan hidegen és kegyetlenül viszonozta a gúnyolódást – ritkán vették maguknak a fáradságot, hogy hergeljék a felmenői miatt.

Mócsing tökéletesen megőrizte az önuralmát még ma reggel is, amikor nemcsak hogy az anyjával együtt kellett kikászálódnia a Nissanból a szülő nélküli szabadságban hömpölygő hordák szeme láttára, de ráadásul ott volt az apja is, pedig egyébként külön szokott érkezni az iskolába. Andrew Krystal Weedonra és a tangamadzagjára gondolt, miközben Mócsing odacaplatott hozzá.

– Minden oké, Arf? – kérdezte.

– Szia, Mócsing!

Együtt olvadtak bele a tömegbe, vállukra vetett hátizsákjukkal képen csapva az alacsonyabb kölyköket, hogy kihasítsanak maguknak egy kis helyet az áramlatban.

– Bokszos sírt – közölte Mócsing, miközben mentek fölfelé a hemzsegő lépcsőn.

– Mija?

– Barry Fairbrother az este feldobta a talpát.

– Ja, hallottam – mondta Andrew.

Mócsing azzal a sunyi, gunyoros pillantással mérte végig, amit akkor használt, ha valakik megjátszották, hogy többet tudnak annál, amit tudnak, ha megjátszották magukat, hogy többek annál, akik.

– Anyu ott volt a kórházban, amikor bevitték – magyarázott ingerülten Andrew. – Ott dolgozik, emlékszel?

– Ja, persze – mondta Mócsing, akiről elmúlt a sunyiság. – Szóval, tudod, hogy puszihaverok voltak Bokszossal. És most Bokszos lógja bejelenteni. Ami nem jó, Arf.

A lépcső tetején elváltak, ki-ki ment az osztályába. Andrew osztályának többsége már a teremben tartózkodott, az asztalokon ültek, a lábukkal harangoztak, az oldalsó szekrényeknek támaszkodtak. Táskák a székek alatt. Hétfőn reggel mindig hangosabb és fesztelenebb volt a szokásosnál a beszélgetés, mert az iskolagyűlés azt jelentette, hogy át lehet menni a szabad ég alatt a sportcsarnokba. Osztályfőnökük az íróasztalánál ült, és kipipálta a belépőket. Sose fárasztotta magát szabályos névsorolvasással; ez is azok közé az apró trükkjei közé tartozott, amelyekkel be akarta hízelegni magát az osztálynál, amely meg is vetette emiatt.

Krystal akkor érkezett, amikor gyűlésre csengettek. – Itt vagyok, miss! – ordított be az ajtón, és már lódult is tovább. A többiek egyfolytában karattyolva követték. Andrew-t és Mócsingot, akik találkoztak a lépcső tetején, az áradat kisodorta a hátsó ajtón a nagy, szürke, aszfaltos udvarra.

A sportcsarnoknak izzadság– és tornacipőszaga volt; a sivár, meszelt falak visszhangzottak az ezerkétszáz tizenéves mohó kerepelésétől. A padlót érdes, csukaszürke, meglehetősen mocskos szőnyeg takarta, amelyen eltérő színű vonalak jelölték a tollaslabda–, a tenisz–, a hoki– és a futballpályát. Az anyag csúnyán tudta szúrni az elesők csupasz lábát, de azoknak, akiknek a padlón kellett végigülniük az iskolagyűlést, mégis kellemesebb volt a csupasz deszkánál. Andrew-nak és Mócsingnak kijárt a terem hátuljában az ötödikeseknek és a hatodikosoknak fenntartott csővázas műanyag székek megtiszteltetése.

Elöl ócska deszkapulpitus állt a diákokkal szemközt. Amellett ült Mrs. Shawcross, az igazgatónő. Mócsing apja, „Bokszos” Colin Wall odament hozzá, és elfoglalta a helyét. A kopaszodó, magas homlokú, hórihorgas embernek hihetetlenül jól utánozható járása volt, mert olyan görcsösen ki merevítette a karját, hogy a szükségesnél nagyobb zökkenésekkel mozgott. Mindenki Bokszosnak hívta, mert mániákusan vigyázott a rendre az irodája előtti rekeszekben. Meghatározott helye volt a nyilvántartásoknak, amelyekbe bejegyezték a hiányzókat, míg más dokumentumok a saját különleges részlegükbe kerültek. „A megfelelő bokszba tedd, Ailsa!” „Kevin, told beljebb, így ki fog esni a bokszból!” „Ne lépj rá, lányom! Vedd föl, add ide, ennek a bokszban a helye!”

Az összes többi tanár fakknak hívta a rekeszeket, a közvélemény szerint azért, hogy elhatárolják magukat Bokszostól.

– Gyerünk, gyerünk! – sürgette Mr. Meacher, a politechnikatanár Andrew-t és Mócsingot, akik üresen hagytak egy széket maguk és Kevin Cooper között.

Bokszos beállt a pulpitus mögé. A diákok nem csendesedtek el olyan gyorsan, ahogy az igazgatónőnél tették volna. Abban a pillanatban, amikor az utolsó hang is elhalt, jobboldalt kinyílt az egyik kétszárnyú ajtó, és bevonult Gaia.

Körülnézett a csarnokban (Andrew megengedte magának, hogy bámulja, mert a fél terem őt bámulta; későn jött, ismeretlen volt, gyönyörű volt, és úgyis csak Bokszos beszélt), majd gyorsan, de nem túlzottan sietve (mert neki is volt annyi önuralma, mint Mócsingnak) megkerülte hátulról a hallgatóságot, Andrew nem fordulhatott utána, hogy figyelje, ám fülzúgató erővel tudatosodott benne, hogy amikor leültek Mócsinggal, szabadon maradt mellette egy hely.

Könnyű, gyors léptek közeledését hallotta, és aztán ott volt Ő, leült mellé Ó! Meglökte Andrew székét, teste hozzáért a fiúéhoz. Leheletnyi parfüm csapta meg Andrew orrát. Egész bal oldala égett a lány közelségének tudatától, és hálás volt, mert a bal orcája, amelyet Gaia felé fordított, kevésbé volt pattanásos a jobbnál. Sose volt még ilyen közel a lányhoz, azon töprengett, merjen-e ránézni, merje-e jelezni, hogy fölismerte, de azonnal el is döntötte, hogy túl sokáig bénázott, most már késő ahhoz, hogy természetesen csinálhassa.

A bal halántékát vakargatta, hogy eltakarja az arcát, és elfordította a szemgolyóját, hogy lepillanthasson a lány kezére, amely lazán összekulcsolva hevert Gaia ölében. A körme rövid volt, tiszta, festetten. Az egyik kisujján sima ezüstgyűrűt viselt.

Mócsing diszkréten megmozdította a könyökét, és oldalba bökte Andrew-t.

– Végül – mondta Bokszos, és Andrew rájött, hogy ezt a szót már kétszer hallotta tőle, és a csarnokban némasággá keményedett a csönd, megszűnt minden fészkelődés, a levegő merev a kíváncsiságtól, a derűtől és a szorongástól.

– Végül – ismételte Bokszos, és a hangja fegyelmezhetetlenül megbicsaklott – egy nagyon... egy nagyon szomorú bejelentést kell tennem. Mr. Barry Fairbrother, aki rendkívül sirek... siker... sikeres női evezőscsapatunkat edzette az utóbbi két évben, meg...

Elnémult, végighúzta a kezét a szemén.

– ...halt.

Bokszos Wall ott sírt mindenki előtt; dudoros kopasz feje a mellére csuklott. Hápogás és kuncogás fodrozta egyidejűleg a figyelő tömeget, számos arc fordult az isteni flegmával üldögélő Mócsing felé, akin látszott talán némi gúny, egyébként nem mutatkozott megrendültnek.

-...meghalt... – zokogta Bokszos; az igazgatónő bosszúsan felállt.

– ...meghalt... tegnap este.

Valaki sikkantott egyet valahol a széksorok közepén, a terem hátuljában.

– Ki nevetett? – mennydörögte Bokszos. A levegő sercegett a kéjes feszültségtől. – HOGY MERÉSZELSZ? Melyik lány nevetett, ki volt az?

Mr. Meacher már föl is pattant, és dühösen mutogatott valakire a sor közepén, pontosan Andrew és Mócsing mögött; Andrew székét ismét meglökték, mert Gaia hátrafordult az ülésen, hogy ő is bámuljon, mint mindenki. Andrew-nak minden izma megfeszült; érezte, ahogyan Gaia teste őfelé ível. Ha most a másik irányba fordulna, a melle hozzáérne.

– Ki nevetett? – ismételte meg Bokszos a kérdést, és nevetséges módon lábujjhegyre emelkedett, mintha onnan, ahol áll, fölfedezhetné az elkövetőt. A tátogó Meacher lázasan mutogatott az illetőre, akit hibáztatni lehet.

– Ki az, Mr. Meacher? – ordította Bokszos.

Meachernek mintha nem akaródzott volna megmondania; még mindig nem bírhatta rá a bűnöst, hogy álljon fel, de miután aggasztó jelek arra mutattak, hogy Bokszos mindjárt otthagyja a pulpitust, személyes nyomozás céljából, a lángvörös arcú Krystal Weedon felpattant, és kifelé kezdett nyomakodni a sorból.

– Az iskolagyűlés után haladéktalanul jelentkezel az irodámban! – üvöltötte Bokszos. – Szégyen-gyalázat, hogy valakiben ennyire ne legyen tisztelet! Tűnj el a szemem elől!

Ám Krystal megtorpant a sor végén, beintett Bokszosnak, és azt visította: – NEM IS CSINÁLTAM SEMMIT, FASZKALAP!

Mint a vulkán, úgy tört ki az izgatott karattyolás és vihogás. A tanárok hasztalanul próbálták elfojtani a zsivajt. Egy-kettő fölemelkedett a székéről, azt remélve, hogy osztályaik megszeppennek, és helyreáll a rend.

– Csend legyen! – ordította az igazgatónő, és rögtön csend is lett ismét a csarnokban, sutyorgó, izgő-mozgó, robbanékony csend. Mócsing mereven bámult maga elé. Most az egyszer erőltetett volt a közönye, és a bőre is egy árnyalattal sötétebb lett.

Andrew érezte, hogy Gaia visszasüllyed a székébe. Összeszedte a bátorságát, balra nézett és vigyorgott. Gaia visszamosolygott rá.

VII

Bár a pagfordi fűszer-csemege csak fél tízkor nyitott, Howard Mollison korán érkezett. Irgalmatlanul elhízott hatvannégy éves korára. Elöl olyan mélyre lógott a hasáról a szalonnalebeny, hogy a legtöbben az első találkozásnál azonnal a péniszére gondoltak, találgatva, mikor látta utoljára, hogyan mossa, hogy sikerül végrehajtania vele bármit is. Egyrészt azért, mert a külseje ilyesfajta gondolati láncolatokat indított be, másrészt azért, mert nagyon értett a froclizáshoz. Howardnak szinte egyenlő mértékben sikerült nyugtalanítani és lefegyverezni az embereket, így azok az első alkalommal szinte mindig többet vásároltak, mint amennyit eredetileg akartak. Egyfolytában fecsegett munka közben, míg egyik rövid ujjú keze sima mozdulatokkal húzogatta a hússzeletelőt, amelyből hártyavékony sonkaszeletek hullottak a celofánra, kerek kék szeme mindig készen állt a kacsintásra, tokája rázkódott a bizalmaskodó nevetéstől.

Howard kitalált magának egy munkajelmezt: felgyűrt ujjú fehér ing, merev sötétzöld kanavászkötény, kordbársony nadrág és szarvasvadász-sapka, rajta pisztrángozó műlegyek. Ha a sapka jó vicc volt is valaha, rég megszűnt annak lenni. Howard minden reggel mosolytalan precizitással igazította el sűrű, göndör, szürke fürtjein, a személyzeti mosdó apró tükre előtt.

Howardnak kifogyhatatlan örömet jelentett a reggeli nyitás. Szeretett járkálni a boltban, amikor csak a hűtők halk zümmögése hallatszott, élvezte, hogy mindent ő kelthet életre: ő kapcsolja fel a villanyt, húzza fel a redőnyöket, ő nyitja fel a hűtőpult fedelét, amely a halvány zöldesszürke articsóka, az ónixfekete olajbogyó, a zöldfűszeres olajban rubin csikóhalként pöndörödő szárított paradicsom kincseit rejti.

Ám ma reggel türelmetlenség elegyedett az örömhöz. Üzlettársa, Maureen máris késett, és Mileshoz hasonlóan Howard is attól félt, hogy valaki más elhappolja előle a szenzáció közlésének lehetőségét, mert Maureennak nem volt mobilja.

Megállt a frissen kialakított boltívnél a delikátesz és a régi cipőbolt között, amelyből hamarosan Pagford legújabb kávéháza lesz, és ellenőrizte az ipari vastagságú, átlátszó plasztikfüggönyt, amely megakadályozta, hogy a csemegék beporosodjanak. Terveik szerint húsvét előtt akarták megnyitni a kávéházat, hogy legyen idő odavonzani West Countryba[2] a turistákat, akiknek a kedvéért Howard minden évben helyi almaborral, sajttal és aratókoszorúkkal töltötte fel a kirakatot.

Mögötte csilingelt a csengő. Howard megfordult. Foltozott, megerősített szíve hevesen dobogott az izgalomtól.

Maureen kicsi, görnyedt hátú, hatvankét éves asszony volt, Howard előző üzlettársának özvegye. Görbesége miatt sokkal vénebbnek látszott a koránál, pedig több módon is kapaszkodott a fiatalságba: hollófeketére festette a haját, élénk színeket viselt, oktalanul magas tűsarkúban dülöngélt, amelyet a boltban cserélt le Scholl papucsra.

– Jó reggelt, Mo! – üdvözölte Howard.

Semmiképpen sem akarta kapkodással elrontani a bejelentést, ám hamarosan esedékesek a vásárlók, neki pedig sok mondanivalója van.

– Hallottad, mi újság?

Maureen kérdőn ráncolta a homlokát.

– Barry Fairbrother meghalt.

Maureennak leesett az álla.

– Nem! Hogy?

Howard megkocogtatta a halántékát.

– Valami kiment. Itt. Miles ott volt, látott mindent. A golfklub parkolójában.

– Nem! – ismételte Maureen.

– Halott az már, mint a kő – mondta Howard, mintha a halálnak fokozatai lennének, és az a fajta, amiben Barry Fairbrother kimúlt, különösen hitvány lenne.

Maureen jajveresre rúzsozott szája ernyedten lefittyedt. Keresztet vetett. A katolikussága mindig egy festői ecsetvonással gazdagította az ilyen pillanatokat.

– Miles ott volt? – károgta. Howard hallotta a láncdohányos mély hangban a minden apró részletre kiterjedő érdeklődést.

– Nem tennéd fel a teát, Mo?

Legalább pár perccel megnyújthatja a szenvedését. Maureennak annyira sürgős volt visszajönnie, hogy leforrázta a teavízzel a kezét. Föltelepedtek egymás mellé a magas zsámolyokra, amelyeket Howard az üresjáratokhoz állított be, és miközben Maureen az olajbogyó mellől kimarkolt jéggel hűtötte a kezét, végigcsócsálták a tragédia elcsépelt vetületeit: az özvegyet („odalesz, csak Barryért élt”), a gyerekeket („négy tizenéves, micsoda teher apa nélkül”), a halott viszonylagos fiatalságát („nem sokkal volt idősebb Milesnál, ugye?”), és aztán végre-valahára megérkeztek az igazi startkőhöz, amihez képest minden csak céltalan kitérő volt.

– Most mi lesz? – kérdezte mohón Maureen.

– Hát – mondta Howard. – Nohát. Mert ez itt a kérdés, ugye. Itt van most nekünk egy átmeneti üresedés, Mo, és ez mindent eldönthet.

– Van egy mi...? – kérdezte Maureen megriadva, hogy hátha elszalasztott valami életbevágót.

– Átmeneti üresedés – ismételte Howard. – Olyankor mondják, amikor egy tanácsnoki tisztség megüresedik haláleset miatt. Ez a hivatalos neve – magyarázta tanárosan.

Howard volt a városi tanács elnöke, Pagford Első Polgára. Az álláshoz járt egy aranyozott-zománcozott hivatali lánc, amely jelenleg a Shirley és Howard beépített ruhásszekrényének aljában kialakított parányi széfben pihent. Ha Pagford járás megkapná a kerületi rangot, rögtön nevezhetné magát polgármesternek, habár így is az, minden szempontból. Shirley ezt egyértelműen tisztázta a tanács honlapján, ahol férjének az Első Polgár nyakláncával ékes, pirospozsgásan mosolygó képe alatt azt lehetett olvasni, hogy Howard szívesen fogad meghívásokat a helység polgári és üzleti rendezvényeire. Alig pár hete osztotta ki a biciklista-okleveleket a helyi általános iskolában.

Howard a teáját iszogatta, és mosolygott, hogy csökkentse mondanivalója élét: – Fairbrother azért egy köcsög volt, Mo. Nagyon köcsög tudott lenni.

– Ö, tudom én azt – értett vele egyet Maureen. – Tudom.

– Ezt mindenképpen le kellett volna rendeznem vele, ha életben marad. Kérdezd csak meg Shirley-t. Alattomos köcsög tudott lenni.

– Ó, tudom én azt.

– Hát, majd meglátjuk. Meglátjuk. Ezzel most vége kell legyen a dolognak. Bár megjegyzem, bizonyosan nem akartam így győzni – tette hozzá mély sóhajjal. – De ha Pagford érdekét nézzük... A közösség érdekét... akkor nem is olyan rossz...

Az órájára nézett.

– Mindjárt fél, Mo.

Sose nyitottak késve, sose zártak be idő előtt: az üzlet olyan szertartásosan és szabályosan működött, akár egy templom.

Maureen az ajtóhoz dülöngélt, hogy kinyisson és felhúzza a redőnyöket. Lassan, szeletekből állt össze a főtér az emelkedő rolók alatt: festői volt és ápolt, elsősorban azon tulajdonosok összehangolt erőfeszítéseinek köszönhetően, akiknek tulajdonai a térre néztek. Az ablakok virágládáiba, a függőkosarakba és a dézsákba minden évben közös megegyezéssel kiválasztott színeket ültettek. A tér túloldaláról a Fekete Ágyú (Anglia egyik legrégibb kocsmája) nézett szembe a Mollison és Lowe-val.

Howard ide-oda járkált az üzlet és a hátsó szoba között, hozta téglalap alakú, hosszú tálakon a drágakő-ragyogású citromszeletekkel és bogyós gyümölcsökkel ékesített, friss pástétomokat, amelyeket gondosan elhelyezett a pult üvege mögött. Kissé fújtatott, mire az utolsó pástétom is a helyére került, mert kifárasztotta, hogy már korán reggel ilyen sokat kellett beszélnie, úgyhogy egy kis időre megállt, és a háborús emlékművet nézte a tér közepén.

Pagford ezen a reggelen is olyan bájos volt, mint mindig. Howard egy pillanatra megízlelte a létezés mennyei mámorát, a saját létezéséét és a városét, amelyhez meglátása szerint úgy hozzátartozott, akár egy dobogó szív. Ő azért volt itt, hogy mindent magába szívjon – a fényes fekete padokat, a piros és bordó virágokat, a kőkereszt tetejét megaranyozó napfényt –, Barry Fairbrother pedig elment. Nehéz volt nem megérezni egy magasabb rendű tervet annak a valaminek a váratlan átrendeződésében, amelyet Howard olyannak látott, akár a csatateret, ahol Barry és ő oly sokáig néztek farkasszemet.

– Howard – szólt élesen Maureen. – Howard!

Egy nő sietett át a téren: vékony, fekete hajú, barna bőrű asszony, esőkabátban. Járás közben mogorván bámulta csizmás lábát.

– Gondolod, hogy...? Hallotta? – súgta Maureen.

– Nem tudom – felelte Howard.

Maureennak, akinek eddig nem volt ideje átcserélni a cipőjét Scholl papucsra, kevés híján kibicsaklott az egyik bokája, olyan sebesen hátrált vissza a kirakatoktól, majd iszkolt be a pult mögé. Howard beállt a pénztárgéphez, lassan, méltóságteljesen, mint egy állását elfoglaló géppuskás.

A csengő csilingelt, és dr. Parminder Jawanda változatlanul helytelenítő arccal belökte a delikátesz ajtaját. Nem vett tudomást se Howardról, se Maureenról, ment egyenesen az olajok polcához. Maureen tekintete a güzüegérre leső héja rezzenetlen, feszült figyelmével követte.

– Jó reggelt! – mondta Howard, amikor Parminder odajött a pulthoz egy palack olajjal.

– Jó reggelt!

Dr. Parminder ritkán nézett a szemébe, úgy a tanácsüléseken, mint a tanácsházán kívül. Howardot mindig mulattatta, hogy a nő képtelen palástolni az ellenszenvét. Ettől ő kedélyes, kimondhatatlanul gáláns és udvarias lett.

– Ma nem dolgozunk?

– Nem – felelte Parminder a táskájában kotorászva.

Maureen nem bírta tovább.

– Borzasztó hírem van – kezdte rekedt-repedt hangján. – Barry Fairbrotherről.

– Ühüm – mondta Parminder, ám aztán: – Mi?

– Barry Fairbrotherről – ismételte Maureen.

– Mi van vele?

Még mindig erős birminghami kiejtéssel beszélt, pedig már tizenhat éve élt Pagfordban. Két szemöldöke között a mély, függőleges árok az örök szigorúság, olykor a harag, máskor az összpontosítás látszatával ruházta fel.

– Meghalt – felelte Maureen, éhesen vizslatva a komor arcot.

– Tegnap este. Pont most hallottam Howardtól.

Parminder megmerevedett, keze megállt a táskában. Azután egy lapos pillantást vetett Howardra.

– Összeesett és meghalt a golfklub parkolójában – mondta Howard. – Miles ott volt, végignézte.

Eltelt néhány másodperc.

– Ez valami vicc? – kérdezte Parminder kemény, éles hangon.

– Dehogy vicc! – felelte Maureen, kiélvezve a saját felháborodását. – Ki csinálna ilyesmiből viccet?

Parminder lecsapta az olajat a pult üvegtetejére, majd kivonult az üzletből.

– Még ilyet! – mondta Maureen a helytelenítés eksztázisában.

– Ez valami vicc? Hát nem tündéri?

– A sokk – felelte a bölcs Howard, figyelve, ahogy Parminder a lobogó esőkabátjában keresztülvág fordított irányban a téren.

– Nos, ez őt ugyanúgy fel fogja dúlni, mint az özvegyet. Megjegyzem – tette hozzá, lustán vakargatva a hasa szalonnáját, amely gyakran viszketett –, érdekelne, mit fog...

Félbehagyta a mondatot, de nem is kellett befejeznie. Maureen pontosan tudta, mire céloz. Miközben figyelték, ahogy Jawanda tanácsnok eltűnik a sarkon túl, mindketten az átmeneti üresedésre gondoltak, és nem űrt láttak, hanem egy bűvész cilinderét színültig lehetőségekkel.

VIII.

Az Ódon Paplak az utolsó és legelőkelőbb ház volt a Templom soron. Legalul állt egy nagy sarokkertben, a Mihály arkangyal és a Mindenszentek templommal átellenben.

Parmindernek, aki futva tette meg az utolsó métereket, vacakolnia kellett egy kicsit az akadozó zárral, hogy bejuthasson a házba. Addig úgysem hiszi el, amíg nem hallja valaki mástól, akárkitől... de a konyhában már csengett is baljóslatúan a telefon.

– Tessék.

– Itt Vikram.

Parminder férje szívsebész volt. Yarvilban, a Délnyugati Közkórházban dolgozott, és általában sosem telefonált a munkából. Parminder olyan szorosan markolta a kagylót, hogy fájtak az ujjai.

– Csak véletlenül hallottam. Aneurizmának tűnik. Megkértem Huw Jeffriest, hogy hozza előbbre a boncolást. Jobb lesz Marynek, ha tudja, mi volt az. Máris boncolhatják.

– Igen – suttogta Parminder.

– Tessa Wall ott volt – mondta a férje. – Hívd föl Tessát.

– Igen – felelte Parminder. – Jó.

De miután letette a kagylót, csak lesüllyedt az egyik konyhai székre, és ujjait a szájához szorítva bámult ki a hátsó kertre, amelyből semmit sem látott.

Minden széttörött. Az, hogy még itt van minden – a falak, a székek, a gyerekek képei a falakon –, nem számít. Egyetlen pillanat alatt szétrobbant, majd ismét összeállt minden atomja, és egyszerűen nevetséges, hogy állandónak, tömörnek látszik, hiszen már egy érintéstől széthullana, mert foszlós, vékony fátyollá változott hirtelen a világ.

Nem bírta fegyelmezni a gondolatait, mert azok is összetörtek. Véletlenszerűen bukkantak fel az emlékcserepek, mielőtt visszapörögtek a semmibe: az a tánc Barryvel a szilveszteri bulin Walléknál és az oktondi beszélgetés, miközben eljött a tanács legutóbbi üléséről.

– A házadnak tehénformája van – mondta Parminder.

– Tehénformája? Az meg mit jelent?

– Elöl keskenyebb, hátul szélesebb. Ami szerencsét jelent. Viszont hármas útkereszteződésre néz. Az balszerencse.

– Patthelyzet – mondta Barry.

A fejében már akkor veszedelmesen felfúvódhatott az ér, és ezt egyikük sem tudta.

Parminder vakon bement a konyhából a sötét nappaliba, amelyre örök homály borult, nem az időjárás, hanem az élőkért toronymagas erdeifenyője miatt. Parminder gyűlölte azt a fát, de ő is, Vikram is tisztában volt vele, hogy a szomszédok hisztiznének, ha kivágatnák.

Nem bírt lecsillapodni. Keresztülvágott az előszobán, utána visszament a konyhába, ahol megragadta a telefont, és felhívta Tessa Wallt, aki nem vette föl. Nyilván dolgozik. Parminder reszketve visszaült a konyhai székbe.

Oly nagy és oly vad volt a gyásza, hogy rettegett tőle, mint egy gonosz fenevadtól, amely kirobbant a padlódeszka alól. Barry, a kicsi, szakállas Barry, az ő barátja, a szövetségese.

Pontosan olyan volt, mint amikor az apja halt meg. Tizenöt éves volt, és arra jöttek vissza a városból, hogy az apja arccal lefelé hever a pázsiton, mellette a fűnyíró, tarkója izzik a forró napfényben. Parminder gyűlölte a hirtelen halált. Öt megnyugtatta a hosszú sorvadás lehetősége, amelytől oly sokan félnek. Van idő elrendezni, megszervezni a dolgokat. Van idő a búcsúra.

Még mindig a szájához szorította a kezét. Nának guru[3] komoly, kedves arcát bámulta a parafa üzenőtáblán.

(Vikram nem szerette a képet.

– Az meg mit keres ott?

– Nekem tetszik – felelte dacosan Parminder.)

Barry meghalt.

Iszonyúan szeretett volna sírni, de magába fojtotta, olyan indulattal, amelyet az anyja mindig helytelenített, különösen az apja virrasztásán, amikor Parminder nővérei és a nagynénik meg az unokatestvérek versenyt jajveszékeltek és verték a mellüket. „És még te voltál a kedvence!” Ám Parminder szorosan bezárta el nem sírt könnyeit magába, ahol alkímiai transzmutáción mehettek át, mert időnként a harag lávaömléseiként zúdultak vissza a külvilágba a gyerekeire és a recepciósokra.

Még mindig látta Howardot és Maureent, ahogy állnak a pult mögött, az egyik behemót, a másik nyiszlett, és Parminder képzeletében valahonnan a magasból közölték vele, hogy a barátja meghalt. Olyan erővel tört fel belőle a düh és a gyűlölet, hogy szinte örült nekik. Most boldogok. Azt hiszik, hogy most majd győznek.

Ismét felugrott, visszasietett a nappaliba, és levette a legfelső polcról a legújabb szent könyvet, a Szaincsi[4] egyik kötetét. Találomra felnyitotta, és nem is csodálkozott olvasás közben, hogy úgy érzi, mintha a saját romos arcát nézné egy tükörben:

Ó, lélek, mély, sötét verem a világ. Veti hálóját minden oldalról a Halál.

IX

A Winterdown Középiskolában a könyvtárból nyílt a tanácsadói szoba. Nem voltak ablakai, és egyetlen neoncső világított benne.

Tessa Wall főtanácsadó, egyben az igazgatóhelyettes felesége a fáradtságtól zsibbadtan lépett be fél tízkor a szobába, kezében egy csésze erős neszkávéval, amit a tanáriból hozott. Széles és jelentéktelen arcú, alacsony, köpcös asszony volt, aki maga vágta szürkülő haját – a gorombán nyírott frufru sokszor enyhén féloldalasra sikerült –, kézműves jellegű ruhákat viselt, és a fából meg gyöngyből készült ékszereket kedvelte. A mai hosszú szoknyát, amit kendervászonból varrhattak, formátlan, vastag, borsózöld kardigánnal kombinálta. Tessa úgyszólván sosem nézte meg magát állótükörben, és bojkottálta azokat az üzleteket, ahol ez elkerülhetetlen volt.

Azzal próbálta enyhíteni a tanácsadószoba hasonlóságát egy börtöncelláéhoz, hogy felrajzszögezte a falra az egyetemista éveiből maradt, szivárványos nepáli függönyt, amelyen élénksárga hold és nap ontott stilizáltan hullámzó sugarakat. A csupasz fal többi részét különböző poszterek takarták, amelyek vagy az önbizalom erősítéséhez adtak hasznos tippeket, vagy telefonszámokat kínáltak, ahol névtelenül lehet segítséget kérni különböző egészségügyi és érzelmi problémákra. Az igazgatónő, amikor utoljára ellátogatott a tanácsadói szobába, kissé gúnyos megjegyzést tett a poszterekre: – Látom, ha minden más kudarcot vall, még mindig hívhatják a ChildLine-t – mutatott a legfeltűnőbb plakátra.

Tessa fojtott nyögéssel lesüllyedt a székébe, lecsatolta a karóráját, amely szorította, és elhelyezte az íróasztalon a változatos jegyzetek és nyomtatványok mellett. Nem hitte, hogy ma tarthatná magát az előzetes programhoz; még abban is kételkedett, hogy Krystal Weedon egyáltalán megjelenik-e. Krystal gyakran távozott az iskolából, ha felidegesítették, felmérgesítették vagy elunta magát. Időnként lefülelték a kapun belül, és kezénél-lábánál fogva hozták vissza, miközben ő ordított és káromkodott; máskor sikeresen meglógott a rabságból, és napokig kerülte az iskolát. Tíz perccel múlt fél tizenegy, a csengő szólt, és Tessa várt.

Krystal tíz ötvenegykor rontott be az ajtón, amelyet bevágott maga után. Lezöttyent Tessával szemben, karját keresztbe fonta dús keblén, olcsó fülbevalója himbálódzott.

– Megmondhassa a férjinek – szólt remegő hangon –, hogy én kurvára nem röhögtem, értve?

– Kérlek, Krystal, ne káromkodj – mondta Tessa.

– Én nem röhögtem, értve? – visította Krystal.

A könyvtárba dossziékkal a kezében bejött egy csoport hatodikos. Belestek az ajtó üveglapján, az egyik elvigyorodott, amikor meglátta Krystal tarkóját. Tessa felállt, és leengedte az ablak rolettáját, azután visszaült a helyére a hold és a nap előtt.

– Jól van, Krystal. Miért nem mondod el, mi történt?

– ...a maga férje mondott valamit Mister Fairbrotherről, ugyi, és én nem hallottam aztat, hogy mit mondott, úgyhogy Nikki megmonta, oszt én kurvára...

– Krystal!

– ...nem bírtam elhinni, ugyi, és ordítottam, de sose nem röhögtem! Soha, a kurva életbe...

– Krystal...

– Nem röhögtem, oké? – üvöltötte Krystal, szorosan összefonva a karját és a lábát.

– Oké, Krystal.

Tessa hozzászokott azoknak a diákoknak a dühöngéséhez, akikkel a leggyakrabban találkozott a tanácsadáson. Sokukból hiányzott a legelemibb morál: hazudtak, illetlenül viselkedtek, rutinszerűen csaltak, ám ha alaptalanul vádolták meg őket, határtalan és őszinte haragra gerjedtek. Tessa ebben a mostaniban mintha szívből jövő felháborodást érzett volna, az ellentétét annak a szintetikus válfajnak, amelynek Krystal a mestere volt. Mindenesetre neki nem annyira a jókedv, inkább a bánat és a megrendülés hangjának tűnt az iskolagyűlésen hallatott rikoltás, és eltelt félelemmel, amikor Colin a nyilvánosság előtt ezt a hangot nevetéssel azonosította.

– Vótam Bokszosnál...

– Krystal...

– Montam a maga kurva férjinek...

– Krystal, utoljára kérlek, ne káromkodj...

– Megmontam neki, hogy én sose nem röhögtem! És mégis bezárt!

Könnyek csillogtak vastagon körülrajzolt szemében. Arca bazsarózsaszínre pirult, vadul meredt Tessára, készen rá, hogy elrohanjon, káromkodjon vagy Tessának is beintsen egyet. A pókhálóvékony bizalom, amelyet majdnem két éve szövögettek, pattanásig feszült közöttük.

– Hiszek neked, Krystal. Elhiszem, hogy nem nevettél, de akkor is kérlek, hogy ne káromkodj.

Krystal váratlanul dörgölni kezdte tömpe ujjaival a szemét, amelyen elmázolódott a festék. Tessa kivett az asztalfiókból egy marék papír zsebkendőt, és odanyújtotta a lánynak. Krystal elmarta, meg se köszönte, megnyomkodta vele a szemét, kifújta az orrát. A keze volt a legmegindítóbb része a hanyagul festett, széles, rövid körmeivel. Minden gesztusa olyan naiv és közvetlen volt, mint egy kisgyereké.

Tessa kivárta, hogy Krystal szortyogása lelassuljon, majd így szólt: – Látom, felzaklatott Mr. Fairbrother halála...

– Ja, fel – felelte Krystal elég agresszíven. – És?

Tessa váratlanul maga előtt látta Barryt, ahogy hallgatja ezt a párbeszédet. Látta bús mosolyát, és tisztán hallotta, amint azt mondja: „Eszem a szívét.” Hallgatta Krystal fészkelődését, lassan elszámolt tízig, kinyitotta a szemét. Krystal a karjait ugyanúgy keresztbe fonva, vörös arccal, kihívóan bámulta.

– Én is nagyon sajnálom Mr. Fairbrothert – mondta Tessa. – Régi barátunk volt. Mr. Wall is ezért van egy kicsit...

– Én megmontam, hogy én soha nem...

– Kérlek, Krystal, hadd fejezzem be. Mr. Wall ma nagyon fel van dúlva, és valószínűleg ezért... ezért értelmezte félre, amit tettél. Majd beszélek vele.

– Uccse változtassa meg aztat a kur...

– Krystal!

– Jó, nem fogja.

Rugdosta Tessa asztalának lábát, gyors ritmust vert ki rajta. Tessa elvette a könyökét az asztalról, hogy ne érezze a vibrálást, és azt mondta: – Beszélni fogok Mr. Wall-lal.

Hite szerint semleges arcot öltött, és várta, hogy Krystal magához térjen. A lány bőszen hallgatott, rugdosta az asztal lábát, és nyeldekelt.

– Mi vót a baja Mr. Fairbrothernak? – kérdezte végül.

– Úgy hiszik, hogy megpattant az agyában egy artéria – mondta Tessa.

– Mér?

– Vele született gyengeség volt, amelyről nem tudott – magyarázta Tessa.

Tudta, hogy Krystal járatosabb a váratlan halál témájában, mint ő. Krystaléknál anyai ágon olyan gyakorisággal hullottak el idő előtt a családtagok, mintha valamilyen titkos háborút folytatnának, amelyről a világ többi részének nincsen tudomása. Krystal maga mesélte, hogy hatévesen ő találta meg egy ismeretlen fiatalember hulláját az anyja fürdőszobájában, aminek következtében sokadszor is elvették az anyjától, és Cath nagyira bízták. Cath nagyi olyan hatalmasra nőtt a Krystal gyerekkoráról szóló történetekben, mint egy megváltó és büntető anyaúristen.

– Na, ez be fog baszni a csapatnak – közölte Krystal.

– Nem, nem fog – felelte Tessa. – És ne káromkodj, Krystal, szépen kérlek.

– Be fog – mondta Krystal.

Tessa szeretett volna tiltakozni, de kimerültsége erősebb volt szándékánál. Krystalnak különben is igaza van, mondta az agyában egy különálló, józan rész. Az evezősnyolcasnak vége kell legyen. Barryn kívül senki sem vihette volna be semmiféle csapatba Krystal Weedont, és nem is tarthatta volna meg benne. Szótlanul ültek egy darabig, és Tessa nem talált szavakat, amelyek megváltoztathatták volna kettejük között a légkört. Borzongott, úgy érezte magát, mint akinek a húsát is lecsipkedték a csontjairól. Több mint huszonnégy órája nem aludt.

(Samantha Mollison este tízkor hívta fel a kórházból, pontosan akkor, amikor Tessa egy hosszú fürdő után kiszállt a kádból, hogy megnézze a BBC-híradót. Lázasan cibálta magára a ruháit, miközben Colin tagolatlan hangokat adott, és nekiment a bútoroknak. Felkiabáltak az emeletre a fiuknak, hogy hova mennek, aztán rohantak az autóhoz. Colin túl gyorsan hajtott Yarvilba, mintha visszahozhatná Barryt, ha rekordidő alatt teszi meg az utat. Előzd meg a valóságot, és ugrasd be, hogy visszarendezze magát.)

– Ha nem akar beszéni velem, akkor elmegyek – szólalt meg Krystal.

– Kérlek, Krystal, ne légy goromba – mondta Tessa. – Nagyon fáradt vagyok ma délelőtt. Mr. Wall és én az egész éjszakát a kórházban töltöttük Mr. Fairbrother feleségével. Jó barátaink.

(Mary szétesett, amikor meglátta Tessát. Ráborult, és ijesztően sivító jajveszékeléssel fúrta az arcát Tessa nyakába. Neki is éppen potyogni kezdtek a könnyei Mary keskeny hátára, amikor gondolatban tárgyilagosan megállapította, hogy ez az a hang, amit a hivatásos halottsiratók adnak. A filigrán test, amelyet oly gyakran irigyelt, most úgy vonaglott a karjaiban, mintha nem bírná viselni a rá mért gyászt.

Nem emlékezett, hogy Miles és Samantha mikor távozott. Nem ismerte túl jól őket. Feltételezhetően örültek, hogy elmehetnek.)

– Láttam a feleségit – mondta Krystal. – Szőke nő. Elgyött megnézni a versenyünket.

– Igen – mondta Tessa.

Krystal az ujjai hegyét rágcsálta.

– El akarta intézni, hogy beszéjjek a újságba – közölte váratlanul.

– Tessék? – kérdezte zavartan Tessa.

– Mr. Fairbrother. Fíogy interjúvojjanak meg. Csak éngem.

Megjelent egyszer egy cikk a helyi lapban a winterdowni nyolcasról, amely első lett a kerületi versenyen. Krystal, aki rosszul olvasott, behozott egy példányt Tessa irodájába, és Tessa felolvasta neki a cikket, amelyet megtűzdelt az öröm és a csodálat kiáltásaival. Ez volt életének legboldogabb tanácsadása.

– Az evezés miatt akartak meginterjúvolni? – kérdezte. – Megint a csapat miatt?

– Nem – felelte Krystal. – Másér. – Majd: – Mikor lesz a temetés?

– Még nem tudjuk – válaszolta Tessa.

Krystal a körmét rágta. Tessa nem bírt összeszedni annyi energiát, hogy megtörje a rájuk kérgesedő hallgatást.

X

Barry halálának bejelentése a városi tanács weboldalán szinte meg sem borzolta az állóvizet. Pici kavics volt a viharzó óceánban. Ettől függetlenül a vonalak ezen a délelőttön a szokottnál jobban izzottak, és a keskeny járdákon apró fürtökbe összeverődött járókelők egyeztették sokkolt hangon információikat.

Ahogy terjedt a hír, különös átváltozás történt a Barry irodájában aláírt aktákkal és a hatalmas ismeretségi körnek küldött netes üzenetekkel, amelyek kezdtek a rengetegben odaveszett fiú nyomjelző kenyérmorzsáinak tragikumáig nemesedni. Az odafirkantott szignók, a pixelek, amelyeket immár örökre elnyugodott ujjak állítottak össze, felöltötték a zanzák kísértetmaszkját. Gavin máris viszolygott kissé barátja SMS-einek látványától, és az evezősnyolcas egyik lánya, aki már az iskolagyűlésről is sírva távozott, megtalált a hátizsákjában egy tesztlapot Barry aláírásával, és ettől kis híján hisztérikus rohamot kapott.

A Yarvil és vidéke huszonhárom éves újságírójának fogalma sem volt, hogy Barry egykori tevékeny agya már csak egy marék súlyos, szivacsos szövet egy fémtálcán a Délnyugati Közkórházban. Elolvasta az e-mailt, amit Barry küldött neki egy órával a halála előtt, azután felhívta mobilon, de senki sem vette föl. Barry telefonja, amelyet Mary kérésére kikapcsolt, mielőtt elindultak a golfklubba, némán pihent a konyhában a mikrohullámú sütő mellett, a többi személyes tárggyal együtt, amelyeket a kórház kiadott Marynek, hogy vigye haza. Senki sem érintette meg őket. Ezek az ismerős tárgyak – a kulcskarika, a telefon, a kopott, régi tárca – olyanoknak tűntek, mintha a halott ember részei lennének. Akár az ujjai, a tüdeje is lehettek volna.

Barry halálhíre széltében-hosszában elterjedt, küllőkben ágazva szét azokból, akik jelen voltak a kórházban. Még Yarvilban is tudtak róla, akik csak látásból, vagy hírből, vagy névről ismerték Barryt. A tények fokozatosan elvesztették a formájukat és az élességüket, bizonyos esetekben eltorzultak. Barry helyenként eltűnt halálának körülményei mögött, átváltozott puszta hányás– és húgygejzírré, egy rakás vonagló szerencsétlenséggé. Visszásnak, sőt visszataszítóan komikusnak tűnt, hogy egy ember épp a nett kis golfklubnál haljon ilyen mocskos halált.

Így történt, hogy Simon Price, aki az elsők között értesült Barry haláláról az otthonában, amely egy dombtetőről tekintett le Pagfordra, egy több kézen átment változattal találkozott a yarvili Harcourt-Walsh textilnyomóban, ahol azóta dolgozott, hogy otthagyta az iskolát. A hírt egy rágózó ifjú targoncakezelő hozta, aki az irodaajtónál ólálkodott, amikor Simon visszatért késő délután a mosdóból.

A fiú nem is azért jött, hogy Barryről beszéljen.

– Vóna az a dolog, amirűl monta, hogy érdekelné – motyogta, miután követte Simont az irodába, és bezárult mögöttük az ajtó.

– Meg tunnám csinálni szerdán, ha még most is benne van.

– Egen? – kérdezte Simon, miközben visszaült az asztalához.

– Mintha azt mondtad volna, hogy menetkész.

– Ja, aztat, de szerdánál elébb nem megy a begyűtés.

– Mennyit is mondtál?

– Nyócvan pénz. Kápé.

A fiú hevesen rágott. Simon hallotta nyálának szortyogását. A rágógumizás egyike volt a számos dolgoknak, amelyeket elvből utált.

– De tisztességes darab, igaz? – kérdezte. – Nem valami összegányolt szar?

– Egyenest a raktárbúi – mondta a fiú. Lábat váltott, és a vállát rángatta. – Igazi, még dobozolva.

– Akkor jó – mondta Simon. – Hozzad szerdán.

– Mi, ide? – A fiú a szemét forgatta. – Á, az nem megy, haver... Hun lakik?

– Pagfordban – mondta Simon.

– Hun Pagfordba?

Simon borzadása a lakcíme közlésétől a babonaság határát súrolta. Nemcsak utálta a látogatókat – akik betörtek a magánéletébe, és beszennyezhették a tulajdonát –, de úgy tekintette Széptetőt, mint egy szűztiszta világot, amely nem tartozik Yarvilhoz és a csörömpölő-csikorgó textilnyomógépekhez.

– Majd odamegyek, és elhozom munka után – mondta, elengedve a füle mellett a kérdést. – Hol tartod?

A fiú fancsali képet vágott. Simon fenyegetően meredt rá.

– Jó, de előre kell a kápé – húzta az időt a targoncakezelő.

– Megkapod a pénzt, mihelyt megkaptam az árut.

– Ez nem így működik, haver.

Simon attól félt, hogy meg fog fájdulni a feje. Nem szabadulhatott a rettenetes gondolattól, amit reggel ültetett el benne nemtörődöm felesége, hogy egy pici bomba évekig elketyeghet észrevétlenül az ember agyában. A gépek kitartó zakatolása-dübörgése az ajtón túl bizonyosan nem tesz jót; fáradhatatlan ágyúzásuk évek óta gyengítheti az érfalait.

– Na jó – morogta, és elfordult a székében, hogy kivegye a farzsebéből a pénztárcáját.

A fiú az asztalhoz lépett, és tartotta a markát.

– Nem a pagfordi gollpályáná’ lakik véletlen? -– kérdezte, mialatt Simon leolvasta a markába a tízeseket. – Egy haverom ott vót fent a este, oszt látta, hogy egy tag feldobja a pacskert. Csak úgy taccsolt, oszt felborult, oszt rögtön meg is hótt a parkolóba.

– Ja, hallottam – mondta Simon, és megdörgölte az utolsó bankót az ujjai között, mielőtt átadta volna, nehogy már összeragadjon kettő.

– Egy simlis tanácsnok vót. A tag, aki meghótt. Jattot fogadott el. A Grays lefizette, hogy ők kaphassák a megbízásokat.

– Egen? – színlelt közönyt Simon, holott már lángolt benne az érdeklődés.

Barry Fairbrother! Nahát, ki hitte volna?

– Hát, majd keresem – mondta a fiú, elsüllyesztve a nyolcvan fontot a farzsebében. – Osztán elhozzuk szerdán.

Az iroda ajtaja becsukódott. Simon annyira el volt ragadtatva Barry Fairbrother korruptságának leleplezésétől, hogy még a fejfájásáról is megfeledkezett, amely tulajdonképpen nem is volt erősebb egy csípésnél. Barry Fairbrother, aki olyan szorgos és nyájas, olyan népszerű és vidám, és közben egész idő alatt kenőpénzeket zsebel be a Graystől!

Simont nem rázta meg annyira a hír, mint amennyire megrázta volna Barry szinte minden ismerősét, és nem is csökkentette a szemében Barry érdemét; ellenkezőleg, jobban tisztelte érte a halott embert. Akinek van egy csepp esze, az mind azon dolgozik titkon és kitartóan, hogy annyit kaparjon, amennyi csak jut. Simon tisztában volt ezzel. Vakon bámulta a táblázatkezelőt a képernyőjén, és ismét nem hallotta a gépek csikorgását a poros ablak mögött.

Az embernek, ha van családja, muszáj kilenctől ötig dolgozni, de Simon mindig tudta, hogy vannak más, jobb életek is; hogy a könnyű, gazdag élet úgy hintázik a feje fölött, mint egy jó kövérre tömött pinata[5], amit feltörhetne, ha lenne elég hosszú botja, és tudná, mikor üssön. Simon gyerekesen hitt benne, hogy a világ többi része csak díszlet az ő egyéni drámájához, hogy az ő útján a végzet hinti el az intéseket és a támpontokat, és muszáj volt azt éreznie, hogy most egy égi jelre, mennyei kacsintásra méltatták.

A túlvilági tippek számos fantasztikusnak tűnő döntéshez vezettek már Simon életében. Évekkel ezelőtt, amikor még csak szerény tanonc volt a textilnyomó műhelyben egy állapotos feleséggel és egy olyan jelzáloggal, amelyet alig bírt törleszteni, száz fontot tett föl az országos versenyek Ruthie bébije nevű favoritjára, amely utolsó előttinek jött be. Röviddel azután, hogy megvásárolták Széptetőt, azt az ezerkétszáz fontot, amelyet Ruth szőnyegekre és függönyökre szeretett volna költeni, Simon befektette egy régi yarvili ismerőse, egy pitiáner vagány üzletébe, aki üdülési jogban utazott. Simon befektetése a társaság igazgatójával együtt változott kámforrá, de ő, bár őrjöngött, átkozódott és félig lerugdosta a kisebbik fiát a lépcsőn, mert az nem állt félre az útjából, nem tett feljelentést a rendőrségen. Tudott bizonyos szabálytalanságokról a társaság működésében, még mielőtt rájuk bízta a pénzét, és kínos kérdésekre számított.

Mindeme kalamajkák közepette azért voltak szerencsés húzások, működőképes umbuldák, kifizetődő megérzések, és Simon nagy jelentőséget tulajdonított nekik, amikor számadást készített: miattuk bízott rendületlenül a csillagokban, ezek erősítették a hitét, hogy a mindenség többet tartogat neki a szerény fizetségért nyugdíjig vagy holtig végzett munkánál, ami végül is olcsó játék, hülye gyerekeknek. Svindli és kiskapu, baksis és nyalás: mindenki ezt csinálja. Mint kiderült, még a kis Barry Fairbrother is.

Levegőtlen irodájából Simon Price éhesen bámult egy foghíjat a bennfentesek között, egy olyan helyet, ahol most csak csorog le a pénz egy üres székre, és nincsen senki, akinek az ölébe hullhatna.

(Régi szép idők)

Birtokháborítók

12.43 Ami a birtokháborítókat illeti (akik

a birtokost birtokától önhatalommal megfosztják, vagy birtoklásában zavarják)...

CHARLES ARNOLD-BAKER

Helyi közigazgatás

Hetedik kiadás

I.

Létszámához képest Pagford város tanácsa imponáló erőt képviselt. Havonta egyszer ülésezett egy szép viktoriánus gyülekezeti teremben, és évtizedeken át erélyesen és sikeresen megakadályozta, hogy költségvetését megnyirbálják, hatalmát csorbítsák, vagy beolvasszák valamiféle újsütetű, központosító hatóságba. Pagford büszkén tarthatta magát a yarvili kerületi tanács illetékességi körébe tartozó összes helyi tanács között a legkötekedőbbnek, a legnagyobb szájúnak és a legfüggetlenebbnek.

Vasárnap estig tizenhat helyi férfiból és nőből állt. Amíg a választók hajlamosak voltak feltételezni, hogy aki hivatalt akar a városi tanácsban, annak az esze is megvan hozzá, addig a tanácsnokok ellenjelölt nélkül jutottak stallumhoz.

Ám ebben a baráti alapon megválasztott testületben örökös polgárháború dúlt. Döntő szakaszához érkezett egy kérdés, amely hatvan-egynéhány éve okozott Pagfordban haragot és visszavonást, és a frakciók felsorakoztak két karizmatikus vezető mögé.

Hogy teljes mértékben megérthessük a vita tárgyát, pontosan kell ismernünk Pagford gyanakvásának és utálatának mértékét a tőle északra eső Yarvil város iránt.

Yarvil boltjai, üzemei, gyárai és a Délnyugati Közkórház biztosították a legtöbb munkahelyet a pagfordiaknak. A városka ifjúsága általában a yarvili mozikban és bárokban töltötte a szombat estét. Yarvilnak volt székesegyháza, több parkja, két óriási bevásárlóközpontja, és ezek egész kellemes programot kínáltak, ha a látogató betelt Pagford felsőbbrendű bájaival. De az igaz pagfordiak számára Yarvil így se volt több a szükséges rossznál. Állásfoglalásukat a Pargetter-apátság testesítette meg a magas dombtetőn, amely elzárta Yarvilt Pagford szeme elől, és abba a boldog illúzióba ringatta a pagfordiakat, hogy a város nem is ott van, ahol, hanem sok-sok kilométerrel odébb.

II.

Úgy esett, hogy a Pargetter-domb egy másik helyet is eltakart a kisváros elől, de ez olyan hely volt, amelyet Pagford mindig a magáénak tekintett. Ez pedig a Sweetlove-udvarház volt, egy bűbájos, mézszínű, Anna királynő-stílusú vidéki kastély, amelyhez sokholdas park és szántóföld tartozott. Pagford határán belül terült el, félúton a városka és Yarvil között.

A kastély majdnem kétszáz éven át simán nemzedékről nemzedékre testálódott az arisztokrata Sweetlove családban, amíg az 1900-as évek elején ki nem halt a família. Mostanára a Sweetlove-ok és Pagford hosszú kapcsolatából nem maradt más, csak a legpompázatosabb síremlék a Mihály arkangyal és a Mindenszentek templomának temetőjében, továbbá címerek és monogramok elszórtan a helyi okmányokban és épületeken, hasonlóan a kihalt fajok lábnyomához és megkövesedett ürülékéhez.

Az utolsó Sweetlove-ok halála után az udvarház riasztó gyorsasággal csereberélte gazdáit. Pagfordban egyfolytában attól féltek, hogy egyszer majd holmi ingatlanfejlesztőé lesz, aki megcsonkítja a szeretett műemléket. Azután az 1950-es években megvásárolta egy Aubrey Fawley nevű ember. Fawley-ról rövidesen kitudódott, hogy tetemes magánvagyonnal bír, amelyet titokzatos úton-módon gyarapítóit a Cityben. Négy gyereke volt, szeretett volna megállapodni. Pagford helyeslését még szédítőbb magasságokba srófolta a gyorsan elterjedt hír, hogy Fawley oldalágon a Sweetlove-októl származik. Máris félig törzsökös helybélinek számított, aki természetszerűleg Pagforddal fog tartani, és nem Yarvillal. A vén Pagford hitte, hogy Aubrey Fawley eljövetele egy régi, bűvös korszak visszatérését jelenti. Fawley lesz a városka jóságos tündérkeresztapja, hasonlóan elődeihez, és majd kegyekkel és kecsekkel árasztja el a macskaköves utcákat.

Howard Mollison máig őrizte az emléket, amelyben az anyja azzal a hírrel rontott be Remény utcai házuk parányi konyhájába, hogy Aubrey-t kérték fel elnöknek a helyi virágkiállításon. Anyja futóbabja zsinórban három éven át nyerte el a fődíjat a zöldség kategóriában, és alig várta, hogy egy olyan ember kezéből vehesse át az ezüstözött virágvázát, akiben máris egy ódon románc hősét látta.

III

Ám ekkor a helyi legenda szerint leereszkedett a váratlan sötétség, amely a gonosz tündért kíséri.

Miközben Pagford azon ujjongott, hogy a Sweetlove-udvarház ilyen megbízható kezekbe került, Yarvil szorgalmasan épített déli határán egy városi lakótelepet, és Pagfordba eljutott az aggasztó hír, hogy az új utcák elfoglalnak valamennyit a területből, amely eddig elválasztotta a kisvárost a nagyvárostól.

Mindenki tudta, hogy a háború óta egyre növekvő igény mutatkozik olcsó lakásokra, ám a városka, amelynek figyelmét átmenetileg lekötötte Aubrey Fawley érkezése, azonnal zúgni kezdett a gyanakvástól. A folyó és a domb természetes határa, amely valamikor régen szavatolta Pagford szuverenitását, mintha összetöpörödött volna a vörös téglaházak szaporodásának sebességétől. Yarvil kitöltött minden talpalatnyi földet, ami az övé volt, és csak Pagford északi határán állt meg.

A városka megkönnyebbülten – és mint nemsokára kiderült, elhamarkodottan – felsóhajtott. A Cantermill lakótelep azonnal elégtelennek minősült a lakosság igényeinek kielégítésére, és Yarvil újabb gyarmatok után nézett.

Ekkor történt, hogy Aubrey Fawley (aki még mindig inkább mítosz, mint ember volt a pagfordiak számára) meghozta a döntést, amelynek hatvanévnyi ádáz gyűlölködés lett a következménye.

Mivel úgyse vette hasznát az új lakótelepen inneni, parlagon hagyott néhány mezejének, jó pénzért eladta őket a yarvili városi tanácsnak, és a pénzt arra használta, hogy felújítsa a Sweetlove-kastély halijában a megvetemedett faburkolatot.

Pagford haragja nem ismert határokat. A Sweetlove-parlag a helység védőpajzsának fontos részét képezte a tolakodó nagyváros ellen, és most a yarvili ágrólszakadt bevándorlók az egyházközség ősi határát veszélyeztetik! Se a zajos városházi gyűlések, se az újságnak és a yarvili tanácsnak küldött sistergő levelek, sem a vezetők személyes tiltakozása nem fordíthatták vissza az áradatot.

A tanácsi lakások ismét elkezdték az előrenyomulást, de most volt egy különbség. Az első lakótelep befejezését követő rövid szünetben a yarvili tanács rájött, hogy olcsóbban is építkezhet. Az új pörsenés nem vörös téglából készült, hanem betonpanelekből. Ezt a második telepet a helyiek Parlagnak nevezték el a földről, amelyen állt. A Cantermilltől az különböztette meg, hogy feltűnően silányabb anyagból és tervek szerint épült.

A már a hatvanas évek végére is repedező és vetemedő vasbeton házak egyikében született meg a Parlagon Barry Fairbrother.

IV

Bár a yarvili tanács mézesmázosan bizonygatta, hogy az ő felelőssége lesz az új lakótelep karbantartása, Pagfordba hamarosan befutottak az új számlák, amit a dühös helyiek egyébként az első perctől megjósoltak. A Parlag legtöbb szolgáltatása és a házak üzemeltetése valóban a yarvili tanácsra hárult, ám maradtak feladatok – a gyalogutak, a közvilágítás, a buszmegállók és a közös használatú területek karbantartása –, amelyeket a nagyváros a maga dölyfösségével rálőcsölt a kicsire.

Firkák borították a Pagfordot Yarvillal összekötő hidakat, a parlagi buszmegállókat megrongálták; a parlagi kamaszok teleszórták a játszóteret sörösüvegekkel, és kővel kiverték az utcai lámpákat. Egy helyi ösvény, amelyet igen kedveltek a turisták és a barangolók, nagy népszerűségre tett szert a parlagi ifjúság körében, amely társas élet céljára használta, „sőt még annál is rosszabbakra”, mint Howard Mollison anyja sötéten megjegyezte. A pagfordi városi tanácsnak kellett takarítani, javítani, pótolni, és amit Yarvilból folyósítottak, azt a pagfordiak kezdettől kevésnek érezték úgy a munkaidő, mint a költségek szempontjából.

Ám Pagford nem kívánt terhének egyetlen folyománya sem váltott ki akkora dühöt és keserűséget, mint az a tény, hogy most már a parlagi gyerekek is az Angolországi Szent Tamás Általános Iskola tankerületébe tartoztak. Az ifjú parlagiaknak joguk lett felölteni az irigyelt kék-fehér egyenruhát, játszani az udvaron az alapkövön túl, amelyet maga Lady Charlotte Sweetlove helyezett el, és telerikácsolni a csepp osztálytermeket fülsértő yarvili kiejtésükkel.

Pagfordban hamarosan köztudott lett, hogy a parlagi házak ázsiója hatalmasat nőtt mindazon yarvili segélyezett családok szemében, ahol iskoláskorú gyerekek vannak; hogy szakadatlanul folyik a népvándorlás a Cantermill lakótelepről úgy, ahogy a mexikóiak özönlik el Texast. Az ő gyönyörű Szent Tamásukat – amelynek kicsi osztálytermei, redőnyös tetejű padjai, ódon kőépülete, bujazöld sportpályája mágnesként vonzotta a yarvili ingázókat – lerohanják és elözönlik az élősködők meg a drogosok sarjai, és az olyan anyák ivadékai, akiknek minden gyerekét más férfi nemzette.

Ez a lidérces forgatókönyv sose vált egészen valóra, mert bár kétségtelenül voltak előnyei a Szent Tamásnak, de hátrányai is voltak: az egyenruhát meg kellett vásárolni, vagy ha nem, űrlapok sokaságának kitöltésével kellett igazolni a jogosultságot a támogatásra; buszbérletet kellett beszerezni, és korábban kellett kelni, hogy a gyerekek időben érkezzenek az iskolába. Egyes parlagi háztartások túl nehéznek találták ezeket az akadályokat, és gyerekeiket azonnal felszippantotta a Cantermill lakótelepnek épült nagy iskola, ahol lehetett civilben járni. A Szent Tamásba járó parlagi növendékek többsége jól kijött a pagfordi kortársakkal, sőt egyesek igazán aranyos gyermekeknek bizonyultak. Így járta ki az iskolát Barry Fairbrother, az osztály népszerű, szellemes bohóca, és csak ritkán tapasztalta, hogy egy pagfordi szülő mosolya megmerevedjen, ha szóba hozta a lakóhelyét.

Ettől függetlenül a Szent Tamás olykor kénytelen volt befogadni határozottan bomlasztó természetű növendékeket is a Parlagról. Krystal Weedon a dédnagyanyjánál lakott a Remény utcában, amikor iskolaköteles lett, így csakugyan nem lehetett bezárni előtte az ajtót, habár amikor nyolcévesen visszaköltözött az anyjához a Parlagra, a helységben erőst remélték, hogy ezzel örökre otthagyta a Szent Tamást.

Krystal lassú haladása az iskolában a kecskéére hasonlított az óriáskígyó testében: igen látványos és kínos volt mindkét fél számára. Nem mintha Krystal örökké az osztályban ült volna; Szent Tamásbeli karrierje nagyobb részében szaktanár oktatta, négyszemközt.

A sors rosszindulata folytán Krystal ugyanabba az osztályba járt, mint Lexie, Howard és Shirley idősebb unokája. Krystal egyszer olyan keményen szájon vágta Lexie Mollisont, hogy kiütötte két fogát. Az, hogy a fogak már lötyögtek, nem volt enyhítő körülmény Lexie szülei és nagyszülei szemében.

A meggyőződés, hogy több osztályra való Krystal várakozik lányaikra a Winterdown Középiskolában, bírta rá végül Miles és Samantha Mollisont, hogy mindkettőt a yarvili Szent Anna magániskolába írassák, hetes bentlakó minőségben. Howardnak hamarosan a kedvenc érve lett, hogy Krystal Weedon kitúrta unokáit a jogos helyükről, ha azt kellett bizonyítani valamilyen beszélgetésben, mennyire káros a pagfordi életre a lakótelep.

V

Pagford felháborodásának első lávaömlése csendesebb, de nem kevésbé erőteljes sértődöttséggé keményedett. A Parlag beszennyezte, megrontotta a béke és a szépség helyét, és a füstölgő városiak el voltak szánva rá, hogy megszabadulnak a lakóteleptől. Határszemlészek jöttek és mentek, helyhatósági reformok söpörtek végig a térségen, de minden maradt a régiben: a Parlag továbbra is Pagfordhoz tartozott. Az újonnan beköltöző egykettőre megtanulta, hogy a lakótelep iránti undorral szerezheti meg a pagfordi mindenható kemény mag jóindulatát.

De most, végre-valahára – több mint hatvan évvel azután, hogy idősb Aubrey Fawley odaadta azt a végzetes földet Yarvilnak –, a türelmes munka, a taktikázás és kérvényezés, az adatgyűjtés és az albizottsági kilincselés évtizedei után, a pagfordi Parlag-ellenesek végre ott állhattak a győzelem ingatag küszöbén.

A válság áramvonalasításra, leépítésre és átszervezésre kényszerítette a hatóságokat. A yarvili kerületi tanács felsőbb szintjein egyesek úgy sejtették, hogy jól jönne választási esélyeiknek a düledező kis lakótelep, amely valószínűleg megsínyli a központilag előírt szigorú takarékoskodást, tehát be kell kebelezni, és a zúgolódó telepieket hozzá kell csapni a saját választóikhoz.

Pagfordnak volt saját képviselője Yarvilban, mégpedig Aubrey Fawley kerületi tanácsnok: nem az az ember, aki lehetővé tette a Parlag felépítését, hanem a fia, „ifjabb Aubrey”, aki örökölte a Sweetlove-kastélyt, és hét közben kereskedelmi bankárként dolgozott Londonban. Cseppnyi bűnbánat is elegyedett Aubrey részvételébe a helyi ügyekben, mintha neki kellene jóvátennie a kárt, amelyet meggondolatlan apja okozott a városkának. O és felesége, Júlia, díjakat adományoztak és osztogattak a mezőgazdasági kiállításon, részt vettek akárhány helyi bizottságban, és évente tartottak karácsonyi partit, amelyre megtiszteltetés volt meghívót kapni.

Howardnak büszkesége és öröme volt a gondolat, hogy ő és Aubrey milyen közeli szövetségesek az állandó harcban, amellyel vissza akarják csatolni a Parlagot Yarvilhoz, mert Aubrey a kereskedelem magasabb szférájában mozgott, amely elbűvölt tiszteletet váltott ki Howardból iránta. Esténként, miután bezárt a fűszer-csemege, Howard kihúzta régimódi pénztárgépe fiókját, és összeszámolta az aprót meg a piszkos bankjegyeket, mielőtt elhelyezte őket a széfben. Viszont Aubrey nem is nyúlt pénzhez a munkaidejében, mégis elképzelhetetlen mennyiségekben mozgatta földrészeken át. Irányította a pénzt, szaporította, és ha rosszabb idők jártak, fölényesen nézte, ahogy eltűnik. Howard szemében Aubrey-nak olyan nimbusza volt, amelyet még egy globális pénzügyi összeomlás sem csorbíthatott. A fűszeresnek nem volt türelme azokhoz, akik az Aubrey-féléket hibáztatták a mostani slamasztikáért. Akkor bezzeg senki se panaszkodott, amikor jól mentek a dolgok, hangoztatta gyakran, és azzal a tisztelettel tekintett Aubrey-ra, ami kijár egy népszerűtlen háborúban megsebesült tábornoknak.

Időközben Aubrey, mint kerületi tanácsnok, betekinthetett mindenféle érdekes statisztikába, és olyan helyzetben volt, hogy jó sok adatot oszthatott meg Howarddal Pagford kellemetlen szatellitjéről. Ők kerten pontosan tudták, hogy a kerület erőforrásainak mekkora részét pazarolják a megtérülés reménye vagy látható javulás nélkül a Parlag rozzant utcáira; hogy a Parlagon nincs egyetlen lakástulajdonos (míg a Cantermill vörös téglaházai mostanra úgyszólván kivétel nélkül magánkézbe kerültek, és úgy kicsinosították őket balkonládákkal, virágos tornácokkal, takaros pázsitokkal, hogy szinte rájuk sem ismerni); és hogy a források tetemes hányadát a Bellchapel Drogrehabilitációs Rendelőintézet nyeli el.

VI

Howard mindig magával vitte gondolatban a Parlag képét, mint egy rémálom emlékét: trágárságokkal összefirkált, bedeszkázott ablakok; cigarettázva ácsorgó kamaszok az örökre elcsúfított buszmegállókban; tányérantennák mindenütt, amelyek úgy fordulnak az ég felé, mint komor vasvirágok lecsupaszított magkezdeményei. Howard gyakran föltette a szónoki kérdést, hogy miért nem képesek ezek megszerveződni és átalakítani a lakóhelyüket? Mi tartja vissza a telepieket, hogy egyesítsék szűkös forrásaikat és vásároljanak közösen egy fűnyírót? De ez sose történt meg: a Parlag a tanácsoktól, a kerülettől és a parókiától várta, hogy takarítson, javítson, karbantartson és adjon, adjon és újra csak adjon.

Howardnak ilyenkor eszébe jutottak gyerekkora Remény utcájában a parányi hátsó kertek: szinte csak abrosznyiak voltak, de a legtöbbjén, az anyjáét is beleértve, dúsan termett a futóbab és a burgonya. Meglátása szerint semmi sem tartotta vissza a telepieket attól, hogy zöldséget termesszenek; semmi sem tartotta vissza őket attól, hogy megneveljék baljós, csuklyás, festékszóróval pingáló utódaikat; semmi sem tartotta vissza őket attól, hogy összeálljanak közösséggé, és megbirkózzanak a piszokkal meg az ápolatlansággal; semmi sem tartotta vissza őket attól, hogy tisztálkodjanak és állást szerezzenek; semmi az égvilágon. Tehát kénytelen volt arra következtetni, hogy a telepiek a maguk szabad akaratából választották ezt az életmódot, és a Parlag némiképp fenyegető leépülése nem egyéb a tudatlanság és a lustaság fizikai megtestesülésénél.

Pagford ezzel szemben egyfajta erkölcsi sugárkoszorút ragyogta– tott Howard képzeletében, mintha a közösség kollektív lelke nyilatkozna meg macskaköves utcáiban, dombjaiban, festői házaiban. Howard számára a szülőföld sokkal többet jelentett egy csomó régi háznál, egy fákkal szegélyezett, rohanó folyónál, az apátság fenséges árnyképénél a magasban vagy a főtéri csüngő virágkosaraknál. Neki a kisváros eszmény volt, életmód, egy mikrocivilizáció, amely keményen ellenáll az országos hanyatlásnak.

– Pagfordi ember vagyok – közölte nyaranta a turistákkal. – Itt születtem, itt nevelkedtem. – Ezekkel a szavakkal önmagának mondott közhelynek álcázott bókot. Pagfordban született, itt fog meghalni, soha nem jutott eszébe, hogy elmenjen, és nem is akar nagyobb változást annál, ahogy az évszakok átalakítják a környező erdőket meg a folyót, és a főtér hol tavaszi virágpompába borul, hol karácsonyiasan csillog-villog.

Barry Fairbrother tudta ezt, meg is mondta. Nevetett, ahogy ült vele szemben a gyülekezeti teremben, az asztal másik oldalán, belenevetett Howard arcába: – Tudod, Howard, nekem te vagy Pagford.

Howard pedig, akit ez a legkevésbé sem izgatott (mert ő mindig poénnal válaszolt Barry poénjaira), azt felelte: – Ezt nagy bóknak veszem, Barry, akárminek is szántad.

Megengedhette magának, hogy nevessen. Kéznyújtásnyira volt élete utolsó ambíciójától: küszöbön állt és most már bizonyos volt a Parlag visszatérése Yarvilhoz.

És ekkor, két nappal azelőtt, hogy Barry Fairbrother holtan esett össze a parkolóban, Howard biztos forrásból megtudta, hogy ellenfele megszegte a párbaj összes ismert szabályát: beállított a helyi újsághoz azzal a sztorival, hogy mekkora áldást jelentett Krystal Weedonnak, hogy a Szent Tamásba járhatott iskolába.

Viccnek (ahogy Howard megfogalmazta) éppen elment az ötlet, hogy Krystal Weedont úgy állítsák be az olvasóközönségnek, mint példát a Parlag sikeres beilleszkedésére Pagfordba, de nem lehetett komolyan venni. Fairbrother nyilván betanította volna a lányt, és a hazugságok között elsikkadt volna Krystal mocskos szája, a folytonosan megzavart órák, a síró osztálytársak, az örökös kiemelések és reintegrációk.

Howard bízott polgártársai józan eszében, de félt az újságírók linkelésétől és a tudatlan jótét lelkek beavatkozásától. Tiltakozása elvi és emberi alapokon nyugodott; még nem felejtette el, hogyan zokogott a karjaiban az unokája, fogai helyén véres üregekkel, míg ő azzal az ígérettel próbálta nyugtatgatni, hogy ezekért a háromszorosát fizeti a fogtündér.

Kedd

I

Férje halála után két nappal Mary Fairbrother hajnali ötkor ébredt. A hitvesi ágyat a tizenkét éves Declannel osztotta meg, aki valamivel éjfél után zokogva bekéredzkedett az anyja mellé. A gyerek most mélyen aludt, úgyhogy Mary halkan bújt ki az ágyból, és lement a konyhába, hogy szabadabban sírhasson. Minden eltelt óra növelte a gyászát, mert egyre messzebb vitte az élő embertől, és egy kis ízelítőt adott az örökkévalóságból, amelyet el kell töltenie Barry nélkül. Ismételten azon kapta magát, hogy máris felejt, szívverésnyi időkre elfelejti, hogy Barry örökre elment, többé nem fordulhat hozzá vigaszért.

Amikor a nővére és a sógora átjött reggelit készíteni, Mary fogta Barry telefonját, visszavonult a dolgozószobába, és elkezdte átnézni férje hatalmas ismeretségi körének számait. Még csak pár perce csinálhatta, amikor megszólalt a kezében a mobil.

– Tessék – mormolta.

– Ó, halló! Barry Fairbrothert keresem. Alison Jenkins vagyok a Yarvil és vidéké-től!

A fiatal nő hetyke hangja olyan borzalmasan harsogott Mary fülében, mint egy győzelmi fanfár, légnyomása eltörölte a szavak értelmét.

– Tessék?

– Alison Jenkins a Yarvil és vidéké-tő1. Barry Fairbrotherrel szeretnék beszélni. E miatt a cikk miatt a Parlagról.

– Igen? – kérdezte Mary.

– Igen, mert nem közölt részleteket erről a lányról, akiről beszél. Akit meg kellene interjúvolnunk. Krystal Weedon?

Marynek minden egyes szó olyan volt, mint egy pofon, de azért perverz ónkínzásból csak ült némán és mozdulatlanul Barry ócska forgószékében, és tűrte a záporozó ütéseket.

– Hallja, amit mondok?

– Igen – felelte Mary megtört hangon. – Hallom magát.

– Tudom, hogy Mr. Fairbrother okvetlenül itt akart lenni, amikor meginterjúvoljuk Krystalt, de fogy az idő...

– Nem áll módjában ott lenni – mondta Mary, és a hangja átváltott rikácsolásba. – Soha többé nem áll módjában beszélni a kurva Parlagról, se semmiről, soha többé!

– Mi? – kérdezte a lány a vonal másik végén.

– A férjem halott, világos? Meghalt, úgyhogy a Parlagnak ki kell bírnia nélküle, világos?

Mary keze annyira reszketett, hogy a mobil kicsúszott az ujjai közül, és eltartott néhány másodpercig, mire sikerült bontania a vonalat, de tudta, hogy az újságíró abban a néhány másodpercben hallotta az ő fuldokló zokogását. Azután eszébe jutott, hogy Barry utolsó napjának, a házassági évfordulójuk napjának nagyobb részét elvette Krystal Weedon meg a Parlag, a férje rögeszméi, és ettől dührohamot kapott. Olyan erővel csapta a falhoz a mobilt, hogy az eltalálta és leverte a négy gyerek képét. Mary egyszerre kezdett sírni és üvölteni. Sógora és nővére felrohantak a lépcsőn, beestek az ajtón.

Elsőre csak annyit bírtak kiszedni belőle: – A Parlag, az a kurva, kurva Parlag...

– Mi is ott nőttünk föl Barryvel – motyogta a sógora, de nem részletezte, nehogy tovább szítsa Mary hisztériáját.

II

Kay Bawden szociális munkás és lánya, Gaia csak négy hete költöztek le Londonból, így ők voltak Pagford legújabb lakosai. Kay nem ismerte a Parlag viharos történetét, neki az csak a lakótelep volt, ahol sok ápoltja élt. Barry Fairbrotherről annyit tudott, hogy a halála idézte elő a konyhájában a siralmas jelenetet, amikor szeretője, Gavin elmenekült tőle és a rántottájától, porba zúzva az összes reményt, amit a szeretkezés ébresztett benne.

A keddi ebédidőt egy parkolóban töltötte Pagford és Yarvil között, szendvicset evett, és egy vastag köteg feljegyzést olvasott. Egyik kollégája betegszabadságra ment a stressz miatt, aminek közvetlen következményeként az esetei egyharmada Kayre zúdult. Kevéssel egy óra előtt elindult a Parlagra.

Már többször járt a telepen, de még mindig nem ismerte ki az összevissza utcákat. Nagy sokára találta csak meg a Foley utat, de már messziről azonosította a házat, ahol feltételezése szerint Weedonék laktak. Az akta felkészítette, mire számíthat, és az első pillantás a házra megfelelt a várakozásának.

Szemétdomb támaszkodott az első falnak: hulladéktól dagadó reklámtasakok, ócska ruhák, bezacskózatlan, szennyes pelenka. Teleszemetelték a csenevész pázsitot is, de a piszok nagyja a két földszinti ablak egyike alá jutott. Ócska, simára kopott autóabroncs ült a pázsit közepén, ami nemrég kerülhetett oda, mert onnan méternyire már volt egy halálra lapított, sárgásbarna kör a fűben. Kay, miután becsengetett, észrevette, hogy a lába mellett használt koton csillog a fűben, mint egy óriás nyű selyemgubója.

Azt az enyhe nyugtalanságot érezte, amelyet sosem sikerült teljesen legyőznie, bár hol volt ez az első napok rettegésétől az ismeretlen ajtók előtt! Akkoriban a képzettsége és annak ellenére, hogy általában elkísérte egy kolléga, néhány alkalommal komolyan félt. Harapós kutyák; késsel hadonászó férfiak; groteszk sebeket hordozó gyerekek; látott ő mindent ezekben az években, sőt még rosszabbakat is azóta, hogy idegen házakba kell belépnie.

Senki sem jött ajtót nyitni, de tőle balra, a résnyire nyitott földszinti ablakon kihallatszott egy kisgyerek nyafogása. Inkább kopogtatni próbált, mire a hámló festékből lehullott egy apró pehely, és megállapodott a cipője orra mellett. Erről eszébe jutott, hogy milyen állapotban van az új otthona. Kedves lett volna Gavintől, ha felajánlja a segítségét a felújításhoz, de ő egy szót sem szólt. Kay néha úgy számolta össze a dolgokat, amelyeket Gavin nem mondott vagy nem tett meg, mint a zsugori az adósleveleit. Ilyenkor elfogta a keserű harag, és fogadkozott, hogy Gavin egyszer még megfizet ezért.

Ismét kopogtatott, előbb, mint kellett volna, de sürgősen ki akarta verni a fejéből ezeket a gondolatokat, és ezúttal kiszólt egy távoli hang: – Jövök má, bazmeg!

Az ajtó felpattant, és ott állt egy nő, aki egyszerre látszott gyerekesnek és vénségesnek. Piszkos halványkék trikót viselt, férfi-pizsamanadrággal. Olyan magas volt, mint Kay, de aszott; arccsontjai és a szegycsontja élesen kirajzolódtak a vékony fehér bőr alatt. Házilag festett, durva szálú, nagyon vörös haja olyan volt, mintha egy koponyára biggyesztettek volna parókát; a pupillája parányi, mellkasa lapos.

– Jó napot, maga Terri? Kay Bawden vagyok a szociális gondozóból. Mattie Knox helyett jöttem.

Az asszony szürkésfehér karját elborították az ezüstös ragyák, az egyik alkarja belső részén csúnya, nyitott seb vöröslött. Nyaka tövénél és a jobb vállán úgy fénylett a széles vadhús, akár a műanyag. Kay ismert egy londoni drogfüggőt, aki véletlenül magára gyújtotta a lakását, és megértette, mit lát.

-Ja – válaszolta Terri túlságosan elnyújtott szünet után. Ha kinyitotta a száját, még öregebbnek tűnt, mert egy csomó foga hiányzott. Hátat fordított Kaynek, és néhány bizonytalan lépést tett a sötét előszobában. Kay követte. A ház bűzlött az állott ételtől, az izzadságtól, a felgyűlt piszoktól. Terri bevezette Kayt baloldalt az első ajtón egy apró nappaliba.

Nem voltak se könyvek, se képek, se fotók, se tévé, semmi, csak két ócska, mocskos fotel és egy repedezett polc. A padlót elborította a szemét. Ehhez képest szokatlan volt a fal mellett a vadonatúj kartonpapír dobozokból épített torony.

Mezítlábas kisfiú állt a szoba közepén pólóban és dudorodó nadrágpelenkában. Kay az aktából tudta, hogy három és fél éves. Különösebb ok nélkül, láthatólag oda se figyelve nyüszített, ez csak afféle géphang volt nála, amellyel jelezte, hogy ő is ott van. Parányi gabonapelyhes csomagot szorongatott.

– Akkor ő biztosan Robbie! – mondta Kay.

A kisfiú ránézett, amikor a nevét hallotta, de nem hagyta abba a nyafogást.

Terri lesöpört az egyik szakadt, piszkos fotelről egy összekaristolt, ócska kekszesdobozt. Összegömbölyödött a fotelben, és félig lecsúszott szemhéja alól leste Kayt. Ő a másik fotelbe telepedett, amelynek karfáján csordultig telt hamutál egyensúlyozott. Az ülésre is jutott a csikkből; érezte a combja alatt.

– Szervusz, Robbie – mondta Kay, és kinyitotta Terri aktáját.

A kisfiú tovább nyafogott, és rázta a müzlisdobozt, amelyben valami zörgött.

– Abban meg mi van? – kérdezte Kay.

A gyerek nem válaszolt, csak erélyesebben rázta a dobozt. Apró műanyag figura repült ki belőle, ívet rajzolt a levegőbe, és beesett a kartonpapír dobozok mögé. Robbie bőgni kezdett. Kay figyelte Territ, aki üres arccal bámulta a fiát, majd egy idő után azt dünnyögte: – Szűnymeg, Robbie.

– Nem próbáljuk meg kiszedni? – kérdezte Kay, aki örült, hogy van oka felállni és lesöpörni a combját. – Lássam csak.

A falhoz hajolt, hogy belásson a dobozok mögötti résbe. A figura fönt akadt meg. Kay bepréselte a kezét a résbe. A dobozok súlyosak voltak, nehezen mozdultak. Sikerült megragadnia a figurát, amely tömzsi, Buddha-szerű, tetőtől talpig rikító bíborszín emberalaknak bizonyult.

– Tessék – mondta.

Robbie abbahagyta a bőgést. Elvette a figurát, visszatette a dobozba, ismét rázni kezdte.

Kay körülnézett. Két kis játékautó hevert a hátán a törött polc alatt.

– Szereted az autókat? – kérdezte Kay a gyerektől, és a kocsikra mutatott.

Robbie nem fordult a mutatóujj irányába. Spekulálva, ugyanakkor kíváncsian hunyorgott az asszonyra, majd odatotyogott az egyik autóért, és fölemelte, hogy Kay lássa.

– Bjj-bjj! – mondta. – Otó.

– Úgy van – felelte Kay. – Nagyon jó. Autó! Brr-brr!

Visszaült a fotelbe, elővette a jegyzetfüzetét.

– Nos tehát, Terri, hogy van?

Szünet, aztán: – Jól.

– Csak hogy tudja: Mattie betegszabadságon van, és én helyettesítem, ezért egyeztetnem kell magával az adatokat, amelyeket Mattie itt hagyott nekem, mert tudni szeretném, változott-e valami azóta, hogy utoljára járt magánál a múlt héten, jó?

– Nos tehát. Robbie most már óvodába jár, ugye? Hetente négy délelőtt, két délután?

Hangjának hosszú utat kellett megtennie, hogy rátaláljon Terrire. Mintha olyasvalakihez beszélt volna, aki egy kút fenekén ül.

– Ja – felelte némi hallgatás után az asszony.

– Hogy megy Robbie-nak az óvoda? Szereti?

Robbie belegyömöszölte a müzlisdobozba a matchboxot. Fölvette az egyik csikket, amely lehullott Kay nadrágjáról, bepréselte az autó és a bíbor Buddha mellé.

– Ja – mondta Terri álmosan.

Kay az utolsó rendetlen bejegyzéseket böngészte, amelyeket Mattie azelőtt írt, hogy elvonult szabadságra.

– Most nem ott kellene lennie, Terri? Nem a kedd az egyik olyan nap, amikor óvodába megy?

Terri mintha az alhatnékkal küzdött volna. Egyszer-kétszer lecsuklott a feje. Végül azt felelte: – Krystalnak kelletett vóna bevinni, de nem.

– Krystal a lánya, ugye? Mennyi idős?

– Tizennégy – felelte álmatagon Terri. – És fél.

Kay látta a jegyzeteiben, hogy Krystal tizenhat. Hosszú szünet következett.

Két csorba bögre állt Terri foteljének lábánál. Az egyikben vérre hasonlított a piszkos lé. Terri keresztbe fonta karját lapos mellén.

– Felőtöztettem – mondta, valahonnan mélyen a tudat alól húzva elő a szót.

– Ne haragudjon, Terri, de meg kell kérdeznem – mondta Kay. – Drogozott ma délelőtt?

Terri végighúzta a száján karomszerű kezét.

– Á.

– Szajok – mondta Robbie, és az ajtó felé inalt.

– Nincs szüksége segítségre? – kérdezte Kay, amikor a kisfiú eltűnt. Hallották, ahogy ugrál fölfelé a lépcsőn.

– Á, tuggya egyedül – felelte kásásán Ferii. A fotel karfájára könyökölt, az öklére támasztotta lecsukló fejét.

Robbie ordított a pihenőn.

– Ajtó! Ajtó!

Hallották, ahogy püföli a deszkát. Terri nem mozdult.

– Ne segítsek neki? – javasolta Kay.

– Ja – mondta Terri.

Kay felkapaszkodott a lépcsőn, és elfordította Robbie-nak a makacs kilincset. A fürdőszoba bűzlött. A kád szürke oldalán barna vízjelek futottak körbe, a vécét nem húzták le. Kay lehúzta, csak utána engedte meg Robbie-nak, hogy felkapaszkodjon az ülésre. A gyerek fintort vágott, és hangosan erőlködött, ügyet sem vetve az asszonyra. Hangos csobbanás hallatszott, az egyébként is orrfacsaró levegő még egy undorító szaggal gazdagodott. Robbie lekászálódott a vécéről, és felhúzta a pelenkáját, ki se törölve a fenekét. Kay visszahívta, és igyekezett rávezetni, hogy csinálja meg önállóan, de Robbie láthatólag nem értette, mit akarnak tőle. Végül Kay csinálta meg helyette. Robbie feneke vörös, sebes és gyulladt volt, a pelenkája ammóniától bűzlött. Kay megpróbálta levenni róla, de a gyerek ordított, salapált, kitépte magát az asszony kezéből, és lerohant a lógó pelenkájában a lépcsőn. Kay kezet akart mosni, de nem volt szappan. Visszafojtotta a lélegzetét, amíg kijött, és becsukta az ajtót.

Benézett a hálószobákba, mielőtt lement a lépcsőn. Mind a háromból kifolyt a szemét a rendetlen lépcsőfordulóra. Mindenki matracon aludt, Robbie láthatólag egy szobában az anyjával. Pár játék hevert a padlót elborító szennyes között, olcsó műanyag játékok, sokkal kisebb gyereknek valók. Kay meglepetésére a párnákon és a paplanokon volt huzat.

Lent a nappaliban Robbie ismét nyüszített, és verte az öklével a feltornyozott kartonpapír dobozokat. Terri félig behunyt szemmel figyelte. Kay lesöprögette a foteljét, mielőtt beleült.

– Terri, maga, ugye, a metadon-programban vesz részt a Bellchapel rendelőben?

– Ühüm – mondta Terri álmosan.

– És hogy halad, Terri?

Írásra készen ült, úgy téve, mintha nem lenne ott előtte a válasz.

– Jár még az intézetbe, Terri?

– Múlt héten. Pénteken. Megyek.

Robbie az öklével püfölte a dobozokat.

– Meg tudja mondani, mekkora a metadon-adagja?

– Száztizenöt mili – felelte az asszony.

Kay nem csodálkozott, hogy Terri erre emlékszik, de a lánya korára nem.

– Mattie azt írja itt, hogy régebben az anyja segített ellátni Robbie-t és Krystalt. Ez még mindig így van?

Robbie nekivetette tömzsi kis testét a dobozok tornyának, amely megingott.

– Vigyázz, Robbie! – figyelmeztette Kay.

– Haggyad mán – mondta Terri, akinek halott hangja még ekkor járt a legközelebb az éberséghez.

Robbie ismét az öklével kezdte verni a dobozokat. Láthatólag tetszett neki a tompa dübögés.

– Terri, ...segít még az anyja vigyázni Robbie-ra?

– Nem anyám. Nagyi.

– Robbie nagyanyja.

– Enyimé. Nem van... nincsen jól.

Kay, tollát írásra készen tartva, ismét Robbie-ra nézett. Nem alultáplált. Kay érezte és látta is rajta, amikor kitörölte a félpucér kisfiú fenekét. A pólója piszkos volt, de mikor az asszony föléje hajolt, meglepő módon a sampon illatát érezte a gyerek haján. Tejfehér karján-lábán sincsenek véraláfutások, de akkor is, mit keres ez az átázott, lógó pelenka egy három és fél éves gyereken?

– Eesz vadok! – ordította Robbie, és még egyszer utoljára hasztalanul behúzott egyet a doboznak. – Eesz vadok!

– Ehecc kekszet – mondta kásásán Terri, de nem mozdult. Robbie rikoltozása átcsapott visító zokogásba. Terri meg sem próbált felállni a székből. Képtelenség volt beszélni a ricsajban.

– Hozzak neki egyet? – üvöltötte Kay.

– Ja.

Robbie kirohant Kay mellett a konyhába, amely majdnem olyan piszkos volt, mint a fürdőszoba. Hűtőből, tűzhelyből és mosógépből állt az egész felszerelés; a pulton csak a mosatlan volt, egy újabb színig telt hamutál, reklámtasakok és penészes kenyér. A hulladék kifolyt a szemetesből, amelynek a tetején egy pizzásdoboz egyensúlyozott.

– Ott! – mutogatta Robbie a faliszekrényt, de nem nézett közben Kayre. – Ott!

Több étel volt benne, mint Kay várta: konzervek, egy doboz keksz, egy üveg neszkávé. Kivett két kekszet a dobozból, és a kisfiú felé nyújtotta. Robbie elmarta a kekszet, és visszarohant az anyjához.

– Szeretsz óvodába járni, Robbie? – kérdezte Kay a gyerektől, aki a földön ülve falta a kekszet.

Robbie nem válaszolt.

– Ja, szeret – mondta Terri, aki mintha kissé éberebb lett volna.

– Mi, Robbie? Szeret.

– Mikor volt utoljára, Terri?

– Utojjára. Tennap.

– Tegnap hétfő volt, akkor nem lehetett – mondta Kay, miközben jegyzetelt. – Azon a napon nem jár.

– He?

– Az óvodáról kérdezek. Robbie-nak ma ott kellene lennie. Tudnom kell, mikor ment utoljára óvodába.

– Mán montam. Utojjára.

A szemét jobban kinyitotta az eddiginél. A hangja még mindig élettelen volt, de már kezdte benne a felszínre könyökölni magát az ellenségeskedés.

– Maga lezbi? – kérdezte.

– Nem – felelte Kay, miközben jegyzetelt.

– Úgy néz ki, mint egy lezbi – mondta Terri.

Kay tovább jegyzetelt.

– Szöjpi! – ordította Robbie. Csupa csokoládé volt az álla.

Kay ezúttal nem mozdult. Üjabb hosszú szünet után Terri feltápászkodott a székéből, és kidülöngélt az előszobába. Kay előrehajolt, és leszedte a laza fedelet a kekszesdobozról, amelyet Terri a földre söpört, mielőtt leült. Volt benne egy injekciós tű, egy mocskos vattacsomó, egy rozsdás kanál és egy poros plasztiktasak. Robbie figyelte, ahogy Kay erélyesen visszanyomja a dobozra a tetőt. Némi zörgés után Terri visszatért egy bögre üdítővel, és a kisfiú kezébe nyomta.

– Nesze! – mondta, inkább Kaynek, mint a fiának, majd ismét belesüllyedt a fotelbe, de rosszul tájolta be magát, és elsőre nekiment a karfának. Kay hallotta a fa és a csont ütközését, de Terri mintha nem érezte volna a fájdalmat. Ismét elrendezte magát a megereszkedett ülésen, és csipás egykedvűséggel szemlélte a szociális munkást.

Kay ától cettig elolvasta az aktát. Tudta, hogy szinte mindent, ami Terri Weedon életében értékes volt, beszippantott a fekete lyuk, a drogfüggés; hogy már elveszített miatta két gyereket; hogy a két megmaradthoz is már csak egy hajszállal kötődik; hogy prostituálódott a heroinért; hogy elkövetett minden létező pitiáner bűncselekményt; és hogy jelenleg sokadszor próbálkozik a rehabilitációval.

De nem érzi, és nem érdekli... Ebben a pillanatban, gondolta Kay, boldogabb nálam.

III

Az ebéd utáni második szünetben Stuart „Mócsing” Wall kisétált az épületből. Nem holmi könnyelmű felbuzdulásból kísérletezett az iskolakerüléssel; még az éjszaka elhatározta, hogy kihagyja a dupla számítástechnika-órát, amellyel véget ér a tanítás. Bármelyik órát ellóghatta volna, de úgy esett, hogy legjobb barátját, Andrew Price-t (Mócsingnak Arfet) másik csoportba osztották be a számítástechnikán, és Mócsingnak, holott megtett minden tőle telhetőt, nem sikerült lefokoztatnia magát Arfig.

Mócsing és Arf talán mindketten tisztában voltak vele, hogy kapcsolatukban a csodálat főleg Andrew-ból árad Mócsing felé, de egyedül Mócsing gyanította, hogy neki nagyobb szüksége van Andrew-ra, mint Andrew-nak őrá. Mócsing a közelmúltban elkezdte gyöngeségnek tekinteni ezt a függést, de úgy okoskodott, hogy bár rokonszenve Andrew iránt megmarad, akár ki is hagyhat egy dupla órát, ahol úgyis nélkülöznie kell a barátját.

Úgy tudta egy megbízható informátortól, hogy az embert egyedül akkor nem szúrják ki távozás közben a Winterdown valamelyik ablakából, ha a biciklitároló melletti falon mászik át. Ezt is tette, majd az ujjain függeszkedve leengedte magát a fal mögötti keskeny ösvényre. Simán földet ért, hosszú lépésekkel végigtalpalt a csapáson, majd kifordult balra a forgalmas, piszkos főutcára.

Most, hogy biztonságban volt, rágyújtott, és elindult a lepukkant kisboltok előtt. Öt sarokkal arrébb ismét balra fordult, be a Parlag első utcájába. Menet közben fél kézzel meglazította iskolai nyakkendőjét, de nem oldotta le. Nem érdekelte, mennyire látszik rajta, hogy iskolás. Soha, semmivel sem próbálta meg személyre szabni az egyenruhát: nem tűzött jelvényeket a kabátja hajtókájára, nem kötötte meg divatosan a nyakkendőjét; egy fegyenc megvetésével hordta az iskolai uniformist.

Amennyire Mócsing látta, az emberiség kilencvenkilenc százaléka beleesik abba a hibába, hogy szégyellik, kicsodák; lehazudják, próbálnak mások lenni. Mócsingnak az őszinteség volt a valutája, a fegyvere, a védelme. Az emberek megijednek, ha őszinte vagy, mert ez sokkolja őket. Felfedezte, hogy a többiek megrekedtek a szégyenkezés meg a színlelés futóhomokjában, rettegnek, hogy kiszivárog róluk az igazság, ám Mócsingot vonzotta a nyerseség, minden, ami csúnya, ám őszinte, a szennyes dolgok, amelyektől az apjához hasonlók megalázottnak érzik magukat és utálkoznak. Mócsing sokat elmélkedett a messiásokról és a páriákról, az őrültnek vagy bűnözőnek bélyegzett emberekről, a nemes kiátkozottakról, akiktől óvakodnak az álmos tömegek.

A nehéz dolog, a dicső dolog annak lenni, aki igazából vagyunk, még akkor is, ha az a személy kegyetlen és veszélyes, különösen akkor, ha kegyetlen és veszélyes. Van abban bátorság, ha nem álcázzuk az állatot, akik történetesen vagyunk. Másrészt óvakodjunk állatabbnak mutatkozni, mint amennyire azok vagyunk; ha arra az útra lépsz, és elkezdesz túlozni vagy színlelni, máris csak egy másik Bokszos vagy, ugyanolyan hazug, képmutató. Mócsing sűrűn használta gondolatban a hiteles és hiteltelen szavakat; számára lézerpontosságú jelentésük volt, abban az értelemben, ahogyan ő használta őket magára és másokra.

Úgy döntött, hogy rendelkezik hiteles tulajdonságokkal, amelyeket ennek okán ösztönözni és ápolni kell; ámde sajnálatos neveltetése kialakított benne olyan elfajzott gondolkodási mintákat, amelyek hiteltelenek, tehát kipurgálandók. Mostanában azzal kísérletezett, hogy tud-e hitelesnek vélt sugallatai parancsára cselekedni, semmibe véve vagy elfojtva a (hiteltelen) bűntudatot és félelmet, amelyet mintha ezek a tettek szülnének. A gyakorlás kétségtelenül megkönnyítette a dolgát. Meg akart keményedni belülről, sebezhetetlen, szabad akart lenni, hogy ne féljen a következményektől, le akarta rázni a jóság és a gonoszság hamis fogalmait.

Többek között azért kezdte bosszantani a függősége Andrew-tól, mert az ő jelenléte olykor fékezte és korlátozta Mócsing hiteles énjének kibontakozását. Andrew-ban volt valahol bent egy térkép, amelyet ő maga rajzolt arról, mi a tisztességes, és Mócsing az utóbbi időben rosszul álcázott viszolygást, zavart és csalódást látott régi barátja arcán. Andrew visszarettent a szélsőséges heccektől és a gúnyolódástól. Mócsing nem haragudott rá ezért; hiteltelen lett volna, ha Andrew is beszáll a buliba, kivéve, ha igazán, tiszta szívből akarja. Az volt a baj, hogy Andrew látványosan ragaszkodott ahhoz a fajta erkölcshöz, amely ellen Mócsing egyre elszántabb háborút viselt.

Tudta, hogy a helyes cselekedet, a tökéletes, a minden érzelgéstől mentes cselekedet a teljes hitelesség útján az lenne, ha lapátra tenné Andrew-t, de ő akkor is még mindig Andrew társaságában érezte magát a legjobban.

Mócsing meg volt győződve róla, hogy rendkívül jól ismeri önmagát; akkora figyelmet szentelt pszichéje zugai és repedései tanulmányozásának, amekkorára a közelmúltban semmi mást nem méltatott. Órákon át faggatta önmagát indítékairól, kívánságairól és félelmeiről, megpróbálva elválasztani a sajátjait azoktól, amelyeket csak beléje neveltek. Megvizsgálta kötődéseit (egészen biztos, hogy ismeretségi körében soha, senki sem volt még ilyen őszinte önmagához; ők csak sodródtak félig alva az életen át), és levonta a következtetést, hogy a legőszintébb vonzalom Andrew-hoz köti, akit ötéves kora óta ismer; hogy, noha most már elég idős átlátni az anyján, megőrizte vonzalmát iránta, de ez nem az ő hibája; és hogy mélységesen megveti Bokszost, aki a hiteltelenség csúcsa és betetőzése.

Facebook-oldalán, amelyre olyan nagy gondot fordított, mint szinte semmi másra, kiemelt egy idézetet, amelyet a szülei könyvespolcán talált:

Nem akarok hívőket, azt hiszem, túlságosan rosszindulatú vagyok ahhoz, hogy higgyek magamban... rettenetesen félek, hogy egy napon szentté nyilvánítanak... nem akarok szent lenni, hanem inkább bohóc... talán már bohóc is vagyok...

Andrew-nak ez nagyon tetszett, Mócsingnak meg az tetszett, hogy Andrew-nak ez mennyire imponál.

Abban a pár másodpercben, amíg elment a bukméker előtt, eszébe jutott az apja halott barátja, Barry Fairbrother. Három hétmérföldes lépéssel a piszkos üveg mögé zárt, versenylovas posztereken túl megjelent előtte Barry mókázó, szakállas arca, és hallotta az apja siralmas nevetését, amely gyakran előbb felharsant, semhogy Barry elsüthette volna valamelyik gyenge viccét, mert Bokszost egyszerűen lázba hozta a barátja jelenléte. Mócsing nem óhajtotta hosszasan vizsgálgatni ezeket az emlékeket, nem kérdezte meg magától, mi okozza a zsigeri, belső hőkölést; nem firtatta, hiteles vagy hiteltelen volt-e a halott; elhessentette Barry Fairbrother eszméjét meg az apja röhejes bánatát, és talpalt tovább.

Mócsing sajátosan örömtelen volt mostanában, bár továbbra is gyakran nevettetett másokat. Szabadságharca a megszorító erény ellen abból a valamiből igyekezett visszanyerni valamennyit, amit egészen bizonyosan elfojtottak benne akkor, amikor kilépett a gyermekkorból. Mócsing egyfajta ártatlanságot próbált visszaszerezni, és a választott visszaút csupa állítólag rossz dolgon vágott keresztül, ám paradox módon ez tűnt az egyetlen igaz útnak a hitelességhez, valamiféle tisztasághoz. Érdekes, milyen gyakori a fonákság, minden épp a fordítottja annak, amit nekünk mondanak. Mócsing kezdett arra gondolni, hogy ha a feje tetejére állítjuk az összes készen kapott bölcsességet, akkor leljük meg az igazságot. Sötét útvesztőkben akart vándorolni, meg akart birkózni a benne lappangó különösséggel; fel akarta boncolni a jámborságot, és le akarta leplezni a képmutatást; meg akarta törni a tabukat, ki akarta facsarni véres szívükből az igazságot; el akarta érni az amorális kegyelem állapotát; vissza akart keresztelkedni a tudatlanságba és az egyszerűségbe.

így hát elhatározta, hogy megszegi az eddig még át nem hágott kevés iskolai rendszabály egyikét, és elmegy a Parlagra. Nemcsak azért, mert itt minden általa ismert helynél közelebbinek tűnt a valóság durva érverése, de abban a homályos reményben is, hogy itt belebotlik bizonyos hírhedett személyekbe, akikre kíváncsi volt, és – bár ezt nem ismerte el, mert ama néhány éhség közé tartozott, amelyekre nem voltak szavai –, keresett egy nyitott ajtót, egy derengő felismerést, egy szíves fogadtatást egy otthonban, amelyről még nem tudja, hogy az az övé.

Most, amikor nem az anyja autójában, hanem gyalog haladt el az enyvszínű házak mellett, felfigyelt rá, hogy sokukon nincsenek firkák, és némelyik (mint ahogy azt Mócsing látta) csipkefüggönyökkel és felcifrázott ablakpárkányokkal utánozza Pagford finomkodását. Ezek a részletek kevésbé látszottak egy mozgó járműből, ahonnan Mócsing tekintetét a bedeszkázott ablakok és a teleszemetelt pázsitok vonzották ellenállhatatlanul. A rendesebb házak nem érdekelték. Öt az olyan helyek csábították, ahol rikít a káosz és a törvénytelenség, még ha csak egy festékszóróval firkált, gyermeteg változatban is.

Valahol a közelben (Mócsing nem tudta, pontosan hol) lakott Dane Tully. Tullyék családja hírhedt volt. A két bátyja és az apja sokat ült börtönben. Azt pletykálták, hogy amikor Dane legutóbb verekedett (a mese szerint egy tizenkilenc éves fiúval a Cantermill lakótelepről), az apja is elkísérte a találkozóra, és ottmaradt, hogy megküzdjön Dane ellenfelének bátyjaival. Dane felrepedt arccal, dagadt szájjal, monoklisan jelent meg az iskolában, ahova ritkán járt, és a közvélemény szerint most is csak azért tűnt fel, hogy mutogathassa a sebeit.

Mócsing egészen bizonyosra vette, hogy ő másképp csinálta volna. Hiteltelen dolog jelentőséget tulajdonítani annak, hogy mások mit gondolnak a szétvert képedről. Mócsing úgy szeretett volna verekedni, hogy utána folytatja a hétköznapi életét, és mások csak véletlen pillantásokból értesülnek az eseményről.

Mócsingot sosem ütötték meg, noha egyre hevesebben provokált. Mostanában sokat töprengett rajta, hogy milyen érzés lenne verekedésbe keveredni. Sejtette, hogy az általa keresett hiteles állapot magában foglalja az erőszakot, vagy legalább nem zárja ki az erőszakot. Számára az ütést adni és az ütést állni a bátorság egyik formája volt, amelyre törekednie kellett volna. Sose volt szüksége az öklére, elég volt neki a nyelve, de a születőben levő Mócsing kezdte utálni saját beszédkészségét, és jobban csodálta az igazi brutalitást. A kések kérdését már körültekintőbben vitatta meg önmagával. Most vásárolni kést és közhírré tenni, hogy kése van, üvöltő hiteltelenség lenne, a Dane Tully-félék szánalmas majmolása; Mócsingnak még a bele is libabőrös lett a gondolattól. Ha valaha is eljön az idő, amikor szüksége lesz késre, az másképp lesz. Mócsing nem zárta ki a lehetőséget, hogy eljön egy ilyen idő, bár bevallotta magának, hogy riasztja a gondolat. Mócsing félt az olyan dolgoktól, amelyek átütik a húst, a tűktől és a pengéktől. A Szent Tamásban egyedül ő ájult el, amikor beoltották őket agyhártyagyulladás ellen. Andrew nem sok dologgal tudta kizökkenteni Mócsingot, de azzal igen, ha a jelenlétében kirántotta hüvelyéből EpiPenjét, az adrenalinnal töltött fecskendőt, amelyet mindig magánál kellett tartania veszélyes mogyoróallergiája miatt. Mócsingnak hányingere lett, ha Andrew feléje hadonászott a tűvel, vagy úgy tett, mintha belé akarná szúrni.

Ahogy különösebb cél nélkül ténfergett, meglátta a Foley út tábláját. Ott lakott Krystal Weedon. Mócsing nem tudta, járt-e ma Krystal az iskolában, és nem óhajtotta azt a hitet kelteni a lányban, hogy azért jött, mert őt akarja látni.

Úgy egyeztek meg, hogy pénteken este találkoznak. Mócsing azt mondta a szüleinek, hogy Andrew-hoz megy, mert közösen kell megírniuk egy angoldolgozatot. Krystal láthatólag tudta, mit fognak csinálni, és láthatólag benne volt. Eddig már megengedte Mócsingnak, hogy beledugja forró, síkos, feszes testébe két ujját; Mócsing kikapcsolhatta a melltartóját, és rátehette a kezét a lány meleg, nagy mellére. Mócsing szántszándékkal választotta őt a karácsonyi diszkóban és vezette ki a nagyterem hátsó ajtaján az elhűlt Andrew és a többiek szeme láttára. Krystal is ugyanolyan meglepettnek látszott, de Mócsing várakozásának és reményeinek megfelelően gyakorlatilag nem tanúsított ellenállást. Tudatosan választotta Krystalt, és készen állt a flegma és pimasz visszavágással a haverok röhögésére és megjegyzéseire.

– Ha csipszet akarsz enni, nem mész egy kurva salátabárba.

Előre kidolgozta ezt az analógiát, de még így is meg kellett magyaráznia nekik; – Srácok, ti csak rejszoljatok. Én kúrni akarok.

Ez aztán letörölte az arcukról a mosolyt. Látta rajtuk, hogy, Andrew-t is beleértve, miként fojtják magukba a gúnykacajt, annyira csodálják őt, amiért restelkedés nélkül hajt az egyetlen igazi célra. Kétség nem fért hozzá, hogy Mócsing a legrövidebb utat választotta; egyik fiú sem vitathatta józan gyakorlatiasságát, és Mócsing tudta, hogy mind egy szálig azt kérdik maguktól: bennük miért nem volt elég vagányság, hogy fontolóra vegyék ezt az eszközt a legkielégítőbb célhoz?

– Tégy meg nekem egy szívességet, és ne említsd ezt az anyámnak, rendben? – dünnyögte Krystalnak, amikor két hosszú, nyálas felfedező út között felbuktak levegőéit egymás szájából, miközben Mócsing hüvelykujja oda-vissza járkált a lány mellbimbóján.

Krystal fojtottan felvihogott, azután még agresszívebben csókolta. Nem kérdezte a fiút, miért őt választotta, lényegében semmit sem kérdezett; Mócsinghoz hasonlóan ő is élvezni látszott a reakciókat kettejük összeférhetetlen kasztjaira, és örömét lelte a megfigyelők értetlenségében, még Mócsing barátainak utálkozó némajátékában is. Nemigen beszéltek a következő három testi felfedező– és kísérletsorozatban sem, amelyeket Mócsing mesterkedett ki, ám Krystal is a szokásosnál hozzáférhetőbbé tette magát, olyan helyeken lógott, ahol a fiú könnyebben megtalálhatta. A pénteki lesz az első találkozójuk, amelyet előre megbeszéltek. Mócsing vásárolt kotont.

A kilátásnak, hogy végre végigmehet az úton, volt valami köze a mai iskolakerüléshez és az idejövetelhez a Parlagra, bár magára Krystalra (ellentétben isteni mellével és azzal a csodásán őrizetlen vaginával) addig nem gondolt, amíg meg nem látta az utcatáblájukat.

Mócsing sarkon fordult, és ismét rágyújtott. A Foley út nevének látványától az a különös érzése támadt, hogy rosszul időzített. A Parlag ma semmitmondó és kifürkészhetetlen volt, és az a dolog, amelyet Mócsing keresett, amit első látásra felismerni remélt, valahol másutt lapult láthatatlanul. így hát Mócsing visszament az iskolába.

IV

Senki sem vette föl a telefont. Kay, amikor visszatért a gyermekvédelemre, majdnem két óra hosszat tárcsázott, üzeneteket hagyott, és visszahívást kért mindenkitől: Weedonék védőnőjétől, háziorvosától, a Cantermill óvodától és a Bellchapel addiktológiai rendelőtől. Terri Weedon vaskos és viharvert dossziéja kinyitva feküdt előtte az asztalon.

– Már megint lövi magát, mi? – kérdezte Alex, az egyik nő, akivel Kay egy szobában dolgozott. – A Bellchapel most már végleg ki fogja rúgni. Saját állítása szerint retteg attól, hogy Robbie-t elveszik tőle, de nem bír lejönni a szerről.

– Harmadszor megy neki a Bellchapelnek – mondta Una.

A délután látottak alapján Kay úgy vélte, itt az ideje egy eseti felülvizsgálatnak, hogy összegyűljenek a szakértők, akik közösen viselik a felelősséget Terri Weedon életének cserepeiért. Más munkái mellett tovább nyomkodta a mobilján az újratárcsázás gombját, miközben a sarokban ismételten csöngött az irodai telefonjuk, de rögtön át is kattant üzenetrögzítőre. A gyermekvédelem szűk, zsúfolt szobájának olyan szaga volt, mint a romlott tejnek, mert Alexnek és Unának az volt a szokása, hogy a sarokban álló, depressziós kinézetű jukka dézsájába ürítették a kávéscsészéjük üledékét.

Mattie utolsó bejegyzései zűrzavarosak, rendetlenek, hiányosak és félredátumozottak voltak, tele áthúzásokkal. Az aktából hiányzott több kulcsfontosságú dokumentum, köztük a levél, amelyet két hete küldtek a drogrehabilitációs rendelőből. Gyorsabban szerezhetett információt Alextől és Unától.

– Az utolsó eseti felülvizsgálat... – mondta Alex, és a szemöldökét ráncolva nézte a jukkát – ...egy éve volt, asszem.

– És nyilvánvalóan úgy találták, hogy teljesen oké, ha Robbie az anyjánál marad – mondta Kay, a válla és az álla közé ékelve a telefont, míg a felülvizsgálat jegyzőkönyvét kereste a vaskos dossziéban.

– Nem arról volt szó, hogy a gyerek az anyjánál maradjon-e, hanem hogy visszamenjen-e hozzá, vagy sem. Kiadták egy nevelőanyához, mert Territ úgy összeverte az egyik ügyfele, hogy kórházban kötött ki. Tiszta lett, kiengedték, és odáig volt, hogy adják vissza neki Robbie-t. Visszament a Bellchapel-programba, kiszállt a játékból, és csakugyan igyekezett. Az anyja azt mondta, hogy ő majd segít. Úgyhogy Terri visszakapta a gyereket, mire pár hónap múlva ismét lőni kezdte magát.

– De nem Terri anyja segít, ugye? – kérdezte Kay, akinek megfájdult a feje, miközben próbálta megfejteni Mattie csúnya, nagy betűit. – Hanem a nagyanyja, a srácok dédnagyanyja, aki nyilván fél lábbal áll a koporsóban, és Terri valami olyat mondott, hogy beteg is. Ha pedig most Terri az egyetlen gondviselő...

– A lány tizenhat – mondta Una. – Leginkább ő visel gondot Robbie-ra.

– Hát nem végez valami fényes munkát – jegyezte meg Kay.

– A kisfiú ma elég rossz állapotban volt.

Pedig látott már sokkal rosszabbat: hurkákat és fekélyeket, vágásokat és égésnyomokat, rühöt és tetveket; kutyaszaros szőnyegeken fekvő csecsemőket, törött csontokon csúszó-mászó kölyköket és egyszer (máig álmodott róla) egy olyan gyereket, akit öt napra bezárt a faliszekrénybe a pszichopata mostohaapja. Ez bekerült az országos sajtóba is. A közvetlen veszély, amely Robbie Weedon biztonságát fenyegeti, a súlyos ládákból épített torony az anyja szobájában; a kisfiú fel akart mászni rá, amikor rájött, hogy Kay akkor csak őrá figyel. Gondja volt rá, hogy távozása előtt átrendezze a dobozokat két alacsonyabb oszlopba. Terrinek nem tetszett, hogy Kay hozzányúl a dobozaihoz, az sem tetszett neki, amikor Kay azt javasolta, hogy le kellene vennie Robbie-ról az átázott pelenkát. Terri mosdatlan szájú, bár még mindig kissé kába haragra gerjedt, és felszólította Kayt, hogy menjen a picsába, és maradjon is ott.

Csengett a mobilja. Fölvette. Terri addiktológus védőnője volt.

– Napok óta próbállak elérni! – mondta haragosan. Percekig tartott, amíg Kay megmagyarázhatta, hogy ő nem Mattie, de ez nem nagyon mérsékelte a védőnő harciasságát.

– Ja, még mindig kezeljük, de a múlt héten pozitív volt a tesztje. Ha továbbra is anyagozik, ki van rúgva! Húsz emberünk van csak ebben a pillanatban, akik beállhatnak a helyére a programban, és talán még egy kis hasznuk is lesz belőle. Már harmadszor csinálja ezt!

Kay nem árulta el, hogy Terri ma reggel is belőtte magát.

– Van valakinél paracetamol? – kérdezte Alextől és Unától, miután a védőnő részletesen leadta, hogy Terri mennyit jár a rendelőbe, mennyire nem halad, majd letette.

Langyos teával vette be a fájdalomcsillapítót, mert annyi energiája se volt, hogy felálljon és kimenjen a vízhűtőhöz a folyosóra. Az iroda fullasztó volt, a fűtést magasra állították. Ahogy odakint lefakult az égről a nappali fény, az íróasztal fölött erősebb lett a neonvilágítás: vakító sárgásfehérre változtatta Kay megszámlálhatatlan papírját, amelyeken zümmögő fekete betűk masíroztak végtelen sorokban.

– Figyeld meg, hogy be fogják zárni a Bellchapelt – mondta Una, aki Kaynek háttal ülve dolgozott a számítógépén. – Muszáj karcsúsítani. A tanács fizeti az egyik munkatársat. Az épület Pagfordé. Úgy hallottam, ki akarják csinosítani, és megpróbálják bérbe adni valakinek, aki többet fizet. Évek óta ácsingóznak arra a rendelőre.

Kay halántéka lüktetett. Új városának neve elszomorította. Gondolkodás nélkül megtette azt, amitől esküvel fogadott tartózkodást tegnap este, miután Gavin elmulasztotta felhívni: fogta a mobilját, és beütögette Gavin irodai számát.

– Itt Edward Collins és társa – szólt bele egy női hang a harmadik kicsengés után. A magánszektorban, ahol pénzre mehet a dolog, bezzeg azonnal fogadják a hívásokat.

– Beszélhetnék Gavin Hughesszal, kérem? – mondta Kay, mereven bámulva Terri aktáját.

– Ki beszél, kérem?

– Kay Bawden vagyok – felelte Kay.

Nem emelte föl a fejét, nehogy bele kelljen néznie Alex vagy Una szemébe. A szünetnek nem akart vége lenni.

(Londonban ismerkedtek meg, Gavin testvérének születésnapi buliján. Kay senkit sem ismert a társaságban, kivéve a barátnőjét, aki odavonszolta erősítésnek. Gavin épp akkor szakított Lisával, kissé részeg volt, de rendes, megbízható, konzervatív embernek tűnt, egyáltalán nem annak a típusnak, amelyre Kay bukott. Kitálalta megszakadt kapcsolatának történetét, utána hazament Kayjel a hackney-i lakásba. Mohó volt, amíg megmaradtak távkapcsolatban, a hétvégeken meglátogatta, rendszeresen telefonált, de amikor Kay valamilyen csoda folytán megkapta az állást Yarvilban, és árulni kezdte a hackney-i lakást, Gavin mintha megriadt volna...)

– Még mindig foglalt a vonala, óhajtja tartani?

– Igen, kérem – felelte siralmasan Kay.

(Ha közte és Gavin között nem jön össze a dolog... de össze kell jönnie. Miatta költözött ide, miatta keresett másik állást, miatta tépte ki a lányát a megszokott környezetéből. Ugye, hogy Gavin ezt sose hagyta volna, hacsak nem komolyak a szándékai? Át kellett gondolnia, milyen következményekkel járna, ha szakítanának: milyen rémes és kínos lenne, ha örökösen összefutnának egy ekkorka városban, mint Pagford.)

– Kapcsolom – mondta a titkárnő. Kay reményei felszárnyaltak.

– Szia – szólalt meg Gavin. – Hogy vagy?

– Jól – hazudta Kay, mert Alex és Una fülelt. – Jó napod volt?

– Zsúfolt – mondta Gavin. – Neked?

– Szintén.

Várt, szorosan rányomta a fülére a telefont, mímelve, hogy Gavin beszél hozzá, és hallgatta a csöndet.

– Az jutott eszembe, hogy nem találkozhatnánk-e ma este – bökte ki végül. Hányingere volt.

– Izé... nem hiszem, hogy menne – felelte Gavin.

Hogyhogy nem tudod? Mi az a fontos?

– Lehet, hogy dolgom lesz... Marynél. Barry feleségénél. Azt akarja, hogy legyek koporsóvivő. Úgyhogy lehet... Úgy gondolom, utána kell néznem, mivel jár ez, meg minden.

Ha Kay egyszerűen csak hallgatott, és hagyta, hogy Gavin gyatra kifogásai visszhangozzanak a levegőben, a férfi olykor elszégyellte magát, és meghátrált.

– Bár nem hiszem, hogy lefoglalná az egész estét – tette hozzá.

– Később találkozhatunk, ha akarod.

– Jól van. Akarsz átjönni hozzám, tekintve, hogy hétköznap van?

– Izé... Ja. Oké.

– Mikor? – kérdezte Kay. Azt akarta, hogy Gavin hozzon már végre döntést.

– Nem tudom... kilenc körül?

Miután Gavin letette, Kay még néhány percig szorította a füléhez a telefont, majd azt mondta, Alexnek és Unának címezve: – Én is. Akkor viszlát, bébi.

V

Tessának, lévén tanácsadó, kötetlenebb volt az órabeosztása, mint a férjéé. Általában kivárta a tanítás végét, hogy hazavigye a fiát a Nissanjával, hagyva, hogy Colin (akit Tessa – noha tudta, hogy hívja a férjét mindenki más, beleértve szinte az összes szülőt, akik a gyerekeiktől vették át a szokást – sose nevezett volna Bokszosnak) egy-két óra eltéréssel kövesse őket a Toyotában. Ma azonban Colin a parkolóban várta negyed öt után öt perccel, amikor a gyerekek még javában rajzottak ki a kapukon, hogy beüljenek a szülői autókba vagy felszálljanak az iskolabuszokra.

Az ég hideg vasszürke volt, mint egy pajzs alja. Csípős szél emelgette a szoknyák szélét, zörgette a leveleket a fejletlen fákon, gonosz, fagyos szél, amely megkereste a leggyengébb pontokat, a tarkót meg a térdet, és megfosztott az álmodozás vigaszától, nem hagyta, hogy egy kicsit elvonuljunk a valóságtól. Tessa még akkor is bosszús és ideges volt tőle, amikor már kizárta a kocsiból, úgy, mintha nekijött volna valaki, és utána nem kért volna bocsánatot.

Mellette az anyósülésen Colin, akinek a térde nevetségesen magasra szegeződött a szűk autóban, éppen azt mesélte, hogy húsz perccel ezelőtt az irodájában járt a számítástechnika-tanár, és azt mondta: – ...nem volt ott. Két óra hosszat nem került elő. Úgyhogy azt mondta, arra gondolt, hogy egyenesen bejön hozzám, és megmondja. Holnap erről fog beszélni az egész tanári. Pontosan ezt akarja – dühöngött Colin, és Tessa tudta, hogy már nem a számítástechnika-tanárról beszél. – Magasról tesz rám, mint rendesen.

Tessa férje sápadt volt a kimerültségtől, kivörösödött szeme alatt árnyékok sötétlettek, és a keze kissé reszketett az aktatáskája fogóján. Szép keze volt, karakteres csontok, vékony, karcsú ujjak, nem nélkülözött minden hasonlatosságot a fiukéval. Tessa nemrég említette is a fiának és a férjének; egyik sem látszott a legkevésbé sem örülni a gondolatnak, hogy valamilyen csekély külső hasonlóság létezik közöttük.

– Nem hiszem, hogy... – kezdte az asszony, de Colin már folytatta is:

– Úgyhogy be fogják zárni, mint mindenkit, és otthon még én is megbüntetem. Majd meglátjuk, hogy örül-e neki. Majd meglátjuk, hogy akkor lesz-e kedve nevetni. Kezdhetjük azzal, hogy sehova sem engedjük el egy hétig, majd meglátjuk, mennyire lesz mulatságos.

Tessa magába fojtotta a választ, és a diákok fekete ruhás tengerét figyelte, ahogy lehorgasztott fejjel, dideregve mennek. Szorosan összehúzták magukon vékony kabátjukat, hajukat a szájukba csapta a szél. Egy pufók és némileg bávatag elsős ide-oda nézelődött, kereste az autót, amely nem jött érte. A tömeg szétvált, és ott volt Mócsing, jött hétmérföldes lépéseivel, Arf Price mellett, mint rendesen, sovány arcából hátra fújt haja lobogott a szélben. Néha, bizonyos szögből, bizonyos megvilágításban könnyen látni lehetett, milyen lesz Mócsing öregembernek. Tessa fáradtságának mélységéből egy pillanatra vadidegennek rémlett, és az asszony arra gondolt, milyen furcsa, hogy ez a valaki most el fog kanyarodni, elindul az ő autójához, és Tessának megint ki kell mennie abba a borzalmas, hiperreális szélbe, hogy ez beszállhasson. De amint odaért hozzájuk, és azt a kis grimaszt vágta az anyjára, ami nála a mosolyt jelentette, azonnal visszaváltozott a fiúvá, akit Tessa mindennek ellenére szeretett, úgyhogy kiszállt, és sztoikusán ácsorgott a metsző szélben, amíg Mócsing össze nem hajtogatta magát, hogy beférjen az autóba az apja mögé, aki nem mozdult.

A buszok előtt húztak el a parkolóból, és elindultak Yarvilon át, el a csúnya, lepusztult parlagi házak mellett, az útelágazás felé, ahonnan hazasiethettek Pagfordba. Tessa figyelte Mócsingot a visszapillantó tükörben. Görnyedten ült hátul, és úgy bámult ki az ablakon, mintha a szülei csak két ember lennének, akik felszedték stoppolás közben, akikhez csak a véletlen és a közelség köti.

Colin addig várt, amíg oda nem értek az elágazáshoz. Akkor megkérdezte: – Hol voltál délután, amikor számítástechnikán kellett volna lenned?

Tessának muszáj volt ismét belenéznie a tükörbe. Látta, hogy a fia ásít. Olykor eszébe jutott, bár ezt nem győzte tagadni Colin előtt, hogy Mócsing valójában piszkos magánháborút folytat az apja ellen, amelyhez az egész iskola a közönség. Tudott dolgokat a fiáról, amelyeket nem tudott volna, ha nem tanácsadó; a diákok mondtak egyet s mást, hol ártatlanul, hol sunyin: Nem tetszik haragudni érte, hogy Mócsing cigarettázik? Otthon is szabad neki?

Tessa elzárta a szándéka ellenére szerzett, tiltott zsákmány apró kincsesházát, nem árulta el sem a férjének, sem a fiának, noha bilincs volt rajta a tudás, kölöncként húzta a lábát.

– Sétálni voltam – felelte higgadtan Mócsing. – Gondoltam, megjáratom magamat.

Colin megcsavarodott az ülésben, hogy hátranézhessen, amikor ordít. A biztonsági öv megfeszült rajta, ráadásul a nagykabát és az aktatáska is korlátozta a mozgásban. Ha elvesztette az önuralmát, a hangja egyre magasabb lett, úgyhogy most majdnem falzettben ordított. Mócsing mindvégig hallgatott, pimasz félmosolyra húzva vékony száját, miközben az apja üvöltő sértéseket vagdosott a fejéhez, de ezeknek a sértéseknek az élét elvette Colin ösztönös viszolygása a trágárságtól. Szégyellte magát, ha káromkodott.

– Te beképzelt, önimádó kis... kis szar! – sivította, és Tessa, aki alig látta a könnyeitől az utat, bizonyosra vette, hogy Mócsing másnap délelőtt Colin bátortalan, fejhangú káromkodásának utánzásával fogja szórakoztatni Andrew Price-t.

Tetszett már látni, hogy Mócsing milyen istenien utánozza Bokszos járását?

– Hogy merészelsz így beszélni velem? Hogy merészelsz lógni az iskolából?

Colin rikácsolt és őrjöngött. Tessának ki kellett pislognia a könnyeket a szeméből, amint bekanyarodott Pagfordba, keresztülhajtott a főtéren, el a Mollison és Lowe, a háborús emlékmű és a Fekete Ágyú mellett, majd a Mihály arkangyal és a Mindenszenteknél balra fordult a Templom soron, majd végre megállt a házuk felhajtóján. Addigra Colin sipákoló rekedtségig ordította magát, és Tessa arcát sós glazúr vonta be. Miután valamennyien kiszálltak, Mócsing, akinek arckifejezése egy szemernyit sem változott az apja hosszas kirohanása közben, bement a saját kulcsával a házba, majd hátra se nézve, ráérősen felvonult az emeletre.

Colin ledobta az aktatáskáját a sötét előszobában, és a feleségéhez rontott. Csak az ajtó fölötti színes üvegen szűrődött be némi furcsa fény, amely félig vérbe, félig temetői kékbe vonta háborgó, kopaszodó, boltozatos koponyáját.

– Most már látod? – kiáltotta, hosszú karját rázva. – Most már látod, mit kell kibírnom?

– Igen – mondta Tessa. Kivett egy marék papír zsebkendőt az előszobaasztalon levő dobozból, megtörülgette az arcát, kifújta az orrát. – Igen, látom.

– Mit érdekli, min megyünk keresztül! – mondta Colin, azzal zokogni kezdett, szárazon, hangosan fuldokolva, mint egy kruppos gyerek. Tessa gyorsan odalépett hozzá, és átfogta Colin mellkasát, valamivel derék fölött, mert olyan alacsony és köpcös volt, hogy nem ért föl magasabbra. Colin meggörnyedt, kapaszkodott a feleségébe. 7’essa érezte, ahogy remeg, és rázkódnak a bordái a kabát alatt.

Pár perccel később gyöngéden kifejtette magát a férje karjaiból, bevezette a konyhába, és főzött neki egy kanna teát.

– Átviszek Maryhez egy tál ragut – mondta, miután egy darabig üldögélt Colin mellett, és simogatta a kezét. – Ott van nála a fél rokonság. Amint visszajöttem, korán takarodót fújunk.

Férje bólintott, szipogott. Tessa megcsókolta a halántékát, azután kiment a fagyasztószekrényhez. Amikor visszajött a súlyos, jéggé fagyott étellel, Colin behunyt szemmel ült az asztalnál, és nagy kezében fogta a bögrét.

Tessa letette a műanyag szatyorba csomagok ragut a csempére a bejárat mellett. Belebújt a formátlan, zöld kardigánba, amelyet gyakran viselt kiskabát helyett, de nem húzta fel a cipőjét, hanem lábujjhegyen felosont a lépcsőfordulóra, majd onnan a beépített tetőtérbe, most már kevésbé törődve azzal, hogy zajtalanul járjon.

Közeledését olyan hangok fogadták, mintha patkányok futkosnának az ajtó mögött. Tessa kopogtatott, időt adva Mócstngnak, hogy elrejtse, amit a neten néz, vagy talán a cigarettáját, amelyről nem tudja, hogy az anyja tud róla.

– Na?

Tessa benyitott. Fia teátrálisan kuporgott az iskolatáskája mellett.

– Épp ma kellett lógnod az iskolából?

Mócsing kiegyenesedett. Ösztövér volt, és olyan hosszú, hogy toronyként magasodott az anyja fölé.

– Ott voltam. Csak később érkeztem. Bennett nem vett észre. Amilyen nulla.

– Stuart, kérlek! Kérlek!

Időnként a munkában is a legszívesebben ráordított volna a kölykökre. Azt szerette volna rikácsolni: Bele kell nyugodnod, hogy mások is léteznek! Azt képzeled, hogy a valóságon lehet alkudozni, hogy mi majd annak gondoljuk, amilyennek te mondod! Bele kell nyugodnod, hogy ugyanolyan valóságosak vagyunk, mint te; bele kell nyugodnod, hogy nem vagy isten!

– Apád nagyon zaklatott, Stu. Barry miatt. Nem bírod felfogni?

– De igen – felelte Mócsing.

– Neki ez ugyanolyan, mint neked lenne, ha Arf halna meg.

Mócsing nem felelt, az arckifejezése sem változott meg túlságosan, Tessa mégis érezte, hogy megveti és nevet rajta.

– Tudom, azt gondolod, hogy te és Andrew egészen más fajhoz tartoztok, mint apád és a Barry-félék...

– Nem – szakította félbe Mócsing, de Tessa tudta, hogy csak azért, mert reméli, hogy ezzel lezárhatja a diskurzust.

– Átviszek egy kis ételt Maryhez. Könyörgök, Stuart, a távollétemben most már ne csinálj semmit, amivel felzaklathatod apádat. Kérlek, Stu.

– Jó – mondta a fia félig nevetve, félig a vállát vonogatva, de Tessa még be sem csukta az ajtót, amikor már érezte, hogy Mócsing figyelme úgy röppen vissza a saját gondjaihoz, akár a fecske.

VI

Késő délután a gonosz szél elfújta az alacsony felhőt, majd alkonyaira elült. Walléktól háromháznyira Samantha Mollison égőkkel megvilágított tükörképét nézte az öltözőasztalnál, és nyomasztónak találta a csendet meg a mozdulatlanságot.

Kiábrándító két nap volt. Gyakorlatilag semmit sem adott el. A Champétre ügynöke lógó pofazacskójú, érdes embernek bizonyult, ronda melltartókkal tömött útitáskával. Úgy látszik, a kedvességet bevezetőnek tartogatta, mert élőben kizárólag az üzlet foglalkoztatta, vállveregetően beszélt Samanthával, kritizálta a raktárkészletét, nyaggatta, hogy rendeljen. Az asszony valaki fiatalabbat, magasabbat és szexibbet képzelt el magának, és most minél előbb szerette volna a butikon kívül tudni az ügynököt és a rikító alsóneműjét.

Ebédidőben vásárolt egy „őszinte részvétünk” kártyát Mary Fairbrothernek, de nem tudta kitalálni, mit írjon rá, mert a rémálomba illő közös utazás után a kórházba, nem tűnt elegendőnek egy szimpla aláírás. Sose álltak közel egymáshoz. Ilyen kis helyen, mint Pagford, folyton egymásba futnak az emberek, de ő és Miles nem igazán ismerték Barryt és Maryt. Legfeljebb annyit tudhattak róluk, hogy más táborhoz tartoznak, ha azt vesszük, hogy Howard örökké csetepatézik Barryvel a Parlag miatt... nem mintha Samanthát egy cseppet is érdekelte volna bármelyik fél álláspontja. Ő nem ereszkedett le a helyi politika pitiánerségéig.

Elfáradt, mísz volt, felfúvódott az egész napos, válogatás nélküli nassolástól, a legszívesebben el se ment volna Milesszal a vacsorára az anyósáékhoz. Nézte magát a tükörben, rátette a tenyerét az arca két oldalára, és óvatosan a füle felé húzta a bőrt. Milliméterenként jelent meg egy fiatalabb Samantha. Lassan jobbra-balra fordította a fejét, megvizsgálta ezt a feszes maszkot. Jobb, sokkal jobb. Vajón mennyibe kerülne, mennyire fájna? Vajon meg merné tenni? Megpróbálta elképzelni, mit mondana az anyósa, ha beállítana egy ropogós új arccal. Shirley és Howard, mint arra Shirley sűrűn emlékeztette őket, hozzájárultak a lányunokáik oktatásához.

Miles bejött a hálószobába. Samantha elengedte a bőrét, és a korrektorért nyúlt. Hátrahajtotta a fejét, mert mindig így sminkelt: ez a tartás feszesre húzta az állkapcsán a kissé megereszkedett bőrt, és minimálisra csökkentette a zacskókat a szeme alatt. Rövid, karcolásnyi barázdák voltak a szája szélén. Olvasta, hogy ezeket fel lehet tölteni egy beinjekciózható, szintetikus anyaggal. Vajon mennyit változtatna rajta? Biztosan olcsóbb lenne, mint egy arcfelvarratás, és Shirley talán nem venné észre. Látta a válla fölött a tükörben, ahogy Miles leveti a nyakkendőjét és az ingét. Nagy hasa kifolyt a munkához viselt nadrágjából.

– Nem találkoztál te ma valakivel? Valami ügynökkel? – kérdezte a férfi. Lustán vakargatta szőrös köldökét, miközben a szekrénybe bámult.

– Igen, de fölösleges volt – válaszolta Samantha. -– Vacak az áru.

Miles szerette, amit a felesége csinált: olyan házban nőtt fel, ahol a kiskereskedelem volt az egyetlen fontos téma, és sose vesztette el a tiszteletét iránta, amelyet még Howard csöpögtetett belé. Ráadásul Samantha portékája rengeteg alkalmat kínált a viccelődésre, és a dicsekvés más, kevésbé finoman álcázott formáira. Miles sose fáradt bele, hogy mindig ugyanazokat az ócska poénokat süsse el.

– Rossz méret? – érdeklődött sokatmondóan.

– Rossz fazon. Pocsék színek.

Samantha megfésülte és hátrakötötte sűrű, száraz, barna haját. Közben Milest figyelte a tükörben, ahogy átöltözik sávolyszövött nadrágba és pólóingbe. Tűkön ült, úgy érezte, a legkisebb provokációtól is felcsattanna vagy sírna.

Csak pár percnyire volt az Örökzöld Karéj, de a Templom sor meredek volt, így autóval mentek. Kellően sötétedett, fölfelé az úton elhaladtak egy árnyékember mellett, akinek olyan sziluettje és járása volt, mint Barry Fairbrothernek. Samantha megriadt, és hátranézett, hogy ki lehet az. Miles az út végén balra kanyarodott, és alig egy perccel később megérkeztek az 1930-as években épült családi házak sarlójához.

Howard és Shirley háza, egy széles ablakú, alacsony, vörös téglaépület kiadós pázsitokkal dicsekedhetett elöl és hátul, amelyekbe Miles nyaranta csíkokat nyírt. Hosszú birtoklásuk éveiben Howard és Shirley kocsilámpásokkal, fehérre festett kovácsoltvas kapuval egészítették ki a házat, és gerániummal teleültetett cserepeket állítottak a bejárat két oldalára. Egy táblát is szereltek a csengő mellé, egy fából készült, lakkozott korongot, amelyre az „Ambleside” szót írták, régies, fekete gót betűkkel, idézőjelek között.

Samantha néha kegyetlenül tudta gúnyolni az apósáék házát. Miles tűrte a fullánkjait, nem tiltakozott a burkolt célzás ellen, hogy neki és Samanthának, a dísztelen padlóikkal és ajtóikkal, a csupasz deszkákra terített rongyszőnyegeikkel, bekeretezett nyomataikkal és elegáns, kényelmetlen díványukkal különb ízlésük van, ám titokban jobban tetszett neki a ház, amelyben felnőtt. Itt szinte minden felületet valami bolyhos és puha borított; nem volt huzat, és a nyugszékek gyönyörűségesen kényelmesek voltak. Nyáron, fűnyírás után Shirley mindig hozott neki egy behűtött sört, miközben ő az egyik nyugszékben lustálkodva nézte a nagyképernyős tévén a krikettet. Néha valamelyik lánya is odaült mellé, és fagylaltot evett csokoládéöntettel, amelyet Shirley direkt az unokáinak készített.

– Szervusz, drágám – üdvözölte Shirley, amikor ajtót nyitott. Alacsony, tömör alakjával, levélmintás kötényében olyan volt, mint egy csinos kis borsdaráló. Lábujjhegyre állt, hogy magas fia megcsókolhassa, majd azt mondta: – Helló, Sam – és azonnal el is fordult.

– Mindjárt kész a vacsora. Howard! Itt van Miles és Sam!

A háznak olyan illata volt, mint a bútorfénynek és a jó ételeknek. A konyhából előkerült Howard, egyik kezében egy palack borral, a másikban dugóhúzóval. Shirley, mielőtt kikocogott volna a konyhába, egy gyakorlott mozdulattal behátrált az ebédlőbe, hogy Howard elférhessen az előszobában, amelynek majdnem teljes szélességét kitöltötte.

– Hát itt vannak az irgalmas szamaritánusok! – mennydörögte Howard. – Hogy áll a melltartó-üzlet, Sammy? Mellbedobással állja a recessziót?

– Az üzlet meglepően peckes, Howard – mondta Samantha.

Howard falrengetően hahotázott. Samantha bizonyosra vette, hogy rálegyintene a fenekére, ha nem lenne a kezében a dugóhúzó és a palack. Eltűrte, ha az apósa olykor megmarkolászta vagy rálegyintett, mint egy olyan férfi ártalmatlan exhibicionizmusát, aki túl öreg és kövér, hogy többre legyen képes; Shirley-t mindenesetre bosszantotta, Samantha szokásos örömére. Shirley sose mutatta ki a nemtetszését, a mosolya sem halványodott el, beszédének édes ésszerűsége sem bicsaklott meg, de Howard lanyha kujonkodásai után minden alkalommal rövid időn belül kilőtt egy pehelykönnyű fordulatba rejtett nyilat a menyére. Megemlítette, hogy a lányok taníttatásának költségei rohamosan nőnek, féltő gonddal érdeklődött Samantha diétája iránt, megkérdezte Milest, hogy, ugye milyen elképesztően csinos alakja van Mary Fairbrothernek; Samantha pedig mindent elviselt, mosolygott, és később Milest büntette meg érte.

– Szervusz, Mo! – szólt Miles, és bevonult Samantha előtt a helyiségbe, amelyet Shirley és Howard szalonnak hívott. – Nem is tudtam, hogy te is itt leszel.

– Szia, szépfiú! – üdvözölte Maureen mély, érdes hangján. – Adj egy puszit!

Howard üzlettársa a dívány sarkában ült, kezében pici pohár sherryvel. Fuksziarózsaszín ruhát viselt sötét harisnyával és lakk tűsarkú cipővel. Hollófekete haját kemény lakkréteggel rögzítette tupírba sápadt majomarca fölött, és csücsörített vastagon kirúzsozott, bugyirózsaszín szájával, amikor Miles lehajolt, hogy megpuszilja az arcát.

– Éppen üzletről beszélgettünk. Az új kávéház terveiről. Helló, Sam, cukorbaba! – tette hozzá Maureen, és megütögette maga mellett a díványt. – Ó, de csinos vagy, és milyen barna! Ez még Ibizáról maradt? Gyere, ülj ide mellém! Micsoda sokk volt az a golfklubban! Iszonyú lehetett!

– Igen, az volt – értett egyet Samantha.

És most végre elmondhatta Barry halálának történetét, miközben Miles csak toporgott, és leste, mikor szólhat közbe. Howard kiosztotta a nagy poharakba töltött pinot grigiót, és feszülten figyelt Samantha beszámolójára. Howard és Maureen érdeklődésének izzásában és a vigasztaló tűztől, amelyet az alkohol szított benne, Samanthából fokozatosan elszivárgóit a feszültség, amelyet két napja hurcolt magában, és a helyén gyönge szirmokat nyitott az elégedettség.

A szoba meleg és makulátlan volt. A vitrinekben, a gázkandalló két oldalán díszes porcelánok sorakoztak, amelyeknek szinte mindegyike II. Erzsébet uralkodásának valamelyik fontos eseményére vagy évfordulójára emlékeztetett. A sarokban a kis könyvespolcon vegyesen álltak a királyi életrajzok és a színpompás szakácskönyvek, amelyek már nem fértek el a konyhában. Fotográfiák ékesítették a polcokat és a falakat. Miles és a húga, Patrícia ikerkeretből, egyforma iskolai egyenruhában mosolyogtak ragyogóan. Miles és Samantha lányai, Lexie és Libby többszörösen képviseltették magukat, babakortól serdülésig. Samantha egyetlenegyszer szerepelt a családi galériában, bár az egyik legnagyobb és leginkább szembetűnő fotón, amely őt és Milest ábrázolta tizenhat évvel ezelőtti esküvőjük napján. Miles fiatal volt és jóképű, szarkalábas és acélos kék szemmel mosolygott a fényképészre, viszont Samantha szemhéja félig lecsúszott, a feje oldalra fordult, az álla alá toka gyűrődött, ahogy belemosolygott a lencsékbe. Ruhájának fehér szaténja feszült a mellén, amely máris duzzadt volt a korai terhességtől, és debellának látszott miatta.

Maureen sovány, karomszerű keze a nyakláncával játszadozott, amelyet sohasem tett le. A láncon egy kereszt függött a néhai férje karikagyűrűjének társaságában. Amikor Samantha odáig ért a történetben, hogy az orvosnő azt mondta Marynek, hogy itt ők már semmit sem tehetnek, Maureen megfogta szabad kezével Samantha térdét, és megszorította.

– Tálalva van! – kiáltotta Shirley. Samantha, noha nem akart jönni, két napja nem érezte ilyen jól magát. Maureen és Howard úgy bántak vele, mint egy hősnőbe oltott beteggel, és mindketten gyengéden megpaskolták a hátát, amikor elhaladt előttük az ebédlőbe menet.

Shirley lekapcsolta az ebédlőben a villanyt, és hosszú, rózsaszín gyertyákat gyújtott, amelyeknek a színe harmonizált a tapétával és a szalvétával. A homályban a levesescsészékből felszálló pára szellemszerűvé változtatta Howard széles, pirospozsgás arcát. Samantha, aki majdnem fenékig kiürítette nagy borospoharát, arra gondolt, milyen vicces lenne, ha Howard bejelentené, hogy mindjárt szeánszot tartanak, és megidézik Banyt, hogy számoljon be a saját szemszögéből a golfklubban történt eseményről.

– Nos – szólt Howard mély hangon –, azt hiszem, Barry Fairbrotherre kellene emelnünk poharunkat.

Samantha gyorsan megdöntötte a sajátját, mielőtt Shirley észrevehette volna, hogy már majdnem kiürítette belőle a bort.

– Szinte bizonyosan aneurizma volt – közölte Miles abban a pillanatban, ahogy a poharak visszakerültek az abroszra. Még Samantha elől is eltitkolta ezt az információt, és most örült is neki, mert az asszony még képes lett volna eltékozolni, miközben Maureennal és Howarddal beszélget. – Gavin telefonált Marynek, hogy tolmácsolja az iroda részvétét, és megbeszélje vele a végrendeletet, és Mary megerősítette az aneurizmát. Alapjában egy agyi verőér kiduzzadt, majd elszakadt – (miután beszélt Gavinnel, utánanézett a neten).

– Bármikor bekövetkezhetett volna. Vele született gyengeség.

– Rettenetes! – mondta Howard, azután észrevette, hogy Samantha pohara üres, és feltápászkodott, hogy töltsön neki. Shirley majdnem a hajvonaláig felvonta a szemöldökét, míg a levesét kortyolta. Samantha csak azért is magába döntötte a bort.

– Tudjátok-e – közölte kissé nehezen forgó nyelvvel –, hogy mintha őt láttam volna idefelé jövet? Barryt.

– Gondolom, az egyik fivére volt – mondta elutasítóan Shirley. – Azok mind egyformák.

De Maureen túlkárogta: – Én meg mintha Kent láttam volna a halála estéjén! Olyan világosan láttam, mint a nap, ahogy áll a kertben és néz föl rám a konyhaablakba! A rózsái között.

Senki se válaszolt; ezt a sztorit hallották már. Eltelt egy perc, amelyben semmi sem történt, csak a halk hörpölést lehetett hallani, azután ismét Maureen károgta el magát: – Gavin jó barátságban van Fairbrotherékkel, ugye, Miles? Nem ő fallabdázik Barryvel? Mármint fallabdázott.

– Ja, Barry hetente elpáholta. Pocsék játékos lehet ez a Gavin. Barry tíz évvel volt idősebb nála.

Majdnem egyformán önelégült derű jelent meg az asztal mellett az asszonyok gyertyafényes arcán. Ha másban nem is, abban egyek voltak, hogy némileg perverz érdeklődést tápláltak Miles ifjú és keszeg cégtársa iránt. Maureennál ez csak a telhetetlen éhséget jelentette Pagford összes pletykájára, márpedig ehhez elsőrendű anyagot szolgáltatnak egy fiatal agglegény ügyei. Sbirley-nek különös örömet szerzett, ha Gavin fogyatékosságairól és tétovaságáról hallhatott, mert ezek gyönyörűségesen kiemelték élete ikeristenségeinek, Howardnak és Milesnak a teljesítményeit és az önbizalmát. Ám Samanthában macskás kegyetlenséget keltett Gavin passzivitása és óvatoskodása; rettentően szerette volna látni, amint őhelyette egy másik nő életre pofozza, megregulázza vagy valamilyen más módon elbánik vele. Ő is szekírozta, amikor csak találkozott vele, és örömét lelte a meggyőződésben, hogy Gavin tolakodónak és nehéz természetűnek találja.

– No, és hogy áll mostanában a londoni barátnőjével? – kérdezte Maureen.

– Már nem londoni, Mo. Ideköltözött a Remény utcába – mondta Miles. – És ha a véleményemet akarod hallani, Gavin azt is bánja, hogy egyáltalán a közelébe ment. Ismered, milyen nyuszi.

Miles pár évvel Gavin fölött járt az iskolában, és abban, ahogy a cégtársáról beszélt, mindig maradt valami a hatodikos felsőbbévesből.

– Barna lány? Nagyon rövid hajú?

– Ő az – mondta Miles. – Szociális munkás. Lapos sarkú cipő.

– Akkor őt láttuk, a boltban, igaz, How? – kérdezte izgatottan Maureen. – Bár a külsejéből még egy szakácsnőt se néztem volna ki.

A levest sült sertésjava követte. Howard cinkosságával Samantha csendesen csúszott az elégedett részegség felé, bár valami kétségbeesetten tiltakozott benne, mint egy ember, akit kisodor a tengerre az áramlat. Megpróbálta még több borba fojtani.

A csend úgy takarta be az asztalt, mint egy tiszta abrosz, és ezúttal mindenki tudni látszott, hogy Howardnak kell kijelölnie a következő témát. Ő evett még egy darabig, borral öblítette le a kiadós falatokat, látszólag észre sem vette a rá szegeződő tekinteteket.

Végül, miután félig kiürítette a tányérját, és megtörülgette a száját a szalvétájával, azt mondta: – Igen, most érdekes dolgok lesznek a tanácsban. – Kénytelen volt szünetet tartani, hogy magába fojtsa a harsány böffentést, és egy pillanatig úgy festett, mint aki hányni akar. A mellére ütött. – Pardon. Igen. Valóban nagyon érdekes lesz. Most, hogy Fairbrother elment... – hivatalos dolgokban Howard visszaváltott a névre, amelyet általában használt –, nem tudom, hogyan jelenhetne meg a cikke. Kivéve persze, ha Krakéler nem viszi tovább – tette hozzá.

Howard nevezte el Parminder Jawandát „Krakéler Bhuttónak” az első ülés után, amelyen Parminder tanácsnoki minőségben vett részt. Népszerű vicc volt a Parlag-ellenesek között.

– Azt az arcot! – fordult Maureen Shirley-hez. – Ahogy nézett, amikor megmondtuk neki! Nos... én mindig azt gondoltam... te tudod...

Samantha a fülét hegyezte, de Maureen célzása egyszerűen nevetséges volt. Parminder, akinek a legistenibb pagfordi a férje: a magas, atletikus Vikram, a sasorrával, a sűrű, fekete szempillájával, a lusta, titokzatos mosolyával! Samantha évek óta dobálta a haját és nevetett a szükségesnél gyakrabban, ha megállt beszélgetni az utcán Vikrammel, akinek olyan teste volt, mint Milesnak, mielőtt abbahagyta a rögbit, elpuhult és pocakot eresztett.

Kevéssel azután, hogy Jawandáék a szomszédaik lettek, hallotta valahol, hogy Vikram és Parminder házasságát a szülők ütötték nyélbe. Samantha kimondhatatlanul erotikusnak találta ezt a gondolatot. Csak képzeljék el, hogy valakit hozzáparancsolnak Vikramhez, hogy köteles azt tenni; egész kis ábrándot szőtt köréje, amelyben őt, mint lefátyolozott hajadont bevezetik egy szobába, ahol a sorsa várja... Képzeljék el, amint ez a valaki felnéz, és tudja, hogy az történik vele... Ráadásul Vikram foglalkozása külön izgató; ekkora felelősség egy sokkal csúnyább férfit is szexissé tenne...

(Hét éve Vikram végezte eJ Howardon a négyes bypass-műtétet. Következésképpen nem tehette be a lábát a Mollison és Lowe-ba anélkül, hogy rá ne zúduljon az évődő kedélyesség pergőtüze:

„Parancsoljon a sor elejére fáradni, Mr. Jawanda! Kérem, hölgyeim, adjanak utat – nem, Mr. Jawanda, ebből nem engedek –, ez az ember mentette meg az életemet, ő foldozta össze az öreg ketyegőt –, mit adhatok a doktor úrnak?”

Howard mindig belediktálta Vikrambe az ingyen kóstolót, és egy kicsit többet mért mindenből, amit az orvos vásárolt. Samantha gyanúja szerint ez a bohóckodás volt az oka, hogy Vikram szinte már be sem ment a csemegébe.)

Elvesztette a beszélgetés fonalát, de nem érdekelte. A többiek még mindig arról dönögtek, hogy Barry Fairbrother írt valamit a helyi újságba.

– ...meg kellett volna beszélnem vele – dörögte Howard. – Nagyon alattomos így csinálni a dolgokat. Na, mindegy, hol van már a tavalyi hó.

– Most azon kell gondolkoznunk, ki lép Fairbrother helyébe. Krakélert nem szabad alábecsülni, akármennyire is föl van most zaklatva. Nagy hiba lenne. Valószínűleg máris igyekszik felhajtani valakit, úgyhogy nekünk kell gondolkoznunk egy megfelelő utódról. Minél előbb, annál jobb. Egyszerűen a jó kormányzás érdekében.

– Ez mit jelent pontosan? – kérdezte Miles. – Választást?

– Meglehet – mondta Howard megfontolt arccal – bár én kétlem. Ez csak egy átmeneti üresedés. Ha mérsékelt az érdeklődés a választás iránt – habár ismétlem, Krakélert nem szabad alábecsülnünk –, de ha nem tud összeszedni kilenc embert, akik a választás kiírását javasolják, mindössze kooptálni kell egy új tanácsnokot. Ebben az esetben kilenc tanácstag szavazatára van szükségünk a kooptálás megerősítéséhez. Kilenc ember kell a határozatképességhez. Fairbrother mandátumából még három év van hátra. Megéri. Minden megváltozhat, ha valakit átállítunk Fairbrother mellől.

Howard a borospoharán dobolt vastag ujjaival, és a fiát nézte az asztal másik oldalán. Shirley és Maureen is Milest nézte, ő pedig, gondolta Samantha, úgy bámulta az apját, mint egy nagy, kövér labrador, amely az izgalomtól reszketve várja a kutyacsemegét.

Ha józan lett volna, hamarabb rájön, miről van itt szó, és miért lengi körül sajátosan ünnepi hangulat az asztalt. A részegség sokáig felszabadítóan hatott rá, de most váratlanul akadály lett, mert Samantha nem volt biztos benne, hogy bízhat-e a nyelvében a több mint egy palack bor és a hosszú hallgatás után. Ezért inkább gondolta a szavakat, mintsem kimondta volna őket: Miles, kurvára jó lesz, ha azt mondod nekik, hogy előbb meg kell beszélned velem!

VII

Tessa Wall nem akart sokáig maradni Marynél – sose szerette kettesben hagyni a házban a férjét és Mócsingot de a látogatás valahogyan mégis kétórásra nyúlt. Fairbrotherék háza tele volt kempingágyakkal és hálózsákokkal, a nagy család körülsereglette a tátongó semmit, amit a halál hagyott maga után, de semmiféle zsivaj és sürgés-forgás sem álcázhatta a káoszt, amelyben Barry eltűnt.

Tessa, aki a barátjuk halála óta először maradhatott egyedül a gondolataival, a sötétben baktatott lefelé a Templom soron. A lába fájt, a kardigánja nem védte meg a hidegtől. Csak a gyöngysora fából faragott szemeinek koccanását hallotta, meg a televíziók elmosódó hangját a házakból, amelyek előtt elhaladt.

Váratlanul az jutott az eszébe: Barry vajon tudott róla?

Eddig sose gondolt rá, hogy a férje elmondhatta Barrynek az ő élete nagy titkát, a rothadást, amely a házassága szívében üszkösödik. Ő és Colin még csak nem is beszéltek róla (bár a szagfoszlányai sok beszélgetést beszennyeztek, főleg a közelmúltban...).

Ám ma este úgy rémlett, hogy Mary mintha laposan nézne rá, amikor szóba került Mócsing...

Kimerültél, képzelődsz, mondta magának határozottan. Colinnak annyira a vérében van a titkolózás, hogy ő sose mondta volna el, még Barrynek sem, akit bálványozott. Gyűlöletes gondolat volt, hogy Barry tudhatta... hogy azért volt olyan kedves Colinhoz, mert szánta azért, amit ő, Tessa cselekedett.

Amikor belépett a nappaliba, férje szemüvegben ült a televízió előtt. Éppen a híradó ment. Colin térdén egy köteg nyomtatott papír volt, a kezében toll. Tessa megkönnyebbülten látta, hogy Mócsingnak semmi nyoma.

– Hogy van? – kérdezte Colin.

– Hát, tudod... nem valami fényesen – mondta Tessa. Halk, megkönnyebbült nyögéssel belesüllyedt az egyik régi karosszékbe, és lehúzta kopott cipőjét. – Viszont Barry fivére csodálatos.

– Milyen értelemben?

– Hát... tudod... ahogy segít.

Behunyta a szemét, masszírozni kezdte a hüvelyk– és a mutatóujjával az orrnyergét és a szemhéját.

– Nekem mindig kissé megbízhatatlannak tűnt – hallatszott Colin hangja.

– Tényleg? – szólt ki Tessa az önkéntes sötétség mélyéből.

– Igen. Emlékszel, amikor vállalta, hogy ő lesz a bíró azon a meccsen a paxtoni gimnáziummal? És körülbelül fél órával előbb lefújta, így Batemannek kellett beugorni.

Tessa szívesen felcsattant volna, de magába fojtotta. Colin hajlamos volt rá, hogy általános érvényű ítéleteket hozzon első benyomások, elszigetelt tények alapján. Sose látszott megérteni az emberi természet mérhetetlen változékonyságát, és nem méltányolta, hogy minden jelentéktelen arc az övéhez hasonlóan vad és egyedi hátországot rejt.

– Akkor is kedves a srácokhoz – fogalmazott diplomatikusan.

– Le kell feküdnöm.

De nem mozdult, csak ült, és azt figyelte, mi mindene fáj: a lába, a keresztcsontja, a válla.

– Gondolkoztam, Tess.

– Hm?

Colin szeme akkorára zsugorodott az üveglencsétől, mint a vakondoké, amitől még feltűnőbb lett a magas, dudoros, kopaszodó homloka.

– Azon, amit Barry próbált csinálni a városi tanácsban. Mindenen, amiért harcolt. A Parlagért. A drogrehabilitációs rendelőért. Egész nap ezen gondolkoztam. – Mély lélegzetet vett. – És úgy döntöttem, hogy én veszem át a helyét.

Tessa szóhoz sem jutott. Olyan erővel zuhant rá a rossz előérzet, hogy beleszögezte a székbe. Alig bírta megőrizni a szakmai semleges arcot.

– Bizonyos vagyok benne, hogy Barry ezt akarta volna – szólt Colin. Különös felajzottságán átütött a védekezés.

Soha!, mondta Tessa legőszintébb énje. Barry soha, egyetlen másodpercre sem akarta volna, hogy ezt csináld. Tudta volna, hogy te vagy az utolsó ember, aki alkalmas erre!

– Azt a mindenit! – mondta ki hangosan. – Nos, tudom, hogy Barry nagyon... de ez akkor is sorsdöntő elhatározás. És Parminder sem ment még el. Még mindig itt van, és továbbra is igyekszik megtenni mindent, amit Barry akart.

Telefonálnom kellett volna Parmíndernek, gondolta Tessa, amíg ezeket mondta, és bűntudatos görcsbe rándult a gyomra. Ó, istenem, miért nem jutott eszembe, hogy telefonáljak Parmindernek?

– De neki segítségre lesz szüksége, egymagában sose bír el velük – vitatkozott Colin. – Azt pedig garantálom, hogy Howard Mollison ebben a pillanatban is valami bábot próbál felhajtani, akit Barry helyébe állíthat. Valószínűleg máris...

– Ó, Colin...

– Lefogadom, hogy ezt teszi! Tudod, milyen!

Oda se nézett, amikor a térdéről leestek a papírlapok, puha fehér zuhatagban hullottak a padlóra.

– Barryért akarom megcsinálni. Ott fogom folytatni, ahol ő abbahagyta. Majd én gondoskodom róla, hogy ne menjen füstbe minden, amiért dolgozott. Ismerem az érveit. Mindig azt mondta, hogy olyan lehetőségeket kapott, amelyekhez sohasem juthatott volna hozzá másként, és nézd meg, mi mindent visszaadott a közösségnek. Eltökélt szándékom, hogy indulni fogok. Holnap utánanézek, mit kell tennem.

– Jól van – mondta Tessa. A tapasztalat évei megtanították, hogy Colinnal nem szabad ellenkezni az első fellángolásnál, mert csak elsáncolja magát a konokságba. Ugyanezek az évek Colint is megtanították arra, hogy Tessa gyakran színlel egyetértést, mielőtt előhozakodna a kifogásaival. Az ilyen eszmecseréket mindig átfűtötte a szavak nélküli, kölcsönös emlékezés arra a rég eltemetett titokra. Tessa úgy érezte, tartozik a férjének. Colin úgy érezte, követelhet.

– Komolyan akarom, Tessa.

– Megértem, Colin.

Az asszony felküzdötte magát a székből. Nem tudta, lesz-e energiája a lépcsőmászáshoz.

– Jössz lefeküdni?

– Egy perc. Előbb át akarom nézni ezeket.

Szedegetni kezdte a nyomtatott lapokat, amelyeket leejtett. Vakmerő új terve mintha lázas energiával töltötte volna fel.

Tessa lassan vetkőzött a hálószobájukban. Valahogy megnőtt a gravitáció; annyi erőfeszítéssel járt megmozdítani a tagjait, engedelmességre kényszeríteni a renitens cipzárat. Pongyolát vett, és kiment a fürdőszobába, ahol hallhatta, amint Mócsing mozog odafent. Gyakran érezte magát elhagyottnak és kifacsartnak ezekben a napokban, a férje és a fia között ingázva, akik mintha teljesen függetlenül léteztek volna, és olyan idegenek voltak egymásnak, mint a háziúr és a bérlő.

Le akarta venni a karóráját, de eszébe jutott, hogy tegnap elhányta valahova. Olyan fáradt... folyton elveszít mindent... és hogy felejthetett el telefonálni Parmindernek? Könnyes szemmel, szorongva csoszogott lefeküdni.

Szerda

I

Hétfőn és kedden Krystal Weedon a barátnőjénél, Nikkinél aludt, minekutána különösen csúnyán összeveszett az anyjával. Azzal kezdődött, hogy Krystal hazajött a plázából, ahol a haverjaival lógott, és látta, hogy Terri Obbóval dumál az ajtóban. A Parlagon mindenki ismerte a fakó, püffedt képű, foghíjas vigyorú Obbót, a szódásüveg szemüvegével és az ócska, mocskos bőrkabátjával.

– Csak tarcsad itt magadnál, Tér, csak pár napra. Pár fontér, jó?

– Mit tarcson itt? – kérdezte harciasan Krystal. Robbie átfurakodott az anyja térdei között, és szorosan átölelte Krystal lábszárát. Nem szerette, ha férfiak járnak a házhoz. Jó oka volt rá.

– Semmit. Számítógépeket.

– Ne! – mondta Krystal Terrinek.

Nem akarta, hogy az anyjának dugipénze legyen. Bár Obbótól kitelik, hogy kihagyja a középső lépcsőt, és egy zacsi herkával fizet Terrinek a szívességért.

– Ne csináld!

De Terri már igent mondott. Amióta Krystal az eszét tudta, az anyja mindenre és mindenkinek igent mondott: ja, rendbe, de mennyire, oké, nem probléma...

Krystal kiment a barátnőihez a játszótérre a sötétedő ég alá. Feszült és ingerült volt. Egyszerűen nem bírta felfogni Mr. Fairbrother halálát, de folyton úgy érezte, mintha a gyomorszáját soroznák, és ettől ő is neki akart menni valakinek. Attól is ideges és bűntudatos volt, hogy ellopta Tessa Wall óráját. De hát miért csatolta le, és miért tette oda Krystal orra elé a hülye trampli, és miért hunyta be a szemét? Mire számított?

Az sem segített, hogy együtt lógott a többiekkel. Jemma feszt hergelte Mócsinggal, úgyhogy végül Krystal kirobbant és nekiugrott, Nikkinek és Leanne-nek kellett lefognia. Akkor hazaviharzott, és látta, hogy már meg is hozták Obbo számítógépeit. Robbie éppen meg akarta mászni az első szobában felstószolt dobozokat, Terri meg csak ült báván, és a cucca ott hevert a padlón. Obbo – úgy, ahogy Krystal tartott tőle – egy zacskó heroinnal fizette ki.

– Bassza meg, te hülye drogos ribanc, mán megint ki fognak rúgni arról a kurva klinikáról!

Am a heroin addigra elvitte az anyját oda, ahol nem lehetett utolérni. Bár reagált: kis kurvának és repedtsarkúnak nevezte Krystalt, de ezt is lanyha közönnyel tette. Krystal pofon csapta, mire Terri azt mondta neki, hogy menjen a picsába, és dögöljön meg.

– Hát akkor vigyázol te rá a változatosság kedviér, te hülye geci herkás tehén! – visította Krystal. Robbie bömbölve rohant utána az előszobában, de a lány becsapta az ajtót a kisfiú orra előtt.

Nikkiék házát szerette a legjobban. Nem volt olyan rendes, mint Cath nagyié, de barátságosabb volt, vigasztalóan zajos és forgalmas. Nikkinek két fivére és egy nővére volt, ezért Krystal egy leterített dunyhán aludt a lányok ágya között. A falakat magazinokból kivágott képek – ennivaló fiúkból és gyönyörű lányokból összeállított kollázsok – borították. Krystalnak sose jutott eszébe, hogy kidekorálja a saját szobáját.

De nem hagyta nyugton a lelkiismeret; folyton az jutott eszébe, milyen rémült volt Robbie arca, amikor ő bevágta az orra előtt az ajtót, így szerda reggel hazament. Nikki családja különben se lett volna odáig, ha két éjszakánál tovább marad. Nikki meg is mondta egyszer, a szokott karakánságával, hogy a mamájának oké, amíg nem történik túl gyakran, de Krystal ne használja őket szállónak, főleg pedig ne állítson be éjfél után.

Terri örült, mert mindig örülni szokott, ha a lánya hazajött, és mesélt az új szociális munkásról. Krystal idegesen morfondírozott, hogy mit gondolhatott az idegen a házról, amely az utóbbi időben még a szokottnál is mélyebbre süllyedt a piszokban. Főleg az aggasztotta, hogy Kay otthon találta Robbie-t, akinek az óvodában kellett volna lennie, mert a kisfiú tavaly azzal a feltétellel térhetett haza a családi otthonba, ha folytatja a nevelőanyjánál elkezdett iskola-előkészítőt. Azon is dühöngött, hogy a szociális gondozó pelenkásan látta Robbie-t, holott ő mennyi munkával próbálja vécére szoktatni az öccsét.

– Na és mit mondott? – kérdezte Termői.

– Aszonta, hogy visszagyön – válaszolta az anyja.

Krystalnak balsejtelme támadt. A szokott gondozójuk nem nagyon avatkozott bele a Weedon család életébe, hagyta őket, hadd boldoguljanak a maguk emberségéből. Teszetosza, kelekótya nő volt, gyakran eltévesztette a nevüket, összezavarta az esetüket másokéval. Kéthetente járt hozzájuk, kizárólag azért, hogy ellenőrizze, életben van-e még Robbie.

Az újabb fenyegetés még jobban elrontotta Krystal hangulatát. Terri, ha tiszta volt, kushadt a lánya dühe előtt, és hagyta, hogy Krystal dirigáljon, aki a lehető legtöbbet hozta ki ebből az ideiglenes tekintélyből: utasította Territ, hogy öltözzön fel tisztességesen, ráparancsolt Robbie-ra, hogy vegye vissza a tiszta nadrágját, emlékeztette, hogy ebbe nem pisilhet bele, azután elvonult vele az óvodába. A kisfiú bőgni kezdett, amikor a nővére ott akarta hagyni; Krystal először begurult, de végül leguggolt a gyerek mellé, és megígérte neki, hogy egykor érte jön és elhozza. Akkor Robbie végre elengedte.

Utána lógott az iskolából, holott a szerdát szerette a legjobban, mert akkor volt tesi meg tanácsadás is, és nekiállt, hogy csapjon egy kis rendet; fenyőillatú fertőtlenítőt locsolt szét a konyhában, az állott ételt és a csikkeket belekaparta szemeteszacskókba. Terri kekszesdobozban tartott cuccát eldugta, a megmaradt számítógépeket (hármat már elvittek) kicipelte az előszobaszekrénybe.

Miközben az ételt vakarta le a tányérokról, gondolatai mindegyre visszatértek az evezőscsapathoz. Holnap este is edzése lenne, ha még élne Mr. Fairbrother. Általában hozta-vitte Krystalt a kombiban, mert ő nem juthatott volna el másképp a yarvili csatornához. Ikerlányai, Niamh és Siobhan meg Sukhvinder Jawanda is ott ült a kocsiban. Krystal nem bandázott ezzel a három lánnyal az iskolában, de amióta egy csapat lettek, mindig odavetették egymásnak: „minden rendben?”, ha találkoztak a folyosón. Krystal azt várta, hogy majd lenézik, de okéknak bizonyultak, mihelyt az ember jobban megismerte őket. Nevettek a viccein. Átvették pár kedvenc kifejezését. Bizonyos értelemben ő volt a csapat vezetője.

Krystal családjában soha senkinek sem volt autója. Ha koncentrált, még most is, még Terri konyhájának büdösségében is érezte a kombi belsejének a szagát. Szerette azt a meleg műanyagszagot. Soha többé nem ül be abba a kocsiba. Bérelt minibuszban is utaztak, ilyenkor Mr. Fairbrother vezetett, és vitte az egész csapatot, és néha éjszakára se jöttek haza, ha távoli iskolákkal versenyeztek. A csapat Rihanna Umbrellayit énekelte a buszon: ez volt az ő szerencsehozó szertartásuk, vezérmotívumuk: Krystal reppelte Jay-Z bevezető szólóját. Mr. Fairbrother kis híján összepisilte magát, amikor először hallotta reppelni:

Uh huh uh huh, Rihanna,..

Goodgirl gone bad -

Take three -

Action.

No clouds in my storms...

Let it rain, L hydroplane into fame

Comin down with the Dow Jones...

Krystal sose értette ezt a szöveget.

Bokszos Wall küldött nekik egy körlevelet, hogy a csapat addig nem találkozik, amíg nem találnak új edzőt, de sose találnak új edzőt, úgyhogy nagy rakás szarvolt az egész levél, és ezt mindenki tudta.

Ez Mr. Fairbrother csapata volt, az ő kedvenc terve. Nikki és a többiek sokat leprázták Krystalt, amiért belépett. Gúnyolódásuk mögött hitetlenkedés rejtőzött, aztán meg csodálat, mert a csapat érmeket nyert (Krystal a sajátjait egy dobozban tartotta, amelyet Nikkiék házából lopott. Hajlamos volt zsebre vágni azoknak a dolgait, akiket bírt. Ez a doboz műanyagból volt, és rózsákkal dekorálták ki, mint egy gyerek ékszeres dobozát. Most Tessa karórája is abban volt, összecsavarva).

Az volt a legjobb, amikor megverték azokat a taknyos kis riherongyokat a Szent Annából; az volt Krystal életének legszebb napja. A következő gyűlésen az igazgatónő kiszólította az egész csapatot az iskola elé (Krystal egy kicsit szégyenkezett, mert Nikki és Leanne kinevették, de aztán mindenki megtapsolta őket) ...szóval az nem lehetett semmi, hogy a Winterdowa eltángálta a Szent Annát.

Hát most már nem lesz semmi: se utazások az autóval, se evezés, se interjú a helyi újságnak. Krystalnak tetszett, hogy ismét benne lehet az újságban. Mr. Fairbrother azt mondta, hogy ő is ott lesz vele, amikor meginterjúvolják. Csak ők ketten lesznek.

– És mit akarnak, hogy miről beszéjjek?

– Az életedről. Az életed érdekli őket.

Mint egy hírességé! Krystalnak nem volt pénze képes újságokra, de látott ilyeneket Nikkiék házában és az orvosi rendelőben, amikor elvitte oda Robbie-t. Ez még annál is jobb lett volna, mint amikor a csapatról írtak az újságban. Majd kipukkadt az izgalomtól, de valahogy sikerült tartania a száját, még csak Nikkinek vagy Leanne-nek se dicsekedett el vele. Meg akarta lepni őket, és milyen jó, hogy nem mondott semmit. Soha többé nem lesz benne az újságban.

Lyukat érzett a gyomra helyén. Megpróbált nem gondolni többet Mr. Fairbrotherre, mialatt ide-oda járt a házban és takarított, hozzáértés nélkül, de kitartóan. Közben az anyja a konyhában ült, cigarettázott, és bámult ki a hátsó ablakon.

Valamivel déli tizenkettő előtt megállt a ház előtt egy asszony egy ócska kék Vauxhall-lal. Krystal az öccse szobájának ablakából vette észre. A látogatónak nagyon rövid, sötét haja volt, és fekete nadrágot viselt, meg olyan népies gyöngysort, és egy nagy bevásárlószatyor lógott a vállán, tele aktákkal.

Krystal lerohant a földszintre.

– Szerintem ez az! – kiáltott be Terrinek a konyhába. – A szociális.

A nő kopogtatott. Krystal ajtót nyitott.

– Szervusz, Kay vagyok. Mattie-t helyettesítem. Te nyilván Krystal vagy.

– Ja – mondta Krystal, és nem fárasztotta magát azzal, hogy visszamosolyogjon Kayre. Bevezette a nőt a nappaliba, és látta rajta, hogy nyugtázza a szokatlan, hozzávetőleges rendet, azt, hogy kiürítették a hamutartókat, és a szétdobált cuccot begyömöszölték a repedt polcokra. A szőnyeg még mindig mocskos volt, mert a porszívó elromlott, a törülköző és a cinkes kenőcs meg a padlón hevert, és Robbie egyik matchbox autója csücsült a műanyag tégely tetején. Krystal az autóval próbálta lekötni Robbie figyelmét, miközben tisztára sikálta az öccse fenekét.

– Robbie a óvodába van – közölte Kayjel. – Elvittem. Megint ráattam a nadrágját. Ő szokja visszaőtöztetni nadrágpelenkába. Bekrémeztem a seggit. Nem lesz semmi baj, ez csak pelenkakiütés.

Kay ismét rámosolygott a lányra. Krystal kilesett az ajtón, és elordította magát: – Anyu!

Terri bejött a konyhából. Piszkos, ócska pulóvert viselt farmerrel. Jobban festett, most hogy többet takart el magából.

– Helló, Terri – köszönt neki Kay.

– Minden rendbe? – kérdezte Terri, és letüdőzte a füstöt.

– Üjj le! – parancsolta Krystal. Anyja engedelmesen felkuporodott ugyanabba a fotelbe, amelyben az előző alkalommal ült. – Kér eccsésze teát vagy ilyesmi? – kérdezte Kaytől.

– Az bizony jólesne – mondta Kay. Leült, kinyitotta a mappáját.

– Kösz.

Krystal kisietett a szobából, de azért nagyon figyelt, hogy mit mond Kay az anyjának.

– Gondolom, Terri, nem várta, hogy ilyen hamar viszontlát – hallotta Kayt (fura kiejtése volt, olyan londoniféle, mint a procc új picsáé az iskolában, aki után a fiúk fele koslat) –, de eléggé nyugtalanított tegnap Robbie. Csakugyan visszament ma az óvodába, úgy, ahogy Krystal mondja?

– Ja – válaszolta Terri. – Beyitte. Ma reggel visszagyött.

– Visszajött? Hol volt?

– Én csak... én csak egy barátnőmnél aluttam! – mondta Krystal, berohanva a nappaliba, hogy megfeleljen magáért.

– Ja, de reggel hazagyött – tette hozzá Terri.

Krystal visszatért a kannához. Akkora ricsajt csinált, amikor felforrt, hogy semmit se vehetett ki abból, amit a szociális és az anyja beszéltek. Tejet löttyintett a bögrékbe a teafilterek mellé, igyekezett minél gyorsabban dolgozni, és épp akkor vitte be a nappaliba a három tűzforró bögrét, amikor Kay ott tartott: – ...beszéltem tegnap Mrs. Harperrel az óvodában...

– Az a kurva – szólt közbe Terri.

– Tessék – mondta Krystal Kaynek. Elhelyezte a teásbögréket a padlón, és úgy fordította az egyiket, hogy a füle a vendég felé nézzen.

– Nagyon köszönöm – felelte Kay. – Terri, azt hallottam Mrs. Harpertől, hogy Robbie sokat hiányzott az utóbbi három hónapban. Volt, hogy egy teljes hétig nem ment be, igaz?

– Mi? – kérdezte Terri. – Nem is. Mer ott vót. Csak tennap nem. Meg mikor fájt a torka.

– Az mikor volt?

– Mi? Hónapja... másfél... kábé.

Krystal leült az anyja foteljének a karfájára. Kihívóan bámult le a magasból Kayre, agresszíven rágózott, és úgy fonta keresztbe a karját, mint az anyja. Kay térdén vastag dosszié feküdt kinyitva. Krystal utálta a dossziékat. Azokba írnak össze mindenfélét az emberről, aztán elteszik, hogy felhasználják ellene.

– Én viszem Robbie-t a óvodába – közölte. – A iskolába menet.

– Nos… Mrs. Harper szerint Robbie látogatásai eléggé megritkultak – mondta Kay, a jegyzeteit nézve, amelyeket az óvodaigazgatóval folytatott beszélgetés során készített. – Nézze, Terri, amikor tavaly visszaadták magának Robbie-t, maga vállalta, hogy járatni fogja az iskolai előkészítőbe.

– De én kurvára... – kezdte Terri.

– Na, pofát súlyba, értve? – kiáltott rá Krystal, majd Kayhez fordult: – Robbie télleg beteg vót, a mandulája begyullatt, én hoztam rá antibiotikumot a doktortól.

– És ez mikor volt?

– Hát, kábé három hete, szóval pont...

– Amikor tegnap itt jártam – szakította félbe Kay, ismét Robbie anyja felé fordulva (Krystal vadul rágott, karja kettős sorompójával takarva el magát) magának, Terri, láthatólag nagyon nehezére esett megfelelni Robbie igényeinek.

Krystal lenézett az anyjára. Az ő szétvetett combja kétszer olyan vastag volt, mint az anyjáé.

– Énnem... én soha se... – Terri meggondolta magát. – Robbie jó van.

Gyanú sötétítette el Krystal gondolatait, mintha a magasban köröző keselyű árnyéka hullott volna rá.

– Terri, ugye maga drogozott, mielőtt tegnap megérkeztem?

– Nem, énnem! Ez kurvára... maga kurvára... énnem, világos?

Krystal egyre nehezebben kapott levegőt, és csengeni kezdett a füle. Obbo nyilván nem egy zacsit adott az anyjának, hanem egy egész köteget. A szociális látta belőtt állapotban. Terrinek legközelebb pozitív lesz a tesztje a Bellchapelben, akkor pedig ismét kivágják a fenébe...

(...és metadon nélkül ismét visszatér az a rémálom, amikor Terri lemegy állatba, ahol ismét tátogatni kezdi a foghíjas száját az idegen farkaknak, hogy telenyomhassa az ereit. És Robbie-t ismét elveszik, de ezúttal lehet, hogy nem is jön vissza. Krystal zsebében, a kulcstartón volt egy láncon függő, kicsi, piros műanyag szív, abban pedig egy kép az egyéves Robbie-ról. Igazi szíve úgy kezdett dübörögni, mint amikor teljes erőből evezett, hasította, kettéhasította a vizet, izmai pengtek, és figyelte, hogyan csúszik egyre hátrább a másik csapat...)

– Te rohadék! – kiáltotta, de senki sem hallotta, mert Terri még mindig rikácsolt Kaynek, aki csak ült, fogta a bögréjét, és a szeme se rebbent.

– Én kurvára nem, és magának uccse nincsen bizonyítékja...

– Te rohadt hülye! – mondta hangosabban Krystal.

– Én kurvára nem, ez egy kibaszott hazugság – visította Terri. Olyan volt, mint a csapdába esett állat: minél jobban vergődik, annál jobban belegabalyodik. – Én sose nem is, én sose...

– Ezér megint ki fognak vágni a rendelőből, te repettsarkú baromállat!

– Ne merészejj így beszélni velem!

– Na jó! – mondta Kay emelt hangon. Letette a bögréjét a padlóra, és felállt, mert megrémítette, amit elszabadított, majd azt kiáltotta: – Terri! – ezúttal őszinte aggodalommal. Terri felpattant a fotel másik karfájára, és guggolva nézett farkasszemet a lányával. Olyanok voltak, mint két vízköpő sátánfigura, az orruk majdnem összeért, és visítottak.

– Krystal! – kiáltotta Kay, mert a lány fölemelte az öklét.

Krystal ledobta magát a karfáról, el az anyjától. Meglepetésére valamilyen meleg lé folyt végig az arcán. Az a zavaros gondolata támadt, hogy vér lehet, de könnyek voltak, csak könnyek. Tisztán fénylettek az ujjai hegyén, amikor letörölte őket.

– Na jó – ismételte meg Kay rendíthetetlenül. – Nyugodjanak meg, kérem.

– Maga nyugoggyék meg! – vágta oda Krystal. Reszketve beletörölte az arcát az alkarjába, azután visszatrappolt az anyja székéhez. Terri megrándult, de Krystal csak elkapta a cigarettás csomagot, kirázta belőle az utolsó szálat meg az öngyújtót, és rágyújtott. Füstöt fújva otthagyta az anyját, az ablakhoz ment, hátat fordított a szobának, és a könnyeit próbálta szétkenni, mielőtt legördültek volna az arcán.

– Oké – szólt Kay, továbbra is állva –, ha megbeszélhetnénk ezt higgadtan...

– Ó, mennyék mán a picsába – mondta tompán Terri.

– Itt Robbie-ról van szó! – figyelmeztette Kay. Még mindig állt, mert nem mert lazítani. – Ezért vagyok itt. Gondoskodnom kell róla, hogy Robbie-nak ne essék baja.

– Na és, mulasztott abból a szar dedóból – mondta Krystal az ablaknál. – Az még nem olyan kurva nagy bűn.

– ...nem olyan kurva nagy bűn – helyeselt Terri, mint egy életlen visszhang.

– Itt nem csak az óvodáról van szó – mondta Kay. – Robbie rosszul érezte magát, és ki volt sebesedve a bőre, amikor tegnap láttam. Túl nagyfiú már ahhoz, hogy bepelenkázzák.

– Leszettem róla aztat a kurva pelenkát, mos: mán nadrág van rajta, nem megmontam? – dühöngött Krystal.

– Sajnálom, Terri – folytatta Kay –, de maga egyáltalán nem volt megfelelő állapotban ahhoz, hogy egyedül is gondot viselhessen egy kisgyerekre.

– Én sose...

– Nekem hajtogathatja, hogy nem drogozott! – mondta Kay, és Krystal először látott az arcán valami igazat és emberit: bosszúságot, ingerültséget. – De a rendelőben meg fogják tesztelni, és mind a ketten tudjuk, hogy az a teszt pozitív lesz. Figyelmeztették, hogy ez az utolsó esélye, mert legközelebb ki fogják dobni.

Terri megtörölte a száját a kézfejével.

– Nézzék, én tudom, hogy egyikük sem akarja elveszíteni Robbie-t...

– Hát akkor ne vigyék el, a kurva életbe! – ordította Krystal.

– Ez nem ilyen egyszerű – felelte Kay. Visszaült, fölemelte a nehéz aktát a padlóról, ahova leesett. – Terri, amikor tavaly visszahozták Robbie-t, maga lejött a heroinról. Vállalta, hogy tiszta marad, és végigcsinálja a programot, és beleegyezett más dolgokba is, például abba, hogy óvodába járatja Robbie-t...

– Ja, én bevittem...

– Egy darabig – mondta Kay. – Egy darabig be is vitte, de nézze, Terri, a jelképes erőfeszítés nem elég. Azután, amit a tegnapi látogatásomon tapasztaltam, és miután beszéltem a drogrehabilitációs gondozónőjével, valamint Mrs. Harperrel, attól tartok, felül kell vizsgálnunk a helyzetet.

– Az meg mit jelent? – kérdezte Krystal. – Mán megint egy kurva eseti felülvizsgálat, he? Minek? Robbie jól van, én vigyázok rá... Kuss legyen mán!– visította Terrinek, aki ugyancsak be akart szállni az ordításba a fotelből. – Ez itt nem... én vigyázok Robbie-ra, értve? – bömbölte Kaynek piros fejjel. Vastagon körülrajzolt szeme dühös könnyekben úszott, és a mutatóujjával bökdöste a saját mellét.

Krystal rendszeresen látogatta Robbie-t a nevelőszüleinél abban a hónapban, amikor a kisfiú távol volt tőlük. Robbie tapadt rá, követelte, hogy maradjon náluk teázni, sírt, amikor a nővére elment. Olyan volt, mintha az ember felét kivágná és túszul ejtené valaki. Krystal azt akarta, hogy Robbie Cath nagyihoz kerüljön, mint ahogy ő is odakerült minden alkalommal, ha Terri szétesett. Csakhogy Cath nagyi most már öreg és gyenge volt, és nem volt ereje Robbie-hoz.

– Krystal, én tudom, hogy szereted az öcsédet, és minden tőled telhetőt megteszel érte – mondta Kay –, de nem te vagy Robbie törvényes...

– Mér nem vagyok? A nővére vagyok, bassza meg!

– Na jó! – szólt határozottan Kay. – Úgy gondolom, Terri, hogy szembe kell néznünk a tényekkel. A Bellchapel mindenképpen kirúgja a programból, ha maga odamegy, azt állítja, hogy nem drogozott, utána pedig pozitív lesz a tesztje. A gondozója egyértelműen közölte, amikor telefonon beszéltünk.

Terri, aki olyan volt a foghíjas szájával, mint egy öregasszony és egy gyermek furcsa hibridje, belelappadt a fotelbe, és üres vigasztalhatatlansággal bámult maga elé.

– Úgy vélem, egyetlen módon úszhatja meg a kirúgást – folytatta Kay. – Őszintén közli velük, hogy drogozott, vállalja a felelősséget a visszaesésért, és bebizonyítja, hogy hajlandó tiszta lapot nyitni.

Terri csak bámult. A hazugságon kívül nem ismert más fegyvert, amelyet szembeszögezhetett számos vádolóival: Ja, rendbe, csinájjad, strici csak ide, aztán meg nem, én soha, de én nem is, bazmeg, én sose nem...

– Volt valami oka arra, hogy ezen a héten használt heroint, holott máris nagy adagokban kapja a metadont?

– Ja! – felelte Krystal. – Ja, mer idegyött Obbo, és annak osztán kurvára nem mond nemet!

– Kuss legyen – szólt rá az anyja, de minden indulat nélkül. Azt próbálta felfogni, amit Kaytől hallott, azt a képtelen, veszedelmes tanácsot, hogy mondjon igazat.

– Obbo – ismételte Kay. – Ki az az Obbo?

– Egy faszverő köcsög – felelte Krystal.

– Kuss legyen – tanácsolta Terri ismételten a lányának.

– Mér nem montál neki csak annyit, hogy nem? – ordított rá Krystal.

– Na, jó! – szólt Kay. – Terri, vissza fogom hívni a rehabilitációs gondozóját. Igyekszem meggyőzni arról, hogy a családnak előnyösebb lesz, ha maga bent marad a programban.

– Télleg megcsinájja? – hűlt el Krystal. Eddig egy irtó nagy görénynek tartotta Kayt, még annál is nagyobb görénynek, mint a nevelőanyját a patyolat konyhájával, aki mindig olyan szépen szólt hozzá, hogy Krystal egy darab szarnak érezte magát.

– Igen – felelte Kay. – Meg. De figyeljen ide, Terri. Ezt mi, mármint a gyermekvédelmi osztály, nagyon komolyan vesszük. Fokozott figyelemmel kell kísérnünk Robbie itthoni helyzetét. Változást kell látnunk, Terri.

– Ja, ja, jó – helyeselt Terri, ahogy mindenkinek, mindenben. De Krystal azt mondta: – ja, lesz változás. Megcsinájja. Majd én segítek. Meglesz.

II

Shirley Mollison a szerdákat Yarvilban, a Délnyugati Közkórházban töltötte, ahol tucatnyi önkéntes társával együtt végzett nem orvosi jellegű munkákat, például a könyvtári kézikocsit tologatta az ágyak között, megöntözte a páciensek virágait, és bevásárolt az előcsarnokban levő boltban az ágyhoz kötött betegeknek vagy azoknak, akikhez nem jött látogató. Kedvenc foglalatossága az volt, ha ágyról ágyra járhatott, és fölvette az ételrendeléseket. Egyszer egy szembejövő orvos kórházi adminisztrátornak nézte a csipeszes írótáblája és a laminált névkártyája miatt.

A Sweetlove-udvarház egyik csodálatos karácsonyi partiján kapott ihletet az önkéntes munkához, akkor, amikor élete eddigi leghosszabb beszélgetését folytatta Júlia Fawley-val. Ekkor tudta meg, hogy Júlia pénzt gyűjt a helyi kórház gyermekosztályának építésére.

– Igazából egy királyi látogatásra lenne szükségünk – mondta Júlia, míg a tekintete ide-oda tévelygett Shirley válla fölött a szobában. – Rá fogom venni Aubrey-t, hogy szóljon egy szót Norman Bailey-nek. Bocsásson meg, üdvözölnöm kell Lawrence-t...

Azzal ott hagyta a hangversenyzongora mellett Shirley-t, aki lelkesen mondogatta a nagy semminek, hogy ó, természetesen, természetesen. Fogalma sem volt, ki az a Norman Bailey, de egészen megszédült. Másnap, Howardnak nem is szólva telefonált a Délnyugati Közkórházba, és jelentkezett önkéntes munkára. Miután megtudta, hogy a folttalan jellem, az ép ész és az erős láb az egyetlen követelmény, kért egy jelentkezési lapot.

Az önkéntes munka vadonatúj, tündöklő világot nyitott meg Shirley előtt. Julia Fawley a hangversenyzongora mellett tudtán kívül megajándékozta az álommal, amelyben Shirley a nyakába akasztott névkártyával, kezét szemérmesen összekulcsolva várakozott, miközben a királynő lassan elhaladt a ragyogó arcú önkéntesek sora előtt. Látta önmagát, ahogy bemutat egy tökéletes térdhajtást; a királynő felfigyel, megáll csevegni; gratulál Shirley-nek, amiért önzetlenül adakozik a szabad idejéből... egy villanás, egy fotó és másnap az újságok... A királynő Mrs. Shirley Mollison kórházi önkéntessel beszélget... Ha nagyon erősen összpontosított erre a képre, Shirley már-már malaszttal teljesnek érezte magát.

A kórházi önkéntes munka villogó új fegyvert adott Shirley kezébe, amellyel lejjebb farigcsálhatta Maureen nagyképűségét. Amióta Ken özvegye, akár egy Hamupipőke, előlépett bolti lányból üzlettárssá, olyan manírokat vett föl, amelyeket Shirley (noha cicamicás mosollyal tűrt) elviselhetetlennek talált. Ám mégis visszaszerezte a fölényét, mert ő dolgozott, ráadásul nem pénzért, kizárólag szívjóságból. Ingyen dolgozni előkelő dolog; olyan asszonyok szoktak, akiknek nincs szükségük plusz pénzre – olyan asszonyok, mint ő – és Júlia Fawley. Ezenkívül a kórház a pletykák hatalmas kincseskamráját nyitotta meg Shirley előtt, amely mellett semmivé lett Maureen egyhangú kárálása az új kávéházról.

Ma reggel Shirley határozottan közölte az önkéntesek felügyelőjével, hogy a huszonnyolcai kórterembe szeretne kerülni, mire el is küldték a rákosztályra. A huszonnyolcasban tett szert az egyetlen barátnőre a személyzetből, mert néhány fiatal ápolónő kurtán-furcsán és leereszkedően bánt az önkéntesekkel, ám Ruth Price, aki nemrég tért vissza tizenhat évnyi szünet után a betegápoláshoz, a.z első perctől bűbájos volt. Pagfordi asszonyok voltak mindketten, mint azt Shirley megfogalmazta, és ez eleve köteléket jelent.

(Habár Shirley történetesen nem Pagfordban született. Ő és a húga Yarvilban nőttek fel, az anyjuk szűk és rendetlen lakásában. Shirley anyja sokat ivott, és nem vált el a lányai apjától, aki egyébként sose mutatkozott, de a helybéli férfiak mintha mind ismerték volna Shirley anyjának nevét, és bazsalyogtak, amikor kimondták... ám ez régen volt, és Shirley hittel vallotta, hogy a múlt semmivé lesz, ha nem hozzuk szóba. Részéről nem volt hajlandó emlékezni.)

Shirley és Ruth örömmel üdvözölték egymást, de mivel sok dolguk volt aznap délelőtt, annyi idejük maradt csak, hogy a legalapvetőbb eszmecserét folytassák le Barry Fairbrother hirtelen haláláról. Megbeszélték, hogy fél egykor találkoznak az ebédnél, azután Shirley elsietett a könyvtári kézikocsiért.

Fantasztikus hangulatban volt. Olyan tisztán látta a jövőt, mintha már megtörtént volna. Howard, Miles és Aubrey Fawley egyesült erővel megszabadulnak a Parlagtól, és ez alkalmat ad egy győzelmi vacsorára a Sweetlove-háznál...

Shirley káprázatosnak találta a kastélyt: az óriási kerteket a napórával, a formára nyesett sövényeket, a mesterséges tavacskákat; a tágas, faburkolatú előcsarnokot; a hangversenyzongorán az ezüstkeretbe foglalt fényképet, amelyen a kastély gazdája évődik Anna királyi hercegnővel. Fawley-ék viselkedésében sose orrontott lenézést se maga, se a férje iránt, bár igaz, Fawley-ék szférájában annyi izgalmas szag versengett a figyelméért! Úgy el tudta képzelni, amint helyet foglalnak öten egy bizalmas vacsorára az egyik olyan édes kis szeparéban, Howard ül Júlia mellett, Shirley ül Aubrey jobbján, Miles kettejük között. (Ábrándjaiban Samanthának mindig másutt volt halaszthatatlan dolga.)

Shirley és Ruth fél egykor találkoztak a joghurtospultnál. A zajos kórházi büfé még nem volt olyan zsúfolt; az ápolónő és az önkéntes különösebb nehézség nélkül találtak maguknak egy morzsás, ragadós, kétszemélyes asztalt a fal mellett.

– Hogy van Simon? Hogy vannak a fiúk? – kérdezte Shirley, miközben Ruth lesöpörte az asztalról a morzsákat. Lerakodtak a tálcájukról, azután leültek egymással szemben egy kis dumálásra.

– Si jól van, köszönöm kérdésed, jól van. Ma hozza haza az új számítógépünket. A fiúk alig várják, képzelheted.

Ez nem volt igaz. Andrew-nak és Paulnak egyformán megvolt a maga olcsó laptopja, a vezetékes számítógép az apró nappali sarkában kuporgott, és egyik fiú sem nyúlt hozzá, mert tartózkodtak mindentől, ami az apjuk közelébe vihette volna őket. Ruth gyakran úgy beszélt a fiairól Shirley-nek, mintha sokkal fiatalabbak lennének a koruknál: kezelhetők, formálhatók, könnyen megnevettethetők. Talán önmagát akarta fiatalítani, hogy hangsúlyozza a – majdnem húszévnyi – korkülönbséget közte és Shirley között, hogy még inkább olyanok legyenek, mint anya és leánya. Ruth anyja tíz éve meghalt, és hiányzott az életéből az idősebb nőalak; viszont Shirley kapcsolata a lányával, mint erre célzott is Ruth-nak, egyáltalán nem olyan volt, mint amilyen lehetett volna.

– Miles és én mindig nagyon közel álltunk egymáshoz. Ám Patricia mindig inkább nehéz természetű volt. Most Londonban él.

Ruth szeretett volna puhatolózni, de épp a kifinomult tartózkodás volt az a tulajdonság, amelyet csodáltak egymásban Shirley-vel. Büszkék voltak rá, hogy háboríthatatlan derűt képesek mutatni a világnak. Ruth tehát félretette mohó kíváncsiságát, bár titokban abban reménykedett, hogy idővel kideríti, mi tette Patríciát olyan nehéz természetűvé.

Shirley és Ruth azonnali rokonszenve egymás iránt abból a kölcsönös felismerésből hajtott ki, hogy teljesen egyformák voltak, olyan asszonyok, akik arra a legbüszkébbek, hogy felkeltették és megtartották a féljük vonzalmát. Azonos alapelveket vallottak, akárcsak a szabadkőművesek, ennél fogva olyan biztonságban erezhették magukat egymással, mint más nőkkel soha. Cinkosságukat még élvezetesebbé tette a fölény fűszere, mert titokban mindkettő sajnálta a másikat a választásáért. Ruth groteszknek találta Howard külsejét, és nem értette, hogy barátnője, aki pufókságában is megőrizte finom szépségét, miként szánhatta rá magát erre a házasságra. Shirley, aki nem emlékezett rá, hogy valaha is látta volna Simont, vagy hallotta volna említeni a nevét a pagfordi magasabb politikával kapcsolatban, és tudott róla, hogy barátnője a minimális társasági életet is kénytelen nélkülözni, kedélytelen és tehetségtelen alaknak találta Simont.

– Szóval láttam, amikor Miles és Samantha behozták Barryt! – ugrott fejest Ruth a dolgok közepébe. Shirley-nél sokkal kevésbé volt járatos a társalgás művészetében, nehezére esett titkolnia mohó éhségét a pagfordi pletykákra, amelyektől elszigetelte a város fölötti dombtetőn Simon barátságtalansága. – Csakugyan végignézték, hogy történt?

– Ó, igen! – felelte Shirley. – A golfklubban vacsoráztak. Vasárnap este, tudod; a lányok már visszamentek az iskolába, és Sam jobban szeret házon kívül enni, nem valami nagy szakácsnő, tudod...

Ruth a közös kávészünetekben apránként megtudott ezt-azt Miles és Samantha házasságának belső életéről. Shirley elmesélte, hogy a fia kénytelen volt feleségül venni Samanthát, mert Samantha teherbe esett Lexie-vel.

– Igyekeznek jó képet vágni hozzá – sóhajtott derűs bátorsággal.

– Miles azt tette, ami helyes. Magam sem cselekedtem volna másként. A lányok aranyosak. Kár, hogy Milesnak csak lányai vannak, csodálatos apja lett volna egy fiúnak. De Sam nem akart harmadik gyereket.

Ruth elraktározott minden burkolt bírálatot, amit Shirley a menyéről mondott. Már évekkel ezelőtt és első látásra megutálta

Samanthát, amikor az ötéves Andrew-t kísérgette a Szent Tamás iskolai előkészítőjébe. Veszedelmes ragadozót sejtett a lármásan hahotázó, bokáig dekoltált Samanthában, aki erősen sikamlós viccekkel szórakoztatta az iskolaudvaron megjelent anyákat. Ruth éveken át figyelte megvető gúnnyal, hogyan dülleszti Samantha a dudáit Vikram Jawandára a szülői értekezleteken, és az osztályterem szélére terelte Simont, nehogy szólnia kelljen Samanthához.

Shirley még mindig Barry utolsó útjának kéz alól szerzett meséjénél tartott, a lehető legnagyobb hangsúlyt fektetve Miles fürge elméjére, ahogy kihívta a mentőket, a Mary Fairbrothernek nyújtott támogatására, az állhatatosságára, amellyel Wallék érkezéséig ott maradt Maryvel a kórházban. Ruth figyelmesen, noha kissé türelmetlenül hallgatta; Shirley sokkal mulatságosabb volt, amikor Samantha gyarlóságait sorolta, mint amikor Miles erényeit magasztalta. Ráadásul Ruth-ban alig fért meg az izgalmas hír, amelyet közölni akart Shirley-vel.

– Szóval van egy üres hely a városi tanácsban! – mondta abban a pillanatban, amikor Shirley ahhoz a ponthoz ért a sztoriban, ahol Miles és Samantha átengedik a színpadot Colin és Tessa Wallnak.

– Mi ezt úgy nevezzük, hogy átmeneti üresedés – magyarázta jóságosán Shirley.

Ruth mély lélegzetet vett.

– Simon – kezdte, és izgalomba jött már attól, hogy kimondhatja – azon gondolkozik, hogy indulni fog!

Shirley automatikusan mosolygott, udvarias meglepetéssel felvonta a szemöldökét, és ivott egy korty teát, hogy elrejtse az arcát. Ruth nem tudhatta, hogy olyasmit mondott, amivel meghökkentette a barátnőjét. Azt hitte, Shirley örömét leli a gondolatban, hogy férjeik együtt ülhetnek a városi tanácsban, és úgy sejtette, hogy Shirley ezt elősegítheti.

– Tegnap este hozta szóba – folytatta fontoskodva. – Már egy ideje latolgatja.

Bizonyos más dolgokat, amelyeket ugyancsak Simon mondott a lehetőségről, hogy a Grays kenőpénzt fizet a tanácsi megrendelésekért, Ruth kivert a fejéből, mint ahogy kiverte a fejéből Simon összes apró simlijét, pitiáner bűnöcskéit.

– Fogalmam sem volt róla, hogy Simont érdekli az önkormányzati munka – jegyezte meg könnyedén és kellemesen Shirley.

– Ó, igen! – mondta Ruth, akinek ugyancsak nem volt fogalma róla. – Méghozzá nagyon érdekli!

– Beszélt dr. Jawandával? – kérdezte Shirley, és ivott még egy kortyot. – A doktornő javasolta, hogy induljon?

Ruth meghökkent, látszott is rajta az őszinte értetlenség.

– Nem, én... Simon egy örökkévalóság óta nem járt nála. Ő nagyon egészséges!

Shirley mosolygott. Fia Simon a maga szakállára indul, a Jawanda-klikk támogatása nélkül, akkor bízvást elhanyagolható fenyegetést jelent. Még szánta is Ruth-t, akit csúnya meglepetés fog érni. Ő, Shirley, aki ismer Pagfordban mindenkit, aki számít, ugyancsak zavarban lenne, ha azonosítania kellene Simont, amint belép a csemegébe. Hát mit képzel ez a szegény Ruth, ki a csuda szavazna a férjére? Ugyanakkor nem feledkezett meg róla, hogy van egy kérdés, amelyet rutinból is föl kell tennie. Howard és Aubrey ezt várná el tőle.

– Simon, ugye, mindig Pagfordban lakott?

– Nem, a Parlagon született – mondta Ruth.

– Aha – mondta Shirley.

Lehántotta a joghurtjáról a fémfóliát, fogta a kanalát, és elgondolkozva lenyelt egy kanál joghurtot. Simon választási kilátásaitól függetlenül is érdemes tudni, hogy valószínűleg a Parlag felé hajlana.

– Fent lesz majd a weblapon, hogy kell jelentkezni? – kérdezte Ruth, még mindig azt remélve, hogy Shirley-ből feltör a segítőkészség és a lelkesedés gejzírje.

– Ó, igen – mondta szórakozottan Shirley. – Gondolom.

III

Andrew, Mócsing és még huszonheten a szerdai délután utolsó szakaszában azon vettek részt, amit Mócsing szélgörcstannak hívott. Ez volt az utolsó előtti matekos csoport, amelyet az iskola legtehetségtelenebb matematikatanára oktatott, egy foltos arcú fiatal nő, aki épphogy túlesett a pedagógiai gyakorlaton, képtelen volt rendet tartani, és sokszor látszott rajta, hogy a sírás kerülgeti. Mócsingot, aki az elmúlt évben elszánt tervszerűséggel alulteljesített, a legfelső csoportból fokozták le szélgörcsössé. Andrew, aki egész életében viaskodott a számokkal, attól rettegett, hogy lekerül a legalsó csoportba, Krystal Weedonhoz és az unokatestvéréhez, Dane Tullyhoz.

Andrew és Mócsing egymás mellett ültek a terem hátuljában. Időnként Mócsing megmutatta Andrew-nak, hogy kell összeadni, ha éppen beleunt az osztály szórakoztatásába, vagy még hevesebb rendbontásra akarta hergelni őket. A lárma fülsiketítő volt. Miss Harvey torkaszakadtából ordítva könyörgött csendért. A tesztlapokra trágárságokat firkáltak; rendszeres volt a jövés-menés az asztalok között, széklábak csikorogtak a padlón, és apró lövedékek röpködtek a levegőben, ha Miss Harvey nem nézett oda. Mócsing néha felállt és valamilyen ürüggyel járkálni kezdett, utánozva Bokszos merev karú, zötyögő járását. Ilyenkor volt humora teljében; angolon, ahol ő és Andrew a legjobb csoportban voltak, nem fárasztotta magát azzal, hogy Bokszost használja gyújtóanyagnak.

Sukhvinder Jawanda épp Andrew előtt ült. Valamikor régen, az általános iskolában Andrew, Mócsing és a többi fiú sokat rángatták Sukhvinder hosszú, kékesfekete hajfonatát; így lehetett a legkönnyebben elkapni fogócskázásnál, és ellenállhatatlan kísértést jelentett, ha, mint most is, a tanár elől elbújtatva lógott Sukhvinder hátán. De Andrew már nem vágyott arra, hogy megcibálja Sukhvinder haját, egyáltalán semmiféle részéhez nem akart hozzáérni; ama kevés lány közé tartozott, akiken a legcsekélyebb érdeklődés nélkül siklott át a tekintete. Amióta Mócsing felhívta rá a figyelmét, már ő is meglátta a puha, barna pihét a lány felső ajkán. Sukhvinder nővérének, Jaswantnak nyúlánk, áramvonalas alakja, darázsdereka és olyan arca volt magas járomcsontjaival, sima aranyszínű bőrével, ragyogó barna mandulaszemével, amelyet Andrew gyönyörűnek talált Gaia eljövetele előtt. Persze Jaswantnál sose lett volna esélye: két évvel idősebb volt nála, ráadásul a legokosabb lány a hatodikban, akiről sugárzott, hogy pontosan tudja, hányan kaptak már kangörcsöt a varázsától.

Az osztályban Sukhvinder volt az egyetlen, aki nem adott ki semmiféle hangot. Lehorgasztott fejével, a tesztláp fölé görnyedve olyan volt, mint aki begubózott az összpontosításba. Pulóverének bal ujját a körme hegyéig lehúzta, a passzét összefogta, hogy gyapjúkesztyűként takarja el az öklét. Már-már hivalkodott a hallgatásával.

– A nagy hermafrodita nem mozog és nem ad hangot – dünnyögte Mócsing, Sukhvinder tarkójára szögezve a szemét. – Bajuszos, ugyanakkor fejlett emlőjű. A tudósok nem tudják mire magyarázni a szőrös hímnőstény ellentmondásait.

Andrew kuncogott, bár csak fél szívvel. Sokkal jobban mulatott volna, ha tudja, hogy Sukhvinder nem hallhatja, amit Mócsing beszél. Amikor utoljára járt Walléknál, Mócsing megmutatta neki az üzeneteket, amelyeket rendszeresen küldött Sukhvinder Facebook-oldalára. Összegereblyézte a neten a hirzutizmussal[6] kapcsolatos .Hóitokat meg ábrákat, és naponta postázott egy idézetet vagy egy képet.

Kiég vicces volt, Andrew mégis kínosan érezte magát tőle. Sukhvinder végül is nem provokált: nagyon könnyű prédát jelenteti. Andrew jobban szerette, ha Mócsing a tekintély képviselőin, a hencegőkön vagy az önelégülteken köszörülte borotvaéles nyelvét.

– Ha kiszakítják szakállas, melltartós nyájából – folytatta Mócsing –, leül, és mélyen elmerül gondolataiba, azon töprengve, hogy állna neki a kecskeszakáll.

Andrew nevetett, aztán bűntudata lett, de Mócsing már meg is unta a dolgot, és annak szentelte minden figyelmét, hogy tesztlapján ráncos végbélnyílássá rajzolja át a nullákat. Andrew tovább törte a fejét, hogy hova tegye a tizedes vesszőt, és Gaián, az iskolabuszon meg a hazaúton gondolkozott. Hazafelé sokkal nehezebb volt olyan helyet találni, ahonnan Gaián tarthatta a szemét, vagy azért, mert a lányt már bekerítették, mire Andrew feljutott a buszra, vagy mert túl messze volt. Összemosolygásuknak a hétfő délelőtti iskolagyűlésen nem lett folytatása. Azóta a lány egyetlen reggelen sem kereste Andrew tekintetét a buszon, és más módon sem vett tudomást a létezéséről. Rajongásának négy hete alatt a fiú még egyszer sem beszélt Gaiával. Nyitó sorokat próbált fogalmazni, miközben körülötte zúgott és csörömpölt a szélgörcstan: „Ugye milyen vicces volt hétfőn, a gyűlésen... ”

– Jól vagy, Sukhvinder?

Miss Harvey, aki Sukhvinder tesztje fölé hajolt, hogy láttamozza, tátott szájjal bámult a lányra. Andrew látta, hogy a meggörnyedt Sukhvinder bólint, majd eltakarja a kezével az arcát.

– Vali! – súgta hangosan Kevin Cooper, aki két sorral előrébb ült. – Vali! Mogyoró!

Arra próbálta felhívni a figyelmüket, amit egyébként is tudtak Sukhvinder vállának puha rázkódásából: Sukhvinder sír, és Miss Harvey reménytelen kétségbeeséssel próbálja kideríteni, mi a baj. Az osztály, megérezve a tanárnő figyelmének újabb kihagyását, hangosabban robajlott, mint valaha.

– Mogyoró! Vali!

Andrew nem tudta eldönteni, hogy Kevin Cooper tudatosan vagy véletlenül ennyire idegesítő, de páratlan érzéke volt hozzá, hogy felbőszítsen másokat. A „Mogyoró” nagyon régi csúfnév volt, még elsőben ragadt rá Andrew-ra, és ő mindig is utálta. Mócsing irtotta ki a divatból azzal, hogy sose használta. Ilyen ügyekben mindig Mócsing mondta ki az utolsó szót. Cooper még Mócsing nevét is rosszul használta. A „Vali” csak rövid ideig volt népszerű a tavalyi évben.

– Mogyoró! Vali!

– Dögölj már meg, Cooper, te faszfejű köcsög – mondta az orra alatt Mócsing. Cooper a széke támlájára tehénkedve bámulta az összecsuklott Sukhvindert, akinek az arca majdnem hozzáért az asztalhoz. Miss Harvey mellette guggolt, keze komikusán repdesett, mert nem volt szabad megérintenie a lányt, és hiába próbált kiszedni belőle valamilyen magyarázatot a keserűségére. Páran felfigyeltek a szokatlan zavarra, és meresztették a szemüket, de a terem elején tovább tomboltak a fiúk, akiket semmi sem érdekelt a saját szórakozásukon kívül. Az egyik felkapta Miss Harvey üresen hagyott íróasztaláról a fa hátlapú táblaradírt, és elhajította.

A radír átrepült a szobán, és eltalálta a hátsó falon az órát, amely a földre zuhant és széttört. Műanyagszilánkok, fémzsigerek röpködtek. Több lánnyal együtt a tanárnő is felvisított ijedtében.

Feltépték a terem ajtaját, amely hangos dörrenéssel pattant vissza a falról. Az osztály elnémult. Bokszos állt ott, vörös arccal és dühösen.

– Mi folyik ebben az osztályban? Mi ez a lárma?

A bűntudatos, riadt képű Miss Harvey úgy szökkent fel Sukhvinder mellől, mint a dobozából kiugró krampusz.

– Miss Harvey! A maga osztálya rettenetes zajt csap! Mi folyik itt?

Miss Harvey szólni sem tudott a döbbenettől. A vigyorgó Kevin

Cooper tovább lógott a széke támláján. Tekintete ide-oda járt Miss Harvey, Bokszos és Mócsing között.

Mócsing felelt: – Nos, hogy őszinte legyek, apám, leradíroztuk ezt a szegény asszonyt.

Kitört a röhögés. Miss Harvey nyakán csúnya, sötétvörös pír kúszott fölfelé. Mócsing hanyagul egyensúlyozott a széke hátsó lábán. Tökéletesen komoly volt az arca, és kihívó közönnyel nézte Bokszost.

– Elég! – mondta Bokszos. – Ha még egyszer ilyen lármát hallok ebből az osztályból, mindenkit bezáratok! Megértettétek? Mindenkit!

Hahota kísérte ki az ajtón.

– Hallottátok az igazgatóhelyettes urat! – kiáltotta Miss Harvey, míg a terem elejébe futott. – Csend legyen! Csendet kérek! Te, Andrew és te, Stuart, kezdhetitek is eltakarítani ezt a rendetlenséget! Szedjetek össze minden darabot!

Erre az igazságtalanságra Andrew és Mócsing rutinszerűen felhördültek, amihez két lány visította a kíséretet. Az igazi tettesek, akiktől Miss Harvey köztudomásúan félt, vigyorogva ültek az asztaluknál. Mivel öt perc múlva úgyis vége lett volna a tanításnak, Andrew és Mócsing annyira elhúzták a rendcsinálást, hogy ne kelljen befejezniük. Miközben Mócsing újabb kacajokat söpört be azzal, hogy merev karral, zötyögve utánozta Bokszos járását, Sukhvinder észrevétlenül megtörölgette a szemét pulóverbe burkolt kezével, és visszasüllyedt a sötétségbe.

Amikor kicsöngettek, Miss Harvey nem is próbálta fegyelmezni vagy fékezni a mennydörgő rohanást az ajtóhoz. Az osztály végében Andrew és Mócsing berugdosták az óra darabjait a szekrény alá, majd a vállukra kanyarították a hátizsákjukat.

– Vali! Vali! – kiáltotta Kevin Cooper, miközben Andrew és Mócsing után futott a folyosón. – Te otthon apámnak szólítod Bokszost? Ez komoly?

Azt hitte, hogy most fogást talált Mócsingon, hogy van valamije ellene.

– Seggfej vagy, Cooper – mondta fáradtan Mócsing. Andrew fölnyerített.

IV

– Dr. Jawanda tizenöt percet csúszik – mondta Tessának a recepciós.

– Ó, nem gond! – válaszolta Tessa. – Nem sietek.

Kora este volt, a váró ablakai királykék négyzeteket festettek a falakra. Tessán kívül csak ketten voltak itt: egy idomtalan, ziháló, mamuszos öregasszony, és egy fiatal anya, aki képes magazint olvasott, miközben tipegős korú babája a sarokban levő játékosládában turkált. Tessa elvett a középső asztalról egy megviselt Heat magazint, leült, lapozgatott, nézte a képeket. A csúszással több ideje lett azon gondolkozni, mit akart mondani Parmindernek.

Délelőtt röviden beszéltek telefonon. Tessa tele volt bűntudattal, amiért nem telefonálta meg azonnal Parmindernek, hogy mi történt Barryvel. Parminder azt felelte, nincsen semmi baj, Tessa ne csacsiskodjék, a legkevésbé sincs ő felzaklatva; ám Tessa, akinek bőséges tapasztalatai voltak a sérülékenyekkel és a törékenyekkel, sejtette, hogy Parminder sebet kapott a szúrós páncélja alatt. Magyarázkodni próbált, hogy rettenetesen kimerült az utóbbi két napban, mert foglalkoznia kellett Maryvel, Colinnal, Mócsinggal, Krystal

Weedonnal; hogy úgy érezte magár, mint akit kimángoroltak, összezavarodott, képtelen volt túllátni a közvetlen problémákon. Ám Parminder félbeszakította zavaros mentegetőzését, és nyugodtan megkérte, hogy jöjjön be később a rendelőbe.

Ekkor kijött a szobájából a fehér hajú, medvetermetű Mr. Crawford, barátságosan intett Tessának, és azt mondta: – Maisie Lawford! – A fiatal mama nem egykönnyen győzte meg a lányát, hogy hagyja ott a dobozban talált, ócska játék telefont. A kicsi lány, miközben az anyja kézen fogva, szelíden húzta Mr. Crawford után, vágyakozva nézegetett vissza a telefonra, amelynek titkait most már sose fedezheti fel.

Mikor az ajtó becsukódott mögöttük, Tessa azon kapta magát, hogy bután mosolyog, és sietve átrendezte arcvonásait. Belőle is olyan rémes öregasszony lesz, mint akik nyakra-főre gügyögnek a kisgyerekeknek, és megijesztik őket. Jó lett volna egy pufók, szőke kislány a sötét hajú, keszeg fia mellé. De borzasztó ez, gondolta Tessa, míg látta maga előtt a totyis Mócsingot, úgy, ahogyan élő gyermekeink árnyai kísértenek a szívünkben. Sose tudhatják meg – hogy gyűlölnének minket, ha tudnák –, hogy növekedésük egyet jelent a folyamatos gyászolással.

Parminder ajtaja kinyílt. Tessa felnézett.

– Mrs. Weedon! – mondta Parminder. Pillantása találkozott Tessáéval, és elmosolyodott, illetve nem is mosolygott, csak elhúzta a száját. A mamuszos kis öregasszony nehézkesen feltápászkodott, és a térelválasztót megkerülve besántikált Parminder után. Tessa hallotta, ahogy csukódik a rendelő ajtaja.

Elolvasta a képaláírásokat egy fotósorozathoz, amelyek egy futballista feleségét ábrázolták azokban a szerelésekben, amelyeket az utóbbi öt nap folyamán viselt. Tessa nézegette a fiatal nő hosszú, karcsú lábát, és azon tűnődött, mennyire lehetett volna más az élete, ha ilyen lába van. Nem szabadulhatott a gyanútól, hogy nagyon mái lett volna. Tessa lába vastag volt, formátlan és kurta; örökösen csizmában kellett rejtegetnie, csak az a baj, hogy nehéz olyan csizmát találni, amelynek a cipzárja felmegy a vádliján. Eszébe jutott, amint azt mondja egy tömzsi kislánynak a tanácsadáson, hogy a külső nem számít, az egyéniség sokkal fontosabb. Micsoda marhaságokkal tömjük a gyerekeinket, gondolta Tessa, és lapozott.

Egy láthatatlan ajtó csattanva kinyílt. Valaki repedt hangon kiabált.

– Csak rosszabbul vagyok maga miatt! Ez nem jó van így! Azér járok magához, hogy segiccsen! A maga dóga... A maga...

Tessa és a recepciós összenéztek, majd arrafelé fordultak, ahonnan a kiabálás jött. Tessa hallotta Parminder hangját, amelyről ennyi pagfordi év után sem kopott le a birminghami kiejtés.

– Mrs. Weedon, maga továbbra is dohányzik, és ez befolyásolja a dózist, amelyet fel kell írnom magának. Ha abbahagyná a cigarettázást... A dohányosok anyagcseréje gyorsabban lebontja a theophyllint, ami nemcsak súlyosbítja a tüdőtágulását, de meg is akadályozza, hogy a gyógyszer...

– Maga velem ne ordiccson! Elegem vót magábul! Fejjelentem magát! Direkt rossz pirulát írt nekem, bassza meg! Valaki másho akarok menni! Crawford doktorhó akarok menni!

A térelválasztó mögül kisántikált a lángvörös arcú, ziháló öregasszony.

– E lesz a halálom, ez a paki tehén! Közelibe ne mennyen! – ordította Tessának. – Megöli magát a kurva piruláival a paki picsa!

Bizonytalanul dülöngélt mamuszos pipaszár lábain a kijárat felé, hörögve lélegzett, és olyan hangosan káromkodott, ahogy romos tüdejéből telt. Az ajtó becsapódott mögötte. A recepciós és Tessa megint összenéztek. Hallották, ahogy ismét csukódik Parminder rendelőjének ajtaja.

Öt percbe telt, hogy Parminder megjelenjen. A recepciós tüntetőén bámulta a monitorját.

– Mrs. Wall! – mondta Parminder egy újabb feszes műmosollyal.

– Mi volt ez? – kérdezte Tessa, miután helyet foglalt Parminder asztalának végében.

– Mrs. Weedon új tablettája gyomoridegességet okoz – felelte flegmán Parminder. – Akkor ma levesszük a vért, ugye?

– Igen – mondta Tessa, akit egyszerre ijesztett és bántott ez a profi hidegség. – Hogy vagy, Minda?

– Én? – kérdezte Parminder. – Jól. Miért?

– Hát... Barry... Tudom, mit jelentett neked, és hogy te mit jelentettél neki.

Könnyek szöktek Parminder szemébe. Pislogással próbálta eltüntetni őket, de már késő volt. Tessa meglátta a könnyeket.

– Minda – mondta, és rátette kövérkés kezét Parminder vékony kezére, ám Parminder úgy rántotta el a magáét, mintha Tessa megszúrta volna; azután, mivel már úgyis elárulta a reakciója, istenigazából sírni kezdett, amit nem is leplezhetett az apró szobában, habár amennyire tudott, hátat fordított a forgószékben.

– Olyan rosszul éreztem magam, amikor rájöttem, hogy nem telefonáltam neked! – mondta Tessa, miközben Parminder dühösen igyekezett magába fojtani a zokogását. – A legszívesebben meghaltam volna. Hívni akartalak – hazudta –, de nem aludtunk, majdnem az egész éjszakát a kórházban töltöttük, onnan pedig egyenesen mentünk dolgozni. Colin összeroppant az iskolagyűlésen, araikor bejelentette, utána ott, mindenki szeme láttára borzalmas jelenetet csapott Krystal Weedonnal. Azután Stuart úgy döntött, hogy felcsap iskolakerülőnek. És Mary is széthullik... bocsáss meg, Minda, fel kellett volna hívjalak.

– ...vetséges – mondta kásásán Parminder, elrejtve az arcát a köpenye ujjából előhúzott papír zsebkendő mögé. – Mary... A legfontosabb.

– Barry az elsők között hívott volna fel téged – tette hozzá szomorúan Tessa, majd elszörnyedésére ő is sírni kezdett.

– Annyira sajnálom, Minda – zokogta –, de énrám maradt Colin és a többiek!

– Ne butáskodj – mondta Parminder, míg nyeldekelve törülgette vékony arcát. – Bután viselkedünk.

Nem, nem bután. Ó, Parminder, most az egyszer engedd el magad..

Ám az orvosnő kiegyenesítette keskeny vállát, kifújta az orrát, és ismét kihúzta magát a székben.

– Neked Vikram mondta meg? – kérdezte félénken Tessa, és kihúzott egy marék papír zsebkendőt az asztalon álló dobozból.

– Nem – felelte Parminder. – Howard Mollison. A csemegében.

– Uramisten! Ne haragudj, Minda!

– Ne butáskodj. Nincs semmi baj.

Parminder valamivel jobban érezte magát a sírástól, barátságosabb lett a csúnyácska, jóságos arcát törülgető Tessa iránt. Ez megkönnyebbülést jelentett számára, mert most, hogy Barry elment, Tessa maradt az egyetlen igaz barátja Pagfordban. (Magának mindig azt mondta, hogy „Pagfordban”, színlelve, hogy valahol a kisvároson túl van még neki száz hűséges barátja. Sose vallotta be magának igazán, hogy ezek csak a birminghami iskolatársak emlékeit jelentik, akiktől rég elsodorta az élet árja, és a kollégákat, akikkel együtt tanult, együtt cselédkönyveskedett, akik máig küldték neki a karácsonyi képeslapokat, de sose látogatták meg, és Parminder sem látogatta meg őket soha.)

– Hogy van Colin?

Tessa felnyögött.

– Ó, Minda... Ó, istenem. Azt mondja, hogy indulni fog Barry helyéért a városi tanácsban.

Parminder sűrű, sötét szemöldöke között még mélyebb lett a függőleges árok.

– El tudod képzelni Colint, ahogy indul egy választáson? – kérdezte Tessa, görcsösen markolva az átázott papír zsebkendőket.

– Ahogy megbirkózik az ilyenekkel, mint Aubrey Fawley és Howard Mollison? Ő akar Barry nyomdokába lépni, győzködi magát, hogy neki kell megnyernie a csatát Barry helyett... ekkora felelősség...

– Colin máris rengeteg felelősségnek tesz eleget a munkában – mondta Parminder.

– Aligha – válaszolt Tessa. Rögtön árulónak érezte magát, és megint sírni kezdett. Olyan furcsa, azzal a gondolattal jött ide a rendelőbe, hogy majd vigasztalni fogja Parmindert, erre tessék, ő zúdítja rá a bajait. – Tudod, milyen Colin, annyira a szívére vesz mindent, annyira érzékeny...

– Mindent összevetve nagyon jól megállja a helyét – szögezte le Parminder.

– Ó, tudom én azt – mondta fáradtan Tessa, akiből mintha elpárolgott volna minden harciasság. – Tudom.

Colin volt úgyszólván az egyetlen, akin a szigorú, fegyelmezett Parminder meg tudott könyörülni. Cserébe Colin nem tűrte, hogy egy rossz szót is mondjanak rá. Elszánt bajnoka volt az orvosnőnek Pagfordban. „Kiváló általános orvos”, förmedt rá mindenkire, aki bírálni merte Parmindert a füle hallatára. „A legjobb, akivel valaha is találkoztam.” Parminder nem dicsekedhetett sok védelmezővel, népszerűtlen volt a pagfordi régi gárda körében, mert vonakodott az antibiotikumoktól, és nem írt látatlanban receptet.

– Ha Howard Mollison keresztülviszi az akaratát, egyáltalán nem lesz választás – mondta.

– Hogy érted ezt?

– Küldött egy kör-e-mailt. Fél órája jött.

A számítógéphez fordult, begépelte a jelszót, és megnyitotta a postaládáját. Úgy állította be a monitort, hogy Tessa elolvashassa Howard üzenetét. Az első bekezdés részvétét fejezte ki Barry halála miatt. A második arra célzott, hogy mivel Barry mandátumából már letelt egy év, talán üdvösebb lenne kooptálni az utódot, mint végigcsinálni a nehézkes választási procedúrát.

– Máris felhajtott valakit – mondta Parminder. – Megpróbálja beszuszakolni valamelyik régi puszipajtást, mielőtt leállítanák. Nem lepődnék meg, ha Miles lenne az.

– Ó, nem! – vágta rá Tessa. – Miles ott volt a kórházban Barryvel... nem, őt nagyon feldúlta...

– Hogy te milyen pokolian naiv vagy, Tessa! – szólt közbe Parminder, és Tessát megdöbbentette barátnője hangjának kegyetlensége. – Neked fogalmad sincs róla, kicsoda Howard Mollison. Gonosz ember, gonosz. Te nem hallottad őt, amikor megtudta, hogy Barry írt az újságnak a Parlagról. Te nem tudod, mit próbál csinálni a metadonklinikával. Na, majd meglátod, csak várj!

Annyira reszketett a keze, hogy többszöri próbálkozásra sikerült csak bezárnia Mollison e-mailjét.

– Majd meglátod – ismételte. – Na jó, dolgozzunk. Laurának mindjárt mennie kell. Először is, megmérem a vérnyomásodat.

Szívességet tett Tessának, amikor ilyen későn, tanítás után fogadta. A gyakorló nővér, aki Yarvilban lakik, hazafelé menet majd beadja Tessa vérmintáját a kórházi laboratóriumba. Tessa ideges lett, és furán sebezhetőnek érezte magát, míg felhajtotta az ócska zöld kardigán ujját. Az orvosnő rácsavarta a felkarjára a tépőzáras mandzsettát. Közelről kitetszett, hogy mennyire hasonlít kisebbik lányára az alkati különbség ellenére is (Parminder szíjas volt, Sukhvinder bögyös): ugyanaz a sasorr, ugyanaz a széles száj, telt alsó ajak, ugyanaz a nagy, sötét, kerek szem. A mandzsetta fájdalmasan megszorult Tessa felkarján. Parminder a műszert nézte.

– Százhatvanöt-nyolcvannyolc – mondta, a szemöldökét ráncolva.

– Ez magas, Tessa. Túl magas.

Ügyes, gyors mozdulatokkal lehántotta a csomagolást egy steril fecskendőről, kiegyenesítette Tessa sápadt, szemölcsös karját, és beledöfte a tűt a könyökhajlatba.

– Holnap beviszem Stuartot Yarvilba – mondta Tessa a mennyezetet nézve. – Beszerzünk neki egy öltönyt a temetésre. Nem bírnám elviselni azt a jelenetet, ami akkor lenne, ha megpróbálna farmerben jönni. Colin őrjöngene.

Próbálta elterelni a gondolatait a sötét, titokzatos folyadékról, amely megtölti a kis műanyag csövet. Félt, hogy le fogja leplezni, mert Tessa nem viselkedett olyan jól, mint kellett volna, és az összes csokoládé és muffin megjelenik áruló glükóz alakjában.

Majd az a keserű gondolata támadt, hogy sokkal könnyebb lenne ellenállni a csokoládénak, ha kevesebb volna az életében a stressz. Mivel csaknem minden idejét azzal tölti, hogy másokon próbál segíteni, nehéz olyan szörnyű rossznak látni a muffint. Nézte, ahogy Parminder felcímkézi fiolákba szétosztott vérét, és váratlanul abban kezdett reménykedni, bár ezt a férje és a barátnője eretnekségnek tartotta volna, hogy végül Howard Mollison győz, és egyáltalán nem kerül sor választásra.

V

Simon Price mindennap pontosan ötkor távozott a textilnyomóból. Letöltötte a munkaidőt, ennyi elég; várja a tiszta, hűvös otthon a domb tetején, egy világnyira a yarvili üzem folytonos berregésétől és kolompolásától. Blokkolási idő után is bent maradni (noha már munkavezető volt, Simon még mindig úgy gondolkozott, mint egy tanonc) egyet jelentene a beismeréssel, Hogy az embernek nincsen családi élete, vagy, és ez még rosszabb, a felső vezetésnek próbál nyalni.

Ma azonban egy kitérőt kellett tennie, mielőtt hazaindult. A parkolóban találkozott a rágózó targoncavezetővel, és a fiú navigálása mellett elhajtottak a sötétedő utcákon a Parlagra. Még az előtt a ház előtt is elhúztak, ahol Simon felnőtt. Évek óta nem járt erre; az apját azóta nem látta, hogy betöltötte a tizennégyet, nem is tudta, merre jár. Elcsüggesztette és felzaklatta, hogy régi otthonának egyik ablakát bedeszkázták, és a fű bokáig ér. Boldogult anyjának az volt a büszkesége, hogy mintaszerű házat vigyen.

A fiú szólt, hogy parkoljon le a Foley út végén, azután kiszállt, a kocsiban hagyva Simont, és elindult egy feltűnően nyomorúságos ház irányába. Amennyire Simon láthatta a legközelebbi utcalámpa fényénél, a ház egyik földszinti ablaka előtt mintha szemétdomb lett volna. Csak most tette föl magának a kérdést, mennyire volt értelmes dolog idejönni, és a tulajdon autójával hozni el a lopott számítógépet. Ma már bizonyosan vannak térfigyelő kamerák a telepen, hogy szemmel tartsák a sok piti gengsztert és vagányt. Körülnézett, de nem látott semmiféle kamerát; senki sem figyelte, kivéve egy kövér asszonyt, aki leplezetlenül fixírozta az egyik kis négyszögletes ablakból. Simon fenyegetően meredt rá, de az asszony továbbra is figyelte a cigarettája mellől, úgyhogy Simon eltakarta az arcát, és haragosan kibámult a szélvédőn.

Utasa már jött is ki a házból, és hozta a bedobozolt számítógépet, a lábát kissé szétvetve járás közben. Mögötte az ajtóban egy kamaszlány állt egy kisfiúval, de rögtön el is tűnt Simon szeme elől, maga után vonszolva a gyereket.

Simon elfordította a slusszkulcsot, és felpörgette a motort, amikor a rágózó fiú közelebb ért.

– Óvatosan! – mondta, és keresztülhajolt az ülésen, hogy kinyissa az anyósülés ajtaját. – Tedd csak be ide.

A fiú elhelyezte a dobozt, a még ki sem hűlt ülésen. Simon eredetileg fel akarta bontani a dobozt és meg akarta nézni, mit kapott a pénzéért, ám saját óvatlanságának fokozódó tudata erősebb volt. Beérte azzal, hogy meglökte a dobozt, amely túl nehéz volt ahhoz, hogy könnyen lehessen mozgatni. Már nagyon mehetnékje volt.

– Nem baj, ha én most itt hagylak? – kiáltott ki a fiúnak, mintha már robogna is el az autójával.

– Elvinne a Crannock Hotelig?

– Sajnálom, haver, de másfele megyek – mondta Simon. – Szia.

Gyorsított. A visszapillantó tükörben látta a fiút, ahogy ott áll felháborodottan, és a szája a „kapd be!” szavakat formálja, de nem érdekelte. Ha gyorsan elhúz, megúszhatja, hogy a rendszámtábláját megörökítsék egy olyan fekete-fehér szemcsés filmen, mint amilyeneket visszajátszanak a hírekben.

Tíz perc alatt odaért az elágazáshoz, de még akkor is nyugtalan és harapós volt, amikor rég elmaradt Yarvil meg az autópálya, és ő már fölfelé vezetett a dombon a romos apátsághoz. Egyáltalán nem érezte azt az elégedettséget, amely akkor töltötte el, ha az esti csúcsforgalomból kijutva meglátta az átellenes domboldalon, a pagfordi mélyedésen túl a zsebkendőnyi fehér házát.

Noha Ruth még csak tíz perce volt otthon, már föltette a vacsorát, és éppen terített, amikor Simon behozta a számítógépet. Széptetőn korán vacsoráztak, mert Simon így szerette, Ruth ujjongó kiáltásokat hallatott a doboz láttán, ami bosszantotta a férjét. Nem érti az asszony, hogy ő min ment keresztül; sose fogta fel, milyen kockázatos olcsó cuccot szerezni. Ruth azonnal megérezte, hogy Simon abban a görcsösen feszült állapotban van, ami férjénél gyakran a robbanás előhírnöke, és az általa ismert egyetlen módon próbálta leszerelni: vidáman fecsegett a napjáról, abban reménykedve, hogy a hangulat fölenged, ha Simon evett, és nem történik semmi más, ami felmérgesítené.

Pontosan hatkor, mely időre Simon felnyitotta a dobozt, és megállapította, hogy a géphez nincsen használati utasítás, a család leült vacsorázni.

Andrew tudta, hogy az anyja ideges, mert összevissza beszélt mindenféléről a szokott kényszeredett vidámsággal. Számos évnyi tapasztalata ellenére is mintha azt gondolta volna, hogy ha eléggé kellemkedő hangulatot teremt, a férje majd nem meri megtörni. Andrew vett magának a pásztorpitéből (Ruth korábban készítette, hogy hétköznap esténként fölengedjék), és kerülte az apja tekintetét. Sokkal érdekesebb foglalatossága is volt, semhogy a szülein rágódjon. Gaia Bawden azt mondta neki, hogy szia, amikor találkoztak a biológialabor előtt. Automatikusan, fesztelenül mondta, de egyszer sem nézett a fiúra óra közben.

Andrew bánta, hogy nem tud többet a lányokról. Egyet sem sikerült olyan jól megismernie, hogy kifürkészhesse az észjárásukat. Addig nem nagyon számítottak a tudásában tátongó hézagok, amíg meg nem jelent az iskolabuszon Gaia, és lézerforróságú érdeklődést nem keltett a fiúban önmaga mint egyéniség iránt. Egészen más érzés volt ez, mint a személytelen és általános igézet, amelyet évek óta szított a mellek rügyezése, a melltartók pántjának megjelenése a fehér iskolai blúzok alatt, és a némileg émelygős kíváncsiság a menstruáció mibenlétére vonatkozóan.

Mócsingnak voltak lány unokatestvérei, akik néha eljöttek látogatóba. Egyszer, amikor Andrew közvetlenül azután ment be Wallék mosdójába, hogy azt a legcsinosabb unokanővér használta, megtalálta egy Lil-Lets betét átlátszó csomagolását a fürdőszoba szeméttartója mellett. Ez a konkrét, tárgyias bizonyíték arra, hogy a közelében egy lány menstruál, ott és akkor olyan volt a tizenhárom éves Andrew-nak, mintha meglátott volna egy ritka üstököst. Volt elég esze elhallgatni Mócsing elől, mit látott vagy talált, vagy hogy milyen izgalmas felfedezés is ez. így csak a két körme hegye közé lógta a csomagolást, belepottyantotta a szeméttartóba, azután kezet mosott, olyan erélyesen dörgölve a kezét, mint még soha életében.

Sok időt töltött azzal, hogy bámulta a laptopján Gaia Facebook-oldalát, amelyet már-már félelmetesebbnek talált a lánynál. Órákon át böngészte azoknak a fényképeit, akiket Gaia ott hagyott a fővárosban. Egy másik világból érkezett: voltak fekete barátai, ázsiai barátai, olyan barátai, akiknek a nevét Andrew sose tudta volna kiejteni. Volt róla egy úszódresszes fénykép, amely beleégett Andrew agyába, és volt egy másik, amelyen egy rohadtul jóképű, kávészín bőrű fiúnak dőlt. A fiúnak nem voltak pattanásai, viszont volt neki igazi borostája. Andrew gondosan átnézte Gaia összes posztját, és arra a következtetésre jutott, hogy ez egy tizennyolc éves fiú, akinek a neve Marco de Luca. Egy rejtjelfejtő összpontosításával tanulmányozta Marco és Gaia beszélgetéseit, de nem tudta eldönteni, hogy folytatódó kapcsolatra utalnak-e, vagy sem.

Facebookos böngészéseit gyakran kísérte szorongás, mert Simon, akinek korlátozott ismeretei voltak az internet működéséről, és ösztönösen gyanakodott rá, mint az egyetlen területre, ahol a fiai szabadabban és könnyebben mozoghatnak, időnként váratlanul berontott a szobájukba, Hogy ellenőrizze, mit néznek; állítása szerint azért, nehogy irtózatos számlákat kapjanak, de Andrew tudta, hogy ez is csak azért van, mert az apjának muszáj dirigálnia, így ha Gaia adatlapját nézegette, a kurzor mindig ott volt a bezárás gombon.

Ruth még mindig szökdécselt témáról témára, abban a hasztalan reményben, hátha sikerül mogorva egytagú szavaknál hosszabbakat is előcsalogatnia a férjéből.

– Óóóó! – szólalt meg váratlanul. – El is felejtettem, Simon! Ma beszéltem Shirley-vel arról, hogy esetleg indulsz a tanácsnoki posztért.

Andrew-nak mintha behúztak volna egyet.

– Te tanácsnok akarsz lenni? – csúszott ki a száján.

Simon lassan felvonta a szemöldökét. Az állán rángatózott az egyik izom.

– Miért, probléma? – kérdezte agressziótól lüktető hangon.

– Nem – hazudta Andrew.

Ez most valami fos vicc? Te? Te indulsz a választáson? Ne már!

– Úgy hangzik, mintha problémád lenne vele – mondta Simon, és belebámult a fia arcába.

– Nem – ismételte Andrew, és lesütötte a szemét a pásztorpitére.

– Mi a baj azzal, hogy be akarok jutni a tanácsba? – folytatta Simon. Nem óhajtotta ennyiben hagyni a dolgot. Ki akarta engedni magából a feszültséget egy megtisztító dührohamban.

– Nincs vele semmi baj. Csak annyi volt, hogy meglepődtem.

– Veled kellett volna megbeszélnem előbb? – kérdezte Simon.

– Nem.

– Ó, köszönöm! – mondta az apja. Alsó állkapcsát előretolta, ahogy akkor szokta, amikor belehergelte magát az indulatba. – Találtál már munkát, te élősködő, naplopó kis köcsög?

– Nem.

Simon gyilkosán meredt rá. Abbahagyta az evést, a villára szúrt, hűlő pásztorpite megállt a levegőben. Andrew evett tovább, kerülni akart minden provokációt. A konyhában mintha megnőtt volna a légnyomás. Paul kése zörgött a tányéron.

– Simon – sipított közbe ismét Ruth, aki a végső határig színlelni akarta, hogy minden rendben van –, Shirley azt mondja, hogy rajta lesz a weboldalon. Mármint hogy hogyan kell jelentkezni.

Simon nem reagált.

Ruth, miután utolsó és legjobb kísérlete is kudarcba fulladt, ugyancsak elhallgatott. Attól félt, hogy ismeri a férje rosszkedvének okát. Marcangolta a szorongás, mert Ruth született szorongó volt, nem tehetett róla. Tudta, hogy Simont bőszíti, ha ő megnyugtatásért könyörög. Nem szabad megszólalnia.

– Si?

– Na?

– Ugye, minden rendben van? A számítógéppel.

Borzalmas színésznő volt. Fesztelen, nyugodt hangot próbált megütni, de éles és karcos lett.

Nem először került hozzájuk lopott holmi. Simon a villanyórát is megbuherálta, és fusizott a textilnyomóban, készpénzért. Ez apró gyomorgörcsöket okozott Ruth-nak, és elvette az éjszakai álmát, de Simon megvetette azokat, akik nem merik használni a kiskapukat (és részben ezért szerette Ruth az első perctől fogva, mert ez a faragatlan, vad fiú, aki durván, lenézően, agresszíven bánt szinte mindenkivel, vette a fáradságot elnyerni Ruth kegyét, és Simon, akinek oly nehéz volt tetszeni, egyedül őt találta magához méltónak).

– Miről beszélsz? – kérdezte halkan Simon. Figyelme átvándorolt Andrew-ról Ruth-ra, most őt égette ugyanazzal a rezzenéstelen, mérgezett pillantással.

– Csak, ugye, nem lesz semmi... semmi baj nem lesz belőle, ugye?

Kegyetlen harag töltötte el Simont. Meg akarta büntetni az asszonyt, amiért ráérzett az ő félelmeire, és még szítja is őket a szorongásával!

-Ja, igen! Eredetileg nem akartam elmondani – kezdte lassan, időt hagyva magának, hogy kitalálhassa a mesét –, de úgy esett, hogy tényleg volt egy kis balhé, amikor megfújták őket. – Andrew és Paul abbahagyták az evést, és az apjukra bámultak. – Lecsaptak egy biztonsági őrt. Én csak akkor hallottam róla, amikor már késő volt. Csak azt remélem, nem lesz következménye.

Ruth alig kapott levegőt. Egyszerűen nem hitte el, hogy a férje ilyen egykedvűen, ilyen hanyagul beszélhessen rablásról és testi sértésről. Ez megmagyarázza, hogy milyen kedvvel jött haza, ez megmagyaráz mindent.

– Hát ezért fontos, hogy senki se szóljon róla senkinek – mondta Simon.

Végighordozta rajtuk fenyegető pillantását, hogy puszta akaraterővel tudatosítsa bennük a veszélyt.

– Nem szólunk! – lehelte Ruth.

Színes képzelete már mutatta is az ajtóban a rendőrséget, ahogy megvizsgálják a számítógépet, Simont letartóztatják, alaptalanul megvádolják rablással... és börtönbe zárják.

– Hallottátok aput? – kérdezte suttogásnál alig erősebb hangon a fiaitól. – Senkinek sem szabad elmondanotok, hogy van egy új számítógépünk!

– Nem lesz semmi baj – mondta Simon. – Minden rendben lesz. Amíg senkinek sem jár el a bagólesője.

Visszatért a pásztorpitéjéhez. Ruth pillantása ide-oda röppent Simon és a fiai között. Paul némán, rémülten tologatta a tányérján az ételt.

Ám Andrew egy szót sem hitt el abból, amit az apja mondott.

De egy hazug, mocsok szemétláda vagy! Csak szereted ijesztgetni anyát.

Ahogy befejezték a vacsorát, Simon felállt. – Na, legalább azt nézzük meg, működik-e a rohadék. Te! – mutatott Paulra. – Indulj, szedd ki a dobozból, és tedd oda óvatosan... óvatosan az állványra. Te! – mutatott Andrew-ra. – Te tanulsz számítógépelni, igaz? Akkor majd te mondod meg, mit csináljunk.

Elsőnek vonult be a nappaliba. Andrew tudta, hogy az apja provokálni akarja őket, hátha lebőgnek: Paul, amilyen kicsi és ideges, elejtheti a gépet, Andrew pedig biztosan eltol valamit. Mögöttük a konyhában Ruth csörömpölt, leszedte a vacsoraasztalt. Ő legalább kívül maradt a tűzvonalon.

Andrew odament Paulhoz, hogy segítsen emelni.

– Meg tudja ő csinálni, nem olyan nyamvadék! – förmedt rá Simon.

Valamilyen csoda folytán Paulnak sikerült hiba nélkül elhelyeznie az állványon, azután leengedte reszkető karját, és megállt úgy, hogy az apja nem fért hozzá tőle a géphez.

– Menj már az utamból, te hülye kis balfasz! – ordított rá Simon. Paul eliszkolt a dívány mögé. Simon találomra fölemelt egy vezetéket, és Andrew-hoz fordult: – Ezt hova dugjam be?

A seggedbe, te féreg.

– Ha ideadod...

– Azt kérdem, hova dugjam be, a kurva életbe! – üvöltötte Simon.

– Te számítógépelsz, akkor mondd meg, hova megy!

Andrew behajolt a gép mögé; először rossz helyre utasította Simont, de utána szerencsére rátalált a megfelelő aljzatra.

Már majdnem végeztek, amikor Ruth is bejött a nappaliba. Andrew egy futó pillantással megállapíthatta, hogy az anyja nem akarja, hogy a gép működjön; azt akarja, hogy Simon kidobja valahova, és ott egye meg a fene a nyolcvan fontot.

Simon leült a monitor elé. Többszöri sikertelen próbálkozás után rájött, hogy a vezeték nélküli egérben nincs elem. Pault kizavarta a konyhába, hogy hozzon. Amikor a fiú visszajött, és nyújtotta az apjának az elemeket, Simon úgy rántotta ki a kezéből, mintha a gyerek megpróbálhatná elzabrálni.

Benyomta a nyelve hegyét az alsó ajka és a fogsora közé, amitől bután kidudorodott az álla, és indokolatlan körülményességgel próbálta a helyükre erőltetni az elemeket. Mindig ezzel az eszelős baromarccal jelezte, hogy a türelme végére ért, már alászállóban van egy olyan helyre, ahol nem vonható felelősségre a tetteiért. Andrew elképzelte, ahogy kimegy, megfosztva apját a közönségtől, amelyre Simonnak szüksége volt, ha felhergelte magát; szinte érezte az egér koppanását a füle mögött, amikor képzeletben hátat fordított az apjának.

– Menj már... BE!

Azt a csak rá jellemző, fojtott, állatias hangot hallatta, amely éppen illett agresszívre átrendezett arcához.

– Hhhhhh... Hhhhhhh... ROHADT GECI! Majd te megcsinálod! Te! Úgyis olyan kezed van, mint egy pisis lánynak!

Mellbe lökte Pault az egérrel és az elemekkel. Paul reszkető ujjakkal igazította el a kis fémhengereket, a helyére kattintottá a műanyag tetőt, azután visszaadta az egeret az apjának.

– Köszönöm, Pauline!

Simon még mindig úgy lökte előre az állát, akár egy neandervölgyi. Általában úgy viselkedett, mintha a tárgyak összeesküdnének ellene, csak hogy bosszantsák. Újból ráhelyezte az egeret az alátétre.

Istenem, működjön!

Pici fehér nyíl jelent meg a képernyőn, és vidáman szökdécselt ide-oda Simon parancsára.

Lazult a félelem szorítása, megkönnyebbülten fellélegzett a három figyelő, Simon se vágott már neandervölgyi pofát. Andrew elképzelt egy sort, fehér köpenyes, japán férfiakat és nőket, akik összeállították ezt a makulátlan gépet, mindegyiknek olyan finom, ügyes ujjai voltak, mint Paulnak, és hajlongtak Andrew felé, szelíd, kedves udvariassággal. Andrew némán áldást mondott rájuk és családjukra. Ők sose fogják megtudni, mennyi minden múlik ezen az egy gépen.

Ruth, Andrew és Paul feszülten vártak, miközben Simon lépésenként bejárta a számítógépet. Menüket hívott le, azután nehezen tudta bezárni őket, olyan ikonokra kattintott rá, amelyeknek a funkciójával nem volt tisztában, és megzavarodott a következményektől, de végre leereszkedett a veszélyes dühöngés magaslatáról. Mihelyt visszaügyetlenkedte magát az asztalig, felpillantott Ruth-ra, és kijelentette: – Hát, úgy néz ki, rendben van.

– Remek! – vágta rá az asszony, és mosolyt erőltetett magára, mintha az utóbbi fél óra meg sem történt volna, a férje a Dixonsban vásárolta volna a gépet, és nem kellett volna erőszakkal fenyegetőznie ahhoz, hogy bekapcsolhassa. – Ez gyorsabb, Simon. Sokkal gyorsabb, mint a régi.

Még nem nyitotta meg az internetet, te buta liba!

– Ja. Én is így találtam.

Simon fenyegetően rámeredt a fiaira.

– Ez vadonatúj és drága, szóval tisztelettel bánjatok vele, világos? És senkinek se mondjátok el, hogy van egy gépünk! – tette hozzá. A szoba ismét kihűlt a rosszindulat széllökésétől. – Világos? Megértettétek?

Ismét bólintottak. Paul arca beesett, bőre ráfeszült a csontjaira. Vékony mutatóujjával egy nyolcast rajzolt a combjára úgy, hogy az apja ne lássa.

– És húzza már össze valaki azt a kurva függönyt! Miért nincs még összehúzva?

Mert mindenki itt állt, és azt bámulta, hogy csinálsz magadból hülyét.

Andrew összehúzta a függönyt, azután eljött a nappaliból.

Már fent volt a szobájában, és elhevert az ágyán, de még mindig nem bírta folytatni az élvezetes elmélkedést Gaia Bawdenről. A kilátás, hogy az apja jelölteti magát tanácsnoknak, olyan fenyegetően magasodott föléje, akár egy óriási jéghegy, és beárnyékolt mindent, még Gaiát is.

Amióta az eszét tudta, az apja elégedetten raboskodott a mások iránti megvetésének tömlöcében. Erődöt csinált a házából, ahol az ő akarata volt a törvény, és a hangulata jelentette a család időjárását. Ahogy Andrew idősebb lett, rájött, hogy családjának majdnem teljes elszigeteltsége nem tipikus jelenség, és kissé restelkedett miatta. Barátainak szülei megkérdezték, hol lakik, és nem tudták hova tenni a családját, érdeklődtek, hogy az apja vagy az anyja akar-e részt venni ilyen és ilyen nyilvános eseményen vagy jótékonysági gyűjtésben. Olykor emlékeztek Ruth-ra az alsó tagozatból, amikor az anyák elvegyültek egymással a játszótéren. Ruth sokkal barátságosabb volt Simonnál. Talán, ha nem egy ilyen antiszociális emberhez megy feleségül, jobban hasonlítana Mócsing anyukájára, aki együtt ebédel vagy vacsorázik a barátaival, és eleven szálak kötik a városhoz.

Ha Simon nagyritkán szemtől szembe találkozott olyan emberekkel, akiket udvarlásra érdemesnek ítélt, megjátszotta a darabos jómunkásembert, amitől Andrew majd elsüllyedt. Simon túlkiabálta őket, otromba vicceket mesélt, és akaratán kívül gyakran rálépett mindenféle lábujjakra, mert semmit sem tudott azokról, akikkel beszélgetni kényszerült, bár nem is érdekelték. Az utóbbi időben Andrew már abban is kételkedett, hogy az apja egyáltalán élőlénynek látja-e a többi embert.

Fel nem foghatta, miért akar Simon egy magasabb színpadon fellépni, de ebből csak baj lehet. Andrew ismert más szülőket, olyanokat, akik bicikliversenyeket szponzoráltak, hogy pénzt gyűjtsenek a főtér új karácsonyi kivilágítására, vagy vezetők voltak a kiscserkészeknél, agy könyvklubokat alapítottak. Simon semmit sem csinált, ami együttműködést igényelt, és sohasem érdekelte semmi, amiből nem volt közvetlen haszna.

Iszonyú látomás dobta föl magát agyának örvényéből. Simon beszédet tart, megtűzdelve azokkal az átlátszó hazugságokkal, amelyeket a felesége mindenestől bevesz; Simon neandervölgyi pofát vág, hátha azzal ráijeszthet egy ellenfélre; Simon elveszti az önuralmát, és okádni kezdi egy mikrofonba a kedvenc szitokszavait: geci, kurva, szaros, pisis...

Maga elé húzta a laptopját, de szinte azonnal el is tolta. Nem nyúlt az asztalon levő mobilért sem. Ez a mérhetetlen szégyen és szorongás nem szorítható bele egy chatbe vagy egy SMS-be. Még Mócsing sem értené meg. Andrew egyedül maradt vele, és nem tudta, mit tegyen.

Péntek

Barry Fairbrother földi maradványait átszállították a temetkezési vállalkozóhoz. A sűrű hajerdő elrejtette a fehér fejbőrön a fekete, mély vágásokat, amelyek olyanok voltak, akár a barázdák, amelyeket a korcsolya szánt a jégen. Hidegen, viaszosan és üresen feküdt az évfordulós ingbe-nadrágba visszaöltöztetett porhüvely a szűrt világítású ravatalozóban, ahol lágy zene szólt. A diszkrét smink visszaadta a bőrnek az életszerű pírt. Majdnem olyan volt, mintha aludna, csak nem egészen olyan.

Barry két fivére, özvegye és négy gyereke a temetés előestéjén ment el búcsút venni a holttesttől. Mary úgyszólván az indulás pillanatáig nem tudta eldönteni, hagyja-e, hogy a gyerekek lássák az apjuk tetemét. Declan érzékeny fiú volt, hajlamos a lidércnyomásokra. Még akkor is a döntésképtelenség lázrohamában vergődött, amikor péntek délután nagy felzúdulás támadt.

„Bokszos” Colin Wall kitalálta, hogy ő is búcsút akar venni az elhunyttól. Az általában előzékeny és engedékeny Mary ezt már túlzásnak találta. Hangja élesen sivított a telefonban, majd ismét sírni kezdett, és azt mondta Tessának, ő nem úgy tervezte, hogy egy egész precesszió vonuljon fel Barryhez, és ez igazán családi ügy... Tessa, aki azt se tudta, hogy mentegetőzzék, azt felelte, hogy tökéletesen megérti. Rá maradt, hogy megmagyarázza a dolgot Colinnak, aki visszavonult a megalázott, sebzett hallgatásba.

Ő csak meg akart állni Barry mellett egyedül, hogy néma hódolattal adózzon annak az embernek, aki különleges helyet foglalt el az életében. Colin olyan igazságokat és titkokat is meggyónt Barrynek, amelyeket egyetlen másik barátjának sem mert volna, Barry barna, ragyogó kis madárszeme mégis változatlan melegséggel és jósággal nézett rá. Barry volt Colin legbizalmasabb barátja, mellette ismerhette meg azt a férfias bajtársiasságot, amelyet nélkülöznie kellett, mielőtt Pagfordba költözött, és bizonyos, hogy a jövőben sem lesz benne része. Kisebbfajta csodának tűnt, hogy neki, Colinnak, aki örök kívülállónak, csodabogárnak érezte magát, sikerült barátságot kötnie a vidám, népszerű, örök optimista Barryvel. Most belekapaszkodott méltósága roncsaiba, elhatározta, hogy sose fog haragudni ezért Maryre, és a nap hátralevő részében azon elmélkedett, hogy Barry egész biztosan meglepőnek és sértőnek találná az özvegye viselkedését.

Három mérföldnyire Pagfordtól, a Kovácsműhely nevű csinos házban Gavin Hughes az egyre sötétebb mélabút próbálta lerázni magáról. Mary nemrég telefonált. A könnyek súlyától reszkető hangon mesélte, hogy mindegyik gyerek hozzájárult valamilyen ötlettel a másnapi temetéshez. Siobhan magról nevelt föl egy napraforgót: azt most levágja, és ráhelyezi a koporsóra. Mind a négy srác levelet írt, amit odatesznek az apjuk mellé. Mary is fogalmazott egyet, amelyet Barry ingének zsebébe fog csúsztatni, a szíve fölé.

Gavint a rosszullét kerülgette, mire letette a kagylót. Nem akart tudni se a gyerekek leveleiről, se a féltő gonddal nevelt napraforgóról, az esze mégis visszatért hozzájuk, miközben magányosan ette konyhaasztalánál a lasagnát. Folyton azt találgatta, mit írhatott

Mary abban a levélben, noha inkább megtett volna bármit, mint hogy elolvassa.

A hálószobában ott lógott a tisztítói plasztikzsákba csomagolt fekete öltöny, mint egy nemszeretem vendég. Mary nagy megtiszteltetésben részesítette, amikor nyilvánosan elismerte, hogy a Barryhez legközelebb álló emberek közé sorolja, de Gavin háláját réges-rég lehengerelte az iszonyat. Mire elmosogatta a tányérját és az evőeszközét, ott tartott, hogy boldogan kihagyta volna az egész temetést. Az pedig sose jutott volna az eszébe, hogy megnézze elhunyt barátja teremét.

Ő és Kay csúnyán összevesztek az este, és azóta sem szóltak egymáshoz. Az egészet Kay robbantotta ki, mert megkérdezte Gavintől, nem szeretné-e, ha elkísérné a temetésre.

– Jézusom, dehogy! – mondta Gavin, mielőtt féket vethetett volna a nyelvére.

Látta a nő arcát, és azonnal tudta, mit hallott: Jézusom, dehogy, az emberek még azt hinnék, hogy összetartozunk! Jézusom, dehogy, miért keltenél te nekem? És noha pontosan ezt érezte, mégis megpróbálta blöfföléssel kivágni magát: – Hiszen te nem is ismerted! Kissé fura lenne, nem?

Ám Kay nem engedett. Sarokba akarta szorítani őt, ki akarta mondatni vele, mit érez igazából, mit akar, miféle jövőt képzelt el kettejüknek. Gavin visszavágott minden rendelkezésére álló fegyverrel: felváltva volt érteden, kitérő és pedáns, mert döbbenetes, hogy el lehet maszatolni egy érzelmi kérdést, ha úgy teszünk, mintha precizitásra törekednénk. Végül Kay azt mondta neki, hogy kotródjon a házából, Gavin pedig szót fogadott, bár tudta, hogy ezzel nincs vége. Az túlságosan vérmes remény lenne. Arca nyúzott és nyavalyás volt a konyhaablak tükrében. Barry ellopott jövője úgy magasodott az ő élete fölött, mint egy fenyegető sziklaszirt. Fogyatékosnak, bűnösnek érezte magát, de akkor is azt kívánta, hogy Kay költözzön vissza Londonba.

Pagfordra leszállt az éjszaka. Parminder Jawanda az Ódon Paplakban a ruhatárát tanulmányozta, és azon töprengett, hogy miben mondjon búcsút Barrynek. Volt sok sötét ruhája és kosztümje, mindegyik megfelelt volna, ő mégis ide-oda tologatta a ruhákat a rúdon, és sehogy sem tudott dönteni.

Vegyél szárit. Shirley Mollison meg fog botránkozni. Rajta, vegyél szárit!

Olyan butaság ilyet gondolni – őrült dolog, rossz dolog–, és még rosszabb Barry hangján ezt gondolni. Barry meghalt. Parminder majdnem öt napig tartott gyászt érte, és holnap eltemetik a földbe. Ez a kilátás nem tetszett Parmindernek. Mindig gyűlölte az ilyen temetést. Hogy egy holttest ott feküdjön egészben a föld alatt, és lassan rothadjon el, míg nyüzsögnek benne a legyek és a férgek! A szikhek elhamvasztják a holtakat, és folyóvízbe szórják a hamvaikat.

Pillantása föl-alá járt a ruhákon, de közben úgy hallotta, mintha megszólítanák a birminghami rokonság lakodalmaira és összejöveteleire viselt szarik. Mi ez a különös vágy, hogy ilyet viseljen? Neki nem szokása az exhibicionizmus. Megérintette sötétkék-arany kedvencének redőit. Utoljára Fairbrotherék szilveszteri buliján volt rajta, amikor Barry megpróbálta megtanítani a szvingre. Látványosan sikertelen vállalkozás volt, főleg azért, mert Barry se tudta, mit csinál, de Parminder nem felejtette el, hogy úgy kacagott, mint szinte még soha, féktelenül, vadul, úgy, ahogy részeg nőket hallott kacagni.

A szári elegáns és nőies, elfogadtatja a középkorúság terebélyesedését. Parminder nyolcvankét éves anyja mindennap azt visel. Parmindernek nem volt szüksége a szári álcázó erényeire: most is olyan vékony volt, mint húszévesen. De azért előhúzta a hosszú, sötét kelmét, odatartotta a pongyolájához, kiengedte, hadd simogassa csupasz lábát, végigtekintett finom hímzésén. Ha fölvenné, az olyan lenne, mint egy titkos tréfa, amelyről csak Barry és ő tudnak, olyan, mint a tehénforma ház, és az összes tréfás dolog, amiket Barry mondott Howardról, míg elfelé jöttek a végeérhetetlen, rosszkedvű tanácsülésekről.

Borzasztó súly nyomta Parminder szívét, de nem arra buzdítja-e az elhunytak barátait és rokonait a Guru Granth Szahib, hogy ne tüntessenek a bánatukkal, hanem ünnepeljék szeretteik újraegyesülését Istennel? Hogy visszatartsa áruló könnyeit, némán mondani kezdte az esti imát, a kirtan szohilát:

Barátom, bizony mondom néked, hogy ez az alkalmas idő szolgálnod a szenteket.

Takarítsd be az isteni áldást ebben a világban, élj békességben és nyugalomban a következőben.

Az élet rövidebb lesz minden nappal és éjszakával.

Ó, lélek, fogadd be a Gurut, és rendezzed dolgaid.

Sötét szobájának ágyából Sukhvinder tisztán hallhatta, mivel foglalkoznak a családtagok. Pontosan alatta halkan mormolt a televízió; dünnyögését meg-megszakította apjának és fivérének fojtott nevetése, akik valamilyen péntek esti komédiát néztek. A lépcsőfordulóról a nővérét hallhatta, aki számtalan barátai egyikével beszélt telefonon. Az anyja volt hozzá a legközelebb, aki a beépített szekrényében kotorászott a fal túlsó oldalán.

Sukhvinder összehúzta az ablakfüggönyt, és dakszlikutyát formázó, hosszú szigetelőpárnát tett az ajtaja elé. Retesz híján a kutya akadályozta az ajtó mozgását, és figyelmeztette Sukhvindert. Nem mintha bárki is ajtót nyitna rá. Ott van, ahol lennie kell, azt csinálja, amit csinálnia kell. Vagy így gondolják.

Épp most hajtotta végre az egyik mindennapos, rettenetes rítust: megnyitotta a Facebook-oldalát, és eltávolította az ismeretlen feladó újabb posztját. Akárhányszor blokkolta ezt a valakit, aki ezekkel a posztokkal bombázta, az profilt változtatott, és még többet küldött. Sukhvinder sose tudta, mikor jelenik meg a következő. Ma fekete-fehér kép volt, egy tizenkilencedik századi cirkuszi plakát másolata:

La véritable femme a barbe, Miss Anne Jones Elliot.

A fénykép egy csipkeruhás nőt ábrázolt, akinek hosszú, sötét haja és dúsan burjánzó bajsza-szakálla volt.

Sukhvinder meg volt győződve róla, hogy ezeket Mócsing Wall küldözgeti, bár lehetett más is. Például Dane Tully és a barátai, akik halkan makogtak, ha Sukhvinder szólalt meg angolon. Bármelyik sötét bőrűvel megcsinálták volna; a Winterdownban alig voltak barna arcok. Sukhvinder megalázottnak és butának érezte magát, főleg azért, mert Mr. Garry sose szidta le Tullyékat. Úgy tett, mintha nem hallaná őket, vagy mintha csak a háttérzajt hallaná. Talán ő is azt gondolta, hogy Sukhvinder Kaur Jawanda csak egy majom, egy szőrös majom.

Hanyatt feküdt a takaróján, és tiszta szívéből szeretett volna meghalni. Ha puszta akarattal végre lehetne hajtani az öngyilkosságot, habozás nélkül megtette volna. Mr. Fairbrotherért eljött a halál; érte miért nem? És miért nem cserélhetnek helyet, ami még jobb lenne? Niamh és Siobhan visszakaphatná az apját, Sukhvinder pedig egyszerűen átszökhetne a nemlétbe, eltűnhetne, megszűnhetne.

Önutálata olyan volt, akár egy csalánból szőtt páncél: sajgott és viszketett tőle minden porcikája. Pillanatonként meg kellett parancsolnia magának, hogy tűrje, hogy rendíthetetlen maradjon, hogy ne rohanjon megtenni az egyetlent, ami segít. Az egész családnak ágyban kellett lennie ahhoz, hogy cselekedhessen. De akkora kínszenvedés volt így feküdni, hallgatni a saját légzését, érezni saját ronda, gusztustalan testének fölösleges súlyát. Szerette elképzelni, ahogy vízbe fúl, ahogy lassan süllyed a zöld, hűvös vízben, és átéli, amint lassan kisajtolják a létezésből.

A nagy hermafrodita nem mozog és nem ad hangot...

Ügy lepte el a testét a szégyen, mint egy tüzes kiütés, míg feküdt a sötétben. Ezt a szót még nem is hallotta, amíg Mócsing ki nem mondta a szerdai matekon. Talán nem is tudna utánanézni, hiszen diszlexiás. De nem is kellett, mert Mócsing volt olyan kedves megmagyarázni:

A szőrös hímnőstény...

Rosszabb volt Dane Tullynél, aki csak egyfajta gúnyolódást ismert. Ám Mócsing Wall gonosz nyelve új, testre szabott kínzást talált ki minden alkalomra, amikor találkozott Sukhvinderrel, és a lány nem foghatta be a fülét. Mócsing minden sértése és csípős megjegyzése beleégett az emlékezetébe, úgy megragadt benne, ahogy még egyetlen hasznos dolognak sem sikerült. Ha levizsgáztatnák azokból, amiknek Mócsing nevezte, megkaphatná élete első jelesét: Csöcsösharcsa, Hermafrodita, Szakállas agyhalott.

Szőrös, kövér és buta. Ronda és otromba. Lusta is, az anyja szerint, aki naponta kritizálja, és kitölti rajta a mérgét. Kicsit lassú, az apja szerint, aki olyan gyöngédséggel mondta ezt, ami nem csökkentette az érdektelenségét. Megengedhette magának, hogy elnéző legyen Sukhvinder rossz osztályzataival. Neki ott volt Jaswant és Rajpal, akik osztályelsők voltak minden évben.

– Szegény öreg Jolly – mondta Vikram hanyagul, miután belepillantott Sukhvinder bizonyítványába.

De még az apja közönye is jobb volt az anyja dühénél. Parminder láthatólag nem bírta se felfogni, se tudomásul venni a tényt, hogy egy tehetségtelen gyereket hozott a világra. Ha valamelyik tanár csak a leghalványabb célzást is tette arra, hogy Sukhvinder igyekezhetne jobban, Parminder diadallal lecsapott rá: – „Sukhvinder könnyen elbátortalanodik. Jobban kellene hinnie a saját képességeiben.” 'Fessék! Látod? A tanárod is azt mondja, hogy nem igyekszel eléggé, Sukhvinder!

Az egyetlen tárgyról, ahol Sukhvinder bejutott a második csoportba – Mócsing nem ebben volt, úgyhogy Sukhvinder néha még jelentkezni is mert, hogy válaszoljon a kérdésekre –, Parminder annyit mondott elutasítóan: – Amennyit a gyerekek az interneten lógnak, igazán meglepő, hogy nem vagy az első csoportban!

Sukhvindernek sose jutott volna eszébe, hogy akár az apjának, akár az anyjának szóljon a makogásról vagy Mócsing Wall kiapadhatatlan rosszindulatáról. Ezzel beismerte volna, hogy a családi körön kívül is alsóbbrendűnek és vacaknak látják. Parminder különben is barátságban állt Stuart Wall anyjával. Sukhvinder néha eltöprengett, hogyhogy nem aggasztja Stuart Wallt anyáik kapcsolata, de arra a következtetésre jutott, hogy Mócsing tudja, hogy ő úgyse árulná el. Átlátott Sukhvinderen. Látta a gyávaságát, látta a legrosszabb gondolatait önmagáról, és képes volt hangot adni nekik Andrew Price mulattatására. Sukhvindernek valaha tetszett Andrew Price, még mielőtt rájött, mennyire alkalmatlan ő arra, hogy bárkinek is megtetsszen, még mielőtt rájött, hogy nevetséges és idegen.

Hallotta az apja és Rajpal hangját; erősödött, ahogy jöttek fel a lépcsőn. Rajpal nevetése pont az ő ajtaja előtt crescendózott.

– Késő van! – kiáltott ki az anyja a szobájából. – Vikram, Rajpalnak ilyenkor már ágyban a helye!

Vikram hangja behallatszott Sukhvinderhez az ajtón át. Erős volt, és meleg.

– Alszol már, Jolly?

Ez volt a gyerekkori beceneve, amit gúnyból kapott. Jaswant Jazzy volt, Sukhvinderből, a nyűgös, boldogtalan, ritkán mosolygó babából Jolly lett.[7]

– Nem! – kiáltott vissza. – Csak most feküdtem le.

– Akkor talán érdekelne, amit az öcséd...

Ám amit Rajpal csinált, beleveszett a kacagó-kiabáló tiltakozásba. Sukhvinder hallotta, amint Vikram elvonul, egyfolytában Rajpalt ugratva.

Kivárta, hogy a ház elcsendesedjen. Úgy kapaszkodott egyetlen vigaszába, mint egy mentőövbe, várta, várta, hogy mindenki lefeküdjön. ..

(És amíg várt, eszébe jutott az a nem is olyan régi este az edzés után, amikor a sötétben gyalogoltak a parkolóhoz a csatorna partján. Az evezés úgy elfárasztotta az embert. Fájtak a kar– és a hasizmaik, de ez jó, tiszta fájdalom volt. Sukhvinder mindig jól aludt evezés után. Es akkor Krystal, aki a csoport végén baktatott Sukhvinderrel, hülye paki picsának nevezte őt.

Csak úgy. Mr. Fairbrother közelében mindig idétlenkedtek. Krystal azt hitte, vicces volt. A „kurvát” a „nagyon” helyett használta, láthatólag felcserélhetőnek tartotta a két szót. Most úgy mondta a „pakit”, mintha „gyagyát” vagy „dinkát” mondott volna. Sukhvinder érezte, hogy megnyúlik az arca, és az ismerős lángnyelv nyalt végig a gyomrán.

– Mit mondtál? – Mr. Fairbrother megpördült a sarkán, hogy szemben legyen Krystallal. Még egyikük sem hallotta igazán mérgesnek.

– Nem montam én semmit se! – tiltakozott Krystal félig meghökkenve, félig dacosan. – Én csak vicceltem. Tuggya ő, hogy én csak vicceltem! Ügyi tudod? – kérdezte harciasan Sukhvindertől, aki gyáván azt motyogta, hogy tudja.

– Ezt a szót meg ne halljam tőled még egyszer!

Mind tudták, hogy Mr. Fairbrother mennyire bírja Krystalt. Mind tudták, hogy a saját zsebéből fizetett ki neki két utazást. Krystal viccein senki se nevetett Mr. Fairbrothernél harsányabban, mert Krystal nagyon vicces tudott lenni.

Mentek tovább, mindenki zavarban volt. Sukhvinder félt Krystalra nézni, és bűnösnek érezte magát, mint mindig.

Már közel jártak a kombihoz, amikor Krystal megszólalt, olyan halkan, hogy még Mr. Fairbrother sem hallotta: – Csak vicceltem.

Amire Sukhvinder gyorsan azt felelte: – Tudom.

– Ja, egen. Bocs.

Ez az egy szótag megtisztította Sukhvindert. Visszaadta a méltóságát. Visszafelé Pagfordba most az egyszer ő zendített rá a csapat szerencsehozó dalára, megkérve Krystait, hogy reppelje el Jay-Z bevezetőjét.)

Végre-valahára, lassan, nagyon lassan eltette magát másnapra a család. Jaswant sokáig csörgött-zörgött a fürdőszobában. Sukhvinder kivárta, hogy Jaz befejezze a szépítkezést, hogy a szülei abbahagyják a szobájukban a beszélgetést, hogy csend legyen a házban.

Most már biztonságos. Felült, kihúzta az ócska plüssnyuszi lyukas füléből a borotvapengét, amit a fürdőszobaszekrényből, Vikram készletéből lopott. Leszállt az ágyról, kitapogatta a polcán az elemlámpát és egy marék papír zsebkendőt, utána behúzódott a szobája túlsó végébe, a kis kerek saroktoronyba. Itt takarásban lesz a lámpa fénycsóvája, nem szűrődik ki az ajtó melletti réseken. Leült, hátát a falnak vetette, felgyűlte hálóinge ujját, és megvizsgálta az elemlámpa fényénél a legutóbbi szeánsz egymást keresztező nyomait: sötétek, de már gyógyulnak. Azonnali, rövid, áldott megkönnyebbülést ígérő, enyhén borzongó félelemmel az alkarja közepére illesztette a pengét, és belehasított a tulajdon húsába.

Éles, tüzes fájdalom: a vér tüstént kibuggyant. Amikor egészen konyákig felhúzta a pengét, rányomta a papír zsebkendőket a hosszú sebre, nehogy rácsöpögjön valami a hálóingére vagy a szőnyegre. Egy-két perc elteltével ismét vágott, keresztezve az elsőt, majd szünetet tartott, hogy felitassa a vért. A penge kimetszette sikoltozó gondolataiból a kínt, átváltoztatta az idegek és a bőr állati égésévé. Felszabadulás és megkönnyebbülés volt minden vágásban.

A végén tisztára törölte a pengét, és megszemlélte a mocskot, amit csinált. Az egymást keresztező, vérző sebek annyira fájtak, hogy Sukhvindernek folytak a könnyei. Most már alhat is, ha egyáltalán tud a fájdalomtól, de várnia kell tíz-húsz percet, amíg megalvad a friss vágásokban a vér. Felhúzta a térdét, behunyta könnyes szemét, és az ablak alatti falnak dőlt.

Öngyűlöletének egy része is elszivárgóit a vérrel. Gondolatai elsodródtak Gaia Bawdenhez, az új lányhoz, aki olyan váratlan módon bírja őt. Az ő külsejével és a londoni kiejtésével Gaia akárkivel lóghatna, mégis Sukhvindert keresi meg minden ebédnél és a buszon. Legszívesebben megkérdezte volna Gaiától, mire megy ki a játék; mindennap várta, hogy az új lány rájöjjön, hogy ő, Sukhvinder, szőrös és majomszerű, lassú és buta, olyasvalaki, akit meg kell vetni, rá kell makogni, és halálra kell sértegetni. Nem kétséges, hogy hamarosan rájön a tévedésére, és Sukhvindernek szokás szerint be kell érnie legrégibb barátnői, a Fairbrother ikrek unott szánakozásával.

Szombat

I

Délelőtt kilencre az összes parkolóhelyet elfoglalták a Templom soron. Sötét ruhás gyászolók jöttek fentről és lentről, egyesével, párosával, csoportokban, hogy a Mihály arkangyal és a Mindenszentek templománál találkozzanak, mint a vasreszelék a mágnes vonzására. A templomkapuhoz vezető ösvény megtelt, majd kiöntött, a kiszorítottak szétszóródtak a sírkertben, biztos állóhelyet keresve a kövek között, mert féltek rátapodni a holtakra, ugyanakkor nem akaródzott túlságosan eltávolodniuk a templom ajtajától. Mindenki láthatta, hogy nem lesz elég hely, annyian jöttek el búcsút venni Barry Fairbrothertől.

Munkatársai a bankból, akik a legcsicsásabb Sweetlove-síremléket vették körül, szerették volna, ha a központi iroda fenséges képviselője otthagyná már őket, és nem kellene hallgatniuk ostoba cseverészését és nehézkes vicceit. Lauren, Holly és Jennifer az evezőscsapatból különváltak szüleiktől, és összebújtak egy mohos tiszafa árnyékában. Városi tanácsnokok vegyes csoportja ünnepélyes beszélgetésbe merült az ösvény közepén: egy csomó kopaszodó fej és vastag szemüveg, fekete szalmakalap és tenyésztett gyöngy. A fallabda– és a golfklub tagjai fojtottan üdvözölték egymást; az egyetemi barátok is összeverődtek; a hézagokban főleg pagfordiak nyüzsögtek a legsikkesebb és legsötétebb ruháikban. A levegő halk beszélgetéstől zsongott; fel– és elvillantak a figyelő és várakozó arcok.

Tessa Wall szürke gyapjúból készült, legjobb kabátját olyan szűkre szabták hónaljban, hogy nem bírta mellmagasságnál följebb emelni a karját. A fia mellett állt a templomi ösvény egyik szélén, bánatos kis mosolyokat küldött és integetett a bánatosan mosolygó és integető ismerősöknek, de közben sem hagyta abba a vitatkozást Mócsinggal, amihez igyekezett minél kevésbé feltűnően mozgatni a száját.

– Az isten áldjon meg, Sru! Az apád legjobb barátja volt! Legalább most az egyszer légy egy kis belátással!

– Nekem senki sem szólt, hogy ilyen rohadt hosszú lesz. Azt mondtad, hogy fél tizenkettőre vége.

– Ne szitkozódj! Azt mondtam, hogy körülbelül fél tizenkettőkor távozunk a templomból...

– Amiből én arra következtettem, hogy akkor lesz vége, világos? Úgyhogy megbeszéltem Arffel, hogy találkozunk.

– De hát el kell jönnöd a temetésre, apád az egyik koporsóvivő! Telefonálj Arfnek, és szólj neki, hogy inkább holnap találkozzatok.

– Holnap nem ér rá. Különben sincs nálam a mobilom. Bokszos azt mondta, hogy ne hozzam el a templomba.

– Ne nevezd Bokszosnak az apádat! Felhívhatod Arfet az enyémről – mondta Tessa, a zsebében turkálva.

– Nem tudom fejből a számát – hazudta hidegen Mócsing.

Előző este Colin és Tessa kettesben vacsoráztak, mert Mócsing felbiciklizett Andrew-ék házához, ahol együtt készítették el az angoldolgozatot. Legalábbis Mócsing ezt a sztorit adta le az anyjának, és Tessa úgy tett, mintha elhinné. Cseppet sem bánta, hogy Mócsing nincs láb alatt, nem zaklathatja föl Colint.

De legalább viselte az új öltönyét, amelyet Tessa vásárolt neki Yarvilban. Tessa a harmadik üzletben jött ki a béketűrésből, mert Mócsing olyan volt mindenben, amit felpróbált, akár egy madárijesztő, lompos és esetlen. Készakarva csinálja, gondolta dühösen az anyja; ha akarná, kitölthetné az öltönyt.

– Pszt! – mondta idő előtt, holott Mócsing nem is beszélt, de már közeledett Colin, aki Jawandáékat vezette. Pattanásig feszült állapotában mintha összekeverte volna a koporsóvivő tisztségét a funerátoréval: a kapuban ácsorgott, üdvözölte az embereket. Parminder nyúzott és komor volt a szárijában. Gyerekei mögötte baktattak. Vikram olyan volt a sötét öltönyében, akár egy filmcsillag.

Pár lépésnyire a templom kaputól Samantha Mollison várakozott a férje mellett, a piszkosfehér eget nézte, és azon mélázott, mennyi napsütés megy pocsékba a magas felhőplafon tetején. Nem volt hajlandó lehátrálni a keményre taposott ösvényről, akárhány öregasszonynak kellett is belegázolnia miatta a fűbe, mert tűsarkú lakkcipője belesüllyedhetett volna a puha földbe, piszkot és sárkoloncokat szedhetett volna magára.

Ha ismerősök üdvözölték őket, Miles és Samantha udvariasan válaszoltak, de nem beszéltek egymással, ugyanis az este összevesztek. Néhányan Lexie és Libby után érdeklődtek, akik általában hazajöttek a hétvégén, de most mindkettő baráti családoknál maradt. Miles sajnálta, hogy nincsenek itt, mert szerette a páter familiast játszani a nyilvánosság előtt. Talán, gondolta kéjes dühvel Samantha, még arra is megkérné őt és a lányokat, hogy álljanak be együtt egy fotóhoz a választási szóróanyag céljára. Micsoda élvezettel közölné a férjével, mi a véleménye erről az elképzelésről!

Látta Mileson, hogy megdöbbenti a sokaság. Nyilván sajnálja, hogy nem neki jut a főszerep a szertartáson; eszményi alkalom lenne, hogy alattomban máris kampányolni kezdjen Barry tanácsnoki tisztségéért, amikor ennyi szavazó hallgatja! Samantha gondolatban följegyezte, hogy alkalomadtán meg kell eresztenie egy mérgezett célzást az elszállt alkalomról.

– Gavin! – kiáltotta Miles, amikor meglátott egy ismerős, fehér, keskeny arcot.

– Ó, szia, Miles! Szia, Sam!

Gavin új fekete nyakkendője izzott a fehér ingen. Lilás táskák éktelenkedtek világos szeme alatt. Samantha lábujjhegyre állt, mert Gavin így kénytelen volt illedelmes csókot lehelni az ő arcára és beszívni pézsmás parfümjét.

– Jó sokan eljöttek, mi? – kérdezte Gavin, és körbepillantott.

– Gavin koporsóvivő – mondta Miles a feleségének, pontosan úgy, ahogyan azt közölte volna, hogy jutalomkönyvet kapott egy kisgyerek, akiből senki sem nézett volna ki ennyit. Igazság szerint némileg meglepődött, amikor Gavin elmesélte, micsoda megtiszteltetés érte. Milesban felködlött a gondolat, hogy ő és Samantha díszvendégek lesznek, a titok és a fontosság egyfajta nimbusza lengi körül őket, amiért jelen voltak a haldoklásnál. Igazán udvarias gesztus lett volna Marytől, vagy valaki hozzá közel állótól, ha Barry végperceiben játszott fontos szerepének elismeréseként felkérik Milest, hogy olvasson föl egy textust vagy szóljon pár szót.

Samantha csak azért sem volt hajlandó csodálkozni Gavin kiválasztottságán.

– Ugye, Gav, te és Barry nagyon közel álltatok egymáshoz?

Gavin bólintott. Drukkolt és egy kicsit émelygett. Nagyon rosszul aludt, és hajnal felé olyan rémálmokból riadt fel, amelyekben először is elejtette a koporsót úgy, hogy Barry teteme kizuhant a templom kövére, másodszor elaludt, lemaradt a temetésről, és mire megérkezett a Mihály arkangyalhoz, Mary egyedül állt a sírkertben, és a dühtől fehéren rikácsolta, hogy Gavin elrontott mindent.

– Nem is tudom, hova kell mennem – mondta, míg körülnézett.

– Még sose csináltam ilyet.

– Semmi az egész, haver – biztatta Miles. – Egyre kell vigyáznod. Ne ejts el semmit, hehehe.

Lányos kacarászása fura ellentétben állt mély beszédhangjával. Sem Gavin, sem Samantha nem mosolygott.

Colin Wall kivált a tömegből. Hórihorgas, esetlen alakjával, magas, dudoros homlokával mindig Frankenstein szörnyére emlékeztette Samanthát.

– Hát itt vagy, Gavin! – mondta. – Azt hiszem, le kellene mennünk a járdára, mert pár perc múlva itt lesznek.

– Máris – buzgólkodott Gavin. Örült, hogy megmondják neki, mit tegyen.

– Helló, Colin – szólt Miles, és bólintott.

– Ó, helló – felelte zaklatottan Colin. Megfordult, visszaszuszakolta magát a gyászolók közé.

Újabb kis hullámgyűrű futott végig a tömegen, és felharsant Howard hangja: – Bocsánat... elnézést kérek... csak a családunkhoz próbálunk odajutni... – A tömeg meghátrált a hasa elől, és ott jött Howard, mint egy behemót, bársonyhajtókás felöltőben. Shirley és Maureen a nyomdokvizén szökdécseltek, Shirley sikkes és higgadt sötétkékben, Maureen girhesen, akár egy keselyű, fátyolos fekete kalapban.

– Helló, helló! – mondta Howard, és hangos csókot cuppantott Samantha két orcájára. – Hogy vagy, Sammy?

Menyének válaszát elnyelte az általános, nehézkes csoszogás, ahogy mindenki hátrálni kezdett az ösvénytől. Volt egy kis diszkrét manőverezés a helyekért, mert senki sem akart eltávolodni a templomkapu közeléből. Ahogy a tömeg kettéhasadt, kiugrottak a törésvonalból az ismerősök, mint az elszigetelt impulzusvonalak, és Samantha fölfedezte Jawandáékat. Kávészínű arcok a sok savóban; Vikram észbontóan mutatós a sötét öltönyében; Parminder száriban (Ezt meg miért csinálta? Nem tudja, hogy egyenesen a Howard– és Shirley-félék kezére játszik?); mellette a kövér kis Tessa Wall, a gomboknál feszülő, szürke kabátban.

Mary Fairbrother és a gyerekek lassan lépkedtek fölfelé a templomhoz vezető ösvényen. Mary borzasztóan sápadt volt, és több kilót fogyhatott. Ilyen sokat le lehet adni hat nap alatt? Egyik ikerlánya kezét fogta, a másik karjával a kisebbik fia vállát ölelte át. Fergus, a legidősebb, mögötte baktatott. Mary mereven bámult maga elé, puha ajkait keményen összeszorította. Családtagok követték az asszonyt és a gyerekeket; a menet átkelt a küszöbön, és eltűnt a komor templombelsőben.

Mindenki egyszerre lódult a kapu felé, amiből méltatlan forgalmi dugó keletkezett. Úgy esett, hogy Mollisonék egy mellékvágányra kerültek Jawandáékkal.

– Csak ön után, Mr. Jawanda, csak ön után, uram! – mennydörögte Floward, és kinyújtotta a karját, hogy előreengedje a sebészt. De persze arra is felhasználta a tömegét, hogy senki más ne előzhesse meg, és rögtön Vikram után lépett be a kapun, maga mögé utasítva családjaikat.

Királykék szőnyeg futott végig a Mihály arkangyal és a Mindenszentek padsorai között. Aranycsillagok villództak a boltíves mennyezeten, réztáblák verték vissza a függőlámpák fényét. Az aprólékosan kidolgozott üvegablakokat színpompás árnyalatokra festették. A főhajó közepén, az oltártól jobbra maga az ezüstpáncélos Mihály arkangyal tekintett le a legnagyobb ablakról. Vállából égszínkék szárnyak fakadtak, egyik kezében fölemelt kardot tartott, a másikban aranyszínű mérleget. Szandálos lába a vonagló, denevérszárnyú Sátán hátán pihent, aki sötétszürke volt, és fel akart emelkedni. Az arkangyal derűs arcot vágott.

Howard megállt Mihály arkangyal magasságában, és mutatta csapatának, hogy vonuljanak be a baloldali padba; Vikram az ellenkező irányba, jobbra tartott. Amíg a visszamaradt Mollisonok be nem sorjáztak a padba, Howard egy lépést sem tett a királykék szőnyegen, és odaszólt a mellette elhaladó Parmindernek: – Borzasztó ez Barryvel. Micsoda sokk.

– Az – felelte gyűlölettel Parminder.

– Mindig az volt a véleményem, hogy ezek a ruhák nagyon kényelmesek; ugye, azok? – kérdezte Howard, a szári felé biccentve.

Az asszony nem válaszolt, csak elfoglalta a helyét Jaswant mellett. Howard is leült, elzárva a pad végét a később érkezők elől, mint egy óriási dugó.

Shirley illedelmesen nézte a térdét, és az ujjait összekulcsolta, mintegy imára, de igazából azokon a szavakon töprengett, amelyeket Howard és Parminder váltottak a száriról. Ahhoz a pagfordi körhöz tartozott, amely halkan felpanaszolta, hogy az Ódon Paplakban, amelyet egy presbiteriánus lelkésznek és keményített kötényű cselédségének építettek hajdanán, most egy hindu család lakik. (Shirley-nek sose sikerült tisztáznia magában, milyen vallásúak Jawandáék.) Arra gondolt, hogyha ő és Howard mennének a templomba vagy a mecsetbe, vagy akárhol imádkoznak is Jawandáék, tőlük kétségtelenül elvárnák, hogy fedjék be a fejüket és húzzák le a cipőjüket, és ki tudja, mit még, különben felzúdulás lenne. Ám Parminder mégis elfogadhatónak tartja, hogy a templomban mutogassa a száriját. Nem mintha nem lennének normális ruhái, mindennap azokat viseli a munkában. A kettős mérce, az ebben az igazán fájó. Hogy Parminder ennyire ne tisztelje az ő vallásukat, ráadásul Barry Fairbrothert, akit állítólag úgy szeretett!

Shirley abbahagyta az imádkozás mímelését, fölemelte a fejét, hogy a továbbiakban az elhaladók öltözékét és Barry koszorúinak számát és nagyságát mérje föl. A virágok egy részét az oltárrácshoz támasztották. Shirley észrevette a tanácsét, amelyre ő és Howard szervezték meg a gyűjtést. Nagy, kerek, hagyományos koszorú volt, a pagfordi kék és fehér színekben. De ezt és a többi koszorút is elhomályosította az életnagyságú evező, amelyet az evezőscsapat lányai köttettek bronzbarna krizantémokból.

Sukhvinder hátrafordult a padban, Laurent kereste, akinek virágkötő anyja készítette az evezőt; mutatni akarta, hogy látta a virágdíszt, és tetszik neki, de olyan sűrű volt a tömeg, hogy sehol sem találta Laurent. Sukhvinder szomorúan büszke volt az evezőre, főleg mikor észrevette, hogy az emberek felhívják rá egymás figyelmét, miközben elfoglalják a helyüket. A nyolctagú csapatból öten pengették le a pénzt az evezőre. Lauren elmesélte Sukhvindernek, hogyan nyomozta ki ebédidőben Krystal Weedont, vállalva Krystal haverjainak cikizését, akik egy alacsony falon ülve bagóztak az újságoskioszk mellett. Lauren megkérdezte Krystalt, be akar-e szállni. – Ja, hát naná, hogy – felelte Krystal, de nem szállt be, így nem is szerepelt a neve a kártyán. Amennyire Sukhvinder megállapíthatta, a temetésre sem jött el.

Úgy érezte magát, mint aki ólmot evett, ám ezt ellensúlyozta, hogy bal karját kínok hasogatták minden mozdulatra, és legalább nem volt a közelben a fenyegető pofát vágó Mócsing Wall a sötét öltönyében. Nem nézett a lány szemébe, amikor családjaik futólag találkoztak a templom előtt, a szülei jelenléte ugyanúgy megfékezte, mint néha Andrew Price-é.

Előző nap, késő este Sukhvinder névtelen kiberhóhérja egy fekete-fehér képet küldött egy Viktória-korabeli, meztelen gyermekről, akit tetőtől talpig benőtt a sötét, puha pihe. Sukhvinder akkor találta meg és törölte, amikor a temetéshez öltözött.

Mikor is örült utoljára? Egy másik életben, jóval előbb, semhogy rámakogtak volna, már ült ebben a templomban, és egész elégedett volt éveken át; lelkesen énekelte a himnuszokat karácsonykor, húsvétkor és az aratásünnepen. Mindig szerette Mihály arkangyal csinos, nőies, preraffaelita arcát, göndör aranyhaját... A mai délelőtt volt az első alkalom, hogy másnak látta a főangyalt, amint már-már hanyagul nyugtatja a lábát azon a vonagló, sötét ördögön. Ma baljósnak és pökhendinek találta Szent Mihály zavartalan nyugalmát.

A padok rogyásig megteltek. Fojtott koppanások, visszhangzó lépések, halk zörgés kavarta fel a poros levegőt, miközben a templom hátuljában továbbra is érkeztek a kevésbé szerencsések, és elfoglalták állóhelyeiket a bal oldalon. Néhány reménykedő lábujjhegyen végigóvakodott az átjárón, hátha fölfedeznek egy véletlenül üresen maradt helyet a tömött padsorokban. Howard kőkeményen kitartott, amíg Shirley meg nem kocogtatta a vállát, és oda nem súgta:

– Aubrey és Julia!

Mire Howard nehézkesen megfordult, és integetett a szertartásrenddel, hogy fölhívja magára Fawley-ék figyelmét. Jöttek is szaporán a szőnyeges átjáróban, a magas, vékony, kopaszodó Aubrey a sötét öltönyében, és Júlia a kontyba tűzött, világosvörös hajával. Hálásan mosolyogtak Howardra, aki arrébb húzódott, összepréselve a többieket, hogy Fawley-éknak bőven jusson hely.

Samanthát annyira összesajtolta Miles és Maureen, hogy az egyik oldalról Maureen kiálló medencecsontja, a másikról a Miles zsebében levő kulcscsomó nyomta. Dühösen próbált kifészkelődni magának legalább egy plusz centimétert, de se Milesnak, se Maureennak nem volt hova húzódnia, így Samantha mereven bámult maga elé, és bosszúból Vikramre gondolt, aki egy szemernyit sem veszített vonzerejéből az alatt a harminc-egynéhány nap alatt, amióta Samantha utoljára látta. Olyan kirívóan, cáfolhatatlanul jóképű volt, hogy az már őrület; az embernek nevetni támadt kedve tőle. Hosszú lábával, széles vállával, lapos hasával és azzal a sötét szemével a sűrű, fekete pillák között olyan volt a löttyedt, fakó és hájas pagfordi férfiak mellett, akár egy isten! Ahogy Miles előrehajolt, hogy suttogva kellemkedjen Júlia Fawley-nak, a kulcsok fájdalmasan belevájtak Samantha combjába, mire elképzelte, hogy Vikram letépi róla a sötétkék átkötős ruháját, amely alá Samantha az álmaiban elfelejtette fölvenni a melle mély völgyét rejtő, derékig érő topot...

Az orgona regiszterei nyikorogtak, a kitartó, halk susogást leszámítva csend lett. Fejek fordultak el, mert most hozták a padok között a koporsót.

Már-már komikus volt, hogy a koporsóvivők mennyire nem illenek össze. Barry fivérei mindketten százhatvanhét centisek voltak, Colin Wall meg száznyolcvannyolc, így a koporsó hátul jelentősen magasabbra emelkedett, mint elöl. Egyébként nem politúros mahagóniból készült, hanem fűzfavesszőből.

De hiszen ez egy piknikkosár!, gondolta felháborodottan Howard.

Sok arcon átsuhant a meglepetés, amikor elvitték mellettük a kosárfonott ládát, ám voltak, akik már tudtak róla. Mary elmondta Tessának (aki elmondta Parmindernek), hogy az anyagot Fergus, Barry elsőszülött fia választotta, és ő fűzet akart, mert a fűzfavessző gyorsan nő, minimális ökológiai lábnyom marad utána, ennél fogva nem károsítja a környezetet. Fergus rajongott mindenért, ami zöld és környezetbarát.

Parmindernek jobban, sokkal jobban tetszett a fűzfavessző koporsó a vaskos deszkaládánál, amelyben az angolok többsége elparentálja a halottait. A nagyanyja sose szabadult attól a babonás félelmétől, hogy a lélek csapdába esik valami nehéz, tömör dologban, és panaszkodott, hogy az angol temetkezési vállalkozók még le is szögezik a födelet. A koporsóvivők leengedték terhüket a brokátdrapériás ravatalra, és visszahúzódtak. Barry fia, fivérei és sógorai beültek az első sorokba, Colin rángó léptekkel visszatért a családjához.

Gavin két reszketeg másodpercig tétovázott. Parminder látta rajta, hogy nem tudja, hova menjen: csak azt tehette, hogy végigtalpal a folyosón a padok között, háromszáz szempár kereszttüzében. Ám Mary valamilyen jelt adhatott neki, mert lángvörösre pirultan bebújt Barry anyja mellé az első padba. Parminder egyetlenegyszer beszélt Gavinnel, akkor, amikor diagnosztizálta és kezelte a chlamydiáját. Gavin azóta se mert a szemébe nézni.

– Én vagyok a feltámadás és az élet: a ki hisz én bennem, ha meghal is, él; és a ki csak él és hisz én bennem, soha meg nem hal.

A lelkészen nem látszott, hogy foglalkoztatná a kiejtett szavak értelme; őt csak az előadás foglalkoztatta, amely dallamos volt és ritmikus. Parminder ismerte a stílusát; a Szent Tamásban éveken át részt vett a többi szülővel együtt a betlehemezésben. A hosszú ismeretség sem békítette ki a reá lebámuló, fehér arcú, harcias főangyallal, sem a sok sötét fával, a kemény padokkal, az idegen oltáron az ékköves aranyozott kereszttel, sem a gyászos himnuszokkal, amelyeket ridegnek és nyugtalanítónak talált.

így hát nem törődött tovább a lelkész önelégült zöngicsélésével, hanem inkább újból az apjára gondolt. A konyhaablakból látta meg, ahogy hasmánt fekszik, miközben lányának rádiója tovább bömböl a nyúlketrec tetején. Két teljes órán át feküdt ott, mialatt Parminder, az anyja és a nővérei a TopShopban böngésztek. Máig érzi apja vállát az átforrósodott ing alatt, miközben rázza: Dadiii! Dadiiiii!

Darshan hamvait beleszólták a birminghami szomorú kis Reá folyóba. Parminder máig emlékezett a fénytelen sárszínű vízre, ahogy elviszi tőle a pici szürke és fehér pelyheket egy borús júniusi napon.

Az orgona kótogva-zihálva életre kelt. Parminder is felállt, mint mindenki. Egy pillanatra látta Niamh és Siobhan arany vörös tarkóját; pontosan annyi idősek, mint ő volt, amikor elvették tőlük Darshant. Egyszerre rohanta meg a gyengédség, a borzasztó fájdalom és a zavaros vágy, hogy átölelje a lányokat, és azt mondja nekik, ő tudja, tudja, és mindent megért...

Morning has broken, like the first morning... [8]

Gavin egy éles szopránt hallott a sorból: Barry kisebbik fia még nem mutált. Tudta, hogy Declan választotta a himnuszt. Ez is a szertartás azon ijesztő részletei közé tartozott, amelyekbe Marynek muszáj volt beavatnia.

Még a vártnál is nehezebb megpróbáltatásnak találta a temetést. Talán jobb lett volna deszkakoporsóval, mert így a zsigereiben érezte a szörnyűséges tényt, hogy Barry teteme ott van abban a könnyű, fonott ládában. A súlya egy külön sokkot jelentett Gavinnek. És azok az emberek, akik önelégülten bámulták, míg végigment a sorok között! Hát nem értették, hogy mi az, amit visz?

Aztán elérkezett a borzalmas pillanat, amelyben rájött, hogy senki sem foglalt neki helyet, és ismét végig kell mennie a padok között, és mindenki őt fogja bámulni, mielőtt elrejtőzhetne hátul az ácsorgók között... ám ehelyett arra kényszerítették, hogy az első sorban üljön, iszonyúan közszemlére téve. Olyan volt, mintha a hullámvasút első kocsijában ülne, ahol ő kénytelen elviselni minden egyes rémítő rándulásnak és ugrásnak a nagyját.

Ott, alig méternyire Siobhan napraforgójától, amely akkora volt a sárga fréziák és sásliliomok zuhatagában, mint egy kaszrolyfedő, komolyan azt kívánta, bár elkísérte volna Kay. Nem bírta elhinni, de akkor is így volt. Megvigasztalná, ha lenne itt valaki mellette, csak azért, hogy foglaljon neki egy helyet. Nem is gondolt rá, micsoda szerencsétlen flótásnak fog látszani, ha egyedül állít be ide.

A himnusz véget ért. Barry bátyja előrelépett, hogy szóljon. Gavin nem értette, hogy bírja megcsinálni, amikor Barry porhüvelye épp előtte fekszik a (magról, hónapokon át nevelt) napraforgóval, sem azt, hogy bír Mary olyan csendesen ülni, a fejét lehajtva, ölében összekulcsolt kezét nézve. Gavin komolyan igyekezett bekapcsolni magában a zavarót, hogy közömbösítse a dicsőítő beszéd bombáját.

El fogja mondani, hogyan ismerte meg Barry Maryt, miután túlesett ezen a gyerekes részen... boldog gyerekkor, bulik, ja, ja... Gyerünk, kezdjed már...

Barryt majd vissza kell tenni az autóba, és el kell hajtani vele egészen Yarvilig, hogy ott temessék le, mert a Mihály arkangyal és a Mindenszentek cseppnyi sírkertje húsz évvel ezelőtt megtelt. Gavin elképzelte, amint a kosárfonott koporsót leengedik a gödörbe, ennek a sokaságnak a szeme láttára. Ki-becipelni a templomban semmi lesz ahhoz képest...

Az egyik iker sírt. Mary megfogta a lánya kezét.

Bassza meg, essünk már túl rajta! Kérem szépen!

– Azt hiszem, bízvást elmondhatjuk, hogy Barry mindig tudta, mit akar – mondta rekedten Barry bátyja. Sikerült néhány kacajt fakasztania testvére gyerekkori balhéinak elmesélésével. Tapintható volt hangjában a feszültség. – Huszonnégy éves volt, amikor elmentünk a legénybúcsúmra Liverpoolba. Az első estén otthagyjuk a kempinget, bemegyünk a kocsmába, és ott áll a pult mögött a kocsmáros egyetemista, lánya, gyönyörű szőke lány, kisegíteni szombat este. Barry egész éjszaka ott könyökölt a pulton, fűzte a lány agyát, de annyira, hogy a papa meg is haragudott, és eljátszotta, hogy nem tudja, miféle banda ricsajozik ott a sarokban.

Gyönge nevetés. Mary Feje lekókadt. Görcsösen kapaszkodott mellette ülő gyerekei kezébe.

– Már azon az éjszakán megmondta, amikor visszakerültünk a sátorba, hogy ez a lány lesi a felesége. Én meg azt gondolom: álljon már meg a menet, itt nekem kell a részegnek lennem. – Újabb fojtott nevetgélés. – Másnap este Baz visszahurcolt minket ugyanabba a kocsmába. Ahogy hazaértünk, első dolga volt vásárolni egy képes levelezőlapot, és megírni a lánynak, hogy a következő hétvégén is ott lesz. Az első találkozás első évfordulóján házasodtak össze, és azt hiszem, minden ismerős egyetért velem abban, hogy Barrynek volt szeme ahhoz, ami jó. Született négy gyönyörű gyermekük: Fergus, Niamh, Siobhan és Declan...

Gavin megfontoltan lélegezett, ki és be, ki és be, igyekezett nem odafigyelni, és azon tűnődött, hogy hasonló körülmények között az ő bátyja ugyan mi a csuda elmondanivalót találna rajta? Neki nem jutott Barry szerencséjéből, érzelmi élete nem volt szép rege. Sosem lépett be egy kocsmába úgy, hogy ott lelje meg a tökéletes feleséget, szőkét, mosolygósat, aki alig várja, hogy csapoljon neki egy pinttel. Nem, neki Lisa jutott, akinek a szemében Gavin nem ütötte meg a mércét; a hét éven át eszkalálódó háborúzás egy kiadós tripperben hágott a csúcsra, és utána, szinte minden átmenet nélkül jött Kay, aki úgy tapad rá, mint egy agresszív és fenyegető kacsakagyló...

De akkor is fel fogja hívni, mert nem hiszi, hogy ezek után lenne ereje egyedül visszatérni üres házába. Becsületes lesz, elmondja a nőnek, milyen borzalmas és stresszes volt a temetés, és ő komolyan azt kívánta, hogy bár ott lenne vele Kay. Ez bizonyosan elűzi veszekedésük esetleg megmaradt árnyékát. Nem akar egyedül lenni ma éjszaka.

Két padsorral hátrább Colin Wall zokogott, fojtottan, de hallhatóan hüppögve egy nagy, átázott zsebkendőbe. Tessa gyöngéden rászorította a tenyerét a férje combjára. Barryre gondolt, akiben mindig bízhatott, hogy segíteni fog Colinnál; a közös nevetések vigaszára, Barry határtalan nagylelkűségére gondolt. Tisztán látta, alacsonyan, pirospozsgásan, ahogy Parminderrel szvingel az utolsó bulijukon, ahogy utánozza a Parlagot ostorozó Howard Mollisont; ahogy azt tanácsolja Colinnak, olyan tapintattal, amire csak ő volt képes, ne a szociopatát, inkább a kamaszt lássa Mócsing viselkedése mögött.

Rettegett attól, hogy mit művelhet Barry Fairbrother elvesztése a mellette ülő emberrel; rettegett, hogy miként fognak alkalmazkodni ehhez a hatalmas, kegyetlen hiányhoz; rettegett, mert Colin olyan fogadalmat tett a holtnak, amelyet nem teljesíthet, és mert nem látja, mennyire utálja őt Mary, akivel egyfolytában beszélni akar. És mindeme nyugtalanság és bánat közepette ott furkált, mint egy viszketős kis féreg, a szokott aggódás Mócsing miatt. Mivel akadályozza meg a robbanást? Mivel vegye rá Mócsingot, hogy jöjjön el velük a temetésre, vagy miként titkolhatja el Colin elől, hogy Mócsing nem jött el – ami végül is könnyebb lenne.

– A mai szertartást egy olyan dallal fejezzük be, amelyet Barry lányai, Niamh és Siobhan választottak, amely sokat jelentett nekik és az apjuknak – mondta a lelkész. Hangjával sikerült elhatárolnia magát attól, ami történni fog.

A dob olyan erővel dübörgőit a rejtett hangszórókból, hogy a gyülekezet ugrott egyet. Egy harsány amerikai hang azt mondta; uh, huh, uh, huh, és Jay-Z reppelt:

Good girl gone bad -

Take three -

Action.

No clouds in my storms...

Let it rain, I hydroplane into fame

Comin’down with the Down Jones...

Egyesek azt hitték, ez valami tévedés; Howard és Shirley megbotránkozva néztek össze, ám senki sem nyomta meg az „állj”-gombot vagy rohant előre a padok között mentegetőzni. Majd rázendített egy szexi, erőteljes női hang:

You bad my heart

And we’ll never be worlds apart

Maybe in magazines

But you 11 still be my star...

A koporsóvivők visszafele indultak a fonott ládával a padok között. Mary és a gyerekek követték őket.

...Now that it’s raining more than ever Know that we'll still have each other You can stand under my umbuh-rella You can stand under my umbuh-rella

A gyülekezet lassan kisorjázott a templomból, igyekezve, hogy ne lépjen az ének ütemére.

II

Andrew Price megfogta apja versenybiciklijének a kormányát, és kitolta a garázsból, óvatosan, nehogy megkarcolja az autót. Levitte a kőlépcsőn, utána ki a vaskapun az ösvényre. Ott rátette az egyik lábát a pedálra, futott pár métert, majd átdobta a másik lábát a nyereg fölött. Kivágódott balra, a szédítően meredek útra a domboldalban, és fékezés nélkül kerekezett lefelé Pagfordba.

A sövények összemosódtak az éggel, és Andrew egy velodromba képzelte magát. Szél lobogtatta tiszta haját, marta frissen lesikált arcát. Fairbrotherék ék alakú kertjével egy vonalban fékezett, mert pár hónapja túl gyorsan vette be ezt az éles kanyart, és elesett, úgyhogy azonnal haza kellett mennie szakadt farmerben, féloldalt összekarmolt arccal.

A kormányt fél kézzel fogva, pedálozás nélkül legurult a Templom sorra, ahol még egy pillanatig kiélvezte lejtmenetben a száguldást. Kissé visszavett belőle, amikor meglátta, hogy a templom előtt egy koporsót tesznek föl egy halottaskocsira, és a kétszárnyú súlyos kapun kifelé tódul a sötét ruhás tömeg. Andrew vadul taposva befordult a sarkon, és eltűnt szem elől. Nem akarta látni, amikor a kiborult Bokszos mellett Mócsing is előkerül a templomból az olcsó öltönyben-nyakkendőben, amelyet komikus undorral írt le a tegnapi angolon. Olyan lett volna, mint szarás közben megzavarni a barátját.

Miközben lassan körbebiciklizte a főteret, fél kézzel hátrasimította a haját, és találgatta, mit művelhetett a hideg levegő a lilásvörös pattanásaival, és hogy az antibakteriális arclemosó tompította-e a dühös árnyalatot. Felmondta magának a fedősztorit: Mócsingéktól jön (akár azt is tehetné, miért ne?), vagyis magától értetődően a Remény utca az első szakasza annak az útvonalnak, amelyen lejuthat a folyóhoz. Ennél fogva Gaia Bawdennek (már ha történetesen kinéz a háza ablakából, és történetesen meglátja Andrew-t, és történetesen felismeri) nem kell azt gondolnia, hogy a fiú miatta jött erre. Andrew nem számított rá, hogy meg kell magyaráznia Gaiának, miért biciklizik az ő utcájukban, de azért észben tartotta a kamu sztorit, amely hite szerint hűvös függetlenséggel ruházta fel.

Csak annyit akart tudni, hol lakik Gaia. Már két hétvégén lebiciklizett a sorházakkal szegélyezett, rövid utcán, ahol minden idegszála bizsergett, de még nem fedezte föl, melyik ajtó rejti a Grált.

Annyit tudott az iskolabusz piszkos ablakán keresztül lopott pillantásokból, hogy Gaia jobbra, a páros oldalon lakik.

Ahogy befordult a sarkon, igyekezett rendbe szedni a vonásait, megjátszva a férfit, aki lassan, a legközvetlenebb útvonalon kerékpározik lefelé a folyóhoz, elmerülve magvas gondolataiban, de azért kész üdvözölni osztálytársakat, ha netán mutatkoznának...

Ott volt. A járdán. Andrew lába tovább tekert, noha nem érezte a pedált, és most döbbent rá, milyen vékony az abroncs, amelyen egyensúlyozik. Gaia a bőrtáskájában kotorászott, rézvörös haja az arcába lógott. Mögötte résnyire nyitva a tízes ajtó; nem egészen derékig érő, fekete póló, csíknyi meztelen bőr, széles öv, szűk farmer... Andrew már majdnem elhagyta, amikor a lány becsukta az ajtót, és megfordult. Haja hátrahullott gyönyörű arcából, és azt mondta tisztán érthetően, a londoni hangján: – Ö, szia!

– Szia – mondta Andrew. A lába pedálozott. Már két méterrel arrébb, már néggyel: miért nem áll meg? A sokk hajtotta, nem mert hátranézni; már az utca végénél tartott; el ne ess, a rohadt életbe, befordult a sarkon, és túlságosan kába volt ahhoz, hogy felbecsülhesse, mi a nagyobb, a megkönnyebbülése vagy a csalódása-e, amiért ott hagyta a lányt?

Francba!

Tovább karikázott a fás terület irányába a Pargetter-domb lábánál, ahol a folyó át-átcsillant a törzsek között, de nem látott semmit, mert Gaia ráégett a retinájára, mint a neon. A keskeny út földes csapásban folytatódott. A víz felől gyengéd szellő fújt, cirógatta Andrew arcát, amely aligha pirulhatott el, olyan gyorsan történt az egész.

– A picsába! – mondta hangosan a friss levegőnek és a kihalt ösvénynek.

Mohón turkált ebben a nagyszerű, váratlan kincsleletben: a tökéletes test, amelyet fölfed a szűk zsávoly és a tapadós pamut; mögötte a tízes szám egy lepattogzott, kopott kék ajtón; „ó, szia”, könnyedén és természetesen – tehát Andrew vonásai is kétségtelenül el vannak mentve valahol az agyban, amely a döbbenetes arc mögött lakik!

A bringa ugrott egyet a rázós úton, amelyet frissen hintettek föl kaviccsal. Az ujjongó Andrew csak akkor szállt le, amikor billegni kezdett. Kitolta a fák között a biciklit a keskeny folyópartra, ott lefektette a földre a szellőrózsában, amely apró fehér csillagokat nyitott a legutóbbi látogatás óta.

Az apja megmondta, amikor Andrew elkezdte kölcsönvenni a bringát; „Láncold le, ha bemész egy boltba. Figyelmeztetlek, ha megfújják...”

De a lánc nem volt elég hosszú, hogy bármelyik fát is átérje, és különben is, minél távolabb került Andrew az apjától, annál kevésbé félt tőle. Még mindig a feszes derék csupasz centiméterein és Gaia gyönyörű arcán merengve sietett le oda, ahol a folyópart találkozott az erodálódott domboldallal, amely úgy lógott be a sebesen futó zöld víz fölé, mint egy sziklaszirtből kiszögellő, köves-földes fok.

A csúszós, omladozó part a domb lábánál volt a legkeskenyebb. Ha az ember lábfeje kétszer akkorára nőtt, mint amilyen hosszú az első látogatása idején volt, csak oldalt fordulva, a kőhöz tapadva, a gyökerekbe és a sziklakiszögellésekbe kapaszkodva araszolhatott végig rajta.

Andrew-nak ugyanolyan ismerős volt a folyó és a nyirkos föld korhadékszaga, mint a lába alatt a fűvel benőtt, keskeny földsáv és a repedések meg a kiszögellések, amelyeket a keze megtalált a meredélyen. Ö és Mócsing tizenegy évesek voltak, amikor rábukkantak a titkos helyre. Tudták, hogy tilalmas és veszedelmes dolgot művelnek; eleget intették őket a folyótól. Kölcsönösen titkolt rettegéssel oldalaztak végig a furfangos párkányon, belekapaszkodva minden kiugróba, a legszűkebb szakaszon egymás pólójába.

A sokéves gyakorlat segített Andrew-nak, hogy végigmenjen a föld és a szikla tömör fala tövében, a tornacipőjétől alig méternyire harsogó víz fölött még így is, hogy az esze másutt járt. Egy ügyes fordulat, és a fejét leszegve már bent is volt a domboldal hasadékában, amelyet valamikor régen találtak. Akkor olyannak érezték, mint egy isteni jutalmat a vakmerőségükért. Odabent már nem bírt volna felállni, de a kétszemélyes sátornál alig nagyobb üreg még mindig elég tágas volt ahhoz, hogy két kamasz egymás mellett hasalhasson a rohanó folyó felett, a barlang szájával háromszögűre metszett éggel szemben, amelyre falevelek rajzoltak pöttyöket.

Amikor először jártak itt, botokkal bökdösték és vájkálták a hátsó falat, de nem találtak titkos átjárót az apátsághoz, így hát azzal büszkélkedtek, hogy egyedül ők tudnak a rejtekhelyről, és megesküdtek, hogy senkinek sem árulják el a titkot. Andrew homályosan emlékezett egy köpködésből és káromkodásokból álló, ünnepélyes esküre. A felfedezéskor Barlangnak nevezték el, de mára egy ideje Menedék volt.

A kis beszögellés földszagot árasztott, bár ferde mennyezete szikla volt. Sötétzöld vonal mutatta, hogy a folyó régebben elöntötte, de a víz akkor sem ért egészen a tetőig. A padlót beterítették a csikkjeik és a füvezéshez használt kartonpapírdarabok. Andrew leült, kilógatta a lábát az iszapzöld víz fölé, dzsekijéből elővette a cigarettáját és az öngyújtót, amelyet születésnapi pénze maradékából vásárolt, mivel a zsebpénzét megvonták. Rágyújtott, mélyen beszívta a füstöt, és újraélte a dicsőséges találkozást Gaia Bawdennel, annyi részlettel, ahányat csak kifacsarhatott belőle: vékony derék, ívelt csípő; bársonyos bőr az öv és a póló között; telt, széles száj, „ó, szia!”. Ez volt az első alkalom, amikor nem az iskolai egyenruhában látta. Hová mehetett egyedül, a bőrtáskájával? Mit csinálhat Pagfordban egy szombat délelőttön? Talán felugrik a yarvili buszra? Miket fog művelni ott, ahol Andrew nem látja, miféle női misztériumokat űz?

Sokadszor tette föl magának a kérdést, hogy rejthet-e középszerű egyéniséget az ilyenre formált csont és hús? Gaia volt az első, aki felébresztette benne ezt a gondolatot; sosem jutott eszébe különválasztani a testet és a lelket, amíg meg nem akadt a szeme a lányon. Még amikor azt próbálta elképzelni az iskolai blúzon átsejlő fehér melltartó alapján, milyen a melle formája és fogása, akkor sem hihette, hogy Gaiában kizárólag a test vonzza. Mozgása úgy hatott Andrew-ra, akár a zene, márpedig a fiút az indította meg a legjobban. Ugye hogy a páratlan testet éltető szellemnek is rendhagyónak kell lennie? Miért alkotna a természet egy ilyen edényt, ha nem arra, hogy még valami ennél is értékesebbet töltsön bele?

Andrew tudta, milyen egy meztelen nő, mert Mócsing laptopján a padlásszobában nem volt szülői felügyeleti webszűrő, így annyi netpornót fedeztek föl, amennyihez csak hozzájuthattak ingyen: borotvált vulvákat, szélesre tárt, rózsaszín szeméremajkak mögött tátongó, sötét réseket, végbélnyílások ráncos bimbóit széthúzott farpofák között, vastagon rúzsozott szájakat, csepegő spermát. Andrew izgalmát mindig fokozta a riadozó tudat, hogy „Wall néni közeledését csupán akkor lehet meghallani, amikor a nyikorgó lépcsőfordulóra ér. Időnként olyan dilis dolgokat találtak, hogy dőltek a röhögéstől, bár Andrew nem egészen tudta eldönteni, hogy izgatják vagy undorítják-e az ostorok és a nyergek, a hámok, a kötelek, a kerti slagok (és egyszer, amikor még Mócsingnak sem sikerült nevetnie, láttak közeliket szegecselt fémpántokról, lágy húsba döfött tűkről és sikolyba belefagyott női arcokról).

Ő és Mócsing együtt lettek műértők a hatalmas, feszülő és kerek szilikonmellek témájában.

– Plasztika – mutatták egymásnak tárgyilagosan, ahogy ültek a monitor előtt, a Mócsing-szülők ellen kiékelt ajtó biztonságában. A képernyőn látható szőke a magasba tartotta a karját, miközben meglovagolt valami szőrös pasit; széles barna bimbóudvarú melle úgy lógott vékony felsőtestén, mint két tekegolyó, az emlők alatt vékony, fényes, lilás vonalak mutatták, hol ültették be a szilikont. Az ember szinte ránézésből megmondhatta, milyen a fogása: olyan kemény, mintha futball-labda lenne a bőr alatt. Andrew nem tudott elképzelni erotikusabb dolgot egy természetes mellnél, amely puha, finom, esetleg egy kicsit ruganyos, míg a bimbója (remélhetőleg) kemény.

Késő este ezek a képek mosódtak össze az agyában azokkal a lehetőségekkel, amelyeket az igazi lányok, az emberi lányok kínáltak, meg azzal a kevéssel, amit sikerült megérezni a ruhájukon keresztül, már ha elég közel kerülhetett hozzájuk. Niamh volt a kevésbé csinos a Fairbrother ikrek között, de ő volt a kaphatóbb az áporodott nagyteremben tartott karácsonyi diszkón. A dohos függönytől félig-meddig eltakartan, egy sötét sarokban tapadtak egymáshoz, és Andrew bedugta a nyelvét Niamh szájába. Araszoló keze megközelítette a lány melltartójának pántját, és azért nem jutott tovább, mert Niamh folyton elhúzódott. Andrew-t főleg az a tudat hajtotta, hogy valahol odakint Mócsing ennél messzebbre megy. Most pedig Gaiá-tól pezsgett és lüktetett az agya. Egyszerre volt a legszexibb lány, akit valaha látott, és egy másfajta, totálisan megmagyarázhatatlan vágyakozás forrása. Néhány megváltoztatott akkord, néhány ütem elég volt ahhoz, hogy Andrew-nak a legbenseje is borzongjon. Volt valami Gaia Bawdenben, amely ugyanígy hatott rá.

A csikket, amelyről új cigarettára gyújtott, beledobta a vízbe. Utána ismerős csoszogást hallott, előrehajolt, és meglátta, hogy Mócsing, még mindig a temetési öltönyében, karját-lábát szétvetve araszol a keskeny párkányon a nyílás felé, amelyben Andrew ül.

– Szia, Mócsing!

– Szia, Arf!

Andrew behúzta a lábát, hogy Mócsing bebújhasson a Menedékbe.

– Kurva életbe! – mondta Mócsing, mihelyt bemászott. Hosszú végtagjaival olyan volt, mint egy idétlen pók. A sötét öltönytől még girhesebbnek tűnt.

Andrew odanyújtott neki egy cigarettát. Mócsing mindig úgy gyújtott rá, mintha viharos szél fújna: egyik kezének öblével takarta a lángot, és kissé összevonta a szemöldökét. Beszívta a füstöt, kifújt egy karikát a Menedékből, meglazította sötétszürke nyakkendőjét. Öregebbnek és még csak nem is olyan nagyon hülyének látszott az öltönyben, amelynek térdére és mandzsettájára rátapadt a föld a barlanghoz vezető úton.

– Mintha buzik lettek volna! – mondta, miután ismét slukkolt egyet a cigarettájából.

– Bokszos ki volt borulva, mi?

– Kiborulva? Kibaszottul hisztizett. Picsogott. Rosszabb, mint a kibaszott özvegy.

Andrew nevetett. Mócsing fújt egy újabb karikát, és egyik túlméretezett fülét húzogatta.

– Korábban leköszöntem. Még el sem temették.

Egy darabig szótlanul füstöltek, és bámultak ki az iszapos folyóra. Bagózás közben Andrew a „korábban leköszöntem” kifejezésen elmélkedett. Mennyivel nagyobb függetlenséget élvez Mócsing, mint ő. Simon és az őrjöngése elállta Andrew útját a túl nagy szabadságtól; Széptetőn az ember időnként csak azért kapott büntetést, mert éppen kéznél volt. Andrew képzeletét annak idején megragadta az egyik filozófia– és vallástörténeti órán egy különös kis téma a primitív istenek önkényes dühöngéséről és erőszakosságáról meg a korai civilizációk engesztelési kísérleteiről. Akkor elgondolkozott az igazság természetén, amilyennek ő megismerte: az apja a pogány isten, az anyja a kultusz főpapnője, aki megpróbál értelmezni és közbenjárni, általában sikertelenül, de azért továbbra is ragaszkodik hozzá, minden bizonyíték csúfjára, hogy van az istenükben valami titkos nagylelkűség és értelem.

Mócsing a Menedék sziklafalának támasztotta a fejét, és füstkarikákat fújt a mennyezetre. Azon töprengett, amit Andrew-nak akart mondani. Az egész gyászszertartás alatt azt gyakorolta, hogyan kezdi majd el, miközben az apja a zsebkendőjébe zokogott és hüppögött. Annyira lázba hozta a mesélés kilátása, hogy alig bírt uralkodni magán, de elhatározta, hogy nem kapkodja el. Számára majdnem olyan fontos volt a mesélés, mint a cselekvés. Andrew csak ne képzelje, hogy ő azért sietett ide, mert ki akar tálalni.

– Tudod, hogy Fairbrother benne volt a városi tanácsban? – kérdezte Andrew.

– Ja – felelte Mócsing, és hálás volt a barátjának, amiért kezdeményezi ezt a hézagpótló beszélgetést.

– Szexi Si azt mondja, hogy megpályázza a helyét.

– Szexi Si ezt mondja?

Mócsing rosszallóan nézett Andrew-ra.

– Mi a fasz ütött bele?

– Úgy tudja, hogy Fairbrother jattot fogadott el valamilyen vállalkozótól. – Andrew kihallgatta azon a reggelen, hogy Simon és Ruth erről beszélgetnek. Ez mindent megmagyaráz. – O is kér belőle.

– Az nem Barry Fairbrother volt – mondta nevetve Mócsing, és a barlang padlójára pöckölte a hamut. – És nem a városi tanács. Az valamilyen Frierly volt, Yarvilban. A Winterdown iskolaszékének a tagja. Bokszos idegrohamot kapott. A helyi sajtó hívogatta, hogy mi a véleménye, meg minden. Frierlyt le is kapcsolták miatta. Szexi Si nem olvassa a Yarvil és vidékét.

Andrew csak bámult rá.

– Kurvára jellemző.

Andrew elnyomta a cigarettáját a földpadlón, és szégyellte magát az apja hülyesége miatt. Simon már megint eltalálta szarva közt a tőgyét. Rühellte a helyi közösséget, levigyorogta a gondjaikat, büszke volt az elszigeteltségére a vacak kis házában a domb tetején; azután kapott egy morzsányi téves információt, és úgy határozott, hogy ennek alapján kiteszi a családját a közmegvetésnek.

– Jó nagy geci ez a Szexi Si, hát nem? – kérdezte Mócsing.

Azért hívták Szexi Si-nak, mert Ruth így becézte a férjét. Mócsing hallotta egyszer tőle, amikor Price-éknál teázott, és azóta nem volt hajlandó másnak nevezni Simont.

– Ja, az – felelte Andrew, azon töprengve, le tudná-e beszélni az apját az indulásról, ha közölné vele, hogy nem arról az emberről és nem arról a tanácsról volt szó.

– Érdekes véletlen – mondta Mócsing –, mert Bokszos is indul.

Kifújta az orrán a füstöt, míg az üreg falát bámulta Andrew feje fölött.

– Nohát akkor a fasz kell-e majd a választóknak – kérdezte –, vagy a segg?

Andrew nevetett. Kevés dolgot élvezett annyira, mint azt, amikor Mócsing fasznak nevezte Simont.

– Most pedig térjünk rá erre – mondta Mócsing. A foga közé harapta a cigarettáját, és megütögette a csípőjét, pedig tudta, hogy a zakója belső szivarzsebébe tette a borítékot. – Na, itt is van! – Elővette, kinyitotta, és megmutatta Andrew-nak a tartalmát: barna, borsszem– nyi hüvelyeket, poros, összeaszott szárakkal és levelekkel vegyesen.

– Sensimilla.

– Az meg mi?

– Megtermékenyítetlen vadkender hajtása és rügye – válaszolta Mócsing–, különlegesen kikészítve élvezetes dohányzás céljára.

– Miben más ez, mint a normál anyag? – kérdezte Andrew, akivel Mócsing számos darab viaszos fekete hasisgyantát elfelezett a Menedékben.

– Csak egy másfajta bláz – mondta Mócsing, és elnyomta a cigarettáját. Elővett egy doboz Rizlát, kihúzott belőle három hajszálvékony cigarettapapírt, összeragasztotta őket.

– Kirbytől szerezted? – kérdezte Andrew. Megbökdöste és megszagolta a boríték tartalmát.

Mindenki tudta, hogy Skye Kirbyhez kell fordulni, ha valaki drogot akar. Egy évvel fölöttük járt, a hatodik alsóba. Egy vén hippi volt a nagyapja, akit többször is bíróság elé állítottak már, mert vadkendert nevelt otthon.

– Ja. Megjegyzem, van egy Obbo nevű hapsi a Parlagon – mondta Mócsing. Cigarettákat hasított fel, és a papírra szórta a dohányt.

– Az megszerez neked mindent. Herkát is, ha azt akarsz.

– De te nem akarsz herkázni – szólt Andrew, erősen figyelve Mócsing arcát.

– Á – tiltakozott Mócsing. Visszavette a borítékot, ráhintette a sensimillát a dohányra. Megsodorta a jointot, a papír végét megnyalta, leragasztotta, a végét hegyesre pödörte.

– Baró – állapította meg boldogan.

Tervei szerint akkor akarta közölni Andrew-val a hírt, miután megvolt a sensimilla mint bevezető. Nyújtotta a kezét Andrew öngyújtójáért, a foga közé harapta a tipet, rágyújtott. Mélyen, elmélkedve megszívta a jointot, hosszú, kék füstpamacsot fújt, azután megismételte az eljárást.

– Mmm – mondta. Bent tartotta a füstöt a tüdejében, és utánozni kezdte Bokszost, akit Tessa borászati oktatásban részesített az egyik karácsonyon: – Fűszeres. Erős utóíz. A felhangok... bassza meg!

Erősen megszédült, pedig nem is állt fel. Kifújta a füstöt, és nevetett.

– Próbáld csak meg.

Andrew közelebb hajolt, elvette a spanglit. Már előre megnevettette az izgalom, no meg Mócsing üdvözült mosolya, ami szöges ellentéte volt a szokott székrekedéses ábrázatának.

Beszívta a füstöt, és érezte, ahogy szétsugárzik a tüdejéből a drog hatalma, ahogy feloldja és ellazítja. Szippantott még egyet, és arra gondolt, hogy ez olyan, mintha a lélekből is ki lehetne rázni a ráncokat, mint egy takaróból, hogy sima, egyszerű, könnyű és jó legyen a világ.

– Baró – utánozta Mócsingot, és megmosolyogtatta a saját hangja. Visszaadta a jointot a várakozó Mócsingnak, és élvezte ezt a finom érzést.

– Na, akarsz hallani valami érdekeset? – kérdezte Mócsing, és fékezhetetlenül vigyorgott.

– Lökjed.

– Tegnap este megbasztam.

Andrew majdnem kibökte: „kit?”, de aztán beugrott gőzös agyába. Krystal Weedont, hát persze. Krystal Weedont, ki mást?

– Hol? – kérdezte bután. Nem is akarta tudni.

Mócsing hanyatt dőlt a temetési öltönyében, lábbal a folyó felé. Andrew szótlanul elnyúlt mellette, fordított irányban. így aludtak gyerekkorukban, „fejtől-lábtól”, ha valamelyikük a másiknál maradt éjszakára. Andrew felbámult a sziklás mennyezetre, ahol lassan gyűrűzött a kék füst, és várt.

– Mint tudod, azt mondtam Bokszosnak és Tessnek, hogy nálatok leszek – folytatta Mócsing. A barátja kezébe adta a jointot, utána összekulcsolta hosszú ujjait a mellén, és hallgatta a saját elbeszélését: – Azután elmentem busszal a Parlagra. Az Oddbins előtt találkoztam vele.

– A Tescónál? – kérdezte Andrew. Nem értette, miért kell folyton butaságokat kérdeznie.

– Ja – felelte Mócsing. – A játszótérre mentünk. Ott fák vannak a sarokban, a nyilvános budi mögött. Kellemes és privát. Sötétedett.

Megmozdult fektében. Andrew visszaadta a jointot.

– Nehezebb volt bejutni, mint gondoltam – közölte Mócsing. Andrew, noha nevethetnékje is volt, megdelejezve hallgatta, mert félt, hogy elszalaszt egy kozmetikázatlan részletet, amelyet Mócsingtól kaphat. – Jobban benedvesedett, amikor megujjaztam.

Andrew mellkasában úgy dagadozott a vihogás, mint a feltörni készülő böfögés, de visszafojtotta.

– Sok lökdösés kellett, hogy rendesen bent legyen. Szűkebb, mint hittem.

Andrew látta, hogy egy füstsugár száll a magasba onnan, ahol Mócsing fejének kellett lennie.

– Körülbelül tíz másodperc alatt elmentem. Kurvára zsír, amint egyszer bent vagy.

Andrew magába fojtotta a nevetést, mert hátha lesz még valami.

– Koton volt rajtam. Anélkül jobb lett volna.

Visszaadta a jointot. Andrew slukkolt és töprengett. Nehezebb bejutni, mint gondoltad; tíz másodperc alatt vége lett. Nem hangzik valami soknak, de mit meg nem adna érte! Elképzelte Gaia Bawdent, amint hanyatt fekszik az ő kedvéért, és akarata ellenére halkan felnyögött, amit Mócsing mintha nem hallott volna. Andrew pöfékelt, beleveszve az erotikus képek párájába, feküdt meredten a földnek azon a darabján, amelyet a teste fölmelegített, és hallgatta a fejétől méternyire csobogó vizet.

– Mi a fontos, Arf? – kérdezte Mócsing hosszú, álmatag szünet után.

– Szex – válaszolta Andrew kellemesen zúgó fejjel.

– Ja – mondta gyönyörrel Mócsing. – Baszni. Ez a fontos. Fenntrat,.. szaropítani a fajt. Eldobni a kotont. Sokasodni.

– Ja – nevetett Andrew.

– És a halál – folytatta Mócsing. Megdöbbent annak a koporsónak a valódiságától. Hogy milyen kevés anyag választja el a figyelő keselyűket egy hullától! Nem bánta, hogy ott hagyta őket, mielőtt a koporsót leengedték a földbe. – Az kell, hogy legyen. A halál.

– Ja – ismételte Andrew. Háborúra és karambolokra gondolt, halálra a sebesség és a dicsőség máglyáján.

– Ja – visszhangozta Mócsing. – Baszni és meghalni. Ez az, nem? Baszni és meghalni. Ez az élet.

– Próbálsz baszni és próbálsz nem meghalni.

– Vagy próbálsz meghalni – mondta Mócsing. – Vannak, akik. Kockáztatni.

– Ja. Kockáztatni.

Még hosszabb csend következett. Hűvös és homályos volt a rejtekhely.

– És a zene – szólt halkan Andrew, nézve a sötét szikla alatt függő kék füstöt.

– Ja – felelte Mócsing a távolban. – És a zene.

A folyó futott tovább a Menedék mellett.

Második rész

Jogos bírálat

7.33 A jogos bírálat közérdekű kérdésben nem perelhető.

CHARLES ARNOLD-BAKER

Helyi közigazgatás

Hetedik kiadás

I.

Hullott az eső Barry Fairbrother sírjára. A kártyákon elmosódott a tinta. Siobhan markos napraforgótányérja dacolt a záporral, de Mary liliomai és fréziái összegyűrődtek, majd széthullottak. A krizantémevező elsötétedett oszlás közben. Az eső feldagasztotta a folyót, patakokban futott a csatornákban, fényessé és megbízhatatlanná változtatta Pagford meredek utcáit. Az iskolabusz ablakai átlátszatlanok lettek a párától; a főtéri függő virágkosarakon folyt a sár, és Samantha Mollison, noha kocsijának ablaktörlői teljes üzemmódban dolgoztak, munkából hazafelé jövet koccant egy másik autóval.

A Remény utcában olvashatatlanná ázott a Yarvil és vidéke, amely három teljes napon át állt ki Mrs. Catherine Weedon ajtajából. Végül Kay Bawden szociális munkás kicibálta a postaládából, belesett a rozsdás csappantyú alatt, és meglátta, hogy az öregasszony kezét-lábát szétvetve hever a lépcső alján. Egy rendőr segített betörni az ajtót, és a mentő elszállította Mrs. Weedont a Délnyugati Közkórházba.

De az eső csak esett, így a régi cipőbolt átnevezésére felfogadott címfestő kénytelen volt elhalasztani a munkát. Zuhogott napokon és éjszakákon át, a főtér tele volt meggörnyedt esőkabátos alakokkal, a keskeny járdákon egymásnak ütköztek az esernyők.

Howard Mollison megnyugtatónak találta a halk kopogást a sötét ablakon. A dolgozószobában ült, amelyben a lánya, Patrícia aludt valamikor, és a helyi újságtól kapott e-mailt szemlélte. Úgy döntöttek, hogy leközlik Fairbrother tanácsnok cikkét, amely azt szorgalmazza, hogy a Parlag tartozzon a jövőben is Pagfordhoz, de méltányossági megfontolásokból remélik, hogy a következő számban talán egy másik tanácsnok is hajlandó lenne megvilágítani a saját szemszögéből a kérdést.

Ez visszalőtt, mi, Fairbrother?, örvendezett Howard. Te meg azt képzelted, hogy a tied a diófáig...

Elfordult a géptől, inkább a mellette levő kis papírköteggel foglalkozott. A levelek voltak, amelyek választást szorgalmaztak Barry üres mandátumának betöltésére. Az alapszabály szerint kilenc folyamodvány kell a választás kiírásához, és Howard tízet kapott. Átolvasta őket, miközben felesége és üzlettársa változó hangerővel vesézték ki a konyhában az öreg Mrs. Weedon ájulásának és kései felfedezésének zaftos botrányát.

– ...nem rohan ki az orvosától csak úgy, hát nem? Karen azt mondta, hogy ordított, mint akit nyúznak...

– Igen, tudom, azt mondta, hogy rossz gyógyszert kapott – szólt Shirley, aki úgy vélte, hogy kórházi önkéntes létére monopóliuma van a gyógyászati spekulációkra. – Gondolom, most majd letesztelik a kórházban.

– Azt hiszem, én nagyon izgulnék dr. Jawanda helyében.

– Valószínűleg azt reméli, hogy Weedonék túlságosan tudatlanok egy perhez, de ez úgysem fog számítani, ha a kórház kideríti, hogy rossz volt a gyógyszer.

– Akkor neki lőttek! – mondta kéjesen Maureen.

– Úgy van – helyeselt Shirley –, és attól tartok, sokan fogják azt érezni, hogy végre-valahára! Végre-valahára!

Howard módszeresen szétválogatta a leveleket. Miles kitöltött pályázati űrlapjait külön tette. A többi levél más tanácsnokoktól érkezett. Itt nem érte meglepetés: amint Parminder megírta e-mail-ben, hogy ismer valakit, aki szívesen betöltené Barry helyét, Howard számított rá, hogy ezek hatan csatlakoznak Parminderhez, és követelik a választást. Krakélerrel együtt ők alkották a „Ricsaj frakciót”, ahogy Howard elnevezte őket, amelynek a vezére nemrég hullott el. Erre a kötegre ráhelyezte választott jelöltjük, Colin Wall kitöltött űrlapjait.

A harmadik kötegbe került négy újabb levél, ugyancsak előrelátható feladóktól, Pagford hivatásos panaszkodóitól, a Yarvil és vidéke fáradhatatlan levelezőitől, akiket Howard örökké elégedetlenkedő és gyanakvó egyéneknek ismert. Mindegyiknek megvolt a maga mániája, valami obskúrus helyi téma, és „független elméknek” tartották magukat: valószínűleg ők visítanak majd „nepotizmusról”, ha Milest kooptálják, ugyanakkor azokhoz a pagfordiakhoz tartoznak, akik a leghevesebben utálják a Parlagot.

Az utolsó két levelet a jobb és a bal kezébe fogta, mintha mérlegelné őket. Az egyiket egy ismeretlen nő küldte, aki azt állította (Howard semmit sem hitt el vakon), hogy a Bellchapel addiktológiai rendelőben dolgozik (az, hogy Ms.-ként írta alá magát, igazolni látszott az állítását). Howard némi habozás után elhelyezte ezt a levelet Bokszos Wall pályázati űrlapjain.

Az utolsó, dokumentumszerkesztővel készült, névtelen levél zabolátlan stílusban követelt választást. A küldeményt kapkodó hanyagság jellemezte, és tele volt elütésekkel. Magasztalta Barry Fairbrother erényeit, Milesra pedig szó szerint azt mondta, hogy „méltatlan utód lenne”. Talán Milesnak van egy sértett ügyfele, aki még bajt okozhat? Jó előre tudni az esetleges kockázatokról. Ám Howard nem hitte, hogy egy névtelen levelet szavazatnak lehetne tekinteni, úgyhogy beledugta a kis asztali iratmegsemmisítőbe, amelyet Shirley-től kapott karácsonyra.

II

Az Edward Collins és Tsa. a pagfordi ügyvédi munkaközösség egy tégla sorház emeletén működött, amelynek földszintjét egy optikus foglalta el. Edward Collins elhunyt, a cég két személyből állt: Gavin

Hughesból, aki a fizetett alkalmazott volt, egyablakos irodával, és Miles Mollisonból, aki a cég résztulajdonosa volt, kétablakos irodával. Közös titkárnőjük volt, egy huszonnyolc éves, jelentéktelen arcú, ám jó alakú hajadon. Shona túl hosszan nevetett Miles viccein, és olyan elnézően kezelte Gavint, ami már sértő volt.

A Barry Fairbrother temetését követő pénteken Miles egy órakor bekopogtatott Gavin irodájába, és be is ment, nem várva meg a hívást. Társa a szürke eget bámulta az esőtől gyöngyöző ablakon át.

– Elmegyek, bekapok valamit ebédre – mondta Miles. – Ha Lucy Bevan korábban jön, szólsz neki, hogy kettőkor itt vagyok? Shona kiment.

– Ja, jó – mondta Gavin.

– Minden rendben?

– Telefonált Mary. Van egy kis gikszer Barry életbiztosításával. Kéri, hogy segítsek elrendezni.

– Helyes, ezt meg tudod oldani, ugye? Kettőre itt vagyok.

Miles belebújt a felöltőjébe, leügetett a meredek lépcsőn, és fürgén elindult az eső áztatta utcácskán a főtérre. A felhők pillanatnyi réséből napfény öntötte el a csillogó háborús emlékművet és a függő virágkosarakat. Atavisztikus büszkeség töltötte el Milest, ahogy a Mollison és Lowe, e pagfordiánus intézmény, a legpatinásabb áruda felé sietett, olyan büszkeség, amelyet nem homályosított el, sőt inkább elmélyített és kiteljesített a megszokás.

A csengő csilingelt, amikor kitárta az ajtót. Ebédidős csúcsféle fogadta: nyolcán álltak sorba a pultnál, ahol a kereskedői ornátusba öltözött Howard, szarvasvadász-sapkájában a csillogó műlegyekkel teljes üzemmódban szavalt: – És egy negyed kiló fekete olajbogyó, Rosemary, kegyednek. Semmi többet, ugyebár? Rosemarynek semmi többet... akkor ez nyolc font hatvankét penny, de maradjunk csak nyolcban, harmatos rózsaszálam, tekintettel hosszú és gyümölcsöző kapcsolatunkra...

Kuncogás, hálálkodás, a pénztárgép zörög és csörög.

– Itt az én ügyvédem, jön, hogy a körmömre nézzen! – mennydörgött, kacsingatott és kuncogott Howard a fejek sora fölött Miles-ra. – Uram, ha lenne szíves megvárni hátul, én meg majd igyekszem, hogy ne mondjak semmi terhelőt Mrs. Howsonnak...

Miles rámosolygott a középkorú delnőkre, akik válaszul felragyogtak. Magas termetével, rövidre nyírt, őszülő hajával, nagy, kerek, kék szemével, pocakját álcázó sötét felöltőjében Miles meglehetősen vonzó kiegészítője volt a házi aprósüteményeknek és a helyi sajtoknak. Vigyázva átmanőverezett a finomságokkal megrakott asztalkák között, és megállt a csemegét a régi cipőbolttól elválasztó nagy árkádnál, amelyről csak most távolították el a védő plasztikfüggönyt. Maureen (Miles megismerte a kézírását) kitett egy jelzést egy hirdetőtáblára az átjáró közepén: Tilos az átjárás!Itt nemsokára nyit a Rézkanna! Miles átlesett a tiszta, üres helyiségbe, amelyből hamarosan Pagford legújabb és legjobb kávéháza lesz: már bevakolták, kifestették, a padlódeszkát lelakkozták friss feketére.

Megkerülte a pultot, átfurakodott a hússzeletelőt kezelő Maureen mellett, alkalmat adva az asszonynak egy rekedt és obszcén kacajra, azután bebújt a sivár kis hátsó helyiségbe. Volt benne egy műanyag asztal, amelyen Maureen Daily Mail-je feküdt összehajtva, kampók, amelyeken Howard és Maureen kabátja lógott, és egy ajtó vezetett a szintetikus levendulától illatozó mosdóba. Miles is fölakasztotta a kabátját, és egy ócska széket húzott az asztalhoz.

Egy-két perc múltán megjelent Howard két tányérral, amelyek meg voltak púpozva mindenféle jóval.

– Ez akkor végleges, hogy Rézkanna lesz? – kérdezte Miles.

– Hát, Mónak tetszik – felelte Howard, és a fia elé tett egy tányért.

Kidübörgött, visszajött két palack sörrel, a lábával becsukta az ajtót. Az ablaktalan szobában így csak a gyenge fényű mennyezeti lámpa enyhítette a sötétséget. Howard nagyot nyögött, és leült. Délelőtt úgy beszélt a telefonban, akár egy összeesküvő, és most is váratta Milest pár percig, amíg le nem pattintotta az egyik üvegről a kupakot.

– Wall beküldte az űrlapokat – szólt végül, és odaadta a sört a fiának.

– Aha – felelte Miles.

– Ki fogok tűzni egy határidőt. Mához két hétre mindenkinek nyilatkozni kell.

– Még szép – mondta Mi les.

– Mamitól hallom, hogy ez a Price hapsi továbbra is érdekelt. Kérdezted Samet, hogy ő tudja-e, ki ez?

– Nem – felelte Miles.

Howard megvakarta a hasáról lógó lebenyt, amely majdnem a térdéig ért, amikor letelepedett a nyikorgó székre.

– Minden rendben közted és Sam között?

Milest most is mély csodálattal töltötte el apjának szinte már médiumhoz méltó éleslátása.

– Hát, nem nagyon.

Az anyjának nem vallotta volna be, mert igyekezett nem szítani Shirley és Samantha között a folytonos hidegháborút, amelyben ő egyszerre volt túsz és hadizsákmány.

– Nem tetszik neki, hogy indulok – kerülgette a kását. Howard felvonta világos szemöldökét, pofazacskói rezegtek a rágástól. – Fogalmam sincs, mi az isten baja van. Már megint rájött a Pagford-utálat.

Howard ráérősen nyelt. Megtörölgette a száját egy papírszalvétával, böffentett.

– Egykettőre megbékél, mihelyt bent leszel – mondta. – Már a társasági szempont is. Roppant előnyös a feleségeknek. Fogadások a Sweetlove-háznál. Sam elemében lesz. – Húzott még egyet a sörből, és ismét megvakarta a hasát.

– Sehogy se tudom elképzelni ezt a Price-t – tért vissza Miles a lényegre. – Úgy rémlik, van egy sráca, aki Lexie osztálytársa volt a Szent Tamásban.

– De a Parlagon született, és ez a fontos – mondta Howard.

– A Parlagon született, ami előnyünkre szolgálhat. Megoszthatja a Parlag-pártiak szavazatát közte és Wall között.

– Ja – mondta Miles. – Logikus.

Erre nem is gondolt. Ámulatba ejtette az apja észjárása.

– Mami már telefonált Price feleségének, és letölttette vele a formanyomtatványt. Esetleg rábeszélem mamit, hogy hívja fel Price-t ma este, mondja meg neki, hogy két hete van, és próbálja meg beugratni valami elhamarkodottságba.

– Tehát akkor három jelölt? – kérdezte Miles. – Beleszámítva Colin Wallt.

– Nem hallottam másról. Az lehet, hogy amint felkerülnek a részletek a webre, előáll még valaki. De én bízom az esélyeinkben. Bizakodó vagyok. Aubrey telefonált – tette hozzá. A hangja egy árnyalattal fontoskodóbb lett minden alkalommal, ha kiejtette Aubrey Fawley keresztnevét. – Fölösleges mondanom, hogy mellszélességgel mögötted áll. Ma este jön haza. Ugyanis felment a városba.

Ha egy pagfordi a „felment a városba” kifejezést használta, általában Yarvilra gondolt. Howard és Shirley, Aubrey Fawley-t utánozva Londont értették alatta.

– Említette, hogy össze kellene ülnénk egy kis beszélgetésre. Talán holnap. Talán még meg is hívhat a házába. Az tetszene Samnek.

Miles éppen harapott egy nagyot a libamájas lepénykenyérből, így csak erélyes bólogatással jelezte egyetértését. Tetszett neki, hogy Aubrey Fawley „mellszélességgel mögötte” áll. Samantha gúnyolhatja a szülei szervilizmusát Fawley-ék iránt, de Miles megfigyelte, hogy ama ritka alkalmakkor, amikor a felesége Júliával vagy Aubrey-val találkozott, a kiejtése alig észrevehetően megváltozott, és határozottan szemérmesebben viselkedett.

– Még valami – szólt Howard, és ismét megvakarta a hasát. – Ma reggel egy e-mailt kaptam a Yarvil és vidékétől. Felkértek, hogy fejtsem ki nézeteimet a Parlagról. Úgy is, mint a helyi tanács elnöke.

– Viccelsz? Azt hittem, hogy Fairbrother ezt megtorpedózta...

– Visszalőtt – mondta mérhetetlen elégedettséggel Howard. – Le fogják közölni a cikkét, de azt akarják, hogy valaki az ellenvéleményt is képviselje a jövő héten. Hogy meghallgattassék a másik fél is. Hálás lennék a segítségért. Jogászi íráskészség meg a többi.

– Nem probléma – felelte Miles. – Beszélhetünk arról az istenverte addiktológiai rendelőről. Az lehúzza a mérleget.

– Igen, nagyon jó ötlet. Kiváló.

Lelkesedésében Howard túlságosan nagy falatot nyelt, és Miles-nak püfölnie kellett a hátát, amíg nem enyhült a köhögése. Végül azt lihegte, míg egy papírszalvétával törölgette könnyező szemét:

– Aubrey azt javasolja, hogy a kerületi tanács vonja meg tőlük a támogatást, amit én azzal fejelek meg, hogy ideje felbontani a bérleti szerződést. Nem ártana, ha a sajtó is írna róla. Mennyi időt és pénzt pocsékoltunk arra a rohadt helyre, és semmi eredménye. Ismerem a számokat. – Harsányan böfögött. – Pardon! Borzasztó neveletlen vagyok.

III

Azon az estén Gavin otthon főzött Kaynek. Konzerveket bontott, fokhagymát zúzott össze, és közben úgy érezte, hogy rosszul bánnak vele.

Veszekedés után tenni kell egyet-mást, különben nincs kibékülés: ez a szabály, ezt mindenki tudja. Gavin telefonált Kaynek az autójából, amikor elfelé jött Barry temetéséről, és elmondta neki, mennyire fájlalja, hogy a nő nem volt ott vele, és irtózatos volt az egész nap, és reméli, hogy ma este találkozhatnak. Ezekben az alázatos beismerésekben ő csak az árat látta, amelyet meg kell fizetni egy igénytelen társaságban eltölthető estéért.

Ám Kay mintha inkább előlegnek vagy újratárgyalt szerződésnek tekintette volna őket. Hiányoztam neked. Szükséged volt rám, amikor zaklatott voltál. Sajnálod, hogy nem párban jelentünk meg. Nos, ne kövessük el ezt a hibát még egyszer. Azóta egyfajta leereszkedéssel – erélyesen, megújult várakozásokkal – kezelte Gavint.

Ma este spagettit főzött bolognai módra. Szándékosan nem vásárolt pudingot, nem is terítette meg előre az asztalt; nem győzte bizonyítani, hogy nem erőlteti meg magát a nő kedvéért. De Kay mintha észre sem vette volna, sőt mindenképpen bóknak akarta látni ezt a nemtörődömséget. Ült Gavin kis konyhaasztalánál, beszélt hozzá, miközben fölöttük eső verte a tetőablakot, tekintete ide-oda járt a bútorokon és a lámpákon. Nem sokat járt itt.

– Gondolom, ezt a sárgát Lisa választotta, ugye?

Már megint ezt csinálja! Megsérti a tabukat, mintha az utóbbi időben sokkal szorosabbra fűzték volna a viszonyukat. Gavin, ha tehette, nem beszélt Lisáról; Kaynek mostanra meg kellett volna tanulnia ennyit. Szurokfüvet hintett a serpenyőben piruló vagdalt húsra, és azt felelte: – Nem, még az előző tulajdonos. Még nem jutottam odáig, hogy kicseréljem.

– Ó – mondta Kay bort szürcsölgetve. – Egész kellemes. Bár egy kicsit fád.

Gavin megsértődött, mivel szerinte a Kovácsműhely belseje minden szempontból különb volt a Remény utca tíz szám alatti házénál. A tésztát nézte a bugyborékoló vízben, és következetesen hátat fordított Kaynek.

– Tudod, mi történt? – kérdezte a nő. – Délután találkoztam Samantha Mollisonnal.

Gavin megfordult. Egyáltalán honnan tudja Kay, hogy néz ki Samantha Mollison?

– A főtéri delikátesz előtt. Éppen be akartam menni, hogy megvásároljam ezt. – Kay megkocogtatta az ujjával a borospalackot. – Ő kérdezte meg, hogy én vagyok-e Gavin barátnője.

Csúfondárosan mondta, de igazából felbátorodott Samantha szavaitól. Biztató, hogy Gavin így írja le őt a barátainak.

– És te mit feleltél?

– Azt feleltem... azt feleltem, hogy igen.

Kay elkedvetlenedett. Gavin nem is akarta ilyen agresszíven föltenni a kérdést. Mit nem adott volna érte, hogy megakadályozhassa Kay és Samantha találkozását!

– Na szóval – folytatta a nő cseppet élesen –, meghívott minket vacsorára jövő pénteken. Mához egy hétre.

– Ó, a fészkes fenébe! – bosszankodott Gavin.

Kay jókedve jelentősen megcsappant.

– Mi a gond?

– Semmi, csak... semmi – felelte Gavin, és megbökdöste a bugyborékoló spagettit. – Csak az van, hogy épp eleget látom Milest a munkában.

Egész idő alatt ettől rettegett, hogy Kay majd utat fúr magának befelé, és akkor ők lesznek Gavin-és-Kay, közös ismeretségi körrel, és fokozatosan egyre nehezebb lesz kimetszenie a nőt az életéből. Hogy hagyhatta, hogy így legyen? Miért is engedte, hogy Kay leköltözzön Pagfordba? Az önmaga iránt érzett düh simán átcsapott a nővel szembeni haragba. Miért nem látja be Kay, hogy ő milyen keveset akar tőle, miért nem hordja el magát, miért kényszeríti

Gavint a piszkos munkára? Leszűrte a spagettit a mosogató fölött, és fojtottan káromkodott, mert lefröcskölte magát a forró vízzel.

– Akkor jobb lesz, ha felhívod Milest meg Samanthát, és megmondod nekik, hogy nem – javasolta Kay.

Hangja megkeményedett. Gavin, beidegződött szokása szerint igyekezett elhárítani a közvetlen konfliktust, bízva benne, hogy a jövő majd csak kiforogja magát.

– Nem, nem! – tiltakozott, egy konyharuhával lapogatva a vizes ingét. – Elmegyünk. Nincs semmi baj. Elmegyünk.

Ám leplezetlen fanyalgásával igyekezett leszúrni egy útjelzőt, amelyre visszamenőleg hivatkozhat: Tudtad, hogy nem akarok menni! Nem, nem éreztem jól magamat. Nem, nem akarom megismételni!

Percekig szótlanul ettek. Gavin félt, hogy újabb veszekedés lesz, és Kay kényszerítésére ismét beszélnie kell a mögöttes dolgokról. Kereste, mit mondhatna, és így vágott bele Mary Fairbrother meg az életbiztosítója történetébe.

– Állatira szemetek – mondta. – Barry magas összegre kötött életbiztosítást, de a biztosító ügyvédei most valami kifogást keresnek, hogy ne kelljen fizetni. Azt próbálják kihozni, hogy Barry elhallgatott bizonyos tényeket.

– Milyeneket?

– Nos, egy nagybátyja ugyancsak agyi aneurizmától halt meg. Mary esküszik, hogy Barry ezt is elmondta az ügynöknek, amikor megkötötte a biztosítást, de nincsen nyoma. A pasas nyilván nem tudta, hogy ez genetikus. Nem tudom, hogy Barry mit...

Hangja elcsuklott. Az elszörnyedéstől és a szégyenkezéstől vörösen hajolt a tányérja fölé. A keserűség megakadt a torkán, és ott maradt. Kay székének lába csikorgott a padlón. Gavin remélte, hogy a mosdóba megy, de aztán érezte, hogy a nő átkarolja, és magához vonja. Gondolkodás nélkül ő is átfogta fél karral Kayt.

Olyan jó, ha átölelik az embert. Bárcsak egyszerű, szótlan, vigasztaló gesztusokká párolódhatna le a kapcsolatuk! Egyáltalán miért tanultak meg beszélni az emberek?

Az orrából ráfolyt a váladék Kay felsőjére.

– Bocs – mentegetőzött kásás hangon Gavin, és letörölgette a taknyot a szalvétájával.

Elhúzódott Kaytől, kifújta az orrát. A nő odahúzta mellé a székét, és rátette a kezét Gavin karjára. Gavin annyival jobban szerette, amikor hallgatott, és az arca ilyen szelíd és aggodalmas volt, mint most.

– Még mindig nem bírok... olyan rendes pasas volt – mondta.

– Barry. Rendes pasas volt.

– Igen, mindenkitől ezt hallom róla – felelte Kay.

Neki sose volt szabad látnia ezt a híres Barry Fairbrothert, de fölkeltette az érdeklődését Gavin látványos érzelmi kitörése, és a személy, aki ezt okozta.

– Mulatságos volt? – kérdezte, mert el tudta képzelni Gavinről, hogy megdelejezi egy komédiás, egy féktelen alfahím, egy kocsmatöltelék.

– Hát, ja, asszem. Vagyis, nem különösebben. Normális. Szeretett nevetni... de egyszerűen csak olyan... olyan kedves pasas volt. Szerette az embereket, tudod.

Kay várt, de Gavin láthatólag nem bírta ennél jobban megmagyarázni Barry kedvességét.

– És a gyerekek... és Mary... szegény Mary... Uramisten, neked fogalmad sincs!

Kay továbbra is gyengéden paskolgatta a karját, de a részvéte lehűlt egy kicsit. Hogy neki fogalma sincs, milyen érzés egyedül lenni? Fogalma sincs, milyen az, amikor az embert otthagyják, hogy legyen egymaga a családfenntartó? Őt miért nem szánja Gavin?

– Olyan boldogok voltak – mondta Gavin megtört hangon. – Mary szét van esve.

Kay szótlanul simogatta tovább a karját, és arra gondolt, hogy ő sose engedhette meg magának a szétesést.

– Már jól vagyok – közölte Gavin. Belefújta az orrát a papír– szalvétájába, és megfogta a villáját, alig érezhető rándítással jelezve Kaynek, hogy most már vegye le róla a kezét.

IV

Samantha részben unalomból, részben bosszúból hívta meg vacsorára Kayt. Vissza akart vágni vele Milesnak, mert az örökké el volt foglalva az intrikákkal, amikbe Samanthának nem volt beleszólása, mindazonáltal a férje elvárta tőle az együttműködést. Most majd meglátjuk, hogy ízlik neki, ha Samantha szervezkedik az ő háta mögött. Továbbá lő egy gólt Maureennak és Shirley-nek, a minden lében kanál vén banyáknak, akik kéjjel vájkálnak Gavin magánügyeiben, de úgyszólván semmit sem tudnak a londoni barátnőjéhez fűződő kapcsolatáról. Végül neki is lesz egy újabb alkalma élesíteni a karmait Gavinen, amiért pipogya és teszetosza a szerelemben. Majd esetleg esküvőkről beszél Kaynek, vagy megjegyzi, milyen szép is lesz látni, ha egyszer végre Gavin is elkötelezi magát.

Ám kevesebb öröme lett a mások hergeléséből, mint várta. Amikor szombaton reggel megmondta Milesnak, hogy mit csinált, férje gyanús lelkesedéssel válaszolt: – Hiszen ez kiváló, Gavin úgyis egy örökkévalóság óta nem volt nálunk! Neked is jó lesz, mert megismerheted Kayt.

– Miért?

– Nohát, Lisával mindig jól kijöttél, nem?

– Miles, én rühelltem Lisát.

– Na jó, oké... akkor Kay esetleg szimpatikusabb lesz neked.

Samantha ellenségesen méregette. Nem értette, mire fel ez a nagy jókedv. Lexie és Libby, akik hazajöttek a hétvégére, de az eső miatt beszorultak a házba, zenés DVD-t néztek a nappaliban. A gitárra írott ballada bőgése kihallatszott a konyhába, ahol a szüleik beszélgettek.

– Figyelj – mondta Miles, és meglobogtatta a mobilját –, Aubrey tárgyalni akar velem a tanácsról. Épp most beszéltem papival: Fawley-ék mindnyájunkat meghívtak vacsorára a Sweetlove...

– Kösz, nem! – vágott a szavába Samantha. Váratlanul elöntötte az érthetetlen düh, amelyet még magának sem tudott megmagyarázni. Kivonult a konyhából.

Végigvitatkozták a napot és a házat, fojtott hangon, nehogy elrontsák a lányok hétvégéjét. Samantha nem volt hajlandó megváltoztatni a véleményét, vagy ismertetni indokait. Miles, aki félt a veszekedéstől, felváltva volt békítgető és rideg.

– Szerinted hogy fog kinézni, ha nem jössz? – kérdezte nyolc előtt tíz perccel a nappali ajtajában, távozásra készen, öltönyben és nyakkendősen.

– Nekem ehhez semmi közöm, Miles – felelte Samantha. – Te akarsz tanácsnok lenni.

Élvezettel figyelte a férje idegességét. Most fél, hogy elkésik, ugyanakkor azon töpreng, nem bírhatná-e rí mégis a feleségét, hogy tartson vele.

– Tudod, hogy mindkettőnkre számítanak.

– Tényleg? Nekem senki sem küldött meghívót.

– Jaj, hagyjál már, Sam, tudod, hogy úgy értették... számukra egyértelmű volt...

– Akkor szamarak. Már megmondtam, hogy nincs kedvem. Jó lesz, ha sietsz. Ugye nem akarod megváratni mamit és papit?

Miles távozott. Samantha figyelte, ahogy kitolat a felhajtóról, azután a konyhába ment, felbontott egy palack bort, és egy pohárral együtt bevitte a nappaliba. Egyfolytában azt színezgette gondolatban, ahogy Howard, Shirley és Miles együtt vacsoráznak a Sweetlove-kastélyban. Shirley-nek évek óta ez lesz az első orgazmusa.

Gondolatai feltartóztathatatlanul kanyarodtak el ahhoz, amit a könyvelője mondott a héten. Akármit játszott is meg Howardnak, a haszon csökkent. A könyvelő tulajdonképpen azt javasolta, csukja be a butikot, és összpontosítson a netes üzletre. Igen ám, de ezzel beismerné a bukást, erre pedig Samantha nem volt hajlandó. Először is, Shirley ujjongana, ha bezárna a bolt; már kezdettől vinnyogott miatta. Sajnálom, Sam, de ez nem igazán az én ízlésem... azért ez egy icipicit túlzás... Csakhogy Samantha szerette a yarvili kis vörösfekete butikját; szerette, hogy naponta elszabadulhat Pagfordból, fecseghet a vásárlókkal, pletykálhat Carlyvel, a segédjével. Világa parányivá zsugorodna az üzlet nélkül, amelyet tizennégy éven át csiszolgatott; röviden, Pagfordból állna a világ.

(Pagford, a rohadt Pagford! Samantha sose akart itt lakni. Ő és Miles megszavaztak maguknak egy lyukas évet, mielőtt munkába állnak, egy nagy utazást a világ körül. Már kijelölték az útvonalukat, beszerezték a vízumokat. Samantha hosszú, fehér ausztráliai tengerpartokról álmodott, amelyeken kéz a kézben, mezítláb sétálnak végig. Ekkor kiderült, hogy terhes.

Eljött meglátogatni a fiút vidéken egy nappal a terhességi teszt és egy héttel a diplomázásuk után. Nyolc napon belül kellett volna indulniuk Szingapúrba.

Samantha nem akarta megmondani Milesnak a szülői házban, mert félt, hogy kihallgatják. Ebben a házban mintha Shirley lett volna ott minden ajtó mögött, amelyen Samantha benyitott.

Tehát kivárta, hogy leüljenek a Fekete Ágyú egyik sötét sarkába. Máig emlékezett, hogyan szorította össze Miles a fogait, amikor megmondta neki. Valamilyen meghatározhatatlan módon öregebb lett a hírtől.

Pár megkövült másodpercig egy szót sem szólt. Majd azt mondta:

– Rendben van. Összeházasodunk.

Közölte Samanthával, hogy már megvásárolta a gyűrűt, és meg is akarta kérni a kezét valami jó helyen, például az Ayers-szikla tetején. Amikor visszamentek a házba, elő is ásta az apró dobozt, amelyet már eldugott a hátizsákjába. Kicsi gyémántszoliter volt egy yarvili ékszerésztől: a fiú abból a pénzből vásárolta, amit a nagyanyjától örökölt. Samantha csak ült Miles ágyának a szélén, és sírt, mint a záporeső. Három hónap múlva összeházasodtak.)

Most, hogy egyedül volt a palackjával, Samantha bekapcsolta a tévét. Bejött a DVD, amelyet Lexie és Libby néztek, egy kimerevített kép négy éneklő fiúról szűk pólóban. Húszévesek, ha lehettek. Samantha megnyomta a lejátszás gombját. Miután a fiúk elénekelték a dalukat, egy interjú következett. Samantha szopogatta a borát, közben figyelte, ahogy a banda tagjai egymást ugratják, de aztán elkomolyodnak, mert az került szóba, mennyire szeretik a rajongóikat. Samantha arra gondolt, hogy akkor is tudná róluk, hogy amerikaiak, ha le lenne véve a hang, olyan tökéletes a fogsoruk.

Későre járt; Samantha leállította a DVD-t, fölment az emeletre, szólt a lányoknak, hogy hagyják abba a videojátékot, és feküdjenek le, azután visszatért a nappaliba, ahol háromnegyedéig kiürítve állt a borospalack. Nem gyújtott villanyt. Megnyomta a lejátszást, és folytatta az ivást. Amikor véget ért a DVD, ismét feltette, és megnézte azt a részt, amelyet kihagyott.

Az egyik fiú feltűnően érettebbnek látszott a többinél. Szélesebb volt a válla; pólójának rövid ujjából kidagadtak az izmai; vastag, erős nyaka, szögletes állkapcsa volt. Samantha figyelte, ahogyan kígyózik, miközben sűrű fekete szemöldökű, éles metszésű arca tartózkodó komolysággal bámul bele a kamerába.

A szexre gondolt Milesszal. Utoljára három hete csinálták. Miles teljesítménye olyan kiszámítható volt, mint a szabadkőművesek kézfogása. Az volt az egyik kedvenc mondása: „Ha nem robbant le, ne javítsd!”

Kitöltötte a maradék bort a poharába, és elképzelte, amint a képernyőn levő fiúval szexei. A melle manapság jobban festett melltartóban, mert fekvő helyzetben mindenfelé szétfolyt, és ettől lottyadtnak és rémesnek érezte magát. Elképzelte, amint fél lábon, derékig felgyűrt ruhában egyensúlyoz egy falnak szorítva, és az a sötét hajú, erős fiú a farmerjét a térdéig leengedve döfködi...

Amikor meghallotta, hogy az autó befordul a felhajtóra, és a fényszóró pászmája végigsöpört a sötét nappalin, majdnem olyan rándulást érzett a gyomrában, mintha örülne.

Matatott a távirányítóval, hogy átkapcsoljon a híradóra, ami sokkal tovább tartott, mint máskor; az üres palackot belökte a dívány alá, és felmarkolta jóformán üres poharát tartozéknak. Nyílt, majd csukódott a főbejárat ajtaja. Miles belépett mögötte a szobába.

– Te meg mit ülsz itt a sötétben?

Felkapcsolta a villanyt. Samantha fölnézett rá. Miles ugyanolyan ápolt volt, mint amikor elment, leszámítva az esőcseppeket a zakója vállán.

– Milyen volt a vacsora?

– Jó – felelte Miles. – Hiányoltak. Aubrey és Julia sajnálták, hogy nem jöhettél.

– Ó, ebben biztos vagyok. Azt is lefogadnám, hogy anyád sírt a csalódástól.

Miles leült egy karosszékbe, amely derékszöget zárt be az asszonyéval, és rámeredt a feleségére. Samantha félresöpörte a szeméből a haját.

– Mi bajod, Sam?

– Mintha nem tudnád, Miles...

Bár ő maga sem volt biztos benne; vagy legalábbis nem tudta, hogyan sűrítse összefüggő váddá ezt a szétfolyó rossz közérzetet.

– Nem értem, hogy azért, mert be akarok jutni a helyi tanácsba. ..

– Ó, az istenfáját, Miles! – ordította az asszony. Maga is meghökkent, hogy milyen harsány a hangja.

– Kérlek, magyarázd meg, hogy min változtat ez nálad – mondta a férj.

Samantha ellenségesen méregette, és erőlködött, hogy úgy fogalmazzon, ami megfelel Miles pedáns jogászi agyának, mert az úgy csapott le a rosszul megválasztott szavakra, akár a szőrcsipesz, mégis milyen gyakran volt képtelen megragadni az átfogó képet. Mit mondhatna, amit a férje megért? Hogy dögunalmasnak találja Howard és Shirley végeérhetetlen fecsegését a tanácsról? Hogy Miles már így is épp elég fárasztó az örökösen visszakérődzött adomáival a régi szép időkről meg a rögbiklubról, és az önfényező szakmai dumájával, nem kell még papolnia a Parlagról is?

– Nos, nekem az volt a benyomásom – mondta a szűrt fényű nappaliban –, hogy más terveink vannak.

– Például? – kérdezte Miles. – Miről beszélsz?

– Azt mondtuk – tagolta gondosan Samantha a remegő pohár pereme fölött –, hogy amint a lányok kijárták az iskolát, utazni megyünk. Megígértük egymásnak, emlékszel?

Formátlan dühében és boldogtalanságában, amely azóta emésztette, hogy Mi les bejelentette tanácsnoki ambícióit, nemcsak az utazás nélkül elillant éveket gyászolta, de ebben a pillanatban úgy tűnt neki, ez az igazi probléma, vagy legalábbis ez fejezi ki a legjobban a magában hurcolt sóvárgást és ellenérzést.

Miles paff lett.

– Miről beszélsz?

– Amikor terhes lettem Lexie-vel – mondta emelt hangon Samantha – és nem mehettünk el utazni, és az a boszorkány anyád extra sebességgel összeboronált bennünket, és az apád állást szerzett neked Edward Collinsnál, azt mondtad, úgy egyeztünk meg, hogy majd akkor csináljuk, amikor a lányok felnőnek; megbeszéltük, hogy elmegyünk, és végigcsinálunk mindent, amit kihagytunk!

Miles lassan csóválta a fejét.

– Hát, ez nekem új – mondta. – Honnan a pokolból veszed ezt?

– Miles, a Fekete Ágyúban voltunk. Megmondtam, hogy terhes vagyok, te pedig azt mondtad... az istenfádat, Miles! Megmondtam neked, hogy terhes vagyok, és te megígérted, megígérted...

– Vakációra akarsz menni? – kérdezte Miles. – Erről van szó? Vakációt akarsz?

– Nem, Miles, nem egy kurva vakációt akarok, én azt akarom... nem emlékszel? Azt mondtuk, hogy kiveszünk egy évet, és majd megcsináljuk később, mihelyt a kölykök felnőttek!

– Akkor jó. – Férje láthatólag megszeppent, és le akarta rázni őt. – Akkor jó. Mihelyt Libby tizennyolc lesz, az ugye, még négy év, majd akkor ismét beszélünk róla. Nem értem, mi köze ennek ahhoz, hogy tanácsnok leszek.

– Nos, azt leszámítva, hogy milyen dögunalmas azt hallgatni, hogy te és a szüleid a Parlagról vinnyogtok emberi életünk végső...

– Emberi életünk? – vigyorgott Miles. – Miért, milyen van még?

– Hagyjál lógva! – förmedt rá az asszony. – Ne játszd itt nekem az okostónit, az anyádnak imponálhatsz...

– Őszintén bevallom, még mindig nem értem, mi a probléma...

– Az a probléma – ordította Samantha –, hogy itt a jövőnkről van szó, Miles! A mi jövőnkről! Es én rohadtul nem akarok négy év múlva beszélni róla, én most akarok beszélni róla!

– Azt hiszem, jobb lenne, ha ennél valamit. – mondta Miles. Felállt. – Túl sokat ittál.

– Kapd be, Miles!

– Sajnálom, de ha alpári akarsz lenni...

Megfordult, kiment. Samantha alig bírta megállni, hogy utána ne vágja a borospoharat.

Ha Miles egyszer bejut a tanácsba, sose száll ki, sose mond le a stallumáról, a lehetőségről, hogy igazi pagfordi nagymenő lehessen, olyan, mint Howard. Ismét elmátkásodik Pagforddal, megújítja szülővárosának tett fogadalmát egy egészen másfajta jövőre, mint amit friss menyasszonyának ígért, aki kétségbeesetten zokogva ült az ágya szélén.

Mikor beszélgettek utoljára a világkörüli útról? Nem is tudja. Talán évekkel ezelőtt, de Samantha ma este úgy döntött, hogy ő sose gondolta meg magát. Igen, ő mindig azt várta, hogy egy napon összecsomagolnak és felkerekednek, elmennek a Nap és a szabadság után, hogy a fél glóbusz válassza el őket Pagfordtól, Shirley-től, a Mollison és Lowe-tól, az esőtől, a kicsinyességtől, az egyhangúságtól. Lehet, hogy évek óta nem sóvárgott a szingapúri és ausztráliai fehér homok után, de inkább lenne ott, még a vastag combjával és a terhességi csíkjaival is, mint itt, Pagford csapdájában, ahol kénytelen végignézni, hogyan változik át Miles lassan Howarddá.

Visszasüppedt a díványba, tapogatózva megkereste a távirányítót, és visszakapcsolt Libby DVD-jére. A banda, ezúttal fekete-fehérben, lassan ballagott egy hosszú, üres tengerparton, és énekeltek. A széles vállú fiú inge kigombolva lobogott a szélben. A köldökétől induló keskeny, pihés ösvény eltűnt a farmerje alatt.

V.

Alison Jenkinsnek, a Yarvil és vidéke újságírójának végre sikerült kinyomoznia, hogy a yarvili számos Weedon család melyikéhez tartozik Krystal. Nehéz volt; azon a címen senki sem regisztráltatta magát szavazónak, és vezetékes telefonszámmal sem rendelkeztek. Alison személyesen ment ki vasárnap a Foley útra, de Krystal nem volt otthon, és a gyanakvó, ellenséges Terri nem volt hajlandó közölni, mikor jön vissza, illetve hogy egyáltalán ott lakik-e a lánya.

Krystal alig húsz perccel azután ért haza, hogy az újságíró autója elhúzott. Megint összevesztek az anyjával.

– Mér nem montad neki, hogy várjon? Engem akart meginterjúvolni a Parlagról meg minden!

– Tégedet? Elmész te a picsába. Mija fasznak?

A vita elmérgesedett. Végül Krystal, melegítőnadrágja zsebében Terri mobiljával elrohant hazulról Nikkiékhez. Gyakran megpattant ezzel a mobillal; sok veszekedés robbant már ki abból, hogy az anyja visszakövetelte, Krystal meg úgy tett, mintha nem tudná, hol van a készülék. Homályosan abban reménykedett, hogy az újságíró talán tudja valahonnan a számát, és majd felhívja.

A pláza egyik zsúfolt, ricsajos büféjében éppen az újságíróról mesélt Nikkinek és Leanne-nek, amikor megszólalt a mobil.

– Ki? Maga a újságíró?

– ...kivel besz... err..?

– Nem, itt Krystal. Kija?

– ...nén... nyád... ővére.

– Ki? – ordította Krystal. Ujját a másik fülébe dugva átfurakodott a tömött asztalok között, valami csöndesebb helyet keresve.

– Danielle – közölte hangosan és érthetően a vonal másik végén az asszony. – Anyukád nővére.

– Ja – mondta csalódottan Krystal.

Az a felvágós kurva! Terri csak így nevezte, ha szóba került Danielle. Krystal nem is tudta, hogy találkoztak-e valaha.

– Dédanyádról van szó.

– Kirül?

– Cath nagyiról!– türelmetlenkedett Danielle. Krystal kiért a pláza előcsarnoka fölötti erkélyre, és megállt, mert itt jó erős volt a vétel.

– Mi baja? – kérdezte. A gyomra bucskázott, mintha egy kislány csinálna átfordulásokat egy korláton, egy olyanon, mint ami most itt van előtte. Kilenc méterrel alatta reklámtasakokat cipelve, babakocsit tolva, totyisokat vonszolva hömpölygött a sokaság.

– A Délnyugati Közkórházba fekszik. Már egy hete. Agyvérzése vót.

– Mán egy hete? – kérdezte Krystal, akinek a gyomra még mindig bukfencezett. – Nekünk senki se szólt.

– Hápersze, nem tud rendesen beszélni, de a te nevedet kéccer is kimonta.

– A enyimét? – kérdezte Krystal, és görcsösen markolta a telefont.

– Ja. Asszem, látni szeretne. Komoly Aszongyák, lehet, hogy nem épül fel többet.

– Mék kórterem? – kérdezte a lány. Összevissza kavargott a feje.

– Tizenkettes. Félintenzív osztály. Látogatás tizenkettőtől négyig, hattól nyócig. Érted?

– És...?

– Mennem kell. Csak azt akartam, hogy tudd, hátha meg akarod nézni. Szia.

A vonal megszakadt. Krystal elvette a készüléket a fülétől, és a kijelzőre meredt. Fiüvelykujjával addig nyomkodott egy gombot, amíg meg nem jelent a kijelzőn a „blokkolva” szó. A nagynénje nem fogadja a hívását.

Visszament Nikkihez és Leanne-hez, akik azonnal tudták, hogy baj van.

– Menny be hozzá – tanácsolta Nikki, megnézve az időt a saját mobilján. – Kettőre odaérsz. Busszal mennyéi.

– Ja – mondta fásultan Krystal.

Megfordult a fejében, hogy fölszedi az anyját, beviszi őt meg Robbie-t is Cath nagyihoz, de tavaly volt egy iszonyú veszekedés, és az anyja meg Cath nagyi azóta nem állnak szóba egymással. Territ biztosan irtó sokáig kellene győzködni, hogy jöjjön el a kórházba, és nem biztos, hogy Cath nagyi örülne neki.

Komoly. Aszongyák, lehet, hogy nem is épül fel többet.

– Elég zsetonod van? – kérdezte a zsebeiben kotorászva Leanne, miközben mentek hármasban az úton a buszmegálló felé.

– Ja – felelte Krystal, miután ellenőrizte. – Ügyi, hogy csak egy font a kórházig?

Még maradt idejük megosztozni egy cigarettán, amíg befutott a százhuszonhetes. Nikki és Leanne úgy integettek neki, mintha valami szép helyre menne. Krystal az utolsó percben beijedt, és kiáltani akart: „Gyertek velem!” Ám a busz már el is húzott, Nikki és Leanne már el is fordult, és tovább pletykáltak.

Szúrta az ülés ócska, büdös szövete. A busz végigcsühögött a pláza mellett, azután jobbra kanyarodott, fel az egyik főútvonalra, amelyiken a világmárkás üzletek voltak.

A félelem úgy rugdosott Krystal hasában, mint egy magzat. Azt tudta, hogy Cath nagyi vénül és gyengül, de valahol azt várta, hogy majd megújul, visszafiatalodik a fénykorába, amely olyan sokáig tartott, a haja ismét fekete lesz, a gerince kiegyenesedik, és az esze úgy vág majd, akár a mérgezett nyelve. Sose hitte, hogy Cath nagyi meghalhat, neki ő mindig egy volt a keménységgel, a sebezhetetlenséggel. Ha egyáltalán gondolt Cath nagyi eltorzult mellkasára, arcán a ráncok pókhálójára, a túlélésért folytatott sikeres küzdelem dicső sebhelyeinek látta őket. Senki, aki közel állt Krystalhoz, nem halt még meg öregen.

(Anyai rokonságát fiatalon aratta le a halál, olykor előbb, semhogy az arcuk és a testük elsorvadhatott, romba dőlhetett volna. A holttest, amelyet a hatéves Krystal talált meg a mosdóban, egy csinos fiatalemberé volt, olyan szép és fehér, akár egy szobor, ő legalábbis így emlékezett rá. Bár időnként zavarba hozta és elbizonytalanította az emlék. Annyira nem tudta, mit higgyen. Gyerekfejjel gyakran hallott dolgokat, amelyeket a felnőttek később meghazudtoltak és letagadtak. Esküdni mert volna rá, hogy Terri azt mondta: „Ő vót a apukád.” Később meg azt: „Ne hülyéskeggyé má. Apukád nem hótt meg, Bristolba van.” így hát Krystal kénytelen volt áthangolódni érzelmileg Bunyósra, mert mindenki így hívta az embert, akire azt mondták, hogy az apja.

Ám Cath nagyi mindig ott volt a háttérben. Azért úszta meg a nevelőszülőket, mert Pagfordtaan mindig várt rá Cath nagyi erős, bár kényelmetlen biztonsági hálója. Dühöngve, káromkodva, Territ és a szociális munkásokat egy lélegzetre mocskolva nyalábolta fel és vitte haza hasonlóan dühös dédunokáját.

Krystal nem is tudta, hogy szereti vagy utálja-e azt a kis házat a Remény utcában. Kopott volt, hipószagú, az ember úgy érezte magát benne, mintha sarokba szorítanák. Ugyanakkor biztonságos volt, tökéletesen biztonságos. Cath nagyi csak olyanokat engedett be az ajtón, akiket megfelelőnek ítélt. Akad végénél régimódi fürdőkristály volt egy befőttesüvegben.)

És ha mások is lesznek Cath nagyi ágyánál, mire odaér? A család felét nem ismeri. Rémítő gondolat, hogy vadidegenekkel találkozhat, akik mégis a vérei. Terrinek számtalan féltestvére volt apja számtalan viszonyából, akiket egyszer se látott, ám Cath nagyi konokul igyekezett tartani a kapcsolatot az atomizált nagycsaláddal, amely a fiaiból fajzott. Az évek során, amelyeket Krystal történetesen Cath nagyinál töltött, alkalmanként beállítottak rokonok, akiket a gyerek még sose látott. Krystalnak úgy rémlett, görbén néznek rá, és az orruk alatt motyognak róla Cath nagyinak. Úgy tett, mintha nem venné észre, és alig várta, hogy elmenjenek, hogy Cath nagyi ismét csak az övé legyen. Különösen utált arra gondolni, hogy vannak más gyerekek is Cath nagyi életében.

(– Azok kik? – kérdezte kilencévesen, és féltékenyen mutatott a Cath nagyi kredencén álló, bekeretezett fényképre, amelyen két fiú volt a paxtoni gimnázium egyenruhájában.

– A dédonokáim – felelte Cath nagyi. – Az Dán, ammeg Ricky. Az onokatestvéreid.

Krystalnak nem kellettek ilyen unokatestvérek, és nem tetszett neki, hogy Cath nagyi kredencén vannak.

– És ez kiez? – kérdezte, egy fürtös aranyhajú kislányra mutatva.

– Az az én Michaelem kisjánya, Rhiannon, ötéves korába, ugyi, milyen gyönyörű? Csak valami niggáho ment feleségül.

Robbie-ról sose volt kép Cath nagyi kredencén.

Asse tudod, ki az apja, mi, te ribanc? Hát én meg mosom kezeimet. Elegem vót belőled, Terri, torkig vagyok. Mostaniul éjjél meg a magad emberségibül.)

A busz végiggurult a városon, el a vasárnap délutáni vásárlók mellett. Amikor Krystal kicsi volt, Terri szinte minden hétvégén bevitte a yarvili centrumba, belegyömöszölte egy babakocsiba, amire Krystalnak rég nem volt szüksége, mert babakocsival sokkal könnyebb eldugni a szajrét, be lehet dugni a kölyök lába alá, el lehet rejteni az ülés alatti kosárba tett tasakok közé. Terri néha kettesben járt lopni a boltokba Cheryllel, Shane Tully feleségével, azzal a nővérével, akivel beszélő viszonyban volt. Cheryl és Terri egymástól négysaroknyira laktak a Parlagon, és a szél is megállt a nyelvezettől, amellyel egymást szidták veszekedés közben, márpedig az gyakran megesett. Krystal sose tudta, mikor szabad szólni a Tully unoka– testvéreihez, mikor nem, és már nem is bajlódott azzal, hogy számon tartsa, hanem dumált Dane-nel, valahányszor összefutottak.

Egyszer dugtak is tizennégy éves korukban a játszótéren, miután megosztoztak egy palack almaboron. Később egyikük sem hozta szóba. Krystal nem volt biztos benne, hogy unokatestvérrel dugni törvényes vagy sem. Nikki mondott valamit, amiből arra következtetett, hogy talán mégsem az.

A busz felkapaszkodott a Délnyugati Közkórház főbejáratához vezető úton, és megállt az irdatlan, üvegezett szürke hasábtól húszméternyire, az ápolt gyepfoltok, pár kicsi fa, és a jelzőtáblák erdeje mellett.

Krystal két öregasszony után szállt le a buszról. Kezét a melegítőnadrágja zsebébe dugva megállt, körülnézett. Már elfelejtette, mit mondott Danielle, melyik osztályon van Cath nagyi, csak a tizenkettes számra emlékezett. Flegma képpel odasétált a legközelebbi jelzőtáblához, mintegy mellesleg rásandított. Tele volt sűrűn írott, megfejthetetlen betűkkel, olyan hosszú szavakkal, mint Krystal karja, és jobbra, balra, ferdén mutogató nyilakkal. Krystal nem olvasott jól; ha a szavak nagy tömegével került szembe, megijedt és agresszív lett. Úgy döntött, miután még egyszer rásandított a nyilakra, hogy itt nincsenek is számok, ezért inkább követte a két öregasszonyt a főépület kettős üvegajtajához.

A zsúfolt előtér még a jelzőtábláknál is jobban összezavarta az embert. Volt itt egy forgalmas üzlet, amelyet plafontól földig érő ablakok választottak el az előcsarnoktól; voltak műanyag széksorok, és mintha minden egyes széken szendvicset ettek volna; volt a sarokban egy tömött büfé, és középen egy hatszögletű pultféle, ahol nők nézegették a számítógépüket és válaszolgattak kérdésekre. A zsebre dugott kezű Krystal ezt a pultot vette célba.

– Merre van a tizenkettes kórterem? – kérdezte mogorván az egyik nőtől.

– Harmadik – felelte ugyanolyan mogorván a nő.

Krystal nem akart többet kérdezni büszkeségből. Sarkon fordult, és addig talpalt, amíg meg nem látta az előcsarnok túlsó végében a lifteket. Beszállt az egyikbe, amelyik fölfelé ment.

Majdnem tizenöt percbe telt, amíg megtalálta a kórtermet. Hogy miért nem inkább nyilakat és számokat használnak ezek helyett a hülye, hosszú szavak helyett? Aztán amikor épp egy halványzöld folyosón járt, ahol a linóleum nyiszorgott a tornacipője alatt, valaki a nevét kiáltotta: – Krystal!

A nagynénje volt az, a debella Cheryl, farmerszoknyában, szűk fehér trikóban. Lenőtt fekete haját banánsárgára festette, vastag karját kézfejtől vállig tetováltatta, fülében úgy sorakoztak az aranygyűrűcskék, mint függönykarikák a rúdon. Kólásdoboz volt a kezében.

– Szóval nem fárassza magát? – kérdezte Cheryl. Úgy állt terpeszben, keményen megvetve csupasz lábát, akár egy őrszem.

– Ki?

– Terri. Nem akar gyónni?

– Még nem tuggya. Én csak most hallottam. Danielle telefonált, ő monta.

Cheryl letépte a zárógyűrűt, és beleszürcsölt a kólába, de közben is Krystalt leste. Apró szeme mélyen belesüppedt széles, lapos arcába, amely olyan foltos volt, akár a vagdalt hús.

– Én montam Danielle-nek, hogy híjon fel, mikor történt. Három napig fekütt a házba, és senki rá se baszott. Ilyen állapotba. Kurva életbe.

Krystal nem kérdezte Cheryltől, hogy ő miért nem tette meg a rövid távolságot a Foley útig, miért nem vitte meg Terrinek a hírt. Úgy látszik a nővérek megint haragban vannak. Képtelenség számon tartani.

– Hun van? – kérdezte.

Cheryl előrement csattogó vietnami papucsában.

– Hé! – mondta. – Felhívott miattad egy újságíró.

– Télleg?

– Adott egy számot.

Krystal még kérdezett volna, ám ekkor beléptek egy nagyon csendes kórterembe, és ott váratlanul megrémült. Nem tetszett neki a szag.

Cath nagyit alig lehetett megismerni. A fél arca borzalmasan elferdült, mintha az izmokat arrébb húzták volna egy dróttal. A szája sarka lefittyent, még mintha a szeme is lejjebb csúszott volna. Csöveket ragasztottak rá, tű volt a karjában. Fekve még feltűnőbb lett a torz mellkasa. A takaró nem a rendes helyeken süllyedt és emelkedett. Mintha egy hordóból állt volna ki a girhes nyakon ülő groteszk fej.

Cath nagyi nem mozdult, amikor Krystal leült mellé. Csak bámult. Egyik kicsi keze gyöngén remegett.

– Nem beszél, de tennap este kéccer is monta a nevedet – szólt Cheryl, komoran bámulva a doboza fölött.

Krystal nehezen kapott levegőt. Nem tudta, fájna-e Cath nagyinak, ha megfogná a kezét. Ujjai pár hüvelyknyire megközelítették az öregasszony kezét, aztán megállapodtak a takarón.

– Rhiannon vót itt – mondta Cheryl. – Meg John és Sue. Sue próbájja elérni Anne-Marie-t.

Krystal felragyogott.

– Hun van? – kérdezte.

– Valahun Frenchayben. Tudod, hogy van egy babája?

– Ja, hallottam – felelte Krystal. – Mije lett?

– Nemtom – mondta Cheryl, és meghúzta a kólát.

Az iskolában hallotta valakitől: Hé, Krystal, felkoppintották a nővéredet! Lázba hozta a hír. Nagynéni lesz, még akkor is, ha sose látja a babát! Hogy imádta világéletében Anne-Marie-t, akit azelőtt vittek el, hogy ő megszületett, átmenekítették egy másik dimenzióba, mint egy tündérmese szereplőjét. Olyan gyönyörű és titokzatos volt, mint a halott ember Terri fürdőszobájában.

Cath nagyi ajka mozgott.

– Mija? – kérdezte Krystal, és közel hajolt az öregasszonyhoz, félig rémülten, félig ujjongva.

– Köll valami, Cath nagyi? – kérdezte Cheryl olyan hangosan, hogy a többi ágynál felkapták a fejüket a suttogó látogatók.

Krystal valami ziháló, zörgő hangot hallott, de Cath nagyi minden bizonnyal egy szót akart kimondani. Cheryl a másik oldalról hajolt az öregasszony fölé, fél kézzel markolva az ágy fejénél a vasrácsot.

– ...ó...mm – mondta Cath nagyi.

– Mija? – kérdezte Krystal és Cheryl egyszerre.

A szempár, a hurutos, hályogos szempár elmozdult pár milliméternyit, és felnézett Krystal sima, fiatal arcára, nyitott szájára, ahogy értetlenül, mohón és félve hajolt a dédnagyanyja fölé.

– ...evez... – mondta a megtört vén hang.

– Asse tuggya, mit beszél! – trombitálta Cheryl a válla fölött a szomszéd ágynál ülő, megszeppent látogató házaspárnak. – Három napot hatták feküdni a kurva padlón, hát csuda?

Ám Krystal szemét elhomályosították a könnyek. A kórterem a magas ablakaival szétolvadt fehérséggé és árnyékokká, és mintha napfény villanását látta volna sötétzöld vízen, amelyet ragyogó szilánkokra törtek a csobbanva emelkedő-süllyedő evezők.

– Ja – súgta Cath nagyinak. – Ja, nagyi, járok evezni.

De ez már nem volt igaz, mert Mr. Fairbrother meghalt.

VI

– Te meg mi a szart csináltál az arcoddal? Már megint leestél a bringáról? – kérdezte Mócsing.

– Nem – felelte Andrew. – Szexi Si behúzott egyet. Azt próbáltam megértetni a hülye fasszal, hogy nem jól tudja Fairbrotherről.

Ő és az apja éppen a fáskamrában töltötték meg a kosarakat, amelyek a nappaliban álltak a kályha két oldalán. Simon tarkón csapta a fiát egy hasábbal, Andrew ráesett a farakásra, és lehorzsolta pattanásos arcát.

Te azt képzeled, hogy többet tudsz a világról nálam, te rücskös kis köcsög.? Ha megtudom, hogy egyetlen szót is szóltál arról, ami ebben a házban történik...

Én nem...

Elevenen nyúzlak meg, hallod? Honnan tudod, hogy nem sumákolt Fairbrother is? Épp csak a másik pöcs annyira hülye volt, hogy hagyta magát lebuktatni?

Utána pedig – vagy gőgből, vagy dacból, vagy azért, mert a könnyen szerzett pénzről szőtt ábránd olyan mélyre eresztette gyökereit a képzeletében, hogy azokat nem téphették ki a tények – Simon elküldte a jelentkezési lapját. Vagyis garantálta a megaláztatást, amelynek bizonyosan a család issza meg a levét.

Szabotázs. Andrew sokat töprengett ezen a szón. Le akarta rántani az apját a magasból, ahova a könnyen szerzett pénz álma repítette föl, és ha lehet (mert jobban szerette halál nélkül a dicsőséget), úgy akarta megcsinálni, hogy Simon sose tudja meg, kinek a mesterkedése rombolta le a légvárait.

Senkiben sem bízott, még Mócsingban sem. Szinte mindent elmondott Mócsingnak, de az a kevés, amit elhallgatott, azok voltak az igazán fontos dolgok, amelyek szinte az egész bensőjét kitöltötték. Mert más dolog álló dákóval bámulni Mócsing szobájában az internetes leszbipornót, és megint más bevallani, milyen rögeszmésen próbálja kimódolni, hogy beszédbe elegyedhessen Gaia Bawdennel. Hasonlóképpen könnyű a Menedékben üldögélni, és fasznak nevezni az apját, de sose árulná el, hogy Simon dührohamaitól meghűl az ereiben a vér és felfordul a gyomra.

Ám eljött az óra, amely mindent megváltoztatott. Annyival kezdődött, hogy Andrew megkívánta a nikotint és a szépséget. Az eső végre elvonult, tavaszi sápadt napfényben ragyogott a pagfordi keskeny utcákon zötyögő iskolabusz ablakain a halpikkelymintát rajzoló piszok. Andrew majdnem hátul ült, ahonnan nem látszott Gaia, mert eltakarta Sukhvinder és az iskolába nemrég visszatért apátlan Fairbrother lányok. Egész nap alig látta Gaiát, sivár este várt rá, amikor csak az elévült Facebook-képekkel vigasztalódhat.

Ahogy a busz a Remény utcához közeledett, Andrew-nak hirtelen eszébe jutott, hogy se az apja, se az anyja nincs otthon, tehát nem tűnhet fel nekik, ha nem megy haza. Belső zsebében lapult három szál cigaretta, amelyeket Mócsingtól kapott, és Gaia fölemelkedett a helyéről. Az ülés támlájára szerelt kapaszkodót markolta, és leszálláshoz készülődött, de közben sem hagyta abba a beszélgetést Sukhvinder Jawandával.

Miért ne? Miért ne?

így hát Andrew is feltápászkodott, a vállára dobta a hátizsákját, és amikor a busz megállt, előresietett az ülések között a két lány után, akik épp leszálltak.

– Viszlát, otthon – vetette oda elmenőben a meghökkent Paul-nak.

Leugrott a napsütötte járdára. A busz eldübörgött. Andrew rágyújtott, behajlított tenyerével védve a lángot, miközben Gaiát és Sukhvindert figyelte. Nem Gaia házához indultak a Remény utcába, hanem a főtér felé baktattak. Andrew cigarettázva követte őket, kissé mogorva arccal, amiben öntudatlanul utánozta Mócsingot, és közben azt bámulta, hogyan hullámzik a lapockacsontok között Gaia rézvörös haja, hogyan leng a csípője ringásával egy ütemre a szoknyája.

A főtérhez közeledve a lányok lassítottak. A Mollison és Lowe-hoz tartottak, amelynek a leghatásosabb homlokzata volt az egész téren, kék-arany cégtáblával, négy függő virágkosárral. Andrew hátramaradt. A lányok megálltak, hogy elolvassák az új kávéház kirakatára ragasztott kis fehér cédulát, majd eltűntek a csemegében.

Andrew körbejárta a főteret, elment a Fekete Agyú meg a György Fiotel előtt, azután megállt a cédulánál. Kézzel írott hirdetés keresett hétvégi kisegítőket.

A szokottnál is feltűnőbben virító pattanásainak gyötrelmes tudatában kiütötte a parazsat a cigarettából, visszatette a hosszú csikket a zsebébe, majd követte Gaiát és Sukhvindert az üzletbe.

A lányok egy zabpogácsás és krékeresdobozokkal magasan megrakott asztalka mellől figyelték a behemót embert, aki szarvasvadász-sapkában állt a pult mögött, és egy koros vásárlóval beszélgetett. Gaia körülnézett, amikor megszólalt az ajtó fölött a csengő.

– Szia – mondta kiszáradt szájjal Andrew.

– Szia – felelte a lány.

Andrew közelebb ment, de annyira elkápráztatta saját vakmerősége, hogy a vállára vetett hátizsákkal véletlenül meglökte a pagfordi útikönyvek és a Hagyományos nyugatföldi konyha füzeteinek forgóállványát. Elkapta az állványt, nehogy felboruljon, és sietve a padlóra tette a táskáját.

– Melót keresel? – kérdezte halkan Gaia a csodálatos londoni kiejtésével.

– Ja – felelte a fiú. – Te?

A lány bólintott.

– Tegye fel a javaslatok közé, Eddie! – mennydörögte Howard a vásárlónak. – írja be a weboldalra, én pedig beveszem a napirendbe a maga kedvéért. Pagfordvarositanacs, ezt egybe, pont co, pont uk, törve javaslatok. Vagy menjen rá a linkre. Pagford... – Lassan megismételte, miközben a reszkető kezű vásárló előhúzott egy darab papírt és egy tollat. – ...városi...

Howard szeme rávillant a három kamaszra, akik szótlanul várakoztak a sós aprósütemények mellett. A Winterdown se hús-se hal egyenruháját viselték, amely annyi lazaságot és változtatást tett lehetővé, hogy már nem is volt egyenruhának nevezhető (nem úgy, mint a Szent Anna takaros skótkockás szoknyája és blézere). Ettől függetlenül a fehér csitri olyan döbbenetes volt, mint egy briliáns, amely még szebben ragyogott a jelentéktelen Jawanda lány, akinek a nevét Howard nem ismerte és egy szürkésbarna hajú, vastagon pattanásos fiú foglalatában.

A vásárló nyikorgó ízületekkel távozott, a csengő csilingelt.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte Howard, egyfolytában Gaiát nézve.

– Ja – felelte a lány, és előrelépett. – Uhüm. A munkát illetőleg. – A kirakatban levő kis hirdetésre mutatott.

– Ó, igen! – Howard felragyogott. Az új hétvégi pincére pár napja cserbenhagyta, lelépett a kávéházból Yarvil és egy nagyáruházi állás kedvéért. – Igen, igen! Érdekelné a pincérnőség? Minimálbért tudunk fizetni. Munkaidő szombaton kilenctől fél hatig, vasárnap tizenkettőtől fél hatig. Nyitás mához két hétre, betanítást biztosítunk. Mennyi idős, aranyom?

Tökéletes volt, tökéletes, pontosan az, amit Howard megálmodott: üde arcú, áramvonalas. Már látta is maga előtt testhez álló fekete ruhában, csipkés szegélyű fehér köténnyel. Ő majd betanítja, hogyan használja a pénztárgépet; lesz egy kis évődés meg talán egy kis plusz az olyan napokon, amikor magas a bevétel.

Kioldalazott a pult mögül. Sukhvinderre és Andrew-ra ügyet sem vetve megfogta Gaia felkarját, és átvezette a válaszfalon nyitott árkád alatt. Odaát még nem voltak székek és asztalkák, de a pultot már beállították, és mögötte fekete-krémszínű csempézett falfestmény ábrázolta a főteret az Aranykorban. Mindenfelé krinolinos nők és cilinderes férfiak nyüzsögtek; egy csukott kétüléses hintó éppen megállt a jól felismerhető Morrison és Lowe előtt, amely mellett ott volt a kis kávéház, a Rézkanna. A művész díszes kutat remekelt a háborús emlékmű helyére.

Andrew és Sukhvinder, akiket otthagytak, félszegen és tétova barátságtalansággal ácsorogtak egymás mellett.

– Tessék! Segíthetek valamiben?

Tupírozott, hollófekete hajú, görbe hátú asszony került elő a hátsó szobából. Andrew és Sukhvinder azt motyogták, hogy ők csak várnak, azután Howard és Gaia is előbukkant a boltív alól. Howard, mihelyt meglátta Maureent, azon nyomban elengedte Gaia karját, amelyet oda se figyelve fogott, míg elmagyarázta, mik a kötelességei egy pincérnőnek.

– Azt hiszem, Mo, találtam új segítséget a Kannába – mondta.

– Ö, igen? – kérdezte Maureen, és átkapcsolta éhes tekintetét Gaiára. – Van tapasztalatod?

Ám Howard túlmennydörögte, míg elmesélte Gaiának a delikátesz történetét, és hogy ő mennyire szereti elgondolni, hogy ez is hozzátartozik Pagfordhoz mint intézményhez, akár egy határkő.

– Harmincöt éve, úgy bizony! – mondta, a falfestményéhez illő, fenséges lenézéssel. – Az ifjú hölgy új a városban, Mo – tette hozzá.

– Ti is munkát akartok, ugye? – kérdezte Maureen Sukhvindertől és Andrew-tól.

Sukhvinder a fejét rázta, Andrew kétértelmű mozdulatot tett a vállával, ám Gaia rászegezte a tekintetét a lányra, és így szólt:

– Ugyan már, azt mondtad, esetleg megpróbálod.

Howard szemügyre vette Sukhvindert, aki bizonyosan nem jól mutatna szűk fekete ruhában és fodros kötényben, de az ő fürge, rugalmas elméje körkörös támadásra volt berendezve. Egy bók a lány apjának – valami, amivel lépéselőnyre tesz szert az anyjával szemben egy váratlan szívesség; itt talán számításba kell venni olyan dolgokat is, amelyek meghaladják a puszta esztétikumot.

– Nos, ha meglesz a remélt forgalom, valószínűleg tudunk foglalkoztatni kettőt is – közölte, míg a tokáját vakargatva figyelte Sukhvindert, aki elpirult, bár ettől sem lett szebb.

– Én nem... – kezdte, de Gaia a szavába vágott:

– Ne már! Én is itt lennék.

Sukhvinder vörösödött, a szeme könnybe lábadt.

– Én...

– Nyögd ki! – súgta Gaia.

– Én... na jó.

– Hát akkor teszünk egy próbát, Miss Jawanda – nyilatkoztatta ki Howard.

Sukhvinder alig kapott levegőt a félelemtől. Mit fog szólni az anyja?

– Te meg, gondolom, mindenes akarsz lenni, ugye? – dörrent rá Andrew-ra Howard.

Mindenes?

– Itt súlyos tárgyakat kell ám cipelni, barátom! – világosította fel Howard. A fiú megsemmisülten pislogott: ő csak a nagybetűs részt olvasta el a hirdetésből. – Raklapokat be a raktárba, tejesrekeszeket föl a pincéből, szemeteszsákokat hátulról. Kemény fizikai munka. Gondolod, hogy bírni fogod?

– Ja – felelte Andrew. Itt lehet, amikor Gaia is itt van? Csak ez számít.

– Korán be kell jönnöd. Valószínűleg nyolcra. Itt leszel, mondjuk, nyolctól háromig, és majd kiderül, hogy válsz be. A próbaidő két hét.

– Ja, így jó – mondta Andrew.

– Hogy hívnak?

Mikor Howard meghallotta, felvonta a szemöldökét.

– A te apád Simon? Simon Price?

– Ja.

Andrew megriadt. Általában senki sem tudta, kicsoda az apja.

Howard azt mondta a lányoknak, jöjjenek vissza szombat délután, miután kasszát csinált, akkor több ideje lesz eligazítani őket; láthatólag kedve lett volna tovább beszélgetni Gaiával, de belépett egy vásárló, a kamaszok pedig éltek az alkalommal, hogy kiosonjanak.

Andrew-nak semmi sem jutott eszébe, amit mondhatott volna, mihelyt kívül kerültek a csilingelő üvegajtón, de mielőtt összeszedhette volna a gondolatait, Gaia hanyagul odavetette, hogy szia, és elvonult Sukhvinder társaságában. Andrew rágyújtott a Mócsingtól kapott három bláz második darabjára (ez itt most nem egy félig elszívott csikkhez illő pillanat volt), így volt ürügye ácsorogni és figyelni, ahogy Gaia elsétál a megnyúlt árnyékok között.

– Miért hívják azt a srácot Mogyorónak? – kérdezte Gaia Sukhvindertől, mihelyt Andrew már nem hallhatta őket.

– Allergiás – felelte Sukhvinder. Annyira rettegett a pillanattól, amikor majd meg kell mondania Parmindernek, mit csinált, hogy olyan hangon beszélt, amely mintha nem is az övé lett volna.

– Ó! – mondta Gaia. – Azt hittem, azért, mert rövid a bögyörője.

Nevetett, és Sukhvinder is kényszerítette magát, hogy nevessen, mintha mást se hallana nap mint nap, csak péniszekről szóló vicceket.

Andrew észrevette, hogy visszanéznek rá nevetgélés közben, és tudta, hogy róla beszélnek. Lehet, hogy biztató jel a kuncogás; legalább ennyire ismerte a lányokat. Belevigyorgott a hűlő levegőbe, és elbaktatott, vállán hátizsákkal, kezében cigarettával, a főtéren át a Templom sor fölé, ahonnan még negyven percet kell kapaszkodnia a város fölötti meredek dombon Széptetőig.

A homályban a sövények kísértetiesen sápadtak voltak a fehér galagonyavirágoktól, a salátaboglárka pici, fénylő, szív alakú levelekkel szegélyezte az ösvényt. Az ujjongás és a szépség dicső szimfóniájába olvadt össze a virágillat, a cigaretta és a Gaiával tölthető hétvége ígérete, miközben Andrew fújtatva kapaszkodott fölfelé a dombra. Ha Simon legközelebb megkérdi: „Szereztél munkát, ragyabunkó?”, nyugodtan válaszolhat igennel. Hétvégén együtt fog dolgozni Gaia Bawdennel!

Ráadásul végre tudta, hogyan szúrhatja hátba az apját egy névtelen tőrrel.

VII

Mihelyt az első mérge elszállt, Samantha már keservesen bánta, hogy vacsorára hívta Gavint és Kayt. A péntek délelőttöt még végig– tréfálkozta az alkalmazottjával arról, hogy milyen borzasztó estéje lesz, ám rögtön lehervadt a kedve, amint otthagyta Carlyre az Over the Shoulder Boulder Holders butikot (Howardot, amikor először hallotta, annyira megkacagtatta ez a név[9], hogy asztmarohamot kapott, Shirley pedig fancsali képet vágott, valahányszor kimondták előtte). Miközben a csúcsforgalom előtt autózott hazafelé Pagfordba, hogy megállhasson bevásárolni és nekiláthasson a főzésnek, azzal próbálta felvidítani magát, hogy undok kérdéseket talált ki, amelyeket majd föltesz Gavinnek. Talán azon kellene elmélkednie fennhangon, hogyhogy Kay még nem költözött oda Gavinhez. Igen, ez jó lesz.

Ahogy hazafelé igyekezett, két kezében degeszre tömött Mollison és Lowe reklámtasakokkal, Barry bankjánál, a falba épített automatánál belefutott Mary Fairbrotherbe.

– Szia, Mary.. Hogy vagy?

Mary sovány és sápadt volt, a szeme karikás. Társalgásuk mesterkéltre és félszegre sikerült. Nem beszéltek egymással azóta, hogy együtt utaztak a mentőautóban, leszámítva a rövid, kínos részvétnyilvánítást a temetésen.

– Már régóta be akarok ugrani hozzátok – szólt Mary. – Olyan kedvesek voltatok... és meg akartam köszönni Milesnak...

– Igazán nem szükséges – mondta kényszeredetten Samantha.

– Ó, de én igazán szeretnék...

– Ó, hát akkor gyere csak nyugodtan...

Mary távozott, Samanthának pedig szörnyű gyanúja támadt: talán azt a benyomást keltette Maryben, hogy erre a beugrásra a mai este lenne a tökéletes alkalom.

Ahogy hazaért, felhívta Milest az irodában, és közölte vele, mit tett, ám a férje dühítő egykedvűséggel fogadta a hírt, hogy egy friss özvegy is társulhat négyesükhöz.

– Igazán nem értem, mi itt a gond – mondta. – Marynek csak jót fog tenni, ha kimozdul.

– De nem szóltam neki, hogy Gavin és Kay már jön...

– Mary kedveli Gavet – válaszolta Miles. – Emiatt nem izgulnék.

Szántszándékkal játssza az értetlent, gondolta Samantha. Kétségtelenül így akar bosszút állni azért, hogy a felesége nem volt hajlandó elmenni a Sweetloye-kastélyba. Miután letette a kagylót, fontolgatta, felhívja-e Maryt, kérje-e meg, hogy mégse jöjjön át este, de félt, hogy gorombának tűnne. Végül abban maradt magával, hogy Mary remélhetőleg mégsem érzi elég jól magát egy látogatáshoz.

A nappaliba sietett, bekapcsolta Libby DVD-jét, maximális hangerőre állította, hogy a konyhában is hallja a fiúbandát, majd kivitte a szatyrokat a konyhába, és nekilátott a ragunak meg a szükséghelyzetekben bedobható desszertjének, a mississippi homoktor– tának. Szívesebben vásárolt volna a Mollison és Lowe-ban egy nagy tortát, hogy megspóroljon magának némi munkát, de az rögtön Shirley fülébe jutott volna, aki egyébként is gyakran célozgat rá, hogy a menye túl sűrűn folyamodik a mélyhűtött és készételekhez.

Samantha mostanra olyan jól ismerte a fiúbanda DVD-jét, hogy tudta, mikor milyen képet kell társítani a konyháig üvöltő zenéhez. Ezen a héten többször is megnézte, ha Miles az emeleti irodájában dolgozott, vagy Howarddal beszélt telefonon. Amikor meghallotta annak a résznek a nyitó taktusait, ahol a kigombolt ingű, izmos fiú végigsétál a tengerparton, kötényesen besietett a konyhából, és miközben a fiút nézte, szórakozottan szopogatta csokoládés ujjait.

Azt tervezte, hogy alaposan lezuhanyozik, miközben Miles megterít, de megfeledkezett róla, hogy a férje ma később érkezik, mert át kell autóznia Yarvilba, hogy elhozza a lányokat a Szent Annából. Mihelyt rájött, miért nincs még itthon Miles, és hogyha megjön, a lányaikat is hozza, vad kapkodásba fogott, mert amellett, hogy rá maradta terítés az ebédlőben, még valami vacsorát is elő kellett teremtenie, hogy Lexie és Libby ehessen a vendégek érkezése előtt. Vagyis Milest egy izzadt és ingerült feleség fogadta, aki még mindig a konyhai ruháját viselte, és a férjét szerette volna hibáztatni a saját ötletéért.

A tizennégy éves Libby nem is köszönt az anyjának. Egyenesen bemasírozott a nappaliba, és kivette a DVD-t a lejátszóból.

– Jaj, de jó, már nem is tudtam, hova tettem – mondta. – Miért van bekapcsolva a tévé? Csak nem te nézted?

Samantha időnként úgy vélte, hogy fiatalabbik lányában van valami Shirley-ből.

– A híreket néztem, Libby. Nincs nekem időm DVD-t nézni. Na, gyertek, kész a pizzátok. Mindjárt itt vannak a vendégek.

– Mélyhűtött pizza már megint?

– Miles! Át kell öltöznöm! Megcsinálnád helyettem a tört krumplit? Miles!

Ám a férje eltűnt az emeleten, úgyhogy Samantha maga törte meg a krumplit, miközben a lányok a konyha közepén levő pultnál ettek. Libby a diétás kólájának támasztotta a DVD borítóját, azt gusztálta evés közben.

– Mikey annyira zabálnivaló! – mondta, és olyan kéjeset nyögött, hogy az anyja meghökkent. Ám az izmos fiút Jake-nek hívták, és Samantha örült, hogy nem ugyanaz tetszik nekik.

A lármás és magabiztos Lexie az iskoláról kerepelt, mint egy géppuska; ontotta az információkat olyan lányokról, akiket Samantha nem ismert, és akiknek a balhéit, a viszályait és a változó pártállását nem tudta nyomon követni.

– Jól van, lányok, nekem át kell öltöznöm. Szedjetek le, ha megvacsoráztatok, rendben?

Kisebbre állította a gázt a ragu alatt, és felszaladt az emeletre. Miles a hálószobában az ingét gombolta be, miközben magát nézte a ruhásszekrény tükrében. A szoba szappantól és borotválkozás utáni arcszesztől szaglott.

– Minden rendben, szivi?

– Kösz, igen! Úgy örülök, hogy neked volt időd zuhanyozni! – csattant föl Samantha. Kirángatta a kedvenc hosszú szoknyáját a hozzá való felsővel, és becsapta a szekrényajtót.

– Most lezuhanyozhatsz.

– Tíz percen belül itt vannak; úgysem lenne időm hajat szárítani és sminkelni. – Lerúgta a cipőjét. Az egyik hangos kondulással találta el a radiátort. – Ha majd befejezted a szépítkezést, lennél oly kedves lemenni és kiválasztani az italokat?

Miután Miles távozott, Samantha megpróbálta kifésülni összekócolódott, sűrű haját és renoválni a sminkjét. Borzalmasan festett. Már átöltözött, amikor rájött, hogy a rossz melltartót vette föl a testhez álló tophoz. Lázas keresgélés után eszébe jutott, hogy a jó melltartó a mosókonyhában szárad, és kirohant a lépcsőpihenőre, ám ekkor csengettek. Káromkodva visszamenekült a hálóba. Libby szobájában bömbölt a fiúbanda.

Gavin és Kay hajszálpontosan nyolcra érkeztek, mert Gavin félt, hogy mit is mondhatna Samantha, ha késve állítanának be; vélhetőleg arra célozgatna, hogy azért nem vették észre az idő múlását, mert zsákoltak vagy nyilván veszekedtek. Samantha mintha azt hinné, hogy aki házas, annak joga van tolakodó megjegyzéseket tenni az egyedülállók szerelmi életére. Továbbá csípős humornak véli a gátlástalan stílusát, amely különösen ordenáré tud lenni, ha berúgott.

– Heló-beló! – mondta Miles, és félreállt, hogy Gavin és Kay bejöhessen. – Befelé, befelé! Isten hozott a Casa Mollisonban!

Jobbról-balról megpuszilta Kayt, és elvette kezéből a csokoládét.

– Ez a mienk? Nagyon szépen köszönjük! Örülünk, hogy végre igaziból is megismerhetünk. Gavin épp elég ideig titkolt téged.

Kirántotta Gavin kezéből a bort, azután hátba vágta, amitől Gavin megsértődött.

– Gyertek csak be! Sam is itt lesz egy perc múlva. Mit isztok?

Kay máskor síkosnak és bizalmaskodónak találta volna Milest, de ma elhatározta, hogy tartózkodik az ítélkezéstől. A pároknak érintkezniük kell egymás baráti körével, és meg kell próbálniuk kijönniük velük. Ez az este jelentős előrelépés lesz azoknak a szféráknak a feltárásában, ahova Gavin eddig nem engedte be, és Kay meg akarta mutatni, hogy feltalálja magát Mollisonék nagy, pöffeszkedő házában, tehát a férfinak ezentúl nem szükséges kizárnia. Így hát rámosolygott

Milesra, vörösbort kért, és megcsodálta a tágas szoba natúr fenyődeszka padlóját, túlságosan puha díványát és bekeretezett nyomatait.

– Itt lakunk, mióta is, tizennégy éve lakunk itt – világosította föl Miles, miközben az üvegből húzta ki a dugót. – Te a Remény utcában laksz, ugye? Helyes kis házak, kiválóan alkalmasak lennének tömbrehabilitációra.

Megjelent a hidegen mosolygó Samantha. Kaynek, aki eddig csak kabátban látta, rögtön szemet szúrt, mennyire szűk a narancsszín felső, az utolsó részletig kirajzolja az alatta viselt melltartó csipkéjének mintáját. Samantha arca még a szikkadt bőrű mellénél is sötétebb volt; szemét vastagon kifestette, ami rosszul állt neki, csörömpölő arany fülbevalóját, magas sarkú aranyszínű papucsát Kay kurvásnak vélte. Annak a típusnak tűnt, amelyik szereti a zabolátlan csajos bulikat, mulatságosnak találja a sztripogramokat[10], és a bulikban részegen kacérkodik mindenki másnak a partnerével.

– Szia mindenkinek – mondta Samantha. Puszit adott Gavinnek, rámosolygott Kayre. – Ti már isztok is, ez óriási. Miles, nekem ugyanazt, amit Kaynek.

Azzal elfordult, hogy leüljön, mert már fel is mérte magában a másik nőt: Kaynek apró melle volt és széles csípője, bizonyosan azért választott fekete nadrágot, hogy kisebbnek látsszék a feneke. Samantha szerint okosabban tette volna, ha magas sarkú cipőt visel, ha már egyszer ilyen rövid a lába. Az arca elég vonzó volt: olajbarna bőr, nagy, sötét szem, duzzadt ajkak, bár a fiúsán rövidre nyírott haj és az eltökélten lapos sarkú cipő kétségtelenül bizonyos szent és sérthetetlen alapelvekre vallott. Gavin ismét beleválasztott: kifogott magának egy újabb humortalan, parancsolgatós nőt, aki pokollá teszi az életét.

– Nohát akkor! – mondta vidáman, és fölemelte a poharát.

– Gavinre és Kayre!

Elégedetten látta, hogy Gavin kínosan elvigyorodik, de mielőtt még jobban megszorongathatta volna vagy bizalmas információkat facsarhatott volna ki belőlük Shirley és Maureen hergeléséhez, ismét csöngettek.

Mary vézna és gyönge volt, főleg Miles mellett, aki betessékelte a szobába. Pólója lógott rajta, kulcscsontja kiugrott.

– Ó! – mondta, riadtan torpanva meg a küszöbön. – Nem tudtam, hogy nálatok...

– Gavin és Kay csak beugrottak! – szakította félbe kissé erőszakosan Samantha. – Gyere már be, Mary, szépen kérlek! Igyál egy pohárral!

– Mary, ő Kay – szólt Miles. – Kay, ő Mary Fairbrother.

– Ó – mondta Kay csüggedten. Azt hitte, csak négyen lesznek. – Hát, helló.

Gavin, aki látta Maryn, hogy nem akart odacseppenni egy vacsorára, és mindjárt kimenekül az ajtón, megütögette maga mellett a díványt. Mary bágyadtan mosolyogva leült. Gavin kimondhatatlanul örült, hogy itt van. Ezzel meglett az ütközője; még Samanthának is be kell látnia, hogy illetlenség lenne a maga viszketeg módján viselkedni egy megözvegyült asszony előtt; ráadásul megtört a négyes fojtogató szimmetriája.

– Hogy vagy? – kérdezte halkan Gavin. – Már akartalak is hívni. .. vannak fejlemények a biztosítással...

– Kapunk valami rágcsálnivalót, Sam? – érdeklődött Miles.

Samantha némán tajtékozva kiment. Ahogy benyitott a konyhába, megcsapta az orrát az odaégett hús szaga.

– Ó, a francba, a francba, a francba!

Tökéletesen megfeledkezett a raguról, amelyből elpárolgott a lé. A fazék megperzselt alján úgy gubbasztottak az aszott zöldség– és húsdarabok, mint egy katasztrófa túlélői. Samantha bort és sűrített húslevest loccsantott a fazékba, kanalával felkaparta az edény fenekéről az odaragadt ételt, vadul kavargatott, és izzadt a hőségben. Miles vékony hangú nevetése kihallatszott a nappaliból. Samantha brokkolit tett oda főni, kiürítette a borospoharát, feltépett egy tasak tortilla chipset, beleborította egy tálkába, míg egy másik tálkát telenyomott tubusos hummusszal.

Amikor visszatért a nappaliba, Mary és Gavin még mindig a díványon ültek halkan beszélgetve, Miles pedig Pagford bekeretezett légi felvételét mutatta Kaynek, és előadást tartott a helység történetéről. Samantha letette a tálkákat a kisasztalra, töltött magának még egy pohár bort, elhelyezkedett a fotelben, és nem fárasztotta magát azzal, hogy csatlakozzon valamelyik társalgáshoz. Borzasztóan feszélyezte Mary jelenléte; olyan sűrű volt körülötte a gyász, mintha séta közben egy szemfedőt húzna maga után. No, de csak elmegy vacsora előtt, gondolta Samantha.

Gavin el volt szánva rá, hogy maradásra bírja Maryt. Miközben a biztosítótársasággal vívott csatájuk legújabb fejleményeit beszélték meg, sokkal felszabadultabbnak és fölényesebbnek érezte magát, mint általában szokta Miles és Samantha társaságában. Senki sem hergelte, nem is fölényeskedett vele, Miles pedig ideiglenesen levette a válláról Kay gondját.

– ...és itt, amit pont nem lehet látni – mutatott Miles egy pontra, kétujjnyira a kerettől –, itt van a Sweetlove-kastély, Fawley-ék háza. Anna királynő-stílusú, nagy udvarház, manzárdablakok, szegletkövek... döbbenetes, azt meg kellene nézned egyszer, nyaranta a vasárnapokon megnyitják a közönség előtt. Helyileg fontos család a Fawley-éké.

Szegletkövek? Helyileg fontos család a Fawley-éké? Istenem, Miles, hogy te mekkora segg vagy!

Samantha feltápászkodott a fotelből, és visszatért a konyhába. A ragu vizenyős volt, és elsősorban a kozmás ízt lehetett érezni benne. A brokkoli löttyedt volt és ízetlen, a tört krumpli hideg és szikkadt. Samantha már túl volt azon, hogy ilyesmivel törődjön. Tálakba döntötte az egész mindenséget, és lecsapta a kerek ebédlőasztalra.

– Kész a vacsora! – kiáltotta a nappali ajtajából.

– Ó, nekem mennem is kell! – ugrott fel Mary. – Nem akartam...

– Nem, nem, nem! – tiltakozott Gavin olyan kedves és cirógató hangon, amilyet Kay még sose hallott tőle. – Jót fog tenni neked, ha eszel, a srácok meg ellehetnek magukban egy óráig.

Miles is társult mint támogató. Mary tétován pillantott Samanthára, aki kénytelen volt csatlakozni a férfiakhoz, azután visszarohant az ebédlőbe, hogy föltegyen még egy terítéket.

Maryt Gavin és Miles közé ültette, mert ha egy nő lett volna a szomszédja, az talán erősebben emlékeztette volna a férje hiányára. Kay és Miles folytatták a vitát a szociális munkáról.

– Nem irigyellek – közölte Miles, miközben kimert egy nagy kanál ragut Kay tányérjára. Samantha látta, ahogy a mártás szétteríti a fehér tányéron a feketére égett morzsákat. – Piszok nehéz foglalkozás.

– Nos, állandó forráshiányban szenvedünk – felelte Kay –, ettől függetlenül öröme is lehet benne az embernek, főleg ha azt érzi, hogy elért valamit.

Weedonékra gondolt. A tegnapi laborvizsgálaton Terri vizelete negatívnak bizonyult, és Robbie egy teljes hetet töltött az óvodában. Az emlék felvidította, ellensúlyozta enyhe ingerültségét, amiért Gavin kizárólag Maryvel törődik, és egyáltalán nem segít neki a barátaival folytatott társalgásban.

– Ugye, Kay, neked van egy lányod?

– Igen, Gaia. Tizenhat éves.

– Egyidős Lexie-vel. Össze kellene hoznunk őket – vélte Miles.

– Elváltál? – kérdezte tapintatosan Samantha.

– Nem – felelte Kay. – Nem voltunk házasok. Az egyetemen jártunk együtt, és kevéssel Gaia születése után szétmentünk.

– Ja, Miles és jómagam is épphogy elvégeztük az egyetemet – mondta Samantha.

Kay nem tudta, hogy Samantha ezzel most magát akarja-e megkülönböztetni tőle, mivel ő feleségül ment a gyerekei nagydarab, önelégült apjához, míg Kayt otthagyták... nem mintha Samantha tudná, hogy Brendan elhagyta őt.

– Gaia egyébként most szerzett hétvégi állást az apádnál – tájékoztatta Milest. – Az új kávéházban.

Miles el volt ragadtatva. Mérhetetlen örömére szolgált a gondolat, hogy ő és Howard annyira beletartoznak a helység szövetébe, hogy Pagfordban mindenki, legyen az barát vagy ügyfél, vásárló vagy alkalmazott, kapcsolatban áll velük. Gavinnek, aki egy konokul ellenálló, radírgumiszerű húsdarabot rágott, ismét görcsbe rándult a gyomra. Ezt eddig nem is tudta, hogy Gaia Miles apjához állt be dolgozni. Valamiért megfeledkezett róla, hogy Gaia újabb hathatós eszközt jelent Kaynek, amellyel lehorgonyozhatja magát Pagfordban. Ha a lány nem volt a közvetlen közelében az ajtócsapkodásával, a rosszindulatú nézésével, az epés megjegyzéseivel, Gavin hajlamos volt elfelejteni, hogy Gaia önálló lény, nem csak egy része annak a dohos lepedőkből, rossz ételekből és gennyedző sérelmekből álló háttérfüggönynek, amely előtt Kay és az ő kapcsolata vánszorog.

– Gaiának tetszik Pagford? – kérdezte Samantha.

– Hát, Hackney-hez képest kicsit csendes – válaszolta Kay –, de azért már kezd szépen beilleszkedni.

Meghúzta a borát, hogy kiöblítse a száját az irtózatos hazugság után. Ma este megint volt egy veszekedés, mielőtt eljött hazulról.

(– Tulajdonképpen mi bajod? – kérdezte. Gaia a ruhájára vett köntösben, a laptopja fölé görnyedve ült a konyhaasztalnál. Négy-öt chatablak is nyitva állt a képernyőn. Kay tudta, hogy Gaia azokkal a barátaival beszélget a neten, akiket Hackney-ben hagyott; azokkal a barátaival, akiknek a többségét az általános iskola óta ismeri.

– Gaia!

Ez új és baljóslatú jelenség volt, hogy nem válaszol. Kay az epés és dühös kitörésekhez szokott, amelyek ellene, főleg pedig Gavin ellen irányultak.

– Hozzád beszélek, Gaia!

– Tudom, hallom!

– Akkor szépen kérlek, legyél annyira udvarias, hogy válaszolsz.

Párbeszédek fekete sorai rángtak fölfelé a képernyőn, megtűzdelve fura kis billegő és kacsingató ikonokkal.

– Kérlek, Gaia, hajlandó vagy válaszolni?

– Mi van? Mit akarsz?

– Azt próbálom megtudni, hogy milyen napod volt.

– A napom szar volt. A tegnap szar volt. A holnap is szar lesz.

– Mikor jöttél haza?

– Ugyanakkor, amikor haza szoktam jönni.

Gaia időnként még ennyi év után is haragudott érte, hogy magának kell kinyitnia az ajtót, hogy Kay nem itthon várja, mint egy mesebeli anya.

– Akarod elmondani, hogy miért volt szar a napod?

– Mert te idevonszoltál lakni egy szarodába!

Kay megparancsolta magának, hogy ne ordítson. A legutóbbi alkalommal versenyt üvöltöttek. Biztos, hogy hallotta az egész utca.

– Tudod, hogy ma este Gavinnel van közös programom?

Gaia motyogott valamit, amit az anyja nem értett.

– Tessék?

– Azt mondtam, hogy nem is tudtam, hogy szeret közös programokat csinálni veled.

– Ezt meg hogy érted?

Ám Gaia nem válaszolt, csak begépelt egy választ az egyik párbeszédbe, amely fölfelé gördült a képernyőn. Kay habozott, mert szerette volna kiszedni a lányából a magyarázatot, ugyanakkor félt attól, amit hallhat.

– Éjfél körül jövünk.

Gaia nem felelt. Kay kiment az előszobába, hogy ott várjon Gavinre.)

– Gaia összebarátkozott egy lánnyal, aki ebben az utcában lakik – újságolta Milesnak. – Hogy is hívják? Narinder?

– Sukhvinder! – vágta rá egyszerre Miles és Samantha.

– Kedves lány – mondta Mary.

– Találkoztál már az apjával? – kérdezte Samantha.

– Nem – felelte Kay.

– Szívsebész – magyarázta Samantha, aki a negyedik pohár boránál tartott. – Töktotál isteni!

– Ó – mondta Kay.

– Mint egy hollywoodi filmsztár!

Egyik se vette magának a fáradságot, hogy megdicsérje a finom vacsorát, elmélkedett Samantha, pedig az udvariasság úgy kívánja, akkor is, ha a vacsora irtózatos volt. Ha nem szabad kínoznia Gavint, legalább Milest szurkálhassa meg.

– Én mondom neked, Vikram az egyetlen jó dolog, akiért érdemes itt élni ebben az istenverte városban – mondta. – Maga a két lábon járó szex!

– A felesége pedig a körzeti általános orvosunk – tette hozzá Miles – és városi tanácsnok. Ugye, Kay, neked a yarvili kerületi tanács a munkáltatód?

– Igen – felelte Kay –, de az időm nagyobb részét a Parlagon töltöm, az pedig technikailag Pagfordhoz tartozik, nem?

Csak a Parlagot ne!, gondolta Samantha. Szóba ne hozzátok azt a kurva Parlagot!

– Aha – mondta Miles bennfentesen mosolyogva. – Ó, igen, a Parlag technikailag Pagfordhoz tartozik. Technikai értelemben igen. Kínos téma ez, Kay.

– Valóban? Miért? – kérdezte Kay, azt remélve, hogy ebből lehet valamilyen általános csevegés, mivel Gavin továbbra is az özveggyel folytatott halk beszélgetést.

– Hát, nézd, ez még az ötvenes években kezdődött. – Miles mintha egy jól begyakorolt beszédbe vágott volna bele. – Yarvil bővíteni akarta a Cantermill lakótelepet, de ahelyett, hogy nyugaton építkeztek volna, ahol ma a leágazás van...

– Gavin? Mary? Még bort? – kiáltott át Miles feje fölött Samantha.

– ...kissé kétkulacsos módon megvásároltak egy darab földet anélkül, hogy egyértelműen tisztázódott volna, mire is kell nekik, aztán fogták magukat, és ezen bővítették tovább a telepet, átlépve a pagfordi határt.

-Miért nem beszélsz a vén Aubrey Fawley-ról, Miles? – kérdezte Samantha. Végre elért a részegségnek arra az élvezetes pontjára, ahol a nyelvéről méreg csepegett, ahol már nem félt a következményektől, provokálni és bosszantani vágyott, kizárólag a maga mulatságára.

– Mert az az igazság, hogy a vén Aubrey Fawley, ezeknek a cuki szegletköveknek a tulajdonosa, vagy minek is nevezte őket Miles, mindenkinek a háta mögött csinált egy üzletet...

– Ez így nem tisztességes, Sam – kezdte Miles, de a felesége túlkiabálta.

– ...elpasszolta a földet, ahol most a Parlag van, és zsebre vágott..., nem is tudom, megvolt az egy negyedmillió is, vagy még több...

– Ne beszélj badarságokat, Sam! Az ötvenes években?

– ...de mikor rájött, hogy mindenki pipa rá, úgy tett, mint aki nem is tudta, hogy ekkora baj lesz belőle. Úri köcsög! Ráadásul részeges! – fejezte be Samantha.

– Attól tartok, ez egyszerűen nem igaz – mondta határozottan Miles. – Kay, ahhoz, hogy igazán megértsd a problémát, ismerned kell kissé a helyi történelmet.

Samantha, aki két kézzel támasztotta az állát, úgy tett, mintha a könyöke lecsúszna az asztalról az unalomtól. Kay nem kedvelte, de most fölnevetett. Gavin és Mary is abbahagyta a halk beszélgetést.

– Éppen a Parlagról van szó! – mondta Kay, emlékeztetve Gavint, hogy ő is itt van, és elvárná tőle az erkölcsi támogatást.

Miles, Samantha és Gavin egyszerre döbbent rá, hogy roppant tapintatlanság Mary előtt emlegetni a Parlagot, amely örökös hadakozásba sodorta Barryt és Howardot.

– Úgy látom, ez itt kényes téma – jegyezte meg Kay. Kényszeríteni akarta Gavint, hogy fejtse ki a véleményét.

– Ühüm – mondta Gavin, azzal már vissza is fordult Maryhez: – No, és hogy halad Declan a futballban?

Kay dühbe gurult. Lehet, hogy Mary most özvegyült meg, de akkor is fölösleges, hogy Gavin így eltúlozza a figyelmességet. Egész máshogy képzelte el ezt az estét: négyesben, amikor Gavin végre elismeri, hogy valóban összetartoznak. Ám aki most látja őket, el nem hinné, hogy ismeretségnél szorosabb a kapcsolatuk. Ráadásul az étel is pocsék volt. Kését-villáját egymás mellé helyezte a tányéron, ahonnan az ételnek még csak egynegyede hiányzott – a tény nem kerülte el Samantha figyelmét –, és ismét Mileshoz fordult.

– Te Pagfordban nőttél fel?

– Pirulva bevallom – mosolygott önelégülten Miles. – Az öreg Kelland kórházban születtem, itt az úton. A nyolcvanas években zárták be.

– És te…– kérdezte Kay Samanthától, aki nem hagyta befejezni a mondatot.

– Jesszusom, dehogy! Én balesetből kerültem ide.

– Ne haragudj, Samantha, nem tudom, mivel is foglalkozol te? – kérdezte Kay.

– Nekem megvan a saját vállalk...

– Extra méretű melltartókat árul – mondta Miles.

Samantha felpattant, és kiment egy újabb üveg borért. Amikor visszajött az asztalhoz, Miles éppen azt a humoros adomát mesélte Kaynek, kétségtelenül annak szemléltetésére, hogy Pagfordban mindenki ismer mindenkit, hogyan meszelte le egy estén az a rendőr, aki, mint kiderült, az általánosban volt a barátja. Samanthának az unalomig ismerős volt férje és Steve Edwards viccelődésének a legapróbb részletre is kiterjedő újrajátszása. Mialatt körüljárta az asztalt, és ismét teletöltött minden poharat, Kay zord arcát figyelte. Nyilvánvaló, hogy nem találja kacagtatónak az ittas vezetést.

-...szóval Steve odatartja a szondát, és már éppen fújnék bele, amikor minden átmenet nélkül elkezdünk röhögni. A társának fogalma sem volt, mi ütött belénk, ő csak... – Miles egy olyan embert utánozott, aki ide-oda forgatja a fejét meglepetésében – ...és Steve hétrét görnyed, majd’ bepisil, mert csak arra tudunk gondolni, amikor legutoljára tartott oda nekem valamit, hogy fújjak bele, ami közel húsz éve történt, és...

– Egy felfújható guminő volt – vágott közbe Samantha mosolytalanul, és visszazöttyent a székébe a férje mellett. – Miles és Steve a Ian nevű barátjuk szüleinek az ágyába dugták be, Ian tizennyolcadik születésnapi buliján. Na, szóval, Milest végül megbüntették egy rongyra, és kapott három hibapontot, mert már másodszor meszelték le gyorshajtásért. Szóval tényleg kész kabaré volt.

Miles arcán ottmaradt az ostoba vigyor, mint egy ottfelejtett lottyadt léggömb a buli után. Mintha jeges kis széllökés rohant volna végig az átmenetileg elcsendesedett szobán. Noha Kay észbontóan unalmas embernek találta Milest, mégis az ő pártján állt, mert Miles volt az egyetlen, aki legalább annyira-amennyire hajlandó volt egyengetni az ő beavatását a pagfordi társaságba.

– Meg kell mondanom, a Parlag nagyon kemény hely – tért vissza ahhoz a témához, amely láthatólag jól szórakoztatta Milest, és még mindig nem tudta, mennyire szerencsétlen dolog ezt emlegetni Mary füle hallatára. – Én belvárosokban dolgoztam, nem számítottam rá, hogy vidéken is létezik ekkora szegénység, bár nem is különbözik annyira Londontól. Persze kisebb az etnikai keveredés.

– Hát, igen, kijutott nekünk is a drogosokból meg a söpredékből – mondta Miles. – Azt hiszem, Sam, ennél több nem fér belém – tette hozzá, és eltolta magától még mindig elég derekasan megpakolt tányérját.

Samantha elkezdte leszedni az asztalt. Mary fölállt, hogy segítsen.

– Nem, nem, Mary, te csak pihenj! – intette le Samantha. Kay bosszúságára Gavin is felugrott, és gavallérosan unszolta Maryt, hogy üljön csak vissza, ám Mary nem engedett.

– Hát ez finom volt, Sam – mondta a konyhában, miközben belekaparták a szeméttartóba az étel nagyobbik részét.

– Nem, nem volt az, förtelmes volt – felelte Samantha, aki most, állva érezte igazán, mennyire részeg. – Na, mit szólsz Kayhez?

– Nem is tudom. Nem az, akit vártam – mondta Mary.

– Pont az, akit vártam – közölte Samantha, miközben tányérokat vett elő a pudinghoz. – Ez egy második Lisa, ha a véleményemre vagy kíváncsi.

– Ó, ne, ne mondd ezt! – tiltakozott Mary. – Gavin most már megérdemelne valaki kedveset!

Ez merőben új szempont volt Samanthának, aki szerint Gavin nyámnyilasága folytatólagos büntetést érdemel.

Arra mentek vissza a nappaliba, hogy Kay és Miles hevesen vitatkozik. Gavin némán gubbasztott.

– ...a felelősség elhárítása szerintem borzasztóan önző és önelégült...

– Ez érdekes, hogy a „felelősség” szót használod – szakította félbe Miles –, szerintem ugyanis épp ez a probléma lényege. Már csak az a kérdés, hogy pontosan hol húzzuk meg a vonalat?

– Nyilván a Parlagon innen – nevetett megvetően Kay. – Te külön akarod választani a háztulajdonos középosztályt az alsóbb...

– Kay, Pagford tele van munkásemberekkel; itt csak az a különbség, hogy ezeknek a többsége dolgozik. Tudod-e, mekkora a Parlagon a segélyből élők aránya? Azt mondod, felelősség. Hova lett a személyes felelősség? Évek óta kínlódunk velük a helyi iskolában, olyan kölykökkel, akiknek a családjában nincs egyetlen kereső sem, akiknek a számára tökéletesen idegen a gondolat, hogy munkából is meg lehet élni, egyik dologtalan nemzedék a másik után, és még elvárják, hogy mi támogassuk...

– Vagyis a ti megoldásotok az, hogy rá kell lőcsölni a problémát Yarvilra – szögezte le Kay –, ahelyett hogy megküzdenétek a mögöttes...

– Ki kér mississippi homoktortát? – kiáltotta Samantha.

Gavin és Mary elvettek egy-egy szeletet, meg is köszönték, ám Samantha legnagyobb bosszúságára Kay csak odatartotta a tányérját, mintha Samantha holmi pincérnő lenne, mert kizárólag Milesra figyelt.

-...az addiktológiai rendelő, ami itt létfontosságú, ám egyesek láthatólag azért lobbiznak, hogy bezárassák...

-Ó, a Bellchapelről beszélsz? – kérdezte Miles. A fejét csóválta, és bazsilygott. – Remélem, Kay, bemagoltad a hatékonysági mutatókat! Szánalmas, komolyan. Mérhetetlenül szánalmas! Láttam az adatokat, ma délelőtt néztem át őket, és megmondom neked őszintén, minél előbb bezárják...

– Mik is ezek a számok, amikről beszélsz?

– Már mondtam, Kay: a hatékonysági mutatók. Azoknak az embereknek a száma, akik valóban abbahagyták a drogozást, tiszták lettek...

– Elnézést, de ez nagyon naiv szemlélet; ha kizárólag abból akarod megítélni...

– De hát mi az ördögből ítélhetnénk meg egy addiktológiai klinika hatékonyságát? – értetlenkedett Miles. – Amennyire én tudom, a Bellchapelben mást se csinálnak, csak metadont osztogatnak, amit az ápoltak fele úgyis a heroinnal együtt használ.

– A kábítószerfüggés problémája rendkívül bonyolult – mondta Kay. – Naiv és leegyszerűsítő eljárás úgy közeledni hozzá, hogy ki használ és ki...

Ám Miles csak csóválta a fejét, és mosolygott, Kay pedig, aki eddig élvezte a szópárbajt ezzel az önelégült jogásszal, váratlanul dühbe gurult.

– Hát én mondhatok neked egy konkrét példát a Bellchapel munkájára! Dolgozom egy családdal – anya, kamaszlány, kisfiú és ha az anya nem kapná a metadont, az utcán próbálna pénzt szerezni a szenvedélyéhez; a srácoknak mérhetetlenül jobb...

– Úgy látom, nekik az lenne a legjobb, ha minél távolabb lennének az anyjuktól – szögezte le Miles.

– És mégis, mit javasolsz, hova menjenek?

– Kezdetnek megtennék a tisztességes nevelőszülők – felelte Miles.

– Tudod te, hány nevelőszülő van, és hány gyereknek lenne rájuk szüksége? – kérdezte Kay.

– A legjobb megoldás az lenne, ha már születésükkor örökbe fogadnák őket...

– Mesés! Ugrok is be az időgépembe! – vágta tá Kay.

– Hát, pedig mi ismerünk egy házaspárt, akik borzasztóan szeretnének örökbe fogadni! – szállt be váratlanul a ringbe Miles mellett Samantha. Sose bocsátja meg Kaynek azt a faragatlanul odanyújtott tányért; ez a nő egy beképzelt bolsi, pont, mint Lisa, aki magának sajátított ki minden összejövetelt, hogy a politikai és a családjogi nézeteit hirdesse, és lenézte Samanthdt, amiért melltartóbutikja van. – Adam és Janice – vetette oda emlékeztetőül Milesnak, aki bólintott –, és nincs az az isten, hogy szerezhessenek maguknak egy babát, ugye?

– Igen, egy babát! – forgatta a szemét Kay. – Mindenki babát akar. Robbie majdnem négy. Nem szobatiszta, értelmi szintje elmarad a korosztályáétól, és úgyszólván bizonyosan tanúja volt szexuális aktusoknak. Öt hajlandóak lennének örökbe fogadni a barátaitok?

– De hát épp az a lényeg, hogy ha már a születésekor elvették volna az anyjától...

– Az anyja tiszta volt, amikor a gyerek született, és jól haladt a rehabilitációval – mondta Kay. – Szerette a kisfiút, meg akarta tartani, és akkoriban képes volt ellátni. Krystalt már fölnevelte némi családi segítséggel...

– Krystalt! – visította Samantha. – Jesszusom, csak nem Weedonékról beszélünk?

Kay elszörnyedt. Londonban nem számított, ha neveket használt, de úgy látszik, itt, Pagfordban tényleg mindenki ismer mindenkit!

– Nem lett volna szabad...

De Miles és Samantha már hahotáztak, Mary pedig mintha megfagyott volna. Kay, aki hozzá se nyúlt a tortájához, és nagyon keveset sikerült magába gyűrnie az első fogásból, rájött, hogy túl sokat ivott; idegességében egyfolytában szopogatta a bort, és most elkövette a legnagyobb indiszkréciót. De már késő volt, hogy visszacsinálja. A düh legázolt benne minden mérlegelést.

– Krystal Weedon nem jó reklám annak az asszonynak az anyai gondoskodásához – jelentette ki Miles.

– Krystal minden tőle telhetőt megtesz, hogy összetartsa a családját! – bizonygatta Kay. – Nagyon szereti az öccsét, retteg, hogy elveszik tőlük...

– Annyit nem bíznék Krystal Weedonra, hogy tegyen oda főni egy tojást – mondta Miles. Samantha ismét fölkacagott. – Nézd, dicséretére válik, hogy szereti az öccsét, de egy gyerek, az végül is nem plüssmaci...

– Igen, tisztában vagyok vele! – csattan föl Kay, mert eszébe jutott Robbie kisebesedett, szaros feneke. – De akkor is szeretik!

– Krystal terrorizálta Lexie lányunkat – szúrta közbe Samantha –, úgyhogy mi egy másik arcát láttuk, nyilvánvalóan nem azt, amelyet neked mutat.

– Nézd, itt mindenki tudja, hogy Krystalnak nehéz sors jutott – mondta Miles. – Senki sem vitatja. Nekem a drogtól elhülyült anyjával van bajom.

– Jelenleg épphogy nagyon szépen gyógyul a Bellchapel programban.

– Viszont az ő előéletével úgyszólván mérget lehet venni rá, hogy visszaesik, nem? – kérdezte Miles.

– Ha mindenkire alkalmazzuk ezt a szabályt, neked sem lenne szabad jogosítványt adni, mert a te előéleteddel hajlamos leszel ismét úgy vezetni, hogy előzőleg iszol.

Miles úgy meghökkent, hogy szólni sem bírt. Helyette Samantha válaszolt hidegen: – Szerintem az egész más.

– Igen? – kérdezte Kay. – Pedig az elv ugyanaz.

– Nos, igen, néha éppen az elvek okozzák a problémát, ha tudni akarod a véleményem – mondta Miles. – Sokszor épp akkor, amikor egy kis józan észre lenne szükség.

– Aminek a nevében általában az előítéleteikre hallgatnak az emberek – vágott vissza Kay.

– Nietzsche szerint – szólalt meg egy éles, új hang, amitől mindenki ugrott egyet– a filozófia a filozófus életrajza.

Egy miniatűr Samantha állt a haliba nyíló ajtóban: tizenhat év körüli, bögyös lány, feszes farmerben-pólóban. Szőlőt evett, és láthatólag igen elégedett volt magával.

– Bemutatom Lexie-t! – mondta büszkén Miles. – Köszönet a tanításért, lángész!

– Nincs mit – válaszolta hetykén Lexie, majd felszáguldott az emeletre.

Nyomasztó csönd lett az asztal körül. Valamilyen önmaguk előtt is érthetetlen okból Samantha, Miles és Kay egyszerre néztek Mary-re, aki úgy festett, mint akit a sírás kerülget.

– Kávét? – kérdezte Samantha, és dülöngélve feltápászkodott. Mary eltűnt a fürdőszobában.

– Azt még kivárjuk – felelte Miles, érezve, hogy kissé feszült a légkör, de bízott benne, hogy néhány mókával és a szokott kedélyességgel visszaterelhet mindenkit a kölcsönös emberszeretetbe.

– Hozzátok a poharatokat!

Belső bizonyosságait körülbelül annyira rendezték át Kay érvei, mint amennyire a szellő mozdíthat el egy sziklát, ám mégse haragudott a nőre, inkább szánta. Ő rúgott be a legkevésbé a folytonos töltögetésben, viszont a nappaliba érve rájött, hogy majd’ szétreped a hólyagja.

– Csapj oda valamilyen zenét, Gav, én meg megyek azért a csokiért.

Ám Gavin egy lépést sem tett a fényes műanyag toronyban sorakozó CD-k felé. Mintha csak azt várta volna, hogy Kay nekiugor– jon. Persze hogy rögtön rá is kezdte, mihelyt a házigazda eltűnt:

– Hát nagyon köszönöm, Gav! Köszönöm, hogy ennyire mellettem álltái!

Gavin még Kaynél is mohóbban itta végig a vacsorát, mert meg kellett ünnepelnie az ő kis győzelmét, hogy mégse vetették oda áldozatul Samantha gladiátori dühének. Most hát jól a szeme közé nézett Kaynek, mert megszívta magát bátorsággal, és azt nemcsak a bornak köszönhette, de annak is, hogy Mary egy teljes órán át úgy bánt vele, mint egy fontos, jól informált és erős férfival.

– Úgy láttam, nagyon jól elvagy te magadban – mondta.

Valóban, attól a kevéstől, amit beengedett a fülén Kay és Miles vitájából, határozottan az a benyomása lett, mintha visszakerült volna a múltba; ha nincs Mary, aki elterelje a figyelmét, azt képzelhette volna, hogy visszapottyant abba a nevezetes estébe ugyanebben az ebédlőben, amikor Lisa azt mondta Milesnak, hogy megtestesít mindent, ami rossz a társadalomban, mire Miles a szemébe nevetett, Lisa pedig annyira dühbe gurult, hogy a kávét sem volt hajlandó bevárni. Kevéssel rá Lisa beismerte, hogy lefekszik a cége egyik munkatársával, majd azt tanácsolta Gavinnek, menjen el chlamydia-vizsgálatra.

– Nekem ezek vadidegenek – mondta Kay –, te pedig egy cseppet sem erőltetted meg magad azzal, hogy megkönnyítsd a dolgomat!

– Miért, mit kellett volna tennem? – kérdezte Gavin. Csodálatosan nyugodt volt Mollisonék és Mary minden pillanatban várható visszatérésének no meg a tetemes mennyiségű elfogyasztott chiantinak a védelmében. – Nem akartam a Parlagról veszekedni. Fütyülök a Parlagra. Azonkívül – tette hozzá – ez egy fájó pont Mary számára: Barry mindig azért harcolt a tanácsban, hogy a Parlag maradjon Pagford része.

– Akkor nem figyelmeztethettél volna? Legalább egy célzás erejéig?

Gavin pontosan úgy nevetett, ahogyan Miles nevette ki Kayt. Mielőtt Kay visszavághatott volna, a többiek úgy sorjáztak be, mint a Háromkirályok az ajándékokkal: Samantha tálcán hozta a csészéket, őt követte Mary a kávéskannával, Miles hozta Kay csokoládéját. Ahogy ránézett a dobozon a hivalkodó aranyszalagra, Kaynek eszébe jutott, mennyi bizakodással várta a mai estét, amíg ezt a csokoládét vásárolta. Elfordította az arcát, hogy lehetőleg ne lássák a dühét. Irtózatosan szeretett volna ráordítani Gavinre, ugyanakkor váratlan és megdöbbentő módon sírhatnékja lett.

– Igazán nagyon kellemes volt – hallotta Maryt, aki a kásás hangjából ítélve ugyancsak sírhatott –, de nem várom meg a kávét, nem akarok későn hazamenni. Declan kissé... most kissé zaklatott.

Köszönöm szépen, Sam és Miles; olyan jólesett, tudjátok... na szóval, kimozdulni egy kicsit.

– Felkísérlek a... – kezdte Miles, ám Gavin határozottan a szavába vágott.

– Te csak maradj, Miles, majd én elkísérem Maryt. Felsétálok veled hazáig, Mary. Csak öt perc. Odafent sötét van már.

Kay szinte nem is lélegzett. Egész lénye belesűrűsödött a gyűlöletbe az önelégült Miles, a kurvás Samantha és a törékeny, lankadt Mary, de mindenekfölött Gavin iránt.

– Ó, igen! – hallotta a saját hangját, mert mindenki őt nézte, mintegy engedélyt várva. – Egen, Gav, te csak kísérd haza Maryt.

Hallotta, ahogy csukódik a külső ajtó. Gavin elment. Miles kávét töltött neki, Kay figyelte a forrón, feketén csorgó folyadékot, és fájó hirtelenséggel tudatosodott benne, mi mindent kockáztatott, amikor felrúgta az egész életét egy olyan emberért, aki most sétált ki az éjszakába egy másik nővel.

VIII

Colin Wall észrevette Gavint és Maryt, amikor elmentek a dolgozószobája ablaka alatt. Mary sziluettjét azonnal felismerte, de ahhoz hunyorognia kellett, hogy a nyápic embert is azonosíthassa, mielőtt elhagynák az utcai lámpa fénykörét. Colin, aki a térdét meghajlítva félig kiemelkedett a számítógépes székéből, tátott szájjal bámult a sötétben eltűnő alakok után.

Mélységesen megbotránkozott. Meg volt győződve róla, hogy Mary mereven elzárkózik a férfiaktól, kizárólag nőket fogad házának szentélyében, köztük Tessát, aki még mindig ellátogatott hozzá minden második napon. Azt azért nem gondolta volna, hogy társasági életet élhet sötétedés után, pláne egy agglegénnyel. Úgy érezte, mintha őt árulták volna el, mintha Mary őt szarvazná föl valamilyen spirituális szinten!

Megengedte vajon Gavinnek, hogy láthassa Barry porhüvelyét? Gavin netán Barry kedvenc székében üldögél esténként a kandallónál? Gavin és Mary... lehetséges volna? Végül is naponta történnek ilyen dolgok. Talán... talán már Barry életében is...?

Colin folyamatosan el volt szörnyedve a mások erkölcseinek nyűtt állapotától. Azzal próbált védekezni a csapások ellen, hogy kényszeresen mindig a legrosszabbra számított: borzalmas látomásokban festette le magának a romlottságot és az árulást, ahelyett hogy megvárta volna, amíg az igazság lövedéke szétszakítja ártalmatlan téveszméit. Élete egyetlen hosszú felkészülés volt a szenvedésre meg a csalódásra, és ellenségnek tekintett a feleségén kívül mindenkit, amíg be nem bizonyították ennek az ellenkezőjét.

Félig-meddig szeretett volna lerohanni a földszintre Tessához, hogy elújságolja, mit látott az imént, mert Tessa talán adhatna valamilyen ártatlan magyarázatot Mary éjszakai andalgására, megnyugtatná Colint, hogy legjobb barátjának özvegye hűséges volt a férjéhez, és most is az, de aztán mégsem tette, mert haragudott Tessára.

Miért mutat ilyen konok érdektelenséget az ő tanácsnoki jelölése iránt? Hát nem látja, hogyan fojtogatja egyre erősebben Colint a szorongás azóta, hogy elküldte a jelentkezési lapot? Várta, hogy ezt fogja érezni, de a várakozástól ugyanúgy nem enyhült a kín, mint ahogy a vonat alá került ember sem fog kevésbé meghalni attól, ha látja a síneken közeledő szerelvényt. Colin kétszeresen is szenvedett: a várakozástól is, a megvalósulástól is.

Új rémlátomásaiban a Mollisonok játszották a főszerepeket. Elképzelte, hányféle módon támadhatják meg. Agyában szünet nélkül fortyogtak az ellenérvek, a magyarázatok, a szépítgetések. Máris látta magát ostrom alatt, amint a becsületéért harcol. Erősebben kiütközött belőle az üldözési mánia, amely mindig ott lappangott a világhoz fűződő kapcsolatában, Tessa pedig színlelte, hogy semmit sem lát, és az égvilágon semmit sem tett ennek a borzasztó, megsemmisítő feszültségnek az enyhítésére!

Colin tisztában volt vele, hogy a felesége szerint nem kellett volna indulnia. Talán ő is attól rettegett, hogy Howard Mollison felhasitja múltjuk püffedt hasát, és kiontja rémséges titkait, hadd csipkedjék a pagfordi keselyűk.

Már felhívott néhány személyt azok közül, akiknek a támogatására Barry számított. Meglepődött és felbátorodott, amikor egyikük sem vonta kétségbe az ő tisztességét és nem feszegették a dolgot. Valamennyien kifejtették, hogy mélységesen fájlalják Barry halálát, és roppant módon utálják Howard Mollisont, vagy „aztat a nagyképű behemót stricit”, ahogyan az egyik nyersebb választó fogalmazott. „Be akarja nyomni a fiát! Alig tutta megállani, hogy ne vigyorogjék, amikor hallotta, hogy Barry meghótt!” Colinnak, aki előre összeírta a Parlag mellett szóló érveket, egyszer sem kellett a listához folyamodnia. Eddig mintha az lett volna a legerősebb ütőkártyája a tanácsnoksághoz vezető úton, hogy Barry barátja volt, és nem Mollisonnak hívták.

Miniatűr fekete-fehér arca kimosolygott rá a képernyőről. Estéről estére a gépnél ült, próbálta megfogalmazni a választási röpiratát. Ugyanazt a fényképet akarta felhasználni hozzá, ami a Winterdown weboldalán szerepelt: premier plán, kissé unalmas mosoly, meredek, fénylő homlok. Azért esett erre a képre a választása, mert ezt már kiszolgáltatta a nyilvánosságnak, amit nem követett sem köznevetség, sem végromlás, és ez erős érv volt mellette. Am a fotó alatt, ahova a személyes adatoknak kellett volna kerülniük, még csak egy-két tétova sor árválkodott. Colin az utóbbi két óra nagyobb részét azzal töltötte, hogy fogalmazott, majd pedig törölt. Egyszer sikerült elkészülnie egy egész bekezdéssel, de rögtön el is tüntette, idegesen bökdösve mutatóujjával a backspace gombot.

Nem bírta tovább a magányt és a határozatlanságot. Felugrott, lement a földszintre. Tessa a nappali díványán feküdt, vélhetőleg szundikált. Halkan szólt a tévé.

– Hogy haladsz? – kérdezte álmosan Tessa, és kinyitotta a szemét.

– Épp most járt erre Mary. Fölfelé ment az utcán Gavin Hughesszal.

– Ó – mondta Tessa. – Mintha említette volna, hogy átmegy Mileshoz és Samanthához. Gavin bizonyára ott volt. Valószínűleg hazakísérte.

Colin elborzadt. Hogy Mary ellátogasson Mileshoz, ahhoz az emberhez, aki a férje nyomdokába akar lépni, aki ellenez mindent, amiért Barry harcolt?

– Mi az ördögöt keresett Mollisonéknál?

– Te is tudod, hogy ők kísérték be a kórházba – válaszolt Tessa. Halk nyögéssel felült, kinyújtóztatta kurta lábát. – Azóta egyszer sem beszélt velük hosszabban. Köszönetét akart mondani nekik. Befejezted a röpiratodat?

– Mindjárt kész vagyok. Ide figyelj, ami az adatokat, mármint a személyi adatokat illeti, mit gondolsz, írjak arról, ami régen volt? Vagy korlátozzam a Winterdownra?

– Nem hinném, hogy a jelenlegi munkahelyednél többre lenne szükség. De miért nem kérdezed meg Mindától? Ó... – Tessa ásított.

– Ő is elkészítette magának.

– Igen – mondta Colin. Ácsorgott a felesége mellett, várakozott, de az asszony nem ajánlotta fel, hogy segít, még azt sem, hogy elolvassa, amit eddig írt. – Igen, ez jó ötlet! – szólt hangosabban.

– Majd átnézetem Mindával.

Tessa felnyögött, és a bokáját masszírozta. Colin sebzett büszkeséggel távozott a szobából. A felesége nem fogja fel, milyen állapotban van, milyen kevés alvás jut neki, vagy hogy a gyomra belülről emészti föl!

Tessa csak mímelte az alvást. Már tíz perce fölébresztették Mary és Gavin léptei.

Gavint alig ismerte. Tizenöt évvel volt fiatalabb nála és Colinnál, de a meghittebb kapcsolat igazi akadályát mindig is az jelentette, hogy Colin hajlamos volt féltékenykedni Barry többi barátjára.

– Döbbenetesen intézte a biztosítást! – mondta Mary, amikor korábban telefonált. – Amennyire megállapíthatom, naponta felhívja őket, és egyre azt hajtogatja, hogy ne aggódjak a kezelési költség miatt. Ó, Tessa, ha nem fizetik ki...

– Akkor majd Gavin elintézi neked – csitította Tessa. – Ebben biztos vagyok.

Milyen jó lenne, gondolta, mialatt elgémberedve, szomjasan hevert a díványon, ha ő és Colin áthívhatnák Maryt magukhoz; neki is változatosságot jelentene, és ők majd gondoskodnának róla, hogy Mary egyék. Csakhogy volt itt egy leküzdhetetlen akadály: Mary fárasztónak és idegesítőnek találta Colint. Ez a kínos és eddig eltitkolt tény fokozatosan került napvilágra Barry halála után, mint apálykor az uszadék. Mary már nem is jelezhette volna érthetőbben, hogy neki csak Tessára van szüksége; visszahőkölt minden javaslattól, Hogy Colin segíthetne valamiben, és őrizkedett túl hosszan beszélni vele telefonon. Éveken át olyan gyakran találkoztak négyesben, és Maryből sosem ütközött ki az ellenszenv! Úgy kellett lennie, hogy Barry jókedélye azt is eltakarta.

Tessának nagyon diplomatikusan kellett kezelnie az új helyzetet. Sikerült meggyőznie Colint arról, hogy Mary akkor érzi magát a legjobban, ha női társaságban lehet. A temetés volt az egyetlen kudarca, mert miközben távoztak a Mihály arkangyalból, Colin lesből lecsapott Maryre, és fuldokló zokogás közepette próbálta elmagyarázni, hogy meg akarja választatni magát Barry megüresedett helyére, mert folytatni akarja Barry munkáját, el akarja érni, hogy Barry még holtában is győzzön. Tessa látta Mary arcán a sértett megütközést, és elvonszolta a férjét.

Azóta Colin egyszer-kétszer megpendítette, hogy átmegy Mary– hez, megmutatja neki a választási anyagait, megkérdezi tőle, hogy Barry jóváhagyná-e őket így; sőt Maryvel akarta elmagyaráztatni, hogyan oldaná meg Barry a korteskedést. Végül Tessa határozottan felszólította, hogy ne nyaggassa tovább Maryt a tanács miatt. Erre Colin megsértődött, de még ez is jobb, gondolta Tessa; inkább haragudjon őrá, minthogy Maryt keserítse el még jobban, vagy kiprovokálja belőle a nyers visszautasítást, mint akkor, amikor Colin is végső búcsút akart venni Barrytől.

– De hogy épp Mollisonékhoz! – háborgott Colin, miközben visszajött a szobába egy csésze teával. Tessának nem főzött; ilyen apróságokban sokszor volt önző, túlságosan lefoglalták a saját bajai ahhoz, hogy figyelmesebb lehessen. – Hogy éppen náluk vacsorázzon! Elleneztek mindent, amit Barry akart!

– Ez azért már melodráma, Col – mondta Tessa. – Különben is, Maryt sose érdekelte annyira a Parlag, mint Barryt.

Am Colin csakis határtalan hűségnek, feltétlen türelemnek tudta elképzelni a szeretetet, és Mary jóvátehetetlenül nagyot zuhant a szemében.

IX

– Hát te meg hová mész? – kérdezte Simon, lecövekelve magát az apró előszoba közepén.

A nyitott bejárat mögött olyan vakítóan ragyogott a szombat délelőtti napsütésben az üvegezett veranda, ahol a cipőket és a kabátokat tárolták, hogy sziluetté változtatta Simont. Lépcsőzetesen megtört árnyéka épp annál a grádicsnál ért véget, amelyen Andrew állt.

– Be a városba Mócsinggal.

– Kész a lecke, hm?

– Ja.

Ez hazugság volt, de Simon úgyse fárasztja magát azzal, hogy ellenőrizze.

– Ruth? Ruth!

Az asszony megjelent a konyhaajtóban, kötényesen, kipirulva, lisztes kézzel.

– Mi az?

– Van szükségünk valamire a városból?

– Tessék? Nem, nincs.

– Az én biciklimmel mész? – kérdezte támadóan Simon.

– Ja, azzal akartam...

– Mócsingék házában hagyod?

– Ja.

– Mikorra jöjjön haza? – kérdezte Simon, ismét a feleségéhez fordulva.

– Ó, nem is tudom, Si! – felelte türelmetlenül Ruth. Csak olyankor mert ingerült lenni a férjével, amikor Simon, bár alapvetően jó hangulatban volt, puszta szórakozásból elkezdett dirigálni. Andrew és Mócsing sokszor átmentek együtt Yarvilba. Ilyenkor az volt a hallgatólagos megegyezés, hogy a fiú otthon lesz még sötétedés előtt.

– Hát akkor öt! – parancsolta Simon. – Ha késel, jön a szobafogság.

– Jó – felelte Andrew.

Jobb keze görcsösen markolt a dzsekije zsebében egy összehajtogatott papírt. Olyan érzés volt, mintha egy ketyegő bombát fogna. Egy hete kínozta a félelem, hogy elveszíti ezt a papírlapot, amelyre egy kódot és egy kihúzott szavakkal megtűzdelt, sokszor átdolgozott, megszerkesztett szöveget írt le aprólékos gonddal. Állandóan magánál tartotta, alvásnál a párnája huzatába rejtette.

Simon nem állt félre, a fiúnak oldalazva kellett kibújnia a tornácra. Rettegve szorongatta a papírt, mert hátha az apja, színleg cigarettát keresve azt fogja követelni, hogy fordítsa ki a zsebét.

– Hát akkor, szia.

Simon nem válaszolt. Andrew lement a garázsba, ott elővette az írást, széthajtogatta és elolvasta. Tudta, hogy ez esztelenség, Simon közelsége nem cserélhette ki, mintegy varázsütésre, valami másra a papírt, de jobb a biztonság. Elégedetten megállapította, hogy nincsen semmi baj, összehajtogatta, még mélyebbre dugta a papírt a begombolható zsebben, azután kitolta a versenybiciklit a garázsból, és kivitte a kapun át a dűlőre. Bizonyosra vette, hogy az apja a veranda üvegezett ajtajából figyeli, abban reménykedve, hogy Andrew majd csak leesik a nyeregből, vagy valamilyen kárt tesz a bicikliben.

Pagford kissé elmosódva terült el odalent a hűvös, tavaszi napsütésben. Friss és illatos volt a levegő. Andrew megérezte azt a pontot, ahol Simon már nem láthatta. Olyan volt, mintha valamilyen teher szakadt volna le a hátáról.

Leszáguldott a dombról Pagfordba, meg sem érintve a féket, azután befordult a Templom sóira. Nagyjából félúton lelassított, és illedelmesen bekarikázott Wallék felhajtójára, óvatosan kikerülve Bokszos autóját.

– Szervusz, Andy! – üdvözölte az ajtót nyitó Tessa.

– Csókolom, Wall néni!

Andrew tudomásul vette az ítéletet, hogy Mócsing szülei röhejesek. Tessa kövér és csúnya, a frizurája gáz, az öltözködése ciki,

Bokszos meg nevetségesen idegsokkos; ám akarata ellenére ott lappangott benne a gyanú, Hogy ha Wallék az ő szülei lennének, akár még bírhatná is őket. Olyan jómodorúak voltak, olyan udvariasak. Náluk sose érezte, hogy a padló hirtelen megnyílhat a talpa alatt, és ő alázuhanhat a káoszba.

Mócsing a legalsó lépcsőfokon ült, és a tornacipőjét húzta. A dzsekije mellzsebéből kilátszott a dohánycsomag.

– Szia, Arf!

– Szia, Mócsing!

– Andy, nem akarod betolni apád biciklijét a garázsba?

– De igen, kösz szépen, Wall néni.

(Mindig azt mondja, hogy „apád”, sose azt, hogy „papád”, tűnődött Andrew. Tudta, hogy Tessa utálja Simont; többek között ezért nézte el Mócsing anyjának a rémes, lompos ruhákat és a bilivel nyírt frufrut, ami olyan rosszul állt neki.

Tessa ellenszenve, sok-sok éve, azzal a korszakalkotó, borzalmas eseménnyel kezdődött, amikor a hatéves Mócsing először töltötte Széptetőn a szombat délutánt. A fiúk, miközben a garázsban, egy ládán egyensúlyozva próbáltak levenni két ócska tollaslabdaütőt, véletlenül leverték egy rozoga polcról a tárgyakat.

Andrew emlékezett a lezuhanó kreozotos dobozra, ahogy felhasad al autó tetején, és a saját szörnyű félelmére. Képtelen volt megértetni vihogó barátjával, mit hoztak magukra.

Simon meghallotta a robajt. Kirohant a garázshoz, és állkapcsát előretolva, azzal a fojtott, állatias morgással nyomult közelebb a gyerekekhez. Utána vérfagyasztó testi fenyítéseket helyezett kilátásba üvöltő hangon, miközben ökölbe szorított keze alig ujjnyira volt a rá fölnéző, kicsi arcoktól.

Mócsing bepisilt. Sortjából sugárban lövellt a vizelet a garázspadlóra. Ruth, aki a konyhából hallotta az ordítozást, futott, hogy közbeavatkozzon: – Nem, nem, Si! Csak baleset volt! – Mócsing elfehéredett, reszketett. Azonnal haza akart menni. A mamáját akarta.

Amikor Tessa megérkezett, Mócsing zokogva rohant hozzá a lucskosra ázott sortjában. Andrew életében az volt az egyetlen alkalom, amikor az apja elvesztette a fejét és meghátrált. Tessának valahogyan sikerült fehéren izzó dühöt sugároznia, kiabálás, fenyegetőzés, verekedés nélkül. Kitöltött egy csekket, és Simon markába nyomta, miközben Ruth azt hajtogatta: – Nem, nem, nem szükséges, nem szükséges! – Simon követte Tessát az autójához, megpróbálta viccelődéssel elütni a dolgot, ám Tessa csak végigmérte megvetően, miközben betette a még mindig zokogó Mócsingot az anyósülésre, majd bevágta a másik ajtót a vigyorgó Simon előtt. Andrew látta a szülei arcát: Tessa levitt magával Pagfordba valamit, ami általában rejtve maradt a dombtetőn épült házban.)

Mócsing mostanában körüludvarolta Simont. Ahányszor feljött Széptetőre, azt se tudta, hogy nevettesse meg a házigazdát. Viszonzásul Simon örült Mócsing látogatásainak, méltányolta a legdurvább vicceit, szívesen hallgatta, ha a fiú a disznóságairól mesélt. Ám ha kettesben maradt Andrew-val, Mócsing továbbra is egyetértett a barátjával abban, hogy Simon A kategóriás, huszonnégy karátos fasz.

– Szerintem leszbi – szólt Mócsing, miközben elhaladtak az erdei fenyő sötét árnyékában meghúzódó, repkénnyel befuttatott Ódon Paplak előtt.

– A mamád? – kérdezte oda se figyelve Andrew, aki elmerült a saját gondolataiban.

– Mi van? – vakkantott rá Mócsing. Andrew látta rajta, hogy őszintén felháborodott. – Elmész te a picsába! Sukhvinder Jawanda.

– Ja persze. Oké.

Andrew fölnevetett, és egy pillanat múlva Mócsing is követte a példáját.

A yarvili busz tele volt, ezért Andrew-nak és Mócsingnak egymás mellé kellett ülniük, ahelyett hogy elfoglalhattak volna egy– egy dupla ülést úgy, ahogy szerették. Miközben elhúztak a Remény utca mellett, Andrew végigpillantott rajta, de az utca kihalt volt. Nem találkozott Gaiával az iskolán kívül azóta, hogy megszerezték maguknak azt a hétvégi állást a Rézkannában. A kávéház a jövő hétvégén nyit. Andrew a mennyekben járt, valahányszor erre gondolt.

– Szexi Si kampánya sínen van már? – kérdezte Mócsing, miközben buzgón sodorta a cigarettákat. Egyik hosszú lábát kidugta az ülések közötti átjáróba, és az emberek inkább átlépték, semhogy megkérjék, húzódjon arrébb. – Bokszos máris fosik tőle, pedig még csak a szóróanyagát csinálja.

– Ja, sokat dolgozik – felelte Andrew, és a szeme se rebbent, holott begörcsölt a pániktól a gyomra.

A szüleire gondolt a konyhaasztal mellett, ahol végigülték az estéket az elmúlt héten; a buta szóróanyagokra a dobozban, amelyeket Simon az üzemben nyomtatott ki; a névsorra, amelyet Ruth segített összeállítani. Apja ennek a listának az alapján telefonálgatott minden este, felhívta az összes ismerőst a választókörzetében. Mindezt úgy csinálta, mint aki rettenetes erőfeszítésre kényszerül. Otthon csupa ideg volt, még durvábban bánt a gyerekeivel, mintha olyan terhet cipelne, amelyet a fiai lepasszoltak. Az asztalnál a választás volt az egyetlen téma, szüleik spekuláltak, hogy milyen erők sorakozhatnak fel Simon ellen. Nagyon zokon vették, hogy mások is pályáznak Barry Fairbrother székére, és láthatólag meg voltak győződve róla, hogy Colin Wall összeesküdött Miles Mollisonnal; most az idejük nagy részében Széptetőt bámulják, és kizárólag azzal foglalkoznak, hogyan győzzék le az embert, aki ott él.

Andrew ismét ellenőrizte, hogy ott van-e még a zsebében az összehajtogatott papír. Nem árulta el Mócsingnak, mi a szándéka, mert félt, hogy az kikürtölheti. Nem tudta, hogyan értesse meg a barátjával a szigorú titoktartás fontosságát, mivel emlékeztesse Mócsingot, hogy az eszelős, akitől kisfiúk pisilték össze magukat, máig él, virul, és ott lakik, ahol Andrew.

– Bokszos nem nagyon izgul Szexi Si miatt – közölte Mócsing.

– Szerinte Miles Mollison a nagy konkurencia.

– Ja – mondta Andrew. Hallotta, amikor a szülei erről beszélgettek. Mintha úgy gondolták volna, hogy Shirley elárulta őket; mintha Shirley-nek el kellett volna tiltania a fiát attól, hogy versenybe szálljon Simonnal.

– Bokszosnak ez egy kurva nagy keresztes hadjárat, tudod – elmélkedett Mócsing, a mutató– és a hüvelykujja között sodorgatva egy cigarettát. – Fölragadja az ezred zászlaját, amely kihullott az elesett bajtárs kezéből. Az öreg Barry Fairbrotheréből.

Egy gyufaszállal nyomkodta vissza a cigaretta végébe a kilógó dohányszálakat.

– Miles Mollison feleségének gigászi tőgye van – tette hozzá.

Az előttük ülő öregasszony hátranézett, és megsemmisítően végigmérte Mócsingot. Andrew-ból ismét kitört a nevetés.

– Óriási, rugós csöcse van – mondta hangosan Mócsing, bele a ráncos, savanyú ábrázatba. – Nagy, zaftos, dupla XL-es dudája.

Az öregasszony elvörösödött, és lassan visszafordította a fejét a busz orrával egy irányba. Andrew alig kapott levegőt.

Yarvil közepén, a pláza és a gyalogosoknak fenntartott bevásárlóutca közelében leszálltak, és furakodni kezdtek a vásárlók között, miközben Mócsing kézzel sodort cigarettáit szívták. Andrew-nak gyakorlatilag nem maradt pénze. Épp jókor jön az az állás Howard Mollisonnál.

A netkávézó élénk narancsszín cégére már a távolból a szemébe világított, mintha csak hívogatná. Nem bírt arra figyelni, hogy mit beszél Mócsing. Megcsinálod?, faggatta magát. Tényleg megcsinálod?

Nem tudta. A lába kitartóan mozgott, a cégér egyre nagyobbra nőtt, csalogatta, vigyorgott rá.

Ha megtudom, hogy egyetlen szót is szóltál arról, ami ebben a házban történik, elevenen nyúzlak meg!

De a másik lehetőség csak a megaláztatás. Ha az apja bemutatkozik a világnak, az a családra hull vissza, amikor Simon a várakozásban és a baromságokkal eltöltött hetek után vereséget szenved, mert azt kell szenvednie. Tombolni, őrjöngeni fog, és okvetlenül másokkal fizetteti meg a saját eszement döntéseit. Ruth csak tegnap este mondta ragyogó arccal: – A fiúk majd végigjárják Pagfordot, és kiragasztják a szóróanyagaidat! – Andrew a szeme sarkából látta iszonyodó arcú öccsét, amint az ő tekintetét keresi.

– Ide be akarok menni – motyogta, és jobbra fordult.

Megváltották a kódolt jegyet, ki-ki leült a számítógépéhez. A közöttük levő két széket már elfoglalták. Andrew jobbján középkorú ember bűzlött a mosdatlanságtól meg a cigarettától, és állandóan szipogott.

A fiú belogolt a netre, és figyelmesen begépelte a weboldal nevét: Pagfordvarositanacs... pont... co... pont... uk...

A honlap a város kék-fehér címerét ábrázolta, meg egy pagfordi látképet, amely valahonnan Széptető közeléből készült. A Pargetter-apátság sötéten rajzolódott az égre. A weboldal, mint azt Andrew egy iskolai számítógép segítségével már megállapította, elavult és dilettáns volt. A saját laptopjáról nem merte megnyitni: az apja hatökör az internethez, de Andrew nem zárta ki a lehetőséget, hogy Simon találhat a munkahelyén valakit, aki segít a nyomozásban, miután megtörtént a dolog...

Még ezen a forgalmas, névtelen helyen sem hagyhatta figyelmen kívül a tényt, hogy a poszton rajta lesz a mai dátum, mint ahogy azt sem tagadhatja le, hogy Yarvilban járt, amikor megtörtént. Ám Simon soha életében nem tette be a lábát netkávézóba, talán nem is tudja, hogy létezik ilyesmi.

A szíve elszorult egy kínos pillanatra. Gyorsan legörgette az, üzenőfalat, amely nem dicsekedhetett túlzott forgalommal. Ilyen bejegyzések voltak rajta, hogy Felhívás hulladékgyűjtésre és Megálljon-e az iskolabusz Cramptonban és Little Manningnél? Minden tíz-egynéhányadik posztot az admin küldte, csatolva a legutóbbi tanácsülés jegyzőkönyvét. Pontosan az oldal alján volt egy Elhunyt Barry Fairbrother tanácsnok című bejegyzés. Ezt százötvenketten tekintették meg, és negyvenhármán szóltak hozzá. Az üzenőfal második oldalán megtalálta azt, amiben reménykedett: egy posztot a halott embertől.

Két hónapja Andrew számítógépét ellenőrizte egy fiatal helyettesítő tanár. Játszani próbálta a lezsert, hogy bevágódjon az osztálynál, de azért nem kellett volna említenie az SQL injectiont. Andrew biztosra vette, hogy nem ő volt az egyetlen, aki hazaérve azonnal utánanézett az SQL-nek. Elővette a papírt a kóddal, amelyet részenként állított össze az iskolában, majd lehívta a belépést a tanács weboldalára. Mindent arra alapozott, hogy az oldalt egy amatőr készítette valamikor régen, és még a klasszikus hackelés legprimitívebb változata ellen sincsen védve.

Óvatosságból csak a mutatóujját használva, beütögette a bűvös jelsort.

Kétszer is átolvasta, hogy a helyén van-e minden aposztróf, egy lihegő pillanatig tétovázott a küszöbön, majd lenyomta az entert.

A boldogságtól elakadt a lélegzete, mint egy kisgyereknek, és alig bírta megállni, hogy ne kiáltson fel, vagy ne bokszoljon bele a levegőbe. Első próbálkozásra bejutott a vacak weboldalra! Ott voltak előtte a képernyőn Barry Fairbrother felhasználói adatai: a neve, a jelszava, az egész profilja!

Andrew kisimította a bűvös papírt, amelyet a párnacihájában rejtegetett egész héten, és munkához látott. A következő bekezdést a számtalan javítás és kihúzás miatt sokkal fáradságosabb volt begépelni.

A lehető legszemélytelenebb és legmegfejthetetlenebb stílusra, egy igényesebb napilap újságírójának objektivitására törekedett.

Simon Price leendő tanácsnok azt reméli, hogy sikerül csökkentenie a hivatal fölösleges pazarlását. Mr. Price kétségtelen tapasztalatokkal bír a takarékoskodásban, számos gyümölcsöző kapcsolata a tanácsnak is előnyére válhat. Háztartásában azzal takarítja meg a pénzt, hogy lopott tárgyakkal – legutóbb egy személyi számítógéppel – rendezi be otthonát, és szívesen vállal feketén bármilyen nyomdászati munkát, miután a felsőbb vezetők hazatérnek otthonukba a Harcourt-Walsh textilnyomóból.

Andrew kétszer átolvasta az üzenetet. Gondolatban többször is átvette. Sok mindennel vádolhatta volna Simont, de nem létezett az a bíróság, amelynél felpanaszolhatta volna az apja igazi bűneit, amely elfogadta volna bizonyítéknak a fizikai elrettentés, a rituális megalázás emlékeit. Neki nem volt egyebe a piti kihágásoknál, amelyekkel az apja a füle hallatára dicsekedett. Ezek közül választott ki kettőt: a lopott számítógépet és a fusizást munkaidő után, azért ezeket, mert szorosan kapcsolódtak Simon munkahelyéhez. A textilnyomó alkalmazottai tudtak Simon ügyeiről, szólhattak róluk bárkinek: barátoknak, családtagoknak.

A gyomra úgy liftezett, mint amikor Simon komolyan bevadult, és gyepált mindenkit, akit ért. Ijesztő volt feketén-fehéren látni az árulását a képernyőn.

– Te meg mi a faszt művelsz? – kérdezte halkan a füle mellett Mócsing.

A középkorú büdös ember elment, Mócsing a helyére költözött, és éppen azt olvasta, amit Andrew írt.

– Kurva életbe! – mondta.

Andrew szája kiszáradt. Keze nem mozdult az egéren.

– Hogy jutottál be? – súgta Mócsing.

– SQL injectionnel – felelte Andrew. – Tele van vele a net. Ezeknek a védelme meg egy szar.

Mócsing felvillanyozódott. Ez marhára imponált neki. Andrew félig örült a reagálásának, félig megrémült tőle.

– De erről aztán senkinek...!

– Hadd csináljak egyet Bokszosról!

– Nem!

Andrew elrántotta az egeret Mócsing nyúlkáló ujjai elől. A gyermeki hálátlanság e rút példája a düh, a tehetetlenség és a félelem ősleveséből hajtott ki, amely azóta rotyogott benne, amióta az eszét tudta, de ezt nem fogalmazhatta meg Mócsingnak pontosabban annál, hogy: – Nem csak viccből csinálom!

Harmadszor is átolvasta az üzenetet, azután adott neki egy címet. Érezte, hogy Mócsing olyan izgalomba jött mellette, mintha pornót néznének, és hirtelen elfogta a vágy, hogy még jobban imponáljon neki.

– Figyelj! – mondta, azzal megváltoztatta Barry felhasználónevét: Barry_Fairbrother_Szelleme lett belőle.

Mócsing felkacagott, Andrew ujjai megmozdultak az egéren. Sose tudhatja meg, hogy végigcsinálta volna-e, ha Mócsing nem figyeli. Egy kattintás, és új poszt jelent meg a pagfordi tanács üzenőfalának tetején: Simon Price nem alkalmas tanácsnoknak.

Kint a járdán a nevetéstől lihegve nézték egymást, kissé megszeppenve attól, ami történt. Majd Andrew kölcsönvette Mócsing gyufáját, meggyújtotta a papírt, amelyen megfogalmazta az üzenetet, és figyelte, hogyan hullik szét fekete, törékeny pelyhekké, amelyek tovasodródtak a piszkos járdán, és eltűntek a talpak alatt.

X

Andrew fél négykor ment el Yarvilból, hogy még öt előtt biztosan hazajusson Széptetőre. Mócsing elkísérte a buszmegállóhoz, ahol hirtelen ötlettel azt mondta Andrew-nak, hogy ő még marad egy kis ideig.

Félig-meddig megbeszélték Krystallal, hogy a plázában találkoznak. Mócsing az üzletközpont felé menet azon töprengett, amit Andrew csinált a netkávézóban, és osztályozni próbálta a saját reakcióit.

El kellett ismernie, hogy le van nyűgözve, sőt bizonyos mértékben le is főzték. Andrew önállóan találta ki a dolgot, senkinek sem árulta el, sikeresen végrehajtotta, és ez mind csodálatra méltó. Mócsing orrolt egy kicsit, amiért a barátja úgy dolgozta ki a tervet, hogy neki egy szót sem szólt, és ez elvezette a gondolathoz, hogy nincs-e valami kifogásolható Andrew orvtámadásában az apja ellen. Nincs ebben valami síkos és mesterkélt? Nem lett volna hitelesebb, ha Andrew szemtől szembe megfenyegeti Simont, vagy behúz neki egyet?

Igen, Simon egy tróger, de kétségtelenül hiteles tróger; azt csinál, amit akar és akkor, amikor akarja, dacolva a társadalmi kényszerrel vagy a hagyományos erkölccsel. Mócsing feltette magának a kérdést, hogy nem inkább Simonnal kellene-e tartania, akit szívesen szórakoztatott otromba és disznó viccekkel, főleg pofára esett vagy megszívatott személyek rovására. Sokszor elgondolta, hogy neki a rossz természete, a kiszámíthatatlan agresszivitása ellenére is inkább kellene Simon – ő legalább méltó ellenfél, harcos ellenség –, mint Bokszos.

Másrészt máig nem felejtette el a lezuhanó kreozotos dobozt, Simon állatias arcát és öklét, a rémítő lármát, amit csapott, a lábán csurgó, forró pisit és (ami talán a legszégyenletesebb az egészben) a leplezetlen, kétségbeesett vágyat Tessa után, hogy jöjjön érte és helyezze biztonságba. Mócsing még nem volt olyan sebezhetetlen, hogy hidegen hagyja Andrew bosszúvágya.

Ezzel bezárult a kör: Andrew valóra váltott egy vakmerő, agyafúrt ötletet, amiből robbanás lehet. Mócsingba ismét belenyilallt az irigység, amiért nem neki jutott az eszébe a dolog. Igyekezett szabadulni ettől a középosztálybeli szokástól, hogy a szavakra hagyatkozik, de nehéz lemondani egy sportról, amelyben kiválók vagyunk. Ahogy a pláza előterének csiszolt kőpadlóján trappolt, azon kapta magát, hogy mondatokat fogalmaz, amelyek kipukkasztják Bokszos fontoskodó hazugságait, és meztelenül lökik oda a publikum gúnykacajának...

Kiszúrta Krystalt a parlagi kölykök kisebb csoportjában, amely a pláza főútjának középtáján, a padokon tanyázott. Nikki, Leanne és Dane Tully is köztük volt. Mócsing nem habozott, egy pillanatra se mutatta, hogy erőt gyűjt, csak ment tovább változatlan sebességgel, zsebre dugott kézzel, bele a kíváncsi és kritikus tekintetek zárótüzébe, amely a feje tetejétől a tornacipőjéig megsorozta.

– Minden oké, Dagi? – kurjantotta Leanne.

– Minden oké – felelte Mócsing. Leanne motyogott valamit Nikkinek, aki elvihogta magát. Krystal vadul rágózott, az arca piros volt, a haját hátradobta, amitől a fülkarikái táncra perdültek, majd feljebb rángatta a melegítőalsóját.

– Minden oké? – kérdezte tőle Mócsing, magánjelleggel.

– Ja – felelte a lány.

– Anyukád tuggya, Mócsing, hogy nem vagy otthol? – kérdezte Nikki.

– Ja, ő hozott ide – válaszolta flegmán Mócsing a mohó csendben. – Kint vár a kocsiban; azt mondta, lezavarhatok egy gyors kiírást, mielőtt hazamegyünk teázni.

Mindenki röhögni kezdett, leszámítva Krystalt, aki azt visította:

– Kabbe, te pofátlan görény! – De azért látszott rajta, hogy elégedett.

– Te magad sodrod a bagót? – dünnyögte Mócsing zsebét bámulva Dane Tully. Nagy fekete var volt a száján.

– Ja – felelte Mócsing.

– Nagybátyám is asszív – mondta Dane. – Szétbaszta vele a tüdejét.

Lustán piszkálta a vart.

– Hová mentek? – kérdezte Leanne, akinek a tekintete ide-oda járt Mócsing és Krystal között.

– Mittom én – felelte a rágózó Krystal, és lapos pillantást vetett Mócsingra.

Ő egyiküket sem világosította fel, csak a pláza kijáratára bökött a hüvelykujjával.

– Na, csá! – kiáltott oda Krystal a többieknek.

Mócsing félig fölemelt kézzel intett hanyag búcsút, és elvonult. Krystal hosszú léptekkel jött mellette. Mócsing hallotta, hogy ismét nevetnek mögöttük, de nem érdekelte. Tudta, hogy jól szerepelt.

– Hova megyünk? – kérdezte Krystal.

– Mit tudom én – felelte Mócsing. – Hova szoktál járni?

Krystal a vállát vonogatta és rágózott. Eljöttek a plázából, lesétáltak a főutcán. Innen nem volt túl messze a játszótér, ahova előzőleg elvonultak.

– Télleg anyukád hozott? – kérdezte Krystal.

– Lószart. Busszal jöttem.

Krystal nem haragudott meg a rendreutasításért. Nézegette kettejük alakját a kirakatok tükrében. A girnyó, fura Mócsing híresség volt az iskolában. Még Dane is viccesnek találta.

– Csak használ téged, hülye tehén! – vágta oda neki három napja Ashlee Mellor a Foley út sarkán. – Mer te is olyan kibaszott kurva vagy, mint a anyád!

Ashlee korábban Krystal bandájához tartozott, amíg össze nem vesztek egy fiún. Ashlee köztudottan nem volt százas. Sűrűn kapott bőgő– és dührohamokat, a Winterdownban leginkább hol korrepetálásra, hol tanácsadásra járt. Es mintha ez nem lett volna elég bizonyíték arra, hogy képtelen felmérni a következményeket, hazai pályán provokálta Krystalt, ahol Krystalnak voltak segédcsapatai, Ashlee-nek viszont nem. Nikki, Jemma és Leanne segítettek sarokba szorítani Ashlee-t, azután lefogták, Krystal pedig öklözte és pofozta, ahol érte, addig, amíg fel nem vérezte az ujjperceit Ashlee fogán.

Krystalt nem izgatta a visszavágó.

– Puhák azok, mint a libafos! – mondta Ashlee-ről és családjáról.

Ám Ashlee szavai eltaláltak Krystal lelkén egy fájó, gyulladt pontot, amelyre balzsam volt, hogy Mócsing másnap odajött hozzá az iskolában, és most először arra kérte, találkozzanak a hétvégén. Krystal azon nyomban elújságolta Nikkinek és Leanne-nek, hogy vasárnap Mócsinggal randizik. Jólesett látni a meghökkent arcukat. Mindennek a tetejébe Mócsing akkor állított be, amikorra ígérte magát (vagy legfeljebb egy fél óra eltéréssel), az összes haver orra előtt, és Krystallal együtt távozott. Tényleg olyan volt, mintha igaziból együtt járnának.

– Na és nálad mi újság? – kérdezte Mócsing, miután néma csendben tettek meg ötven métert, és már elmaradt a netkávézó is.

A szokás előír egyfajta kommunikációt, akkor is, ha neki azon jár az esze, hol találhatnának az innen félórányi járásra levő játszótérnél közelebb egy olyan helyet, ahol nem zavarják őket. Akkor akarta megkérni Krystalt, amikor mindketten el vannak szállva, mert kíváncsi volt, hogy az milyen érzés.

– Reggel begyöttem, hogy megnézzem nagyit a kórházba, mer agyvérzése vót – mondta a lány.

Cath nagyi ezúttal nem próbált beszélni, de Krystal szerint tudatában volt annak, hogy ő ott van. Terri, mint Krystal várta, nem volt hajlandó meglátogatni a nagyanyját, így Krystal magányosan ült az ágy mellett egy órán át, addig, amíg indulnia nem kellett a plázába.

Mócsing kíváncsi volt Krystal életének részleteire, de csak odáig, ameddig a lány a belépést jelentette a Parlag igazi életébe. Az ilyen konkrétumok, mint egy kórházi vizit, nem érdekelték.

– És – folytatta leplezetlen büszkeséggel Krystal – attam egy interjút a újságnak.

– Hogy? – Mócsirvg meghökkent. – Miről?

– Háccsak a Parlagrul – felelte a lány. – Hogy milyen ott felnőni.

(Az újságírónő végre otthon találta, és miután Terri fanyalogva beleegyezett, elvitte Krystalt egy kávézóba, hogy beszélgessenek. Folyton azt firtatta, segített-e Krystalnak, hogy a Szent Tamásba járhatott, változtatott-e valamit az életén. Kissé türelmetlennek látszott, és mintha nem tartotta volna elég jónak Krystal válaszait.

– Milyenek az osztályzataid? – kérdezte.

Krystal hol védekezett, hol köntörfalazott.

– Mr. Fairbrother azt mondta, szerinte bővítette a horizontodat.

Krystal nem tudta, mit mondjon a horizontokról. Ha a Szent

Tamásra gondolt, az jutott az eszébe, mennyire szerette a játszóteret a nagy gesztenyefával, amely óriási, fénylő gesztenyékkel árasztotta el őket minden évben; még csak nem is látott gesztenyét, amíg be nem került a Szent Tamásba. Kezdetben tetszett az egyenruha, tetszett neki, hogy úgy néz ki, mint a többiek. Lázba jött, amikor meglátta a dédapja nevét a háborús emlékművön, a főtér közepén: Samuel Weedon közlegény. Rajta kívül egyetlen fiúnak a családi neve szerepelt ezen az emlékművön, és az egy gazdálkodó fia volt, aki már kilencévesen tudott traktort vezetni, és egyszer behozott környezetismeret-órára egy kisbárányt. Krystal sose felejtette el, milyen érzés volt megtapintani annak a báránynak a gyapját. Amikor elmondta Cath nagyinak, a dédanyja elmesélte, hogy a Weedonok is tanyasi béresek voltak valamikor.

Krystal szerette a zöld, üde folyót, ahova kimentek természet– járásra. De a legjobb a méta volt meg az atlétika. Mindig őt választották be elsőnek minden csapatsportnál, Krystal meg élvezte, hogy nyög fel a másik csapat, amikor őrá esik a választás! Időnként eszébe jutottak a különtanárok is, akik foglalkoztak vele, főleg Miss Jameson, aki fiatal volt és trendi, a haja meg hosszú, szőke. Krystal mindig azt képzelte, hogy Anne-Marie kicsit hasonlíthat Miss Jamesonra.

Aztán voltak adatok, amelyek részletes pontossággal belevésték magukat az agyába. Tűzhányók: úgy keletkeztek, hogy a lemezek ide-oda csúszkáltak a föld alatt. Csináltak maketteket, megtöltötték őket szódabikarbónával meg mosogatószerrel, és a vulkánok kitörtek a műanyag tálcákra! Azt szerette Krystal. Hallott a vikingekről is: hosszúhajóik voltak, szarvas sisakjaik, bár azt már elfelejtette, hogy mikor érkeztek Britanniába, vagy miért.

De a Szent Tamás többi emlékében benne voltak a kislány osztálytársak dünnyögő megjegyzései. Egyet-kettőt szájon is vágott miattuk. Amikor a gyámügy engedélyezte, hogy visszamenjen az anyjához, az egyenruhája úgy összement és bemocskolódott, hogy az iskolából sorra írták a leveleket, és akkor Cath nagyi és Terri borzasztóan összevesztek. A többi lány nem akarta, Hogy benne legyen a csapatukban, kivéve a métásokat. Máig emlékezett arra, amikor Lexie Mollison az összes osztálytársnak átnyújtott egy kicsi, rózsaszín borítékba tett meghívást egy bulira, de Krystal mellett – máig emlékszik rá! – úgy vonult el, mintha az orrával túrná az eget.

Csak kevesen hívták meg bulikba. Mócsing vagy az anyja emlékeznek vajon, hogy egyszer járt náluk születésnapon? Az egész osztályt meghívták, és Cath nagyi vásárolt Krystalnak ünneplőruhát. Innen tudja, hogy Mócsingék hatalmas hátsó kertjében van egy tavacska, egy hinta és egy almafa. Lekvárt ettek és volt zsákfutás. Tessa lebaltázta Krystalt, mert olyan eszeveszetten meg akart nyerni egy műanyag medált, hogy félrelökdöste a többi gyereket. Az egyiknek eleredt az orra vére.

– Tehát szeretted a Szent Tamást, ugye? – kérdezte az újságíró.

– Ja – felelte Krystal, de tudta, hogy nem azt fejezte ki, amit Mr. Fairbrother elvárna tőle. Bár itt lenne, hogy segítsen! – Ja, szerettem.)

– Hogyhogy veled akartak beszélni a Parlagról? – kérdezte Mócsing.

– Mr. Fairbrother tanálta ki – felelte Krystal.

Eltelt még néhány perc. – Te cigizel? – kérdezte Mócsing.

– Mámint füveset? Ja, Dane-nel csináltam.

– Van nálam – mondta Mócsing.

– Skye Kirbytől, mi? – kérdezte Krystal. A fiú mintha egy csepp gúnyt érzett volna a hangjában, mert Skye volt a sima, egyenes út, a középosztálybeli srácok kapcsolata. Ez esetben Mócsingnak tetszett Krystal hiteles lenézése.

– Te honnan szerzed a magadét? – kérdezte feltámadó érdeklődéssel.

– Mittom én. Dane-é vót.

– Obbótól? – vetette föl Mócsing.

– Az a faszszopó geci!

– Mi bajod vele?

Ám Krystalnak nem voltak szavai arra, hogy mi baja Obbóval, de ha lettek volna, akkor sem akart volna Obbóról beszélni. Libabőrös lett Obbótól, aki néha beállított hozzájuk, és akkor Terrivel együtt lőtték be magukat; máskor meg megbaszta az anyját, és a mocskos sliccén húzogatta a cipzárt, ha találkozott Krystallal a lépcsőn, és rávigyorgott a szódásüveg szemüvege mögül a lányra. Obbo gyakran szerzett kisebb munkákat Terrinek, például amikor el kellett dugni a számítógépeket, vagy szállást kellett adni idegeneknek egy éjszakára, vagy szolgáltatásokat kellett nyújtani, Krystal nem tudta, milyeneket, de az anyja órákra távozott miattuk hazulról.

Krystalnak nemrég volt egy rémálma, amelyben az anyját széthúzott karokkal-lábakkal rákötözték valamiféle keretre; szinte csak egy ásító, hatalmas üregből állt, mint egy óriási kopasztott csirke, és az álomban Obbo ki-be járkált ebben a barlangban, és babrált a benti dolgokon. Terri parányi feje rémült és ijesztő volt. Krystal émelyegve, dühöngve és undorodva ébredt.

– Az egy pöcs! – mondta.

– Nem egy magas, borotvált fejű pasas, akinek a tarkója tele van tetoválva? – kérdezte Mócsing, aki ezen a héten másodszor is lógott az iskolából. Egy óra hosszat ült egy falon a Parlagon, és figyelt. Érdekesnek találta a kopasz embert, aki egy ócska fehér furgon hátuljában matatott.

– Á, az Pikey Pritchard – mondta Krystal. – Ha odale a Taipen úton láttad.

– Mivel foglalkozik?

– Mittom én – felelte Krystal. – Kérdezzed Dane-et, ő haverkodik Pikey öccsével.

De azért tetszett neki a fiú őszinte érdeklődése. Mócsing eddig nem nagyon törte magát azzal, hogy beszéljen hozzá.

– Pikey próbaidőn van.

– Miért?

– Lecsapott üveggel egy hapsit a Cross Key-nél.

– Miért?

– Honnan a faszból tuggyam? Nem vótam ott – mondta a lány.

Krystalnak jó kedve volt, és mindig rátarti lett az örömtől. Nem számítva az aggódást Cath nagyiért (aki végül is még él, akár fel is gyógyulhat), jó volt ez az utóbbi két hét. Terri ismét eljárt a Bellchapelbe, és Krystal gondoskodott róla, hogy Robbie ott legyen az óvodában. A kisfiú feneke már majdnem teljesen begyógyult. A szociális munkás olyan elégedett volt, amilyen az ő fajtája egyáltalán lehet. Krystal is bement mindennap az iskolába, bár hétfőn is, szerdán is kihagyta a tanácsadást Tessánál. Maga sem tudta, miért. Néha ki kell törni a megszokásból.

Ismét vetett egy pillantást Mócsingra a szeme sarkából. Sose tetszett neki, egész addig nem, amíg a fiú ki nem szúrta a nagyteremben tartott diszkóban. Mócsingot mindenki ismerte; pár aranyköpése úgy járt szájról szájra, mint a tévében hallott viccek. (Krystal mindenkinek megjátszottá, hogy van otthon tévéjük. Eleget nézte Cath nagyinál és a barátnőinél, hogy blöffölhessen. „Ja, jó nagy szar vót, mi?” „Tudom, majd bepisáltam tőle”, mondogatta, amikor a többiek a műsorról beszélgettek.)

Mócsing elképzelte, milyen érzés lenne, ha üveggel fejbe vernék, hogyan hasítana bele arcának lágy húsába a fűrészes szilánk; érezte idegeinek égését, a levegő csípését a feltépett bőrön, kiömlő vérének forró nedvességét. Szája körül idegesen viszketett a bőre, mintha máris hegesedne.

– Dane-nek megvan még a kése? – kérdezte.

– Honnat tudod, hogy kése van? – kérdezett vissza harciasan Krystal.

– Megfenyegette vele Kevin Coopert.

– Ja? – enyhült meg Krystal. – Cooper egy fasz, nem?

– Ja – felelte Mócsing.

– Dane a Riordon testvérek mijatt jár késsel – magyarázta Krystal.

Mócsingnak tetszett Krystal tárgyilagos hangja, tetszett, ahogy elfogadja a kés nélkülözhetetlenségét, mert ahol harag van, ott fennáll az erőszak lehetősége. Ez az élet a maga nyers valóságában, ezek azok a dolgok, amelyek számítanak... ma, mielőtt Arf megérkezett, Bokszos azért nyaggatta Tessát, hogy mondja már meg, sárga vagy fehér papírra nyomassa-e a szóróanyagát...

– Mit szólnál ahhoz? – javasolta valamivel később.

Jobbra hosszú kőfal húzódott, amelynek kapujából zöld és kövek látszottak.

– Ja, jó – mondta Krystal. Egyszer már járt a temetőben Nikkivel és Leanne-nel, megittak közösen két doboz sört. Kicsit restelkedtek azon, amit csináltak, amíg egy asszony rájuk nem ordított és mindennek el nem mondta őket. Miközben elmentek, Leanne hozzávágta az asszonyhoz az egyik üres dobozt.

Itt túlságosan szem előtt vannak, gondolta Mócsing, miközben végigment Krystallal a széles betonjárdán a sírok között. Minden zöld és lapos, a sírkövek mögé nem lehet elbújni. Aztán meglátta a borbolyasövényt a túlsó fal mentén. Egyenesen keresztülvágott a temetőn, Krystal zsebre dugott kézzel követte. Kavicsos négyszögek, megrepedezett, olvashatatlan sírkövek között jártak. Nagy, tágas, ápolt temető volt. Egy idő után beértek az újabb sírok közé, ahol fényesre csiszolták az aranybetűs fekete márványt, és még friss volt a holtak sírján a virág.

Lyndsey Kyle, 1960. szeptember 15. – 2008. március 8.

Álmodj szépeket, anya!

– Ja, itt jó lesz – mondta Mócsing, megszemlélve a sötét hézagot a temető fala és a sárga virágú, tüskés bokrok között.

Bebújtak a nyirkos árnyékba, a földre ültek, hátukat a hideg falnak vetették. Látták a bokrokon át a sírkövek távolodó sorait, de emberek nem voltak közöttük. Mócsing szakértő kézzel megsodorta a füves cigarettát, remélve, hogy Krystal nézi és le lesz nyűgözve.

Ám Krystal kifelé bámult a sötéten fénylő levelek sátra alól, és Anne-Marie-re gondolt, aki (mint Cheryl nénitől hallotta) csütörtökön meglátogatta Cath nagyit. Ha akkor ellóg az iskolából, és ugyanaznap bemegy a kórházba, végre találkozhattak volna. Hányszor elképzelte ezt a találkozást Anne-Marie-vel, és ahogy majd mondja neki: „Én vagyok a húgod!” Ezekben az ábrándokban Anne-Marie mindig örvendezett, és attól kezdve összejártak, és An– ne-Marie egy idő után azt javasolta, hogy Krystal költözzön hozzá. A képzeletbeli Anne-Marie-nek olyan háza volt, mint Cath nagyinak, takaros és tiszta, csak sokkal modernebb. Az utóbbi időben Krystal egy fodros bölcsőben fekvő, aranyos rózsaszín kisbabával is kiegészítette az ábrándjait.

– Te jössz – szólt Mócsing, és nyújtotta a jointot. Krystal leszívta, pár pillanatig a tüdejében tartotta a füstöt. Arca álmataggá szelídült a vad kender bűverejétől.

– Ugye, neked nincsen semmilyen testvéred? – kérdezte.

– Nincs – felelte Mócsing, és ellenőrizte, hogy ott van-e a zsebében a megvásárolt koton. – Örökbe fogadtak – tette hozzá rövid hallgatás után.

Krystal szeme kigúvadt.

– Tégedet örögbe fogattak?

Leszigetelt, kipárnázott érzékszervek mellett könnyen jönnek a bizalmas vallomások. Minden könnyű lesz.

– A nővéremet is örögbe fogatták – mondta a lány. Ezt a csodálatos véletlent! De jó, hogy Anne-Marie-ről beszélhet!

– Ja, valószínűleg én is olyan családból való vagyok, mint a tied – felelte Mócsing.

De Krystal nem figyelt oda, ő beszélni akart.

– Van egy néném meg egy bátyám, Liam, de elvitték őket, még mielőtt megszülettem vóna.

– Miért? – kérdezte Mócsing.

Hirtelen nagyon éber lett.

– Anyu akkor Ritchie Adamsszel vót – felelte Krystal. Nagyot slukkolt, majd hosszan kifújta a füstöt. – Komplett hülye. Életfogytos. Megölt egy pasit. Rendesen gyepálta anyut meg a srácokat, osztán jött John meg Sue, és elvitték őket, osztán a gyámügy is belefolyt, és a végin John meg Sue megtartották őket.

Ismét slukkolt, és arra az időszakra gondolt, még az ő élete előtt, amelyből csörgött a vér, a düh és a sötétség. Hallott dolgokat Ritchie Adamsről, főleg Cheryltől, a nagynénjétől. Ritchie Adams az egyéves Anne-Marie karján nyomta el a csikkjeit, és addig rugdosta a kislányt, amíg el nem törtek a bordái. Szétverte Terri arcát, akinek a bal járomcsontja azóta is horpadtabb a jobbnál. Terri katasztrofális dugóhúzóban zuhant a függésbe. Cheryl néni tárgyilagosan beszélt a döntésről, amellyel a két elhanyagolt, megkínzott gyereket elvették a szüleiktől. – Áztat meg kelletett tenni – mondta.

John és Sue távoli, gyermektelen rokonok voltak. Krystal nem tudta, hol és hogyan csatlakoznak a szövevényes Weedon-családfához, vagy hogy miként sikerült nekik az, ami Terri szerint közönséges gyerekrablás volt. Hosszas packázás után a hivatal engedélyezte nekik, hogy örökbe fogadhassák a gyerekeket. Terri, aki Ritchie-vel maradt egészen a letartóztatásig, sose látta többé se Anne-Marie-t, se Liamet, olyan okokból, amelyeket Krystal nem egészen értett. Az egész történet, amelyben hemzsegtek a távoltartási végzések és a szociális gondozók, vérzett és gennyedt a gyűlölettől, a megbocsáthatatlan tettektől, szavaktól és fenyegetésektől.

– Akkor neked ki a papád? – kérdezte Mócsing.

– Bunyós – felelte Krystal. Törte a fejét, hátha eszébe jut az igazi neve. – Barry – motyogta úgy, mintha gyanítaná, hogy nem jól tudja. – Barry Coates. Csak én anyujét használom, a Weedont.

Az édes, nehéz füstben visszaúszott hozzá a halott fiatalember emléke, aki túladagolta magát Terri fürdőszobájában. Visszaadta a jointot Mócsingnak, a kőfalnak támasztotta a fejét, és felnézett a sötét levelekkel mintázott, szilánknyi égre.

Mócsing Ritchie Adamsen tűnődött, aki embert ölt, és fontolóra vette a lehetőséget, hogy a vér szerinti apja is börtönben van valahol; tetovált, mint Pikey, szikár és izmos. Gondolatban összehasonlította Bokszost ezzel az erős, kemény, hiteles férfival. Tudta, hogy még egészen pici baba volt, amikor elszakították a vér szerinti anyjától, mert maradtak fényképek, amelyeken Tessa karján fekszik: törékeny, akár egy madár, fehér kötött sapka van a fején. Koraszülött volt. Tessa elmondott pár dolgot, bár Mócsing sose kérte. Azt is tudta, hogy az igazi anyja nagyon fiatal volt, amikor megszülte. Talán olyan lehetett, mint Krystal, az iskola kurvája...

Most már rendesen elszállt. Megfogta Krystal tarkóját és magához húzta. Megcsókolta, a lány szájába dugta a nyelvét, miközben a másik kezével Krystal melle után nyúlt. Az agya elködösült, a tagjai elnehezedtek, még mintha a tapintása is megváltozott volna. Némi ügyetlenkedés után beférkőzött Krystal pólója alá, majd a melltartójába. Krystal szája forró volt, fű– és dohányízű, az ajka száraz, cserepes. Mócsing izgalma kissé lelohadt, mintha egy láthatatlan takarón át kapná az ingereket. Krystal ruháit tovább tartott meglazítani, mint a múltkori alkalommal, és a kotont is nehezen húzta fel, mert az ujjai lassan, ügyetlenül mozogtak, azután meg a teljes testsúlyával rákönyökölt Krystal húsos, puha alkarjára, és a lány feljajdult a fájdalomtól.

Szárazabb volt, mint a múltkor, de Mócsing beleerőszakolta magát, mert mindenképpen véghez akarta vinni azt, amiért jött. Az idő lelassult és ragadt, mint az enyv. Mócsing hallotta a saját lihegését, és ettől ideges lett, mert azt képzelte, egy idegen liheg a fülébe, aki ott guggol velük a sötétben, és lesi őket. Krystal halkan felnyögött. Most, hogy hátraszegte a fejét, az orra kiszélesedett, ormányszerű lett. Mócsing feltolta a lány pólóját, hogy lássa sima, fehér mellét, amely enyhén rezgett a kikapcsolt melltartó alatt. A fiú váratlanul ment el, és kielégült mordulása olyannak rémlett, mintha a guggoló kukkoló röffent volna egyet.

Lefordult a lányról, lehántotta magáról a kotont, félredobta, azután felhúzta a cipzárját. Nyugtalanul körülnézett, hogy csakugyan kettesben vannak-e. Krystal fél kézzel fölfelé rángatta a nadrágját, a másikkal lefelé húzta a pólóját, végül a háta mögé nyúlt, hogy bekapcsolja a melltartóját.

Az ég befelhősödött, sötétebb lett, amíg a bokrok mögött ültek. Mócsing füle halkan zúgott, nagyon éhes volt; az agya lelassult, de a hallása hihetetlenül kiélesedett. Nem szabadulhatott a félelemtől, hogy kilesték őket, talán a mögöttük levő fal tetejéről. El akart menni innen.

– Gyerünk... – motyogta. Krystalt meg se várva kimászott a bokrok mögül, feltápászkodott, leporolta magát. Százméternyire idős pár gubbasztott egy sír mellett. Mócsing azonnal el akart menekülni a fantomszemek elől, amelyek talán kilesték, hogyan kúrja Krystal Weedont, ám szinte elviselhetetlenül fárasztónak tűnt megkeresni a megfelelő buszmegállót és felszállni a Pagfordba induló buszra. Azt szerette volna, ha egyetlen pillanat alatt odavarázsolnák a padlásszobájába.

Mögötte Krystal is előbotladozott a bokorból. A pólója alját húzogatta, és a füves földet bámulta a lábánál.

– Picsába! – motyogta.

– Mi van? – kérdezte Mócsing. – Gyere már, menjünk!

– Mr. Fairbrother – mondta Krystal, és nem mozdult.

– Mi?

A lány az előttük levő halomra mutatott. Sírkövet még nem állítottak rajta, de az egészet elborította a virág.

– Látod? – kérdezte Krystal. Leguggolt, mutatta a celofánra tűzött kártyákat. – Ez itt aszongya: Fairbrother. – Könnyen felismerte a nevet, mert sok levél jött az iskolából, amelyek arra kérték Territ, engedélyezze, hogy a lánya utazgathasson a mikrobuszon.

– „Barrynek” – olvasta figyelmesen. – E meg aszongya: „Papának” – tagolta lassan, de Niamh és Siobhan nevével már nem boldogult.

– És? – kérdezte Mócsing, bár igazság szerint végigfutott a hátán a hideg. Alattuk alig pár méternyire itt volt az a fonott koporsó, és a koporsóban lassan rohadt Bokszos legdrágább barátjának teste, vidám arca, amely oly gyakori vendég volt a házuknál. Barry Fairbrother szelleme... Mócsing megijedt. Ez olyan volt, mint valami bosszú.

– Gyere már! – nógatta Krystalt, de az nem mozdult. – Mi baj?

– Nálla eveztem, nem? – förmedt rá Krystal.

– Ja. Persze.

Mócsing izgett-mozgott, mint egy ideges ló. Lassan hátrált.

Krystal átfogta magát a két karjával, és mereven bámulta a sírhalmot. Üresnek, szomorúnak, piszkosnak érezte magát. Bár ne itt csinálták volna, ilyen közel Mr. Fairbrotherhez! Fázott. Mócsingtól eltérően neki nem volt kabátja.

– Gyere! – ismételte Mócsing.

A lány követte, ki a temetőből. Megint nem szóltak egymáshoz. Krystal Mr. Fairbrotherre gondolt. Mindig úgy szólította, hogy „Krys”, amit senki sem használt rajta kívül. Ő pedig szívesen volt Krys. Mr. Fairbrother olyan vicces volt. Krystal sírni szeretett volna.

Mócsing azon gondolkozott, hogyan tudná beledolgozni Andrew számára egy röhejes sztoriba ezt az egészet, hogy elszállt, aztán megbaszta Krystalt, aztán rájött az üldözési mánia, és azt képzelte, figyelik őket, aztán majdnem rámásztak az öreg Barry Fairbrother sírjára, de nem érezte röhejesnek. Még nem.

Harmadik rész

Duplicitás

7.25 Egy határozat csak egy témával foglalkozhat... Ennek a szabálynak a mellőzése többnyire áttekinthetetlen vitákhoz vezet és áttekinthetetlen akciókat eredményezhet...

CHARLES ARNOLD-BAKER

Helyi közigazgatás

Hetedik kiadás

I

-...kirohant, de ordítva ám, mint akit nyúznak, hogy paki picsa, és az újság most magyarázatot kér, mert...

Parminder akkor hallotta meg a recepciós hangját, amely alig volt erősebb a suttogásnál, amikor elment a személyzeti szoba résnyire nyitott ajtaja előtt. Egyetlen gyors, könnyű lépéssel az ajtónál termett, sarkig tárta, és meglátta az egyik recepcióst meg a gyakorló nővért. A fejüket összedugva pusmogtak, mielőtt felpattantak és az orvosnő felé fordultak volna.

– Jawanda dokt...

– Karen, ugye megértette a titoktartási nyilatkozatot, amelyet aláírt, mielőtt megkapta ezt az állást?

A recepciós megrémült.

– Igen, én... én nem... Laura már... azért jöttem, hogy átadjam ezt az üzenetet. Telefonáltak a Yarvil és vidékétől. Mrs. Weedon meghalt, és az egyik unokája azt mondja...

– Ez az enyém? – kérdezte hidegen Parminder, és a Karen kezében levő beteglapra mutatott.

– Ja, persze – hebegte Karen. – Az illető Crawford doktorral akart beszélni, de...

– Menjen vissza a pulthoz.

Parminder átvette a beteglapot, és dühösen kisietett a váróba. Amikor meglátta a betegeket, rájött, hogy nem tudja, kit kell szólítani. Ránézett a beteglapra.

– Mr... Mr. Mollison!

Howard mosolyogva feltápászkodott, és a szokott kacsázó járásával közeledett feléje. Parminder torkát úgy marta az utálat, akár az epe. Sarkon fordult, hogy visszatérjen a rendelőbe. Howard követte.

– Hogy van, Parminder? – kérdezte, miközben becsukta az ajtót, és invitálás nélkül helyet foglalt a páciensek székében.

Mindig így üdvözölte az orvost, de ma úgy hangzott, mintha csúfolná.

– Mi a probléma? – kérdezte barátságtalanul Parminder.

– Csak egy kis viszketés – felelte Howard. – Itt. Kenőcs kellene rá vagy valami hasonló.

Kihúzta az ingét a nadrágjából, és pár ujjnyira fölemelte. Parminder csúnya vörös foltot látott a hájréteg szélén, ott, ahol Howard potroha lelógott a combjára.

– Le kell vetnie az ingét – mondta.

– Csak itt viszket.

– Az egész területet látnom kell.

Mollison sóhajtva feltápászkodott. – Megkapta a napirendet, amelyet ma reggel küldtem? – kérdezte, miközben az ingét gombolta ki.

– Nem, ma még nem néztem meg a postámat.

Ez hazugság volt. Elolvasta a napirendet, dühöngött is miatta, de ez nem a megfelelő pillanat, hogy közölje Mollisonnal. Felháborította, hogy a fűszeres megpróbálja behozni a tanács ügyeit a rendelőbe; így emlékezteti, hogy van egy hely, ahol Howard az ő felettese, még akkor is, ha Parminder itt ráparancsolhat, hogy vetkőzzön le.

– Lenne szíves...? Alá kellene néznem...

Howard megemelte a nagy hájréteget. Elsőnek a nadrág szára jelent meg, utolsónak a korca. Howard a karjára vetette a saját szalonnáját, és lemosolygott Parminderre, aki közelebb húzta a székét. A feje épp egy magasságban volt a nadrág korcával.

Ronda, pikkelyes, gyulladt vörös kiütések lepték el Howard hasának láthatatlan gyűrődését. Keresztbe értek a törzsén, mint egy hatalmas, elmosódott vigyor. Rothadó hús szaga csapta meg Parminder orrát.

– Kipállás – mondta – és ekcéma ott, ahol vakarja. Jól van, visszaveheti az ingét.

Howard visszaengedte a haját, és flegmán nyúlt az ingéért.

– Majd látni fogja, hogy fölvettem a Bellchapelt a napirendbe. A sajtó momentán érdeklődik.

Parminder a számítógépén kopácsolt valamit, és nem válaszolt.

– A Yarvil és vidéke – folytatta Howard. – Épp most írok nekik egy cikket. Hogy a másik nézőpontból is lássák a kérdést – fejezte be az ingét gombolgatva.

Parminder igyekezett nem odafigyelni, de az újság nevétől még az eddiginél is erősebben görcsölt a gyomra.

– Mikor mérték utoljára a vérnyomását, Howard? Az utóbbi hat hónapból nem látok feljegyzést.

– Nincs annak semmi baja. Szedem rá a gyógyszert.

– Azért csak mérjük meg. Ha már itt van.

Mollison ismét sóhajtott egyet, és körülményesen feltűrte az ingujját.

– Barry cikke az enyém elé kerül – közölte. – Tudja, hogy küldött nekik egy cikket? A Parlagról.

– Igen – csúszott ki Parminder száján.

– Nincs belőle egy példánya? Hogy ne ismételjek meg semmit, amit ő mondott?

Az asszony ujjai kissé remegtek a vérnyomásmérő mandzsettáján. Nem fogja átérni Howard karját. Kikapcsolta, keresett egy nagyobbat.

– Nincs – felelte, háttal Howardnak. – Sosem láttam.

Mollison figyelte az orvosnőt, ahogy nyomkodja a pumpát, és annak az embernek az elnéző mosolyával nézte a kijelzőt, aki egy pogány szertartást tekint meg.

– Túl magas – mondta Parminder. A műszer százhetven per százat mutatott.

– Szedem rá a gyógyszert – felelte Howard. Megvakarta a mandzsetta helyét, azután leengedte az ingujját. – Dr. Crawfordot nem aggasztja.

Parminder a gyógyszerezést nézte a képernyőn.

– Amlodipint és bendroflumethiazidot szed a vérnyomására, igaz? És simvastatint a szívére... béta-blokkolót nem kap...

– Az asztmám miatt – felelte Howard, és egyenesre húzogatta az ingujját.

– ...igen... és aszpirint. – Szembefordult a fűszeressel. – Howard, a maga legnagyobb egészségi problémája a testsúlya. Beszélt valaha dietetikussal?

– Harmincöt éve vezetek egy delikáteszt – mondta Howard rendületlenül mosolyogva. – Engem nem szükséges kioktatni az ételről.

– Néhány kis változtatás az életmódján sokat jelenthetne. Ha le tudna adni...

Howard alig észrevehetően kacsintott. – Ne bonyolítsuk – kérte kedélyesen. – Nekem csak egy kenőcs kell a viszketésre.

Parminder a billentyűzeten töltötte ki a dühét. Legéppuskázta a gombaölő szteroidos kenőcsöt, kinyomtatta, szó nélkül odanyújtotta Howardnak.

– Nagyon köszönöm – hálálkodott Mollison, miközben feltápászkodott. – És nagyon kellemes napot kívánok.

II

– Te meg mit akarsz?

Terri Weedon sorvadt teste eltörpült a saját ajtajában. Karommá aszott kezével jobbról-balról megmarkolta az ajtótokot, hátha attól hatásosabb tilalomfának látszik. Reggel nyolc volt, Krystal nem sokkal előtte ment el Robbie-val.

– Beszélni akarok veled – válaszolta a nővére. A nagydarab Cheryl, aki igencsak férfias jelenség volt fehér trikójában és melegítőalsójában, megszívta a cigarettáját, és hunyorogva nézte Territ a füstön át. – Cath nagyi meghótt – mondta.

– Mija?

– Cath nagyi meghótt! – ismételte meg harsányan Cheryl. – Mán amennyire tégedet érdekel.

Terri elsőre is hallotta. Csak olyan kemény gyomorszájas volt a hír, hogy teljesen összezavarta, azért kérdezett rá másodszor.

– Belőtted magad? – kérdezte Cheryl, a merev, üres arcot kémlelve.

– Elmész te a picsába. Nem lőttem.

Ez volt az igazság. Aznap reggel nem anyagozott; teljes három hete nem anyagozott. Nem volt büszke rá, nem kapott piros pontot érte; korábban ennél hosszabb ideig, egész hónapokig sikerült tisztának maradnia. Obbo két hete felszívódott, így könnyebben ment. A cucc azonban még mindig ott volt az ócska kekszesdobozban, és a kínzó éhség örök lánggal perzselte törékeny testét.

– Tegnap hótt meg. Danielle csak ma reggel vette a fáraccságot, hogy szójjon – folytatta Cheryl. – Én ma mentem vóna hozzá látogatóban. Persze Danielle a házat akarja. Cath nagyi házát. Kapzsi kurva!

Terri már hosszú ideje nem járt a Remény utca kis sorházában, de amikor Cheryl szóba hozta, tisztán látta a kredenc nippjeit és a csipkefüggönyöket. Elképzelte Danielle-t, amint zsebre vág dolgokat, feltúrja a szekrényeket.

– Temetés kedden kilenckó a krematórijumnál.

– Oké – válaszolta Terri.

– Pont annyira a mi házunk, mint Danielle-é – szögezte le Cheryl. – Megmondom neki, hogy követejjük a jussunkat. Mongyam?

– Ja – bólintott Terri.

Addig nézett Cheryl után, amíg a nővére a kanárisárga hajával és a tetoválásaival el nem tűnt a sarkon, azután behátrált a lakásba.

Cath nagyi meghalt. Hosszú ideje nem álltak szóba egymással. Mosom kezeimet! Elegem vót belőled, Terri, torkig vagyok! Krystallal bezzeg szóba állt. Az lett a kedvence. Ott volt Krystal összes hülye evezősversenyén. A halálos ágyán is Krystalt hívta, nem Territ.

így is jó, vén tehén! Magasrul leszarom. Úgyis késő.

Elszoruló szívvel, reszketve kutatott büdös konyhájában cigaretta után, de valójában a kanálra éhezett, a lángra és a tűre.

Késő már, hogy elmondja az öreglánynak, amit el kellett volna mondania. Késő már, hogy megint a Terribébije legyen. A nagylányok nem sírnak... A nagylányok nem sírnak... Pár éve jött csak rá, hogy a dalnak, amit Cath nagyi énekelgetett neki bagótól reszelős hangján, valójában Sherry Baby a címe.

Keze egérként futkosott a pultot borító szemétben, cigit keresett, dobozokat tépett fel, azután félredobta őket, mert mind üres volt. Nyilván Krystal szívta el az utolsót; kapzsi kis kurva, ugyanolyan, mint Danielle, aki Cath nagyi holmijában turkál, miközben igyekszik eltitkolni az öregasszony halálát a többiek elől.

Hosszú csikk hevert egy zsíros tányéron; Terri a pólójába törölte, meggyújtotta a gázon. A fejében a saját tizenegy éves hangját hallotta.

Mér nem te vagy a én anyukám?

Nem akart emlékezni. A mosogatónak dőlt, bagózott, megpróbált belelátni a jövőbe, hogy elképzelhesse az elkerülhetetlen összecsapást a két nővére között. Cheryllel és Shane-nel senki sem gizdáskodott, mert mindkettőnél könnyen nyílt a pofonláda. Nem is volt olyan régen, hogy Shane égő rongyokat tömködött be valami csonkámnak az ajtaján a levélnyílásba. Ezért bálázták be utoljára, még most is ülne, ha a ház éppen akkor nem lett volna üres. Ám Danielle-nek vannak olyan fegyverei, amilyenek Cherylnek nincsenek: pénze, saját háza, vezetékes telefonja. Ismeri a hivatalos embereket, tudja, hogyan kell beszélni velük. Az a fajta, akinek vannak tartalék kulcsai, titokzatos papírjai.

Terri mégis kételkedett benne, hogy Danielle akár még a titkos fegyverekkel is megszerezhetné a házat. Nem csak róluk hármukról van itt szó; Cath nagyinak van egy rahedli unokája és dédunokája. Miután Territ állami gondozásba vették, az apja csinált még egy csomó gyereket, Cheryl számítása szerint összesen kilencet, öt anyának. Terri sosem találkozott a féltestvéreivel, de Krystal azt mesélte, hogy Cath nagyi összejár velük.

– Télleg? – csattant föl Terri. – Hát reméllem, ki is pucujják mindenibül a hülye vén kurvát!

Szóval a banya összejárt a család többi részével, bár hallomás után ítélve azok sem éppen angyalok. Egyedül őt lökte el Cath nagyi. A Terribébijét.

Ha az ember tiszta, a benne levő sötétségből csak úgy ömlenek a gonosz gondolatok és emlékek. Zümmögő fekete legyek nyüzsögnek az agyában.

Mér nem te vagy a én anyukám?

A trikóból, amelyet aznap viselt, teljes egészében kilátszott a karján, a nyakán és a háta felső részén levő vadhús. Olyan természet– ellenes redőkbe gyűrődött, akár az olvadt fagylalt. Tizenegy éves korában hat hétig feküdt a Délnyugati Közkórház égési osztályán.

(– Hogy történt, drágám? – kérdezte a szomszéd ágyban fekvő gyerek anyja.

Az apja egy serpenyőt vágott hozzá, tele tűzforró olajjal, amelyben krumplit sütöttek. A kislány Humán League pólója lángra lobbant.

– Baleset vót – motyogta Terri. Mindenkinek ezt mondta, beleértve a szociális munkást és az ápolónőket. Előbb égjen meg elevenen, semhogy beköpje az apját.

Az anyja nem sokkal Terri tizenegyedik születésnapja után lépett le, otthagyva a három lányát. Danielle és Cheryl napokon belül elköltöztek a fiúik családjához. Egyedül Terri maradt otthon. Megpróbált krumplit sütni az apjának, és abba a reménybe kapaszkodott, hogy az anyja hazatér. Az első kórházi napok és éjszakák kínjai és borzalmai ellenére is örült, hogy megtörtént, mert biztosra vette, hogy anyja hírét hallja a dolognak, és eljön érte. Valahányszor mozgást látott a kórterem végében, hatalmasat dobbant a szíve.

De a fájdalom és a magány hat hosszú hetében Cath nagyi volt az egyedüli látogató. Csöndes délutánokat és estéket üldögélt végig az unokája mellett, figyelmeztette, hogy mindig köszönjön meg mindent az ápolónőknek. Szigorú és komor volt, mégis váratlan gyengédség áradt belőle.

Hozott Terrinek egy csillogó fekete esőkabátot viselő, olcsó műanyag babát, de amikor Terri levetkőztette, a kabát alatt nem volt semmi.

– Nagyi, nincs rajta bugyi!

És a nagyi kuncogott. Pedig Cath nagyi nem szokott kuncogni.

Mér nem te vagy a én anyukám!

Ügy szerette volna, ha Cath nagyi hazavinné! Meg is kérte rá, és Cath nagyi beleegyezett. Néha azt gondolta, hogy minden szenvedés ellenére azokban a kórházi hetekben volt a legboldogabb. Olyan biztonságos volt, az emberek olyan kedvesen szóltak hozzá, vigyáztak rá. Arra gondolt, hogy Cath nagyival megy haza a szép csipkefüggönyös házba, és nem az apjához; nem oda, ahol éjszaka kivágódik a hálószoba ajtaja, neki a Cheryl után maradt David Essex-poszternek, az apja a sliccén matatva közeledik az ágyhoz, amelyben ő könyörög, hogy ne...)

A felnőtt Terri a konyhapadlóra hajította a füstölgő csikket, és a bejárathoz sietett. A nikotinnál többre van szüksége. Végigbaktatott az ösvényen, azután az utcán, ugyanarra, amerre Cheryl távozott. A szeme sarkából látta, hogy két szomszédasszony a járdán pletykál, megnézik, ahogy elhalad. Fénykép nem kéne, a kurva életbe? Az tovább tart. Tudta, hogy kimeríthetetlen témát jelent a pletykálóknak; azt is tudta, miket mondanak róla; néha utánaordították. A szomszédban a beképzelt picsa feszt a tanácsnál nyavalyog, hogy Terri kertje milyen állapotban van. Baszódjatok meg, baszódjatok meg, baszódjatok meg...

Futni kezdett, próbálta lehagyni az emlékeket.

Asse tudod, ki az apja, mi, te ribanc? Flát én meg mosom kezeimet. Elegem vót belőled, Terri, torkig vagyok!

Ez volt az utolsó alkalom, amikor beszéltek egymással, és Cath nagyi ugyanannak nevezte, aminek a többiek. Terri hasonló hangnemben válaszolt:

Fiát akkor kabbe, te hülye vén tehén, kabbe!

Sosem mondta neki: „Cserbenhattál, Cath nagyi!” Sosem mondta neki: „Mér nem tartottál meg?” Sosem mondta neki: „Téged szerettelek a legjobban, Cath nagyi.”

Imádkozott, hogy Obbo otthon legyen. Úgy volt, hogy ma jön; ma vagy holnap. Muszáj szereznie egy kis anyagot. Muszáj.

– Jól vagy, Terri?

– Láttad Obbót? – kérdezte a fiút, aki a falon ülve ivott és bagózott az italbolt mellett. A hátán mintha ismét égtek volna a sebek.

A fiú a fejét rázta, rágózott és gúnyosan vigyorgott. Terri loholt tovább. Csökönyös gondolatok a szociális munkásról, Krystalról, Robbie-ról, újabb zümmögő legyek, de ezek olyanok, mint a szemüket meresztő szomszédok. Mind csak ítélkezik, de nem érthetik meg iszonyú éhségét.

(Cath nagyi elhozta a kórházból, és beköltöztette a tisztaszobájába. Terri még sose aludt ilyen szép és rendes szobában. A három ott töltött estén felült az ágyban, miután Cath nagyi jóéjtpuszit adott neki, és átrendezte maga mellett az ablakpárkányon a nippeket: az üvegvázában csilingelő üvegvirágokat, a rózsaszín műanyagból készült levélnehezéket, amelyben volt egy kagyló, és a kedvencét, a bután vigyorgó, ágaskodó cseréplovat.

– Szeretem a lovakat – mondta Cath nagyinak.

Egy nappal azelőtt, hogy az anyja otthagyta őket, elvitték az osztályt a mezőgazdasági kiállításra. Ott láttak egy óriási, fekete shire-t, amely rengeteg rézverettel díszített hámot viselt. Egyedül neki volt bátorsága megsimogatni. Megrészegítette a szaga. Átkarolta a hosszú fehér szőrrel takart, vaskos patában végződő, oszlopnyi lábat, érezte az eleven húst a szőr alatt, miközben a tanárnő azt mondta:

– Óvatosan, Terri, óvatosan! – De a ló gazdája, egy öregember rámosolygott, és azt mondta, nem kell félni, Sámson sose bántana egy ilyen csinos kislányt.

A cserépló más színű volt: sárga, csak a sörénye és a farka fekete.

– A tied lehet – mondta Cath nagyi, és Terri ekkor élte át az igazi eksztázist.

Ám a negyedik reggel megjött az apja.

– Hazagyüssz – mondta, és az arca megrémítette Territ. – Nem maracc ennél a kibaszott vén tehénnél. Szó se lehet rulla. Olyan nincs, te kis kurva.

Cath nagyi ugyanannyira megrémült, mint Terri.

– Ne, Mikey! – sipákolta. Néhány szomszéd az ablakoknál leselkedett. Cath nagyi Terri egyik karját fogta, az apja a másikat.

– Hazagyüssz velem!

Bepancsolt egyet Cath nagyi szeme alá. Kivonszolta Territ a kocsijához. Miután bevitte a házba, verte és rúgta, ahol érte.)

– Láttad Obbót? – kiáltotta Obbo szomszédjának ötven méterről. – Visszagyött?

– Mit tudom én – fordult el az asszony.

(Amikor Michael nem verte Territ, a másik dolgot csinálta vele, amiről Terri nem bírt beszélni. Cath nagyi nem jött többé. Terri tizenhárom évesen elszökött hazulról, de nem Cath nagyihoz, mert nem akarta, hogy az apja megtalálja. így is elkapták, és állami gondozásba vették.)

Terri kopogtatott Obbo ajtaján, azután várt. Ismét próbálkozott, de senki nem jött. Reszketve lerogyott a küszöbre, és sírni kezdett.

Két iskolakerülő lány a Winterdownból rápillantott, ahogy elment mellette.

– Ez a Krystal Weedon mamája – mondta hangosan az egyik.

– A prosti? – kérdezte a másik teli torokból.

Terrinek még a káromkodáshoz sem maradt ereje a sírástól. A lányok vihogva és nyihogva elvonultak.

– Kurva! – ordította vissza az egyik az utca végétől.

III

Gavin áthívhatta volna Maryt az irodájába, hogy ott beszéljék meg a legújabb levélváltást a biztosítóval, de úgy döntött, inkább otthon látogatja meg. Késő délutánra nem vállalt ügyfeleket, abban a halvány reményben, hogy Mary talán ott marasztalja vacsorára. Fantasztikus szakácsnő volt.

Ösztönös riadozását az asszony leplezetlen gyászától szertefoszlatta a rendszeres kapcsolat. Mindig is kedvelte Maryt, de társaságban Barry elhomályosította a feleségét. Nem mintha Mary bármikor is orrolt volna a mellékszerepért; épp ellenkezőleg, láthatólag élvezte, hogy ő a szépséges élő háttér, boldogan nevetett Barry tréfáin, már annak is örült, ha vele lehetett.

Gavin nem hitte, hogy Kay valaha is hajlandó lenne a másodhegedűs szerepét játszani az ő életében. Miközben recsegő sebváltóval fölfelé tartott a Templom soron, azon tűnődött, mennyire felháborodna Kay, ha azt javasolnák neki, változtasson a viselkedésén egy másik ember kedvéért, vagy hallgassa el a véleményét, nehogy megsértse a partnere önérzetét.

Sose volt még ilyen boldogtalan kapcsolata. Még a Lisa-féle viperafészekben is adódtak átmeneti fegyverszünetek, volt nevetés, voltak váratlan, szívbemarkoló emlékezések jobb időkre. Kapcsolata Kayjel viszont olyan, akár egy háború. Gavin néha meg is feledkezett róla, hogy valami vonzalomfélének kellene léteznie köztük. Szereti őt egyáltalán ez az asszony?

A legcsúnyább veszekedésük telefonon zajlott le a Milesék vacsoráját követő reggelen. Végül Kay lecsapta a kagylót, félbeszakítva Gavint, holott ő épp egy mondat közepén tartott. Teljes huszonnégy órán át azt gondolta, hogy a kapcsolatuk véget ért, és noha éppen ezt akarta, sokkal inkább félt, mint megkönnyebbült. Ábrándjaiban Kay egyszerűen elpárolgott, visszatért Londonba, de a valóságban Pagfordhoz kötötte a munkája és a Winterdownban tanuló lánya. Gavint tehát most az fenyegeti, hogy bármikor találkozhatnak a csepp városban. Kay talán máris elkezdte ellene a szellemi kútmérgezést. Szinte látta a nőt, ahogy visszamond tőle hallott dolgokat Samanthának, vagy annak a tolakodó vénasszonynak a csemegeboltban, akitől Gavin mindig libabőrös lesz.

Kiszakítottam a megszokott környezetből a lányomat, otthagytam az állásomat, elköltöztem miattad, te pedig úgy kezelsz, mint egy kurvát, akinek nem kell fizetned!

Az emberek esetleg azt mondhatják majd Gavinről, hogy csúnyán viselkedett. Talán azt is tette. Kellett lennie egy fordulópontnak, ahol visszavonulót kellett volna fújnia, de ő nem vette észre.

Egész hétvégén azon borongott, milyen érzés lesz, ha úgy néznek rá, mint a rossz fiúra. Korábban sose került hasonló helyzetbe. Miután Lisa elhagyta, mindenki gyengéden, együtt érzőén bánt vele, különösen a Fairbrother család. Bűntudat és rettegés üldözte egészen vasárnap estig: akkor megtört, és felhívta Kayt, hogy bocsánatot kérjen. Most visszakerült oda, ahol nem akart lenni, és ezért gyűlölte Kayt.

Leparkolta a kocsit Fairbrotherék felhajtóján, mint oly sokszor, amikor Barry még élt, elindult a bejárat felé, és közben észrevette, hogy valaki lenyírta a füvet az utolsó látogatása óta. Alighogy becsengetett, Mary kinyitotta az ajtót.

– Szia, hogy... Mary, mi a baj?

Mary arca nedves volt, szemében könnyek gyémántjai ragyogtak. Nyelt egyet-kettőt, rázta a fejét, és mire Gavin észbe kapott, úgy álltak a küszöbön, hogy ő a karjaiban tartotta az asszonyt.

– Mary! Történt valami?

Az asszony bólintott. Gavin, aki tisztában volt vele, mennyire szem előtt vannak az út mellett, betámogatta az ajtón. Mary kicsi és törékeny volt a karjaiban; görcsösen kapaszkodott Gavinbe, arcát a férfi kabátjához szorította. Gavin olyan halkan igyekezett letenni a táskáját, ahogy csak tudta, de a koppanásra Mary pihegve visszahúzódott, és eltakarta a száját.

– Sajnálom... sajnálom... Ó, istenem, Gav...

– Mi történt?

Gavin hangja megváltozott, erőteljes, parancsoló lett, jobban hasonlított Mileséra válsághelyzetben.

– Valaki... nem tudom... valaki Barryt...

Betessékelte az otthoni zsúfolt, kopott, kényelmes irodába, ahol Barry régi evezős trófeái álltak a polcokon. A falon nagy, bekeretezett fénykép lógott, rajta nyolc kamaszlány, öklüket a magasba lökve, nyakukban éremmel. Mary reszkető kézzel mutatott a számítógép képernyőjére. Gavin, aki még le se vetette a kabátját, lezöttyent a székre, és rámeredt a pagfordi tanács weboldalának üzenőfalára.

– Ma r-reggel voltam a csemegében, és Maureen Lowe-tól hallottam, hogy sokan nyilvánítottak részvétet a szájton... így egy üzenetet akartam posztolni, amiben m-megköszönöm nekik. És... nézd...

Mary javában beszélt, amikor Gavin már kiszúrta. Simon Price nem alkalmas tanácsnoknak, posztolta be Barry Fairbrother Szelleme.

– Jézusom! – mondta undorral.

Mary ismét könnyekben tört ki. Gavin szerette volna átkarolni, de félt, főleg itt, ebben a meghitt kis zugban, amelyet átitatott Barry egyénisége. Kompromisszumos megoldásként megfogta az asszony vékony csuklóját, és kivezette a halion át a konyhába.

– Innod kell valamit – mondta azon a szokatlanul erős és parancsoló hangon. – És nem kávét. Hol a rendes anyag?

De mielőtt Mary válaszolhatott volna, Gavinnek már eszébe is jutott; gyakran látta, ahogy Barry előveszi az italt a szekrényből. Kevert egy gintonikot Marynek, mert tudomása szerint ez volt az egyetlen ital, amit az asszony hajlandó volt meginni vacsora előtt.

– Gav, délután négy óra van.

– Ki a fenét érdekel? – kérdezte Gavin az új hangján. – Le vele!

Bágyadt nevetés tört át Mary hüppögésén. Elvette a poharat, és ivott. A férfi letépett a konyhai papírtörülközőből egy darabot, hogy felitassa az asszony arcáról és szeméből a könnyeket.

– Olyan kedves vagy, Gav. Nem kérsz valamit? Kávét, vagy... vagy sört? – kérdezte Mary, újabb erőtlen nevetés kíséretében.

Gavin kivett egy palackot a hűtőszekrényből, levetette a kabátját, és leült Maryvel átellenben a konyha közepén levő pulthoz. Egy idő után, mire a gintonik nagyobb része elfogyott, Mary visszaváltozott olyan halkká és nyugodttá, ahogy mindig is élt Gavin gondolataiban.

– Szerinted ki tette? – kérdezte.

– Valami utolsó féreg – felelte Gavin.

– Most mind az ő tanácsnoki posztjáért verekszenek. És veszekszenek a Parlagon, ahogy szoktak. Ő pedig még mindig itt van, és beleszól. Barry Fairbrother Szelleme. Talán valóban ő az, aki beír az üzenőfalra?

Gavin nem tudta, tréfának vegye-e. Beérte egy gyorsan eltüntethető, halvány mosollyal.

– Tudod, szeretek arra gondolni, hogy aggódik értünk, akárhol is legyen, értem és a gyerekekért. Bár kétlem, hogy így lenne. Fogadnék, hogy még most is Krystal Weedonért aggódik. Tudod, mit mondana a legnagyobb valószínűséggel, ha most itt lenne?

Kiitta a poharát. Gavin meg volt győződve róla, hogy ő direkt gyengére keverte a koktélt, Mary arca mégis lángolt.

– Nem – felelte óvatosan.

– Azt mondaná, hogy nekem van támaszom – folytatta Mary, és Gavin megdöbbenve hallotta a mindig szelídnek hitt hangban a dühöt. – Igen, valószínűleg azt mondaná: „Neked ott az egész család, a barátaink, a gyerekek, hogy vigasztaljanak, de Krystalra...”

– Hangja fokozatosan erősödött: – „Krystalra senki sem vigyáz!” Tudod, mivel töltötte a házassági évfordulónkat?

– Nem – ismételte Gavin.

– Cikket írt Krystalról a helyi lapnak. Krystal és a Parlag! Az a rohadt Parlag! Ha legközelebb sohanapján hallom ezt a két nevet, az is túl hamar lesz! Kérek még egyet! Nem ittam eleget.

Gavin automatikusan elvette az asszony poharát, és elhűlve fordult az italosszekrényhez. Mindig úgy gondolt Mary és Barry házasságára, mint magára a tökélyre. Sose jutott eszébe, hogy Mary ne támogathatna száz százalékig minden kalandot és hadjáratot, amelybe az örökké nyúzsgő Barry belevetette magát.

– Esténként evezős edzés, hétvégeken ő vitte őket autóval a versenyekre – folytatta Mary, miközben Gavin csilingelő jégkockákat szórt a pohárba –, a legtöbb éjjel a neten agitálta az embereket, hogy támogassák a Parlagot, vagy a városi tanácsülésekhez gyűjtött anyagot. Mindenki, mindig azt mondta: „Hát nem csodálatos ez a Barry, ahogy ennyi mindent csinál, ennyi mindent vállal, ennyire elkötelezett közösségi ember!” – Meghúzta a friss gintonikot. – Igen, csodálatos. Egyszerűen csodálatos. Amíg bele nem halt. A házassági évfordulónkon egész nap azzal a hülye határidővel futott versenyt! Még csak le sem hozták a cikkét!

Gavin nem bírta levenni róla a szemét. A düh és a szesz visszaadták Mary arcának pírját. Kihúzta magát, nem görnyedezett megverten, ahogy az utóbbi időben csinálta.

– Ez ölte meg! – tagolta. A konyha elhalóan visszhangozta a szavait.

– Mindent megadott mindenkinek. Kivéve engem.

Barry temetése óta Gavin azon rágódott, saját jelentéktelenségének gyötrő tudatában, hogyha ő meghalna, mennyire kis hézag maradna utána a közösségében. Ha elnézte Maryt, arra kellett gondolnia, nem jobb-e hatalmas sebet ütni egyvalakinek a szívén? Nem tudta volna Barry, mit érez Mary? Nem fogta fel, milyen szerencsés?

Hangos csattanással nyílt a bejárati ajtó. Gavin hallotta, ahogy bejön a négy gyerek: hangok, lépések, cipők, táskák puffanása.

– Szia, Gav – köszönt a tizennyolc éves Fergus, és megcsókolta az anyja feje búbját. – Te iszol, mama?

– Az én hibám – mondta Gavin. – Engem hibáztass.

Milyen kedvesek ezek a Fairbrother gyerekek! Gavinnek tetszett, ahogy az anyjukhoz szóltak, ahogy átölelték, ahogy egymással és vele diskuráltak. Nyíltak, udvariasak, mulatságosak. Gaiára gondolt, gonosz megjegyzéseire, hallgatásának fűrészes üvegcserepeire, az acsargásra, amellyel hozzá beszél.

– Gav, még nem is volt szó a biztosításról! – mondta Mary, miközben a gyerekek megrohamozták a konyhát, és kiszolgálták magukat étellel-itallal.

– Nem érdekes – legyintett Gavin gondolkodás nélkül, majd sietve helyesbített: – Menjünk át a nappaliba, vagy...?

– Igen, menjünk.

Mary kissé megbillent, amikor lekászálódott a magas konyhaszékről. Gavin ismét megfogta a karját.

– Itt maradsz vacsorára, Gav? – kiáltotta Fergus.

– Maradj, ha akarsz – mondta Mary.

Melegség öntötte el Gavint.

– Szívesen – bólintott. – Köszönöm.

IV

– Nagyon szomorú – mondta Howard Mollison, és rugózott egy kicsit a kandallója előtt. – Valóban nagyon szomorú.

Maureen éppen most számolt be nekik Catherine Weedon haláláról; barátnője, Karen, aki aznap este volt szolgálatos a recepción, tájékoztatta mindenről, beleértve Cath Weedon unokájának panaszát. Maureen arca annyira összegyűrődött a kéjes rosszallástól, hogy a rend kívül rosszkedvű Samanthát egy majomra emlékeztette. Miles a meglepetés és a sajnálat szokott hangjait hallatta, Shirley viszont üresen bámulta a mennyezetet; utálta, ha Maureen betolakodott a rivaldafénybe olyan hírekkel, amelyekről neki kellett volna elsőnek értesülnie.

– Anyámnak régi ismerőse volt a család – mondta Howard Samanthának, aki ezt már tudta. – Szomszédok voltak a Remény utcában. Cath a maga módján egész rendes volt. Mindig tisztán tartotta a házát, és már hatvan is elmúlt, de még mindig dolgozott. Ó, igen, Cath Weedon a világ robotolói közé tartozott, akármivé lett is a többi családtag.

Howard szívesen elismerte a mások érdemét, ahol kellett.

– A férje akkor vesztette el a munkáját, amikor bezárt a vasmű. Iszákos lett. Cathnek nem mindig volt könnyű élete.

Samanthának alig sikerült érdeklődést színlelnie, de szerencsére Maureen közbevágott.

– És a Gazette rászállt dr. Jawandára! – károgta. – Képzeljétek el, hogy érezheti magát most, hogy a sajtó szagot fogott! A család cirkuszol, amiért nem is vádolhatjuk őket. Egyedül, három napig, abban a házban! Te ismered, Howard? A Danielle Fowlert?

A kötényes Shirley fölállt, és kivonult a konyhába. Samantha mosolyogva ivott még egy kis bort.

– Lássuk csak, lássuk csak – tűnődött Howard. Azzal büszkélkedett, hogy szinte mindenkit ismer Pagfordban, de a Weedonok legújabb nemzedéke inkább Yarvilhoz tartozott. – Nem lehet a lánya, Cathnek négy fia született. Gondolom, az unokája.

– És vizsgálatot akar! – folytatta Maureen. – Nos, ennek előbb– utóbb be kellett következnie. így volt megírva. Ha csodálkozom valamin egyáltalán, legfeljebb azon, hogy ilyen sokáig tartott. Dr. Jawanda nem akart antibiotikumot adni a Hubbard fiúnak, aki végül a kórházban kötött ki az asztmájával. Nem tudjátok, Indiában tanult, vagy...?

Shirley, aki a mártást kevergetve a konyhából hallgatózott, ingerült volt, mint mindig, amikor Maureen kisajátította a társalgást; legalábbis Shirley így fogalmazott. Nem óhajtott visszatérni a nappaliba, amíg Maureen nem végez, inkább bement a dolgozószobába, megnézni, jelezte-e valaki a távolmaradását a következő tanácsülésről; mivel ő volt a titkárnő, már elkezdte a napirend összeállítását.

– Howard! Miles! Gyertek, ezt nézzétek!

Hangja élesen fűrészelt, elvesztette szokásos lágy dallamosságát.

Howard kicammogott a nappaliból, nyomában Milesszal, aki még mindig az irodai öltönyét viselte. Maureen véreres, vastagon kifestett szeme úgy meredt az üres ajtónyílásra a petyhüdt szemhéjak alól, akár egy vérebé; sütött belőle a mohó kíváncsiság, hogy mit találhatott vagy mit láthatott Shirley. Áttetsző, májfoltos bőrű, göcsörtös ujjai fel-alá húzogatták a nyakláncán a keresztet és a jegygyűrűjét. A két mély árok, amely a szája sarkától az álláig ért, mindig a hasbeszélők bábujára emlékeztette Samanthát.

Mi a fenéért vagy te mindig itt?, kérdezte gondolatban az öregasszonytól. Annyira nem tehetnél magányossá, hogy Howard és Shirley zsebében éljek.

Hányni tudott volna az undortól. A legszívesebben két marokra fogta volna a túlságosan befűtött, agyonzsúfolt szobát, hogy addig morzsolgassa, amíg a királyi porcelán, a gázkandalló és Miles aranykeretes fényképei szét nem hullnak éles szilánkokra, majd összegyúrja őket a romok között csapdába esett, aszott, kimázolt, visítozó Maureennal, és végül, mint egy mennyei súlylökő, belevágja az egészet az alkonyatba. Elképzelte, amint a szétroppantott szalon és benne a pusztulásra ítélt banya átszeli a mennyeket, majd belecsobban a határtalan óceánba, magára hagyva Samanthát a világegyetem végtelen csendjében.

Borzalmas délutánja volt, újabb ijesztő megbeszélés a könyvelőjével; azt se tudta, hogy jutott haza Yarvilból. Mileson szerette volna leverni, ám férje, miután az előszobában ledobta a táskáját és leoldotta a nyakkendőjét, megkérdezte tőle: – Ugye, még nem főztél vacsorát?

Tüntetően szimatolt, azután maga válaszolt magának: – Nem, még nem főztél. Nos, semmi baj, mert mami és papi úgyis meghívtak. – Mielőtt az asszony tiltakozhatott volna, Miles nyomatékosan leszögezte: – Semmi köze a tanácshoz. Papi hatvanötödik születésnapját akarjuk megszervezni.

A düh szinte megkönnyebbülést jelentett; elhomályosította a szorongást, az aggodalmat. Az önsajnálatban dagonyázva követte Milest a kocsihoz, és amikor férje az Örökzöld Karéjnál végre megkérdezte: – Milyen volt a napod? – Samantha azt válaszolta:

– Döbbenetesen fantasztikus!

– Kíváncsi lennék, mi az – törte meg a nappali csendjét Maureen.

Samantha vállat vont. Jellemző Shirley-re, hogy behívja a férfinépet, az asszonyokat meg otthagyja a pokol tornácán. Ő pedig nem hajlandó megadni az anyósának azt az elégtételt, hogy kíváncsiskodik.

A hall padlódeszkái nyikorogtak a szőnyeg alatt Howard elefántlépteitől. Maureen eltátotta a száját a várakozástól.

– Lám, lám, lám! – bömbölte Howard, ahogy bedübörgött a szobába.

– Megnéztem a tanács weblapját, hogy ki marad távol – pihegte a férje sarkában Shirley. – A következő ülésről...

– Valaki megvádolta Simon Price-t – tájékoztatta Miles Samanthát, miután befurakodott a szülei mellett, és átvette a szóvivő szerepét.

– Mivel? – kérdezte Samantha.

– Orgazdasággal – mondta Howard, feltartóztathatatlanul visszanyomulva a reflektorfénybe. – Továbbá svarc bulikkal a textilnyomóban.

Samantha örömmel állapította meg, hogy hidegen hagyja a dolog. Csupán ködös fogalma volt arról, ki lehet az a Simon Price.

– Álnéven posztoltak – folytatta Howard –, méghozzá nem is túlzottan ízléses álnéven.

– Úgy érted, valami durvával? – kérdezte Samantha. – Nagy Vastag Fasz vagy efféle?

Howard nevetése végigmennydörgött a szobán, Maureen affektált iszonyattal felsikoltott, Miles elkomorodott, Shirley haragosnak látszott.

– Nem, ennyire nem volt ízléstelen – felelte Howard. – Nem, ezek Barry Fairbrother Szellemének nevezik magukat.

– Ó. – Samantha vigyora lehervadt. Ez nem tetszett neki. Végtére is ott volt a mentőautóban, ahol tűket és csöveket nyomkodtak Barry összeomlott testébe; figyelte, ahogy haldoklik a műanyag maszk alatt; látta, ahogy Mary kapaszkodik a kezébe, hallotta az asszony nyögdécselését, zokogását.

– Ó, nem, ez nem szép! – élvezkedett Maureen azon az ökörbéka hangján. – Nem, ez csúnyaság! Egy halott szájába adni a szavakat! Visszaélni a más nevével! Ez nem helyes.

– Nem bizony – helyeselt Howard. Szinte oda se figyelve átment a szobán, fölkapta a borospalackot, visszatért Samanthához, és teletöltötte a menye üres poharát. – De úgy tűnik, valaki nem törődik a jó ízléssel, ha kiütheti a versenyből Simon Price-t.

– Papi, ha arra gondolsz, amire én – szólalt meg Miles –, nem inkább engem kellett volna támadniuk Price helyett?

– Honnan tudod, hogy nem téged támadnak, Miles?

– Mert? – kérdezte gyorsan Miles.

– Mert – mondta Howard, a közfigyelem boldog gyújtópontja –, pár hete kaptam egy névtelen levelet. Semmi különös nem volt benne. Csupán annyi, hogy túl bő neked Fairbrother cipője. Nagyon meg lennék lepve, ha az a levél nem ugyanonnan érkezett volna, mint a poszt. Fairbrother a közös nevező, érted?

Samantha kissé túl lelkesen döntötte meg a poharát, így a bor lecsurgott az állán, pontosan ott, ahol idővel nála is mindenképpen megjelennek a hasbeszélő bábu ráncai. A blúza ujjával itatta föl a nedvességet.

– Hol ez a levél? – kérdezte Miles, megpróbálva palástolni az idegességét.

– Felaprítottam az iratmegsemmisítővel. Névtelen volt; nem számított.

– Nem akartunk felizgatni, drágám – mondta Shirley, és megpaskolta Miles karját.

– Mindenesetre semmit sem hozhatnak föl ellened – vigasztalta a fiát Howard –, különben ugyanúgy rád borították volna a bilit, ahogy Price-szal tették.

– Simon Price felesége kedves teremtés – mondta Shirley enyhe rosszallással. – Képtelen vagyok elhinni, hogy Ruth bármit is tudna a férje suskusairól. Barátnőm a kórházból – magyarázta Maureennak. – Ápolónő.

– Nem ő lenne az első feleség, akinek fogalma sincs, mit művelnek az orra előtt – vágott vissza Maureen egy nagyvilági asszony bennfentességével.

– Hallatlan arcátlanság Barry Fairbrother nevét felhasználni – mondta Shirley, úgy téve, mintha nem hallotta volna Maureent.

– Nem gondolnak az özvegyére, a családjára. Csak a saját céljuk lebeg a szemük előtt, és azért bármit feláldoznának.

– Megmutatja, mivel állunk szemben – jegyezte meg Howard. Elgondolkodva vakargatta a lógó szalonnáját. – Stratégiailag ügyes. Kezdettől fogva láttam, hogy Price meg fogja osztani a Parlag-párti szavazatokat. Krakéler nem lazsál; ő is rájött, és ki akarja ütni Price-t.

– De hát – szólalt meg Samantha –, lehet, hogy egyáltalán semmi köze Parminderhez és a többiekhez. Jöhetett olyasvalakitől is, akit nem ismerünk, valakitől, aki haragszik Simon Price-ra.

– Ó, Sam! – Anyósa csilingelve fölnevetett, és a fejét csóválta. – Rögtön látni, hogy zöldfülű vagy a politikában.

Kapd, be, Shirley!

– Akkor miért használják Barry Fairbrother nevét? – csatlakozott a feleségéhez Miles.

– Nos, a magyarázat ott a weboldalon. Az ő megüresedett helyéről van szó.

– És ki rágja át magát a tanácsi weboldalon ilyesfajta információért? Nem! – mondta ünnepélyesen Miles. – Ez valaki bennfentes.

Bennfentes... Libby egyszer elmagyarázta Samanthának, hogy sok ezer mikroszkopikus lény lehet egyetlen vízcseppben. Hogy ezek milyen mérhetetlenül nevetségesek! Úgy ülnek itt Shirley emléktányérjaival szemben, mintha a minisztertanács termében lennének a Downing Streeten, mintha egy szervezett kampány része lenne holmi pletyka egy kisvárosi elöljáróság weboldalán! Mintha számítana bármi is!

Samantha készakarva és kihívóan nem figyelt oda. Az ablakot nézte, az ablak mögött a tiszta esti eget, és Jake-re, Libby kedvenc fiúbandájának izmos tagjára gondolt. Ma délben kiugrott egy szendvicsért, és visszafelé vásárolt egy popmagazint, amely interjút közölt Jake-kel és bandájával. Rengeteg kép volt róluk.

– Libbynek viszem – mondta a lánynak, aki besegített a boltban.

– Hú, azt nézd! Hát nem rúgnám ki az ágyból, csak mert ott eszegeti i mézet a bögréből – felelte Carly a derékig meztelen Jake-re mutatva, aki hátraszegte a fejét, hogy jobban érvényesüljön a vastag, erős nyaka. – Ó, de nézd, ez még csak huszonegy. Nem vagyok én cukrosnéni.

Carly huszonhat éves volt. Samantha nem fárasztotta magát azzal, hogy kivonja Jaké életkorát a sajátjából. Megette a szendvicset, elolvasta az interjút, végignézte az összes képet. Jaké a feje fölötti rúdba kapaszkodik, a bicepsze kidagad a fekete pólóból; Jaké nyitott fehér ingben, kockás hasának izmai élesen kirajzolódnak a farmer laza öve fölött.

Samantha itta Howard borát, és kibámult a fekete fagyalsövény fölött a gyöngéd rózsaszín égre; pontosan ilyen árnyalatú volt az ő mellbimbója, mielőtt besötétedett és szétterült a terhességtől meg a szoptatástól. Elképzelte magát tizenkilenc évesen a huszonegy éves Jaké mellett, visszanyert karcsúsággal, feszes domborulatokkal a kellő helyeken, izmos, lapos hassal, amely kényelmesen elfér a kisméretű fehér sortban. Tisztán emlékezett, milyen érzés volt egy fiú ölében ülni abban a sortban, a napsütötte zsávoly forróságára és érdességére az ő meztelen combja alatt, és a két nagy kézre, amelyek átfogják vékony derekát. Elképzelte Jaké lélegzetét a nyakán; elképzelte, hogy megfordul, belenéz a kék szempárba, közel a markáns járomcsonthoz, és ahhoz a határozott, formás szájhoz...

– ...a gyülekezeti teremben, és a Bucknoles lesz a szállító – mondta Howard. – Mindenkit meghívunk: Aubrey-t és Júliát. Mindenkit. Kis szerencsével kettőt ünnepelhetünk, téged, mert tanácsnok leszel, engem, mert megint fiatalodtam egy évet...

Samantha spicces volt, és begerjedt. Mikor esznek már? Észrevette, hogy Shirley kiment, remélhetőleg azért, hogy tálaljon.

Ugrott egyet, mert megszólalt a könyöke mellett a telefon. Mielőtt bárki megmoccanhatott volna, Shirley besietett, egyik kezén virágos edényfogó kesztyűvel. A másikkal fölvette a telefont.

– Dupla nulla, öt, kilenc? – dalolta emelkedő hangon. – Ó... szervusz, Ruth drágám!

Howard, Miles és Maureen úgy egyenesedtek ki, mint akik nyársat nyeltek. Shirley megfordult, és olyan jelentőségteljesen nézett a férjére, mintha a szemével akarná Howard tudatába továbbítani Ruth hangját.

– Igen – fuvolázta Shirley. – Igen...

Samantha, aki a legközelebb ült a telefonhoz, hallotta a másik asszony hangját, de a szavakat nem értette.

– Ó, csakugyan...?

Maureen ismét eltátotta a száját; olyan volt, akár egy ősöreg madárfióka, vagy inkább egy pterodactylus, amely a visszaöklendezett hírekre éhes.

– Igen, drágám, értem... ó, az nem probléma... nem, nem, majd elmagyarázom Howardnak. Nem, egyáltalán nem gond.

Mereven bámult apró, zöldesbarna szemével Howard nagy, dülledt, kék szemébe.

– Ruth drágám – folytatta Shirley –, Ruth, nem akarlak nyugtalanítani, de voltál fent ma a tanács weboldalán?... Nos... nem valami szép, de úgy vélem, tudnod kell... valaki valami csúnyát posztolt Simonról... hát, azt hiszem, jobb lenne, ha magad olvasnád el, nem szeretném... jól van, drágám. Minden rendben. Remélem, szerdán találkozunk. Igen. Viszlát.

Bontotta a vonalat.

– Nem tudta – állapította meg Miles.

Anyja a fejét rázta.

– Miért hívott?

– A fia – magyarázta a férjének Shirley. – Az új mindenesed. Allergiás a mogyoróra.

– Ami nagyon hasznos egy csemegeboltban – felelte Howard.

– Azt akarta tudni, hogy csak szükség esetére tárolhatnának-e a hűtőben egy fecskendő adrenalint – folytatta Shirley.

Maureen felhorkant.

– Ezek a mai gyerekek mindenre allergiásak!

Shirley még mindig fogta a kesztyűtlen kezével a kagylót. Tudat alatt azt remélte, hogy megérzi, ahogy Széptető alatt megremeg a föld.

V

Ruth egyedül állt lámpafényes nappalijában, még mindig markolva a villára visszahelyezett telefonkagylót.

Széptető kicsi és szűk volt. Az öreg ház olyan hatékonyan továbbította a hangokat, a lépéseket, az ajtók nyílását-csukódását, hogy mindig tudni lehetett, hol tartózkodik a négy Price. Ruth tudta, hogy a férje még mindig zuhanyozik, mert hallotta, ahogy a lépcső alatt sziszeg és kattog a bojler. Megvárta, amíg Simon kinyitja a forró vizet, mielőtt felhívta volna Shirley-t, mert a férje még azt gondolná, hogy ő az ellenséggel barátkozik az adrenalinos fecskendő ürügyén.

A család számítógépe a nappali egyik sarkában trónolt, ahol Simon szemmel tarthatta, és vigyázhatott, hogy senki se csinálhasson nagy számlákat a háta mögött. Ruth elengedte a telefonkagylót, és a klaviatúrához sietett.

Nagyon hosszúnak tűnő idő után sikerült lehívnia a pagfordi tanács weboldalát. Reszkető kézzel az orrára biggyesztette az olvasószemüvegét, és átnézte a különböző oldalakat. Végre megtalálta az üzenőfalat. Ott izzott előtte hátborzongató fehérben-feketében a férje neve: Simon Price nem alkalmas tanácsnoknak.

Kétszer klikkéit a címre, megnyitotta az üzenetet, elolvasta. A világ forogni és örvényleni kezdett.

– Istenem! – suttogta.

A bojler abbahagyta a kattogást. Simon most veszi föl a pizsamát, amelyet a radiátoron melegített. Már összehúzta a nappaliban a függönyt, bekapcsolta a fali lámpát, és begyújtott a fatüzelésű kályhába, így hát hamarosan lejön és elnyúlik a díványon, hogy a híreket nézze.

Ruth tudta, hogy meg kell mondania neki. Egyszerűen nem hagyhatja, hogy Simon találja meg. Úgyse bírná magában tartani. Rémült és bűntudatos volt, bár nem értette, miért.

Hallotta, ahogy a férje leüget a lépcsőn. Már meg is jelent az ajtóban, kék flanelpizsamájában.

– Si – suttogta Ruth.

– Mi van? – kérdezte Simon azonnali ingerültséggel. Sejtette, hogy valami történt, mindjárt megzavarják élvezetes programját, amit összeállított magának pamlagból, kályhából, híradóból.

Felesége a monitorra mutatott. Kezét úgy szorította a szájához, mint egy buta kislány. Rettegése átragadt Simonra. A számítógéphez sietett, fenyegetően rámeredt a képernyőre. Nem volt gyorsolvasó. Külön olvasott el minden szót, minden sort, fárasztó alapossággal.

Amikor befejezte, nem szólt. Gondolatban végigvette az összes lehetséges besúgót. Gondolt a rágózó villástargonca-kezelőre, akit faképnél hagyott a Parlagon, mihelyt megkapta az új számítógépet. Gondolt Jimre és Tommyra, akikkel együtt fusizott. Egy munkatársnak kellett pofáznia. Düh és félelem csapott össze benne, és beindították a láncreakciót.

A lépcső aljához lépett, és elordította magát. – Hé, ti! Lefelé, de AZONNAL!

Ruth még mindig a szájára szorította az ujjait. Simonnak szadista kedve támadt félreütni az asszony kezét és ráripakodni, hogy most aztán szedje össze magát, mert nem ő van szarban, hanem a férje.

Elsőnek Andrew lépett be, utána Paul. Andrew látta, hogy a képernyőn a pagfordi tanács honlapja villog, az anyja pedig a szájára szorítja a kezét. Amíg mezítláb végigment az ócska szőnyegen, úgy érezte, mintha egy elromlott liftben zuhanna.

– Valakinek olyan dolgokról járt el a szája, amikről idehaza beszéltem – mondta Simon, és gyilkosán meredt a fiaira.

Paul magával hozta az emeletről a kémia munkafüzetét, és most úgy tartotta, mint egy templomi énekeskönyvet. Andrew egyfolytában az apját figyelte, és igyekezett értetlenül, ugyanakkor kíváncsian nézni.

– Ki mondta el másoknak, hogy lopott számítógépünk van? – kérdezte Simon.

– Én nem – felelte Andrew.

Paul üres tekintettel bámult az apjára, míg feldolgozni próbálta a kérdést. Andrew gondolatban sürgette, hogy beszéljen. Miért kell ilyen lassúnak lennie?

– Na? – acsarkodott Paulra Simon.

– Nem hiszem...

– Nem hiszed? Nem hiszed, hogy elmondtad valakinek?

– Nem, nem hiszem, hogy bárkinek el...

– Ó, ez érdekes – mondta Simon, föl-alá járkálva Paul előtt. – Ez érdekes.

Egy ütéssel kiverte Paul kezéből a munkafüzetet.

– Próbálj meg gondolkodni, szarcsimbók! – morogta. – Próbálj meg gondolkodni, a kurva életbe! Mondtad valakinek, hogy van egy lopott számítógépünk?

– Nem lopott – felelte Paul. – Sosem mondtam el senkinek... Azt hiszem, még azt se mondtam senkinek, hogy van egy új számítógépünk.

– Értem – bólintott Simon. – Akkor hát valamilyen varázslattal tudták meg?

A számítógép képernyőjére mutatott.

– Valaki pofázott, a kurva életbe! – ordította. – Mert fenn van a kibaszott interneten! És én kurvára szerencsés leszek, ha. Nem. Veszítem. El. Az. Állásomat!

Az utolsó öt szónál ötször vágta fejbe ököllel Pault. A gyerek behúzta a nyakát, meggörnyedt. Sötét folyadék szivárgott a bal orrlyukából; hetente többször is vérzett az orra.

– Na és te? – üvöltötte Simon a feleségének, aki még mindig kővé dermedve állt a monitor mellett. Szeme tágra nyílt a szemüvege mögött, keze úgy takarta el a száját, mint a muzulmán nőkét a fátyol.

– Te pletykálkodtál, a kurva életbe?

Ruth leengedte a kezét.

– Dehogy, Si – suttogta. – Mármint kizárólag Shirley-nek mondtam el, hogy van egy új számítógépünk... és ő soha...

Te idióta tyúk, te hülye liba, ezt meg minek árultad el neki?

– Mit csináltál? – kérdezte halkan Simon.

– Elmeséltem Shirley-nek – nyüszített Ruth. – De azt nem, hogy lopott, Si. Csak annyit mondtam, hogy hazahoztad...

– Hát akkor kurvára erről van szó! – Simon hangja sivítássá élesedet. – Az a kurva fia indul a választáson, hát persze hogy ki akar csinálni!

– De hát épp ő figyelmeztetett, Si, éppen most, ő nem...

A férje odarohant hozzá és pofon vágta, pontosan úgy, ahogy azóta akarta, amióta meglátta azt a hülye, rémült képét. Ruth szemüvege elrepült, és a könyvespolcnak csapódott. Simon ismét megütötte, az asszony rázuhant a számítógépasztalra, amelyet olyan büszkén vásárolt a Délnyugati Közkórházban kapott első havi keresetéből.

Andrew megfogadott magában valamit. Most úgy tűnt számára, mintha egy lassított felvételen mozogna. A világ hideg, ragadós és kissé irreális lett.

– Meg ne üsd! – mondta a szülei közé nyomakodva. – Meg ne...

Ajka felhasadt a metszőfogaitól, amikor Simon behúzott neki egyet. Andrew hanyatt esett, rá az anyjára, aki a klaviatúrán terült el. Simon második ütése a fiú karját találta el, amellyel Andrew az arcát védte. Andrew igyekezett lekászálódni vergődő anyjáról. Simon őrjöngve ütötte őket, ahol érte.

– Ne merészeld előírni nekem, mit tegyek! Ne merészeld, te gyáva kis geci, te ragyás takonypóc!

A fiú térdre esett, úgy próbált elmenekülni. Az apja oldalba rúgta. Andrew hallotta Paul szánalmas sikoltását: – Hagyd abba! – Simon ismét oldalba akarta rúgni, de Andrew félrehajolt, így az apja lábujjai a kályha téglaalapját találták el, mire váratlan és képtelen módon ő kezdett el bömbölni kínjában.

Andrew iszkolt előle. Simon a lábát markolta, egy helyben ugrált és rikácsolva káromkodott; Ruth a forgószékre rogyott, és a tenyerébe zokogott. Andrew föltápászkodott. Most megkóstolhatta, milyen ízű a vére.

– Bárki beszélhetett arról a számítógépről – lihegte, és megacélozta magát a következő ütlegekhez. Most, hogy amúgy istenigazából verték, bátrabb lett, mint az elején. A várakozás, az készíti ki az idegeket, amikor nézni kell, hogyan tolja előre az állkapcsát az apja, hallgatni kell, hogyan hergeli bele magát az erőszakba. – Te mondtad, hogy megruháztak egy biztonsági őrt! Akárki beszélhetett. Nem mi...

– Ne merészelj... te kibaszott kis geci... eltörtem a kurva lábujjamat! – hörögte Simon. Belezuhant egy karosszékbe, és tovább szorongatta a lábát. Úgy tűnt, azt várja, hogy sajnálják.

Andrew elképzelte, ahogy felkap egy pisztolyt, és belelő Simon arcába. Elképzelte, ahogy az apja vonásai szétrobbannak, agya beteríti a szobát.

– Pauline-nak meg már megint megjött a kurva havibaja! – ordított rá Simon Paulra, aki az ujjaival próbálta eltömni vérző orrát. – Tűnés a szőnyegről! Tűnés a kurva szőnyegről, te kis köcsög!

Paul kirohant a szobából. Andrew rányomta zsibbadt szájára a pólója szélét.

– És mi van a feketemunkával? – zokogta Ruth. Arca kivörösödött a férje öklétől, álláról folytak a könnyek. Andrew gyűlölte, amikor ilyen megalázottnak, szánalmasnak kellett látnia, de félig– meddig az anyját is gyűlölte, mert ő kereste magának, holott a vak is láthatta... – Itt azt írják, hogy svarc munka. Shirley arról nem tud, honnan tudhatna? Valaki a textilnyomóból lehetett. Mondtam én neked, Si, megmondtam én neked, hogy nem kéne fusiznod, mindig halálra idegeskedtem magam...

– Bassza meg, fogd be azt a lepcses pofád, te vinnyogó tehén, akkor persze nem volt baj, amikor elverhetted azt a pénzt! – üvöltötte Simon, és ismét előretolta az állát. Andrew szeretett volna ráordítani az anyjára, hogy hallgasson: akkor is pampog, amikor egy idióta is tudná, hogy tartani kell a száját, viszont hallgat, amikor beszélni kellene. Sosem tanul, sosem látja előre, mi következik.

Egy percig senki sem szólt. Ruth a szemét törölgette a keze fejével, és időnként szipogott. Simon a lábujját markolta, összeszorította a fogsorát, és fújtatott. Andrew lenyalta a vért fájó ajkáról, amely máris kezdett feldagadni.

– Bassza meg, ez az állásomba fog kerülni – mondta Simon, és eszelősen nézett körül a szobában, mintha lenne még valaki, akit elfelejtett megverni. – Máris a kurva létszámfölösleget emlegetik. Most kirúgnak. Most... – Leütötte a lámpát az asztalról, de az nem tört el, csak arrébbgurult. Fölkapta, kirántotta a vezetéket a konnektorból, a magasba emelte a lámpát, és Andrew-hoz vágta, de a fiú félrehajolt.

– Ki a fasz pofázott? – üvöltötte Simon, miközben a lámpa szétrobbant a falon. – Valaki pofázott, bassza meg!

– Valamelyik szemét a nyomóból, nem? – üvöltötte vissza Andrew. Lüktető ajka olyan vastag volt, akár egy mandaringerezd.

– Gondolod, hogy mi... gondolod, hogy mostanra nem tanultuk meg befogni a pofánkat?

Mintha egy vadállat agyába próbált volna belelátni. Észrevette, hogyan mozognak az izmok az apja állán, mégis tudta, hogy Simont gondolkodóba ejtették a szavai.

– Mikor tették föl? – bömbölte Simon a feleségének. – Nézd meg. Mi a dátum?

Az asszony még mindig zokogva bámulta a képernyőt. Most, hogy a szemüvege eltört, olyan közel kellett hajolnia, hogy alig kétujjnyira volt az orra a monitortól.

– Tizenötödikén – suttogta.

– Tizenötödike... vasárnap – mondta Simon. – Vasárnap volt, ugye?

Sem Andrew, sem Ruth nem válaszolt. Andrew nem tudta elhinni, hogy ekkora szerencséje van, és abban sem hitt, hogy sokáig kitartana.

– Vasárnap – mondta Simon –, így hát akárki. Bassza már meg ezt a lábujjat! – vonította, mialatt feltápászkodott, majd eltúlzott mozdulatokkal sántikálni kezdett Ruth felé. – Tűnjél onnan!

Az asszony azonnal felugrott a székből. Figyelte, ahogy a férje ismét átolvassa a szöveget. Simon harákolt, mint egy állat, hogy kitisztítsa az orrüregét. Andrew arra gondolt, hogy ha lenne egy drótja, simán megfojthatná az apját.

– Valaki a munkahelyről lehetett – mondta Simon, mintha most jutott volna erre a következtetésre, és nem a feleségétől meg a fiától hallotta volna. Kezét a billentyűkre tette, és Andrew felé fordult.

– Hogy szabadulhatok meg ettől?

– Mi?

– Te tanulod ezt a kurva számítógépelést! Hogy tüntethetem el innen?

– Nem tudod... nem lehet – felelte Andrew. – Ahhoz adminisztrátornak kell lenned.

– Akkor legyél te az adminisztrátor! – parancsolta Simon. Felugrott, és a forgószékre mutatott.

– Nem lehetek adminisztrátor – válaszolta Andrew. Attól félt, hogy Simon belelovalja magát egy újabb dührohamba. – Ahhoz szükség van a megfelelő azonosítóra és a jelszóra.

– Hogy te is mi a lófasznak vagy a világon!

Mellbe vágta Andrew-t, miközben elsántikált mellette. A fiú a kályhának tántorodott.

– Hozd ide a telefont! – üvöltötte Simon a feleségének, amint visszaült a karosszékébe.

Ruth fogta a telefont, odavitte. Simontól félméternyire megtorpant. Férje kitépte a kezéből a készüléket, és beütött egy számot.

Andrew és Ruth némán várakozott, miközben Simon telefonált, először Jimet, aztán Tommyt hívta, akikkel együtt fusizott munkaidő után a textilnyomóban. Dühét és gyanakvását szitkokkal sűrűn megtűzdelt, kurta mondatokban zúdította rá a telefonon át a cinkosaira.

Paul nem jött vissza. Talán még mindig az orrvérzését próbálta elállítani, de valószínűbb, hogy túlságosan félt. Andrew szerint az öccse oktalanul viselkedett. A legbiztonságosabb akkor távozni, amikor Simon engedélyezi.

Az apja befejezte a telefonálást, a készüléket szó nélkül odanyújtotta Ruth-nak; az asszony átvette, sietve visszatette az állványára.

Simon ült és gondolkozott. Törött lábujja lüktetett, a kályha forróságától megizzadt, és forrt benne a tehetetlen düh. Azzal nem foglalkozott, hogy eltángálta a feleségét és a fiát, egy gondolatot sem pazarolt rájuk; szörnyűség történt vele, természetes, hogy azokon tölti ki a mérgét, akik a legközelebb állnak hozzá; az élet már csak ilyen. Mindenesetre Ruth, a hülye tyúk elismerte, hogy beszélt Shirley-vel...

Gondolatban összeállította a bizonyítékok láncolatát ahhoz, ahogy szerinte történhettek a dolgok. Valamelyik fasz (gyaníthatóan a rágózó targoncavezető, aki igencsak sértett pofát vágott, amikor Simon elhúzott mellette a Parlagon) ugatott Mollisonéknak (ez valamilyen logikátlan módon hihetőbbnek tűnt, miután Ruth bevallotta, hogy említette a számítógépet Shirley-nek), és ők (Mollisonék, az urak, a síkosak és a simlisek, akik senkivel sem osztoznak a hatalmon) kiírták a weboldalukra (a vén tehén Shirley az oldal adminisztrátora – ami fölteszi a koronát az elméletre).

– A te kurva barátnőd – mondta Simon nedves arcú, reszkető szájú feleségének. – A kibaszott Shirley. O csinálta. Eláztatott, hogy ne álljak a fia útjában. O csinálta.

– De, Si...

Fogd be, fogd be, te hülye liba!, gondolta Andrew.

– Még mindig őt pártolod, mi? – bömbölte Simon, és fel akart tápászkodni.

– Nem! – sikoltotta Ruth. Férje visszasüllyedt a székbe, mert lüktető lába nem bírta el a súlyát.

A Harcourt-Walsh igazgatósága nem fog örülni a fusizásnak, gondolta Simon. Kitelik a mocsok rendőrségtől, hogy idejönnek és szimatolnak a számítógép miatt. Megrohanta a tettvágy.

– Te! – bökött Andrew-ra. – Húzd ki azt a számítógépet! A kábeleket és mindent. Velem jössz.

VI

Letagadott dolgok, elhallgatott dolgok, elrejtett és takargatott dolgok.

A sáros Orr folyó átzúdult a lopott számítógép roncsa fölött, amelyet éjfélkor dobtak le a régi kőhídról. Simon a törött lábujja ellenére is elsántikált dolgozni, mindenkinek azt hazudva, hogy megcsúszott a kerti úton. Ruth jeges borogatást tett a véraláfutásaira, és ügyetlenül álcázta őket egy tubus ócska alapozóval; Andrew ajka bevarasodott, mint Dane Tullyé, Paulnak pedig a buszon újra eleredt az orra vére, úgyhogy amint megérkeztek az iskolába, rögtön mehetett is az ápolónőhöz.

Shirley Mollison, aki Yarvilban vásárolt, csak késő délután válaszolt Ruth ismételt hívásaira, addigra pedig a fiúk is megérkeztek az iskolából. Andrew a nappali előtt, a lépcsőről hallgatta az egyoldalú beszélgetést. Tudta, hogy Ruth igyekszik megoldani a problémát, mielőtt Simon hazajön, mert a férje képes rá, hogy kitépje a kagylót a kezéből és káromkodva üvöltözzön az ő barátnőjével.

-...csak ostoba hazugságok – csicseregte éppen –, de azért nagyon hálásak lennénk, ha törölnéd őket, Shirley.

Andrew elbiggyesztette feldagadt száját, amitől a seb rögtön fel akart szakadni. Gyűlölte hallani, ahogy az anyja szívességért könyörög ennek az asszonynak. Ebben a pillanatban ésszerűtlen harag fogta el, amiért nem törölték máris a posztot; azután eszébe jutott, hogy ő maga írta, ő az oka mindennek: anyja véraláfutásos arcának saját felrepedt szájának, az egész házat átható rettegésnek Simon hazatérésétől.

– Megértem, hogy sok a dolgod... – mondta gyáván Ruth –, de beláthatod, hogy Simonnak baja lehet belőle, ha az emberek elhiszik...

Igen, gondolta Andrew, az anyja pontosan így beszél Simonnal, ha nagy néha úgy érzi, kénytelen szembeszállni vele: alázatosan, mentegetőzve, tétován. Miért nem követeli, hogy azonnal töröljék a posztot? Miért olyan ijedős, miért kér bocsánatot folyton? Miért nem hagyta el az apjukat?

Mindig önálló egyéniségnek, jóságos, romlatlan embernek tartotta Ruth-t. Kicsi korában vakító fekete-fehérnek látta a szüleit, az egyik rossz és ijesztő, a másik jó és gyengéd. De ahogy idősebb lett, egyre erősebben tudatosodott benne Ruth szándékos vaksága, amellyel örökké mentegeti az apjukat, és rendíthetetlenül hűséges a hamis bálványhoz.

Hallotta, hogy az anyja leteszi a telefont. Ledübörgött a lépcsőn, és éppen akkor ért oda Ruth-hoz, amikor az kilépett a nappaliból.

– A weboldalas nővel beszéltél?

– Igen. – Ruth hangja fáradt volt. – Le fogja szedni az oldalról azokat a dolgokat apuról, és remélhetőleg ezzel vége a dolognak.

Andrew tudta, hogy az anyja értelmes, és sokkal ügyesebb a ház körül, mint a fakezű apja. Képes eltartani magát.

– Miért nem törölte azonnal a posztot, ha egyszer a barátnőd? – kérdezte, és az anyja után ment a konyhába. Életében először haraggal is felérő tehetetlen indulat keveredett Ruth iránti sajnálatába.

– Sok dolga volt! – csattant fel az anyja.

Az egyik szeme bevérzett Simon öklétől.

– Figyelmeztetted, hogy bajba kerülhet az a moderátor, aki nem törli a rágalmazó szövegeket? Csináltunk ilyet számítás...

– Már mondtam neked, Andrew, hogy leveszi! – felelte dühösen Ruth.

A fiai előtt bezzeg nem félt kimutatni a mérgét. Vajon azért, mert ők nem ütik, vagy valami másért? Andrew tudta, hogy az anyja arca ugyanannyira fájhat, mint az övé.

– Szerinted ki írta azt a szöveget apuról? – kérdezte vakmerően.

Az anyja arca olyan lett, akár egy fúriáé.

– Én nem tudom – felelte –, de akárki volt is, aljas, gyáva dolog ilyet tenni. Mindenkinek vannak dolgai, amelyeket szívesebben titkol. Hogy venné ki magát, ha apu írna be az internetre olyan dolgokat, amelyeket ő tud másokról? De ő nem tesz ilyet.

– Sértené az erkölcsi elveit, ugye? – kérdezte Andrew.

– Egyáltalán nem ismered olyan jól az apádat, mint gondolod! – kiáltotta Ruth könnyekkel a szemében. – Kifelé! Eredj, csináld a házi feladatodat, vagy bánom is én, de tűnés innen!

Andrew éhesen tért vissza a hálószobájába, mert azért indult a konyhába, hogy egyen valamit. Sokáig hevert az ágyán, azon töprengve, nem hibázott-e szörnyű nagyot a poszttal, és hogy Simonnak mekkora kárt kell még tennie valamelyik családtagban ahhoz, hogy az anyja felfogja, a férjének nincsenek is erkölcsi elvei.

Eközben egy mérföldnyire Széptetőtől, házának dolgozószobájában Shirley Mollison éppen azon törte a fejét, hogyan kell törölni egy posztot az üzenőfalról. Olyan ritkán érkeztek hozzászólások, hogy még a három évvel ezelőttieket is fent hagyta. Végül előásta a sarokban álló iratszekrényből az egyszerű adminisztrátori kisokost, amelyet ő maga állított össze még a kezdet kezdetén, és többszöri elhibázott kísérlet után sikerült törölnie a Simon elleni vádakat. Csakis azért tette, mert Ruth kérte, akit kedvelt, egyébként nem érezte felelősnek magát az ügyért.

Ám a törlés nem tüntethette el a posztot azoknak a tudatából, akik szenvedélyesen érdeklődéssel követték a versenyfutást Barry stallumáért. Parminder Jawanda lementette a saját gépére a Simon Price-ról írott posztot, gyakran meg is nyitotta, olyan alapossággal kutatva minden egyes mondatban Howard Mollison stiláris DNS-e után, mint egy kórboncnok, aki elemi szálakat keres a hullán. Howard bizonyosan megtett minden tőle telhetőt, hogy álcázza jellegzetes mondatfűzését, de Parminder bizonyosra vette, hogy Mollison dagályossága köszön vissza a „Mr. Price kétségtelen tapasztalatokkal bír a takarékoskodásban” meg a „számos gyümölcsöző kapcsolata”– szerű fordulatokban.

– Minda, te nem ismered Simon Price-t – mondta Tessa Wall. Ő és a férje Jawandáéknál vacsoráztak az Ódon Paplak konyhájában, és Parminder úgyszólván abban a pillanatban szóba Kozta a posztot, hogy Wallék átlépték a küszöböt. – Nagyon kellemetlen alak, sok embert sikerülhetett magára haragítania. Nem hiszem, hogy Howard Mollison volt. Rá nem jellemző az ilyen direkt fellépés.

– Ne áltasd magad, Tessa – felelte Parminder. – Howard bármire hajlandó Miles megválasztásáért. Majd meglátod. Colin lesz a következő.

Tessa látta, hogy Colin ujjpercei elfehérednek a villán. Hogy miért nem gondolkozik Parminder, mielőtt megszólalna! O tudja a legjobban, milyen Colin, hiszen ő írta föl neki a Prozacot.

Vikram némán ült az asztal végén. Gyönyörű arcát nem tette diszharmonikussá a gunyoros mosoly. Tessa ugyanúgy félt a sebésztől, mint minden feltűnően szép férfitól. Noha Parminder az egyik legjobb barátnője volt, alig ismerte Vikramet, aki rengeteget dolgozott, és sokkal kevésbé vett részt a pagfordi ügyekben, mint a felesége.

– Ugye, beszéltem neked a napirendről? – kerepelt tovább Parminder. – Ami a következő ülésre készült? Howard indítványt terjeszt be a Parlagról, hogy továbbítsuk ayarvili határszemlész csoportnak, és egy határozatot, amely kiebrudalja a drogrehabilitációs rendelőt az épületből. Addig akarja átverni, amíg Barry helye betöltetlen.

Folyton felugrált az asztaltól, ezt-azt hozott, több szekrényajtót nyitott ki, mint amennyit kellett, szétszórt és zilált volt. Kétszer is elfelejtette, miért állt föl, és üres kézzel ült vissza. Vikram sűrű pillái alól követte a felesége minden lépését.

– Tegnap este felhívtam Howardot – folytatta Parminder –, és azt mondtam neki, várnunk kéne, amíg a tanács ismét teljes létszámú lesz, mielőtt ilyen fontos kérdésekben szavaznánk. Csak nevetett, és közölte, hogy nem várhatunk. Mert miután most esedékes a határszemle, Yarvil hallani akarja a véleményünket. Igazából attól fél, hogy Colin szerzi meg Barry helyét, mert akkor nem lesz olyan könnyű ránk erőltetnie az akaratát. Mindenkinek küldtem e-mailt, aki várhatóan velünk szavaz, hogy nem tudnának-e nyomást gyakorolni Howardra, és egy későbbi ülésre halasztani a szavazást...

-„Barry Fairbrother Szelleme” – tette hozzá halkan. – A féreg! Nem fogja Barry halálát felhasználni a győzelemhez. Ha rajtam múlik, akkor nem!

Tessa mintha úgy látta volna, hogy Vikram ajka megrándul. Pagford régi gárdája, élén Howard Mollisonnal általában megbocsátotta Vikramnek azokat a bűnöket, amelyeket nem nézett el a feleségének: a barna bőrét, az eszét, a gazdagságát (Shirley Mollison mindezekben valami lekezelésfélét orrontott), amit Tessa ordító igazságtalanságnak tartott. Parminder keményen dolgozott pagfordi élete minden területén: az iskolai ünnepségeken, a jótékonysági süteményvásárokon, a helyi rendelőben, a városi tanácsban, a pagfordi vaskalaposok mégis engesztelhetetlenül utálták; Vikramet viszont, aki ritkán vagy sosem vett részt a közéletben, körülhízelegték, meg– süvegelték, a gazda büszkeségével emlegették.

– Mollison megalomániás – mondta Parminder, miközben idegesen tologatta az ételt a tányérján. – Erőszakos és megalomániás.

Vikram letette kését-villáját, és hátradőlt a székében.

– Akkor miért éri be a városi tanács elnökségével? – kérdezte. – Miért nem próbál bejutni a kerületi tanácsba?

– Mert azt hiszi, hogy Pagford a világegyetem középpontja – vágott vissza Parminder. – Te ezt nem érted: a miniszterelnökségért se adná oda a pagfordi tanács elnökségét. Egyébként sincs szüksége arra, hogy ott legyen a yarvili városi tanácsban; már ott van neki Aubrey Fawley, hogy átverje a napirendet. Ugrásra készen várják a határszemlét. Összedolgoznak.

Parminder úgy érezte, Barry szelleme is ott ül az asztalnál. O mindent elmagyarázna Vikramnek, és közben még meg is nevettetné; Barry fantasztikusan utánozta Howard frázisait, mimikáját, kacsázó-totyogó járását, váratlan bél– és gyomorhangjait.

– Hiába figyelmeztetem, hogy ne hagyja agyonhajszolni magát – mondta Vikram Tessának, aki rémületére kissé elpirult a sötét szempár nézésétől. – Ugye, hallottad azt a bárgyú panaszt a tüdőtágulásos öregasszonyról?

– Igen, Tessa hallotta. Mindenki hallotta. Muszáj a vacsoraasztalnál megbeszélni? – förmedt rá Parminder, azután felugrott, és elkezdte leszedni a tányérokat.

Tessa segíteni akart, de Parminder zsémbesen leintette. Vikram együtt érző kis mosollyal nézett Tessára, amitől azt repeső izgalom fogta el. Akaratlanul is folyton arra kellett gondolnia, miközben barátnője az asztal körül tett-vett, hogy Parmindert hozzáparancsolták Vikramhez.

(– A család csak összeismertet! – magyarázta Parminder barátságuk első napjaiban, egyszerre védekezve és bosszankodva valami miatt, amit Tessa arcán látott. – Senki sem kényszerít rá a házasságra!

Máskor viszont arról mesélt, mennyire erőltette az anyja, hogy menjen férjhez.

– Minden szikh szülő meg akarja házasítani a gyerekeit. Ez már mánia – mondta epésen.)

Colin nem bánta, hogy elveszik előle a tányért. A gyomrában fortyogó hányinger még annál is erősebb volt, mint amikor megérkeztek Tessával. Asztaltársai annyira távolinak rémlettek, hogy ennyi erővel egy vastag üveggömbben is lehetett volna. Nagyon ismerős érzés volt, hogy be van zárva a szorongás óriási buborékjába, viszi magával mindenhova, abból nézi, ahogyan mellette hömpölygő, iszonyú félelmei elsötétítik a külvilágot.

Tessa nem segített, hideg részvétlenséggel figyelte az ő harcát Barry posztjáért. Ennek az egész vacsorának az volt a célja, hogy Colin megbeszélhesse Parminderrel a választási bemutatkozó röplapjait. Tessa nem volt hajlandó beszállni, nem volt hajlandó beszélgetni a rettegésről, amely lassan bekebelezte a férjét. Megtagadta tőle a biztonsági szelepet.

Colin közönnyel akart válaszolni a közönyre, megjátszva, hogy nem is taszította az összeomlás küszöbére az önként vállalt nyomás, ezért nem számolt be Tessának arról, hogy aznap felhívta az iskolában a Yarvil és vidéke. Az újságíró Krystal Weedonról akart beszélni.

Hozzáért volna?

Colin azt mondta a nőnek, hogy az iskola nem nyilatkozhat a diákjairól, forduljon Krystal szüleihez.

– Már beszéltem Krystallal – közölte a hang a vonal másik végén.

– Csak szerettem volna az ön...

De Colin már letette a kagylót, és utána mindent elborított a rettegés.

Miért akartak beszélni Krystallal? Miért hívták fel őt? Talán csinált valamit? Hozzáért? A lány panaszt tett?

A pszichológus arra tanította, hogy ne próbálja megerősíteni vagy cáfolni az ilyen gondolatokat. Tudomásul kell venni a létezésüket, azután tovább kell lépni, de ez olyan volt, mint nem megvakarni a világ legborzalmasabb viszketését. Colint letaglózta Simon Price mocskos titkainak leleplezése a tanács weboldalán: az életét majdnem teljesen beszippantó borzadás a nyilvánosságtól most arcot kapott, egy megvénült angyalka pufók arcát, akinek szarvasvadász-sapkával fedett, sűrű ősz fürtjei alatt, tolakodóan kíváncsi, dülledt szeme mögött egy démoni agyvelő dolgozik. Folyton Barry történeteire kellett gondolnia, hogy micsoda félelmetes stratéga a delikátesz tulajdonosa, és milyen bonyolult szövetségek kötik össze a pagfordi tanács tizenhat tagját!

Colin gyakran elképzelte, miből jön majd rá, hogy vége a játéknak: egy kimért cikk az újságban; az emberek elfordulnak tőle, amikor belép a Mollison és Lowe-ba; az igazgatónő kéreti egy szóra. Ezerszer lefestette magának a bukását: leleplezett szégyene úgy lóg a nyakában, mint a leprások kolompja, nem rejtheti el soha többé! Kirúgják. Börtönbe is kerülhet.

– Colin – szólt halkan Tessa; Vikram borral kínálta.

Tessa tudta, mi zajlik a magas, boltozatos homlok mögött; ha a konkrét részleteket nem is, de a szorongás okát évek óta ismerte. Tisztában volt vele, hogy Colin nem tehet róla, ilyennek született. Sok éve olvasta W. B. Yeatsnél: „Kimondhatatlan szánalom rejlik a szerelem szívében”[11], és mélységesen egyetértett vele. Elmosolyodott a vers fölött, és megsimogatta a papírt, mert tudta, hogy szereti Colint, és azt is, hogy szerelmének hatalmas részét teszi ki a szánalom.

De azért néha elfogyott a türelme. Néha ő is szeretett volna egy kis figyelmet és vigasztalást. Colin előre látható módon pánikba esett, amikor közölte vele, hogy egyértelműen diagnosztizálták nála a kettes típusú cukorbajt, de miután Tessa meggyőzte, hogy nem fenyegeti közvetlen életveszély, elképesztő gyorsasággal ejtette a témát, és visszasüllyedt a választási terveibe.

(Ma a reggelinél mérte meg először a vércukrát, azután elővette a fecskendőt, és a hasába szúrta. Sokkal jobban fájt, mint amikor az ügyes Parminder csinálta.

Mócsing felkapta a zabpelyhes tálját, székestől elfordult az anyjától, miközben végiglocsolta tejjel az asztalt, az iskolai ingét és a konyhapadlót. Colin tagolatlanul felordított dühében, amikor Mócsing visszaköpte a tálkájába a zabpelyhet, majd azt kérdezte az anyjától: – Muszáj a kurva asztalnál csinálnod?

– Ne légy már ilyen otromba és undorító! – üvöltött rá Colin. – Ülj tisztességesen! Töröld fel azt a mocskot! Hogy merészelsz így beszélni anyáddal? Kérj bocsánatot!

Tessa túl gyorsan rántotta ki a tűt, és megvérezte magát.

– Bocsánatot kérek, amiért okádhatnékom lesz attól, hogy Tess a reggelinél lövi be magát – mondta Mócsing az asztal alól, miközben papírtörülközővel dörgölte a padlót.

– Az anyád nem „belövi magát”, hanem gondjai vannak az egészségével! – bömbölte Colin. – És ne hívd Tessnek!

– Tudom, Stu, hogy nem szereted a tűket – mondta Tessa, ám a szemét égették a könnyek, mert fájdalmat okozott magának, mert a fia és a férje egyformán felháborította és megsértette, és ezek az érzések estig sem múltak el belőle.)

Nem értette, hogy Parminder miért nem méltányolja Vikram törődését. Colin sosem vette észre, amikor ő volt agyonhajszolva. Talán mégis van valami ezekben a kényszerházasságokban, gondolta dühösen Tessa. Az anyám biztos nem Colint választotta volna nekem...

Parminder szeletelt gyümölcsöt tálalt puding helyett. Tessa kissé neheztelve találgatta, mivel kínálna egy olyan vendéget, aki nem cukorbeteg, és az otthoni hűtőszekrényben várakozó tábla csokoládé gondolatával vigasztalta magát.

Parminder aki a vacsora alatt ötször annyit beszélt, mint a többiek, most a lányát, Sukhvindert kezdte szidni. A telefonban már beszámolt Tessának a lánya árulásáról; most még egyszer végigcsócsálta az asztalnál.

– Howard Mollisonnál pincérnősködik! Nem értem, tényleg nem értem, mit gondol! De Vikram...

– Nem gondolkodnak, Minda – jelentette ki Colin, megtörve hosszú hallgatását. – Ilyenek a kamaszok. Semmi sem érdekli őket. Mind egyformák.

– Ostobaság, Colin! – förmedt rá Tessa. – Egyáltalán nem egyformák. Mi nagyon örülnénk, ha Stu is szerezne magának hétvégi munkát; nem mintha a leghalványabb kilátásunk lenne rá.

...de Vikram nem bánja – folytatta Parminder, rá se hederítve a közbeszólásra. – Neked semmi kifogásod ellene, igaz?

– Lesz munkatapasztalata – felelte hanyagul Vikram. – Valószínűleg nem megy egyetemre. Nem szégyen az. Nem kell mindenkinek egyetemre menni. Én nagyon el tudom képzelni, hogy Jolly korán férjhez megy, és boldog lesz.

– Mint pincérnő...

– Ugyan már, nem lehet mindenkiből tudós.

– Hát, belőle biztosan nem lesz az – felelte Parminder, aki valósággal reszketett a dühtől és az idegességtől. – Az osztályzatai irtózatosak! Semmi törekvés, semmi becsvágy. Pincérnő! „Ne áltassuk magunkat, úgyse jutok be az egyetemre.” Nem, ezzel a hozzáállással valóban nem! Howard Mollisonnál... Ó, hogy élvezhette, amikor az én lányom odaalázatoskodott munkáért! Mit gondolt ez? Mit gondolt?

– Te sem örülnél, ha Stu olyasvalakinél vállalna munkát, mint Mollison – mondta Colin a feleségének.

– Engem nem zavarna – felelte Tessa. – Ujjonganék, ha bármiféle munkaerkölcs mutatkozna nála. Amennyire látom, nem érdekli más, csak a számítógépes játékok és...

De a férje nem tudta, hogy Stuart cigarettázik, ezért Tessa gyorsan elhallgatott.

– Az a helyzet, hogy Stuart pontosan ezt tenné – szólt Colin. – Behízelegné magát valakinél, akiről tudja, hogy számunkra nem rokonszenves, csak hogy minket bántson. Hogy élvezné!

– Az isten áldjon meg, Colin, Sukhvinder nem bántani akarja Mindát – mondta Tessa.

– Szóval szerinted összevissza beszélek? – förmedt rá Parminder.

– Nem, dehogy – válaszolta Tessa, akit megrémített, hogy milyen gyorsan belesodródtak a családi veszekedésbe. – Csak azt mondom, hogy Pagfordban nincs valami sok munkahely a gyerekeknek.

– De miért kell egyáltalán dolgoznia? – kérdezte Parminder, és dühös kétségbeeséssel kapta föl a kezét. – Nem adunk neki elég pénzt?

– Tudod jól, hogy egész más az a pénz, amit az ember maga keres – válaszolta Tessa.

Az ő széke épp szemben volt azzal a fallal, amelyet a Jawanda gyerekek képei borítottak. Gyakran ült itt, és megszámolta, melyik gyerek hány képen látható: Jaswant tizennyolcon; Rajpal tizenkilencen; Sukhvinder kilencen. Sukhvinder egyéni teljesítményét egyetlen kép dicsérte a falon, a Winterdown evezőscsapatáról készült fotó azon a napon, amikor megverték a Szent Annát. Barry minden szülőnek adott egy-egy nagyított másolatot erről a fényképről, amelyen a nyolcas sor közepén Sukhvinder és Krystal Weedon egymást átkarolva ugrálnak a boldogságtól úgy, hogy kissé el is mosódik az alakjuk.

Barry segítene Parmindernek, hogy helyesen lássa a dolgokat, gondolta Tessa. Ő volt az összekötő kapocs anya és lánya között, akik mindketten imádták.

Nem először tűnődött el azon, mennyit számít, hogy a fiát nem ő hozta a világra. Talán könnyebb elfogadnia önálló egyéniségnek, mintha hús lenne a húsából és vér a véréből. Az ő cukortól sűrű, beteg véréből...

Mócsing egy idő óta nem szólította mamának. Tessa úgy tett, mintha nem bánná, de Colin nagyon dühös lett tőle. Valahányszor

Mócsing azt mondta: „Tessa”, a nő úgy érezte, mintha tűt szúrnának a szívébe.

Néma csendben ették meg a hideg gyümölcsöt.

VII

Magasan a város fölött, a kis fehér házban Simon Price dúlt-fúlt és borongott. Teltek a napok. A vádaskodó poszt eltűnt az üzenőfalról, de Simon ugyanolyan bénult maradt. Ha visszalép, majd még azt hiszik, hogy elismeri a bűnösségét. A rendőrség nem kopogtatott be a számítógép miatt; Simon most már félig-meddig bánta, hogy bedobták a folyóba a régi hídról. Másrészt nem tudta eldönteni, valóban mindentudó vigyort látott-e a pénztáros fickó képén, amikor átnyújtotta neki a hitelkártyáját a domb lábánál levő garázsban. A nyomdában sokat dumáltak létszámfölöslegről, Simon még mindig félt attól, hogy a poszt a főnökség fülébe jut, és esetleg úgy oldják meg a leépítést, hogy lapátra teszik őt, Jimet és Tommyt.

Andrew figyelt, várt, és napról napra apadtak a reményei. Meg akarta mutatni a világnak, ki az apja, de úgy tűnik, ez senkit sem érdekel. Azt képzelte, valaki a textilnyomóból vagy a tanácsból előáll, és határozottan azt mondja Simonnak: „nem!”, mert nem kelhet versenyre másokkal, mert alkalmatlan, nem üti meg a mércét, és nem hozhatja szégyenbe magát vagy a családját. Mégsem történt semmi, azt leszámítva, hogy Simon nem emlegette többé a tanácsot, nem telefonálgatott szavazatgyűjtés reményében, és a munka után kinyomtatott röplapok érintetlenül rostokoltak; egy dobozban a verandán.

Majd pedig fanfárok nélkül betoppant a győzelem. Péntek este a fiú éppen lefelé jött a sötét lépcsőn, hogy valami ennivalót keressen magának, amikor meghallotta, hogy Simon kimért hangon telefonál a nappaliban. Megállt, hogy hallgatózzon.

– ...visszalépek – mondta az apja. – Igen. Nos, a személyes körülményeim megváltoztak. Igen. Igen. Ja, rendben. Oké. Köszönöm.

Andrew hallotta, ahogy Simon leteszi a kagylót.

– Na, ez is megvolt – mondta Ruth-nak. – Inkább kimaradok ebből a szardobálásból.

Andrew hallotta, amint az anyja tompán helyesel, majd mielőtt megmozdulhatott volna, Simon kilépett odalent az előszobába, teleszívta a tüdejét, és már elordította Andrew nevének első szótagját, mire rájött, hogy a fia ott áll előtte.

– Te meg mit csinálsz?

Simon arca félig árnyékban volt, csak a nappaliból kiszűrődő fény világította meg.

– Szomjas voltam – hazudta Andrew. Az apja nem szerette, ha a fiúk beleesznek a hűtőszekrénybe.

– Ugye, a hétvégén kezdesz el dolgozni Mollisonnál?

– Ja.

– Rendben, akkor figyelj rám. Szedj össze arról a görényről mindent, amit bírsz, hallod? Az összes szart, amit csak tudsz. És a fiáról is, ha hallasz valamit.

– Jó – bólintott Andrew.

– Én pedig fölrakom arra a kurva weboldalukra – mondta Simon, és visszament a nappaliba. – Barry Fairbrother kibaszott szelleme!

Miközben Andrew összekapkodott magának ezt-azt úgy, hogy ne legyen feltűnő, ebből egy szeletet, abból egy maroknyit, a fejében diadalének harsogott: Leállítottalak, te mocsok! Én állítottalak le!

Pontosan úgy csinálta, ahogy kitervelte: Simonnak fogalma sincs, ki röpítette a levegőbe. Az ostoba fasz még azt is elvárja, hogy a fia segítsen a bosszúállásban! Ez száznyolcvan fokos fordulat, mert amikor Andrew szólt a szüleinek, hogy munkát kapott a csemegeboltban, Simon dühöngött.

– Te hülye kis majom! És a kibaszott allergiád?

– Majd igyekszem nem beleenni a diófélékbe – felelte Andrew.

– Velem te ne okoskodj, ragyabunkó! És ha véletlenül eszel meg egyet, mint a Szent Tamásban? Azt hiszed, hogy megint végig akarjuk csinálni az egész szart?

Ám Ruth a fia mellé állt: azt mondta Simonnak, Andrew elég idős ahhoz, hogy vigyázzon magára, megvan a magához való esze. Amikor Simon kiment a szobából, Ruth próbálta elmagyarázni Andrew-nak, hogy az apja csak aggódik érte.

– Kizárólag azért aggódik, hogy ki kell hagynia a napi meccset, amíg bevisz a kórházba!

Visszatért a szobájába, leült, fél kézzel az ételt tömte magába, a másikkal Mócsingnak küldött SMS-t.

Azt gondolta, ezzel vége, slussz, téma lezárva. Még sosem volt oka megfigyelni az élesztő első pici buborékját, amely az elkerülhetetlen alkímiai átváltozást rejti.

VIII

A Pagfordba költözés a legpocsékabb dolog volt Gaia Bawden életében, aki addig csak akkor tette ki a lábát Londonból, ha nagy néha meglátogatta apját Readingben. Annyira nem hitte el, amikor anyja azt mondta, le akar költözni valami kisvárosba West Countryban, hogy hetekig eltartott, mire egyáltalán képes lett komolyan venni a fenyegetést. Ezt is olyan eszelős anyai ötletnek tartotta, mint amikor Kay vásárolt a hackney-i kis hátsó kertbe két csirkét (vásárlás után egy héttel elvitte őket a róka), vagy amikor tönkrevágta a serpenyőik felét, és beszerzett egy maradandó forradást a kezére, mert lekvárt akart eltenni, ő, aki szinte sose főzött!

Az általános iskola óta ismert barátoktól, a nyolcéves kora óta megszokott háztól, a nagyvárosi kikapcsolódás változatos műfajait kínáló, egyre szórakoztatóbb hétvégéktől elszakított Gaiát minden könyörgése, tiltakozása és fenyegetőzése ellenére belökték egy olyan életbe, amelynek létezéséről a leghalványabb sejtelme sem volt. Itt, a macskaköves utcákban este hatkor zártak a boltok, a társasági élet a templom körül forgott, gyakran lehetett madárdalt hallani, de azonkívül aztán semmi mást. Gaia úgy érezte magát, mint aki átzuhant egy tovatűnt korba egy időkapun.

Egész életében egymásba kapaszkodtak Kayjel (az apja sosem lakott velük, Kay két következő kapcsolatából sem lett házasság), hol veszekedve, hol szolidárisán, és az eltelt évek szinte már lakótársakká csiszolták össze őket. De ha most Gaia felnézett, csak egy ellenséget látott a konyhaasztal másik oldalán. Egyetlen vágya volt: visszatérni Londonba, kerül, amibe kerül, és bosszúból a lehető legboldogtalanabbá tenni Kayt. Nem tudta, mivel büntethetné jobban az anyját, azzal, ha nem teszi le az alapfokú érettségit, vagy leteszi, de megpróbálja rávenni az apját, hadd lakhasson nála, amíg befejezi Londonban a középiskolát. Addig is életben kell maradnia ezen az idegen területen, itt, ahol külföldi valutának minősül a külseje és a kiejtése, amelyek valaha azonnal bejuttatták a legnívósabb társasági körökbe.

Nem törte magát, hogy népszerű legyen a Winterdownban: gáznak találta az iskolatársak piripócsi kiejtését és a siralmas elképzeléseiket a szórakozásról. Részint azért barátkozott elszántan Sukhvinder Jawandával, mert meg akarta mutatni a tömegnek, milyen nevetségesnek tartja őket, részint azért, mert mostani hangulatában rokonléleknek tekintett minden kívülállót.

Miután Sukhvinder beleegyezett, hogy beáll Gaia mellé pincérnőnek, barátságuk följebb lépett egy fokkal. A legközelebbi biológiaórán Gaia annyira fölengedett, mint még soha, és Sukhvinder végre legalább valamennyire megérthette, milyen rejtélyes okból választotta barátnőjéül ez a gyönyörű, szuper jövevény. Miközben közös mikroszkópjuk élességét állították be, Gaia dünnyögve megjegyezte: – Itt mindenki olyan piszkosul fehér, nem?

Sukhvinder hallotta magát, amint rávágja, hogy „ja”, mielőtt teljesen felfogta volna a kérdést. Gaia tovább beszélt, de Sukhvinder csak félig figyelt rá. „Olyan piszkosul fehér.” Hát igen.

A Szent Tamásban felszólították, hogy beszéljen a szikh vallásról az osztálynak, amelyben ő volt az egyetlen barna bőrű. Engedelmesen kiállt eléjük, és elmesélte a vallásalapító Nának guru történetét, aki eltűnt egy folyóban, és már azt hitték, belefulladt, ám ő három nap után ismét előbukkant a víz alól, és kijelentette: „Nincs hindu és nincs muszlim.”

A többi gyerek vihogott a gondolatra, hogy valaki három napon át életben maradhat a víz alatt. Sukhvinderben nem volt annyi bátorság, hogy felhívja a figyelmet Jézusra, aki ugyancsak meghalt, azután feltámadt. Rövidre fogta Nának guru történetét, mert minél előbb vissza akart jutni a helyére. Egész életében alig néhányszor látott gurdvaráx[12], Pagfordban nem volt ilyen, az egyetlen yarvili pedig aprócska volt, és a szülei szerint a hamarok[13] dirigáltak benne, akik nem az ő kasztjukhoz tartoztak. Sukhvinder máig nem értette, miért fontos ez; tudomása szerint Nának guru szigorúan tiltott mindenféle kasztok szerinti megkülönböztetést. Szóval nagyon zavaros volt az egész, ő pedig továbbra is élvezte a húsvétot, díszítette a karácsonyfát, és rendkívül nehéz olvasmánynak találta a guruk életéről és a halsza[14] tanításairól szóló könyveket, amelyeket Parminder tukmált rá a gyerekeire.

Idegennek és fogyatékosnak érezte magát, ha meglátogatták anyja családját Birminghamben: olyan utcában laktak, ahol csaknem mindenki barna bőrű volt, a boltok tömve voltak szárival és indiai fűszerekkel. Az unokatestvérei egyformán beszélték a pandzsábit és az angolt, nagyvilági életet éltek, a lányok elegánsak és divatosak voltak. Kinevették, amiért nyugat-angliai raccsoló tájszólásban beszél és semmi érzéke a divathoz, Sukhvinder pedig gyűlölte, ha kinevetik. Mielőtt Mócsing elkezdte a mindennapi tortúrázást, mielőtt csoportokra osztották az évfolyamot és mielőtt napi kapcsolatba került Dane Tullyval, mindig örült, ha visszajöhetett Pagfordba. Akkor olyannak érezte, mint egy menedéket.

Miközben a tárgylemezekkel matattak, Gaia minden eddiginél többet mesélt Sukhvindernek az életéről a hackney-i Gravener Középiskolában. Halkan beszélt, nehogy felkeltsék Mrs. Knight figyelmét, kissé ideges áradatban ömlöttek belőle a szavak. Mesélt a barátairól, akiket ott hagyott; egyiküket, Harpreetet, ugyanúgy hívták, mint Sukhvinder legidősebb unokatestvérét. Mesélt a fekete bőrű Sherelle-ről, a legokosabb lányról a bandában, és Jenről, akinek a bátyja Gaia első fiúja volt.

Noha Sukhvindert szenvedélyesen érdekelte minden, amit Gaia mondott, a gondolatai elkódorogtak: elképzelt egy iskolagyűlést, ahol a szemnek nehéz megakadnia valamin a tejfehértől a sötétbarnáig terjedő árnyalatok kaleidoszkópjában. Itt a Winterdownban azonnal kiüt a seszínű tengerből az ázsiai srácok kékesfekete haja. Egy olyan helyen, mint a Gravener, a Mócsingok és a Dane Tullyk lehetnek kisebbségben.

– Miért költöztetek ide? – kérdezte bátortalanul.

– Mert az anyám a díszfasz fiúja közelében akart lenni – morogta Gaia. – Ismered Gavin Hughest?

Sukhvinder a fejét rázta.

– Valószínűleg hallottad már, amikor töcskölnek – mondta Gaia.

– Az egész utca hallhatja. Csak hagyd nyitva az ablakodat valamelyik éjszaka.

Sukhvinder igyekezett palástolni a megbotránkozását, de már attól is riadozott, hogy véletlenül meghallhatja a törvényes házasságban élő szülei szexelését. Gaia elvörösödött, Sukhvinder szerint nem zavarában, hanem dühében. – Úgyis dobni fogja. Anyám becsapja magát. A faszi alig várja, hogy elmehessen, mihelyt végeznek.

Sukhvinder sosem beszélt volna így az anyjáról, mint ahogy a Fairbrother ikrek sem (akik elméletben még a legjobb barátnői voltak). Niamh és Siobhan tőlük jóval messzebb dolgoztak ugyanolyan mikroszkóppal. Az apjuk halála óta bezárkóztak, inkább egymás társaságát keresték, mint Sukhvinderét.

A fehér arcok erdejének egyik nyiladékából Andrew Price csaknem állandóan Gaiát bámulta. Amikor Sukhvinder észrevette, arra gondolt, hogy Gaia figyelmét elkerülte, de tévedett. Gaia egyszerűen nem fáradt azzal, hogy szemezzen vagy mórikáljon. Hozzászokott, hogy a fiúk megbámulják, amióta betöltötte a tizenkettőt. Két fiú a hatodik alsóból a statisztikai valószínűségnél jóval gyakrabban bukkant fel a folyosón, ha Gaia átment egyik osztályteremből a másikba, és mindkettő mutatósabb volt Andrew-nál, bár sehol sem voltak ahhoz a fiúhoz, aki elvette Gaia szüzességét kevéssel a pagfordi költözés előtt.

Elgondolni is kibírhatatlan, hogy Marco de Luca még mindig létezik ebben a világegyetemben, és százharminc mérföldnyi fájó, hasztalan tér választja el őket!

– Tizennyolc éves – mondta Sukhvindernek. – Félig olasz. Nagyon jól focizik. Be fogják hívni próbajátékra az Arsenal ificsapatához.

Négyszer feküdt le Marcóval, mielőtt elhagyta Hackney-t, minden alkalommal az anyja éjjeliszekrényéből csórta a kotont. Félig– meddig szerette volna, ha Kay megtudja, milyen végletekbe hajszolta őt. Bele akarta égetni magát Marco emlékezetébe, ha már arra kényszerítik, hogy elhagyja a fiút.

Sukhvinder megigézve hallgatta, ám nem vallotta be, hogy látta Marcót új barátnőjének Facebook-oldalán. Az egész Winterdownban nem akadt hozzá fogható: olyan volt, mint Johnny Depp.

Gaia az asztal fölé görnyedt, szórakozottan babrálta a mikroszkóp fókuszcsavarját. A terem túlsó végéből Andrew Price őt bámulta minden alkalommal, ha úgy vélte, hogy Mócsing nem veszi észre.

– Talán hű marad hozzám. Szombat este buli van Sherelle-nél, aki meghívta őt is, és megesküdött, hogy senkit sem hagy rárepülni Marcóra. De a francba, úgy szeretném...

Révetegen bámulta csillogó szemével az asztalt. Sukhvinder alázatosan figyelte, csodálta a szépségét, belefeledkezett Gaia életének nagyszerűségébe. Milyen döbbenetes, irigylésre méltó állapot, hogy létezik valahol egy másik világ, amelyhez tartozunk, amelyben van egy focista fiúnk, vannak hűséges, klassz barátaink, még akkor is, ha erőszakkal téptek ki bennünket abból a világból!

Délben együtt ugrottak ki ennivalóért, amit Sukhvinder szinte még sosem csinált; ő és a Fairbrother ikrek rendszerint a menzán ettek.

Ahogy ácsorogtak a járdán az újságos előtt, ahol megvásárolták a szendvicsüket, fülsértő visítást hallottak: – Az a jó kurva anyád ölte meg a nagyimat!

Az újságos mellett összeverődött winterdowniak csodálkozva keresték, ki ordít; Sukhvinder ugyanolyan értetlenül követte példájukat. Azután meglátta az út másik oldalán Krystal Weedont, aki úgy szögezte rá tömpe ujját, akár egy pisztolyt. Négy lány volt vele, a járda szélén álltak, mert nem tudtak átjönni a forgalomtól.

– Az a jó kurva anyád ölte meg a nagyimat! Ezér kurvára ki lesz picsázva, de te is!

Sukhvinder gyomra görcsbe rándult. Mindenki őt bámulta. Két harmadikos lány eliszkolt. Sukhvinder érezte, hogyan változnak át mohó, éber hordává a közelükben a bámészkodók. Krystal és bandája toporogva várták, hogy megszakadjon a járműfolyam.

– Miről beszél ez? – kérdezte Gaia Sukhvindertől, akinek úgy kiszáradt a szája, hogy nem bírt válaszolni. Semmi értelme sem lett volna elrohanni. Úgyse menekülhetne. Az ő évfolyamukban Leanne Carter a leggyorsabb futó a lányok között. A világ megállt, csak az autók mozogtak, amelyek megajándékozták még néhány végső, biztonságos pillanattal.

És ekkor feltűnt Jaswant egy csomó hatodikos fiú kíséretében.

– Minden rendben, Jolly? – kérdezte. – Mi van?

Nem hallotta Krystalt; puszta véletlenségből grasszált éppen erre a sleppjével. Krystal és a barátnői összebújtak az út másik oldalán.

– Semmi különös – felelte Sukhvinder. Megszédült örömében az átmeneti haladéktól. A fiúk előtt nem mondhatja el Jaznek, mi van. Két fiú majdnem száznyolcvan centi volt, és mindegyik Gaiát bámulta.

Jaz és a barátai bementek az újságoshoz. Sukhvinder sürgető pillantást vetett Gaiára, és követte őket. A kirakaton át figyelték, ahogy Krystal és a bandája elhúz, minden lépésnél hátranézve.

– Mi volt ez? – kérdezte Gaia.

– Meghalt a dédnagyanyja, aki anyám betege volt – felelte Sukhvinder. Annyira szeretett volna sírni, hogy fájtak a torkában az izmok.

– Hülye kurva – jelentette ki Gaia.

Ám Sukhvindernek nem csupán a félelem utóhatása miatt lett zokoghatnékja. Nagyon bírta Krystalt, és tudta, hogy valamikor Krystal is bírta őt. A csatornán töltött délutánokról, a kisbuszon megtett utakról jobban ismerte Krystal hátának és vállának anatómiáját, mint a magáét.

Jaswanttal és barátaival együtt tértek vissza az iskolába. A legcsinosabb fiú szóba elegyedett Gaiával. Mire visszaértek a kapuhoz, már a londoni kiejtése miatt ugratta. Sukhvinder sehol sem látta Krystalt, de a távolban kiszúrta Mócsingot, ahogy Andrew Price mellett slattyog. Ugyanúgy megismerte volna mindenütt Mócsing alakját és járását, ahogy valamilyen zsigeri ösztön segít azonosítanunk az árnyékos padlón végigfutó pókot.

A hányingertől liftező gyomorral közeledett az iskolához. Mostantól két ellensége van: Mócsing és Krystal. Mindenki tudja, hogy találkozgatnak. Sukhvinder elméjében rikító színekkel bontotta ki magát a kép, amelyben ő véresen hever a padlón, Krystal és a bandája rugdossa, Mócsing pedig nézi és röhög.

– Klotyóra kell mennem – mondta Gaiának. – Odafönt találkozunk.

Bevágódott az első lányvécébe, amelyik mellett elhaladtak, bezárkózott egy fülkébe, és leroskadt a lehajtott deszkára. Ha meghalhatna. .. ha örökre eltűnhetne... de körülötte nem volt hajlandó szétolvadni a dolgok szilárd felszíne, és a teste, az ő undorító, hermafrodita teste tovább élt a maga konok, esetlen módján...

Hallotta, hogy becsengetnek a délutáni órákra. Felugrott, kisietett a mosdóból. Sorok álltak a folyosón. Sukhvinder hátat fordított nekik, és kitrappolt az épületből.

Mások is lógnak az iskolából. Krystal is lóg, Mócsing Wall is. Ha elszabadulhatna ma délutánra, talán kitalálhatna valamilyen önvédelmi módszert, mielőtt visszajön. Vagy egy autó elé ugorhatna. Elképzelte, ahogy a jármű belerohan és összetöri a csontjait. Milyen gyorsan halna meg összeroncsolva az úttesten? Jobban tetszett neki a fulladás, amikor a hűvös, tiszta víz zárja le a szemét örök, álomtalan álomra,..

– Sukhvinder? Sukhvinder!

Felfordult a gyomra. Tessa Wall sietett feléje a parkolóban. A lány egy őrült pillanatig fontolgatta, hogy elszalad, azután rádöbbent, hogy úgyis hiába. Állt és várta, hogy Tessa odaérjen. Hogy gyűlölte azt a csúnya, buta arcát és a gonosz fiát!

– Sukhvinder, mit csinálsz te itt? Hova mész?

Még egy hazugságot sem bír kitalálni. Reménytelenül rántott egyet a vállán és megadta magát.

Tessa háromig szabad volt. Elvileg a tanáriba kellett volna kísérnie Sukhvindert, jelenteni, hogy a lány el akart lógni az iskolából, ám ő a nepáli falvédővel és a ChildLine plakátokkal bebútorozott tanácsadószobába vitte, ahol Sukhvinder még sosem járt.

Tessa beszélt, néha-néha rövid szüneteket tartva. Sukhvinder a cipőjét bámulta, és izzadt a tenyere. Tessa ismeri az anyját, Tessa el fogja mondani Parmindernek, hogy a lánya lógni próbált – de ha Sukhvinder elmagyarázná, hogy miért tette? Közbenjárna akkor az érdekében Tessa, közbenjárhatna? A fiánál ugyan nem; köztudott, hogy Mócsing semmibe veszi. De Krystalnál? Krystal jár tanácsadásra. ..

Mennyire verik meg, ha elmondja? Bár akkor is megverik, ha nem mondja el. Krystal már rá akarta uszítani a bandáját...

– ...történt valami, Sukhvinder?

Bólintott.

– El tudod mondani, mi volt az?

Sukhvinder elmondta.

Biztosra vette, hogy nem csupán együttérzést látott Tessa szemöldökének pillanatnyi rándulásában. Talán arra gondolt, mit fog szólni Parminder, ha meghallja, hogy már az utcán is arról visítoznak, hogy ő félrekezelte Mrs. Catherine Weedont. Sukhvinder nem felejtett el emiatt is rettegni, miközben a vécéfülkében a halált kívánta. Vagy azért néz olyan kényszeredetten Tessa, mert nem akaródzik leszerelnie Krystal Weedont? Persze neki is Krystal a kedvence, mint ahogy Mr. Fairbrotheré is ő volt.

Ettől az igazságtalanságtól olyan veszett harag rohanta meg Sukhvindert, amely áttört a nyomorúságon, a félelmen és az önutálaton; letépte róla a szorongás és a rémület gubóját, amely nap mint nap megbénította. Krystalra és a bandájára gondolt, ahogy támadásra készen várakoznak; Mócsingra gondolt, aki a háta mögött ülve suttog mérgezett szavakat minden matekórán, és az üzenetre gondolt, amelyet előző este törölt le a Facebook-oldaláról:

Lesz-bi-kus-ság fn. Nők szexuális vonzalma más nők iránt. Más néven szapphizmus. Leszboszi őslakos vagy lakos.

– Nem tudom, honnan tudja – jelentette ki. Fülében dobolt a vér.

– Tudja...? – kérdezte változatlan zavarral Tessa.

– Hogy anyát feljelentették a dédanyja miatt. Krystal és a mamája nem állnak szóba a rokonaikkal. Talán Mócsing szólt neki? – találgatta Sukhvinder.

– Mócsing? – ismételte értetlenül Tessa.

– Tetszik tudni, azért, mert járnak egymással – magyarázta Sukhvinder. – Ő és Krystal. Randiznak. így talán ő mondta el Krystalnak.

Keserű elégtételére szolgált, hogy Tessa arcáról nyomtalanul eltűnt a szakmai hidegvér.

Kay Bawden soha többé nem akarta betenni a lábát Miles és Samantha házába. Nem tudta megbocsátani nekik, hogy tanúi voltak Gavin tüntető közönyének, nem felejtette el Miles fölényeskedő nevetését, álláspontját a Bellchapel rendelővel kapcsolatban, sem a lenéző gúnyt, amellyel ő és a felesége Krystal Weedont emlegették.

Noha Gavin bocsánatot kért, és lanyhán bizonygatta érzelmeit, Kay folyton azt látta maga előtt, ahogy összebújik Maryvel a díványon, ahogy ugrik, hogy segítsen leszedni az asztalt, majd hazakíséri a sötétben. Amikor pár nappal később Gavin elújságolta, hogy Marynél vacsorázott, Kay alig bírta megállni, hogy fel ne csattanjon dühében, mert az ő Remény utcai házában Gavin sosem evett mást, csak pirítóst.

Az özvegyről, akit Gavin úgy emleget, mint a Szűzanyát, talán nem szabad rosszat mondania, de Mollisonék mások.

– Nem mondhatom, hogy túlzottan rokonszenvesnek találnám Milest.

– Nekem sem éppen a legjobb cimborám.

– Ha a véleményemre vagy kíváncsi, Miles megválasztása katasztrófa lenne az addiktológiai rendelő szempontjából.

– Kétlem, hogy számítana.

Gavin fásultsága, érdektelensége a mások szenvedése iránt mindig feldühítette Kayt.

– Hát senki sincs, aki kiállna a Bellchapel mellett?

– Talán Colin Wall – felelte Gavin.

Így hát hétfő este nyolckor Kay végigsietett Wallék felhajtóján, és becsöngetett. A bejárattól Samantha Mollison vörös Fiestájára látott, amely három házzal arrébb parkolt. A látvány még egy kicsivel feljebb tüzelte a harciasságát.

Batikolt szoknyát viselő, alacsony, csúnyácska, testes nő nyitott ajtót.

– Jó estét! – üdvözölte. – Kay Bawden vagyok, és az iránt érdeklődnék, hogy beszélhetek-e Colin Wall-lal?

Tessa egy töredék másodpercig csak bámulta a küszöbön álló csinos, fiatal nőt, akit még sose látott. Az a bolond ötlete támadt, hogy Colin megcsalja, és most a szeretője jött ide, hogy ezt közölje.

– Ó... igen... fáradjon be. Tessa vagyok.

Kay lelkiismeretesen odasúrolta a talpát a lábtörlőhöz, majd követte Tessát a nappaliba, amely kisebb és kopottabb, de meghittebb volt a Mollisonékénál. Hórihorgas, magas homlokú, kopaszodó férfi ült egy karosszékben. Ölében jegyzetfüzet volt, a kezében toll.

– Colin, ő Kay Bawden – mondta Tessa. – Veled szeretne beszélni.

Látta Colin arcán a rémült gyanakvást, és azonnal tudta, hogy a férje nem ismeri ezt a nőt. Miket képzelsz, igazán!, gondolta kissé szégyenkezve.

– Elnézést, hogy így, bejelentés nélkül rontok be – mentegetőzött Kay, amikor Colin fölállt, hogy kezet rázzon vele. – Telefonáltam volna, de...

– Igen, titkos a számunk – vágott a szavába Colin. Toronyként magasodott Kay fölé, szeme apró volt az üveglencsék mögött. – Kérem, foglaljon helyet.

– Köszönöm. A választásról van szó – mondta Kay. – A tanácsi választásról. Ugye, ön indul Miles Mollison ellen?

– így van – bólintott idegesen Colin. Tudta, ki lehet ez a nő. Ez egy újságíró, aki Krystalról akar beszélni. Hát mégis levadászták! Tessának nem lett volna szabad beengednie!

– Azon gondolkoztam, nem tudnék-e segíteni – folytatta Kay. – Szociális munkás vagyok, jobbára a Parlagon dolgozom. Közölhetek önnel tényeket és számadatokat a Bellchapel drogrehabilitációs rendelőről, amelyet Mollison mindenáron be akar záratni. Azt hallottam, ön pártolja a rendelőt, és szeretné, ha tovább működne.

Colin kis híján elszédült a mérhetetlen megkönnyebbüléstől és boldogságtól.

– Igen – bólintott –, igen, ezt szeretném. Igen, az elődöm, vagyis aki énelőttem töltötte be a stallumot, mármint Barry Fairbrother, bizonyosan tiltakozott volna a rendelő bezárása ellen. És én is így vagyok vele.

– Nos, elbeszélgettem Miles Mollisonnal, aki egyértelműen közölte, hogy szerinte nem éri meg fenntartani a rendelőt. Megmondom őszintén, Mollison annyira nem ismeri a függés okait és kezelését, továbbá a Bellchapel jelentőségét, hogy az már naivitás. Ha a pagfordi tanács nem hajlandó meghosszabbítani a bérletet, és a kerület is megvonja a forrásokat, nagyon kiszolgáltatott emberek maradhatnak támasz nélkül.

– Igen, igen, éltem! – helyeselt Colin. – Ó, igen, egyetértek.

Meghökkentőnek és hízelgőnek találta, hogy ez a vonzó, fiatal nő este idegyalogol, csakhogy megkeresse őt és a szövetségesének ajánlkozzék.

– Kay, nem inna egy csésze teát vagy kávét? – kérdezte Tessa.

– Ó, nagyon köszönöm – felelte Kay. – Teát kérnék, Tessa. Cukor nélkül.

Mócsing a konyhában tartózkodott, ennivalót keresett a hűtőben. Egyfolytában falt, mégis keszeg maradt, sosem szedett föl egy grammot sem. Fitogtatott undora ellenére sem zavarták Tessa fecskendői, amelyek egy kórházi, fehér dobozban voltak a sajt mellett.

Tessa elvette a kannát. Gondolatai visszatértek a tárgyhoz, amely azóta nem hagyta nyugodni, hogy Sukhvinder célzott rá: Mócsing és Krystal „randiznak”. Nem vonta kérdőre Mócsingot, Colinnak sem szólt.

Minél többet foglalkozott vele, annál biztosabbra vette, hogy ez nem lehet igaz. Mócsing olyan mérhetetlenül el van telve magával, hogy nincs az a lány, aki megfelelne neki, pláne egy Krystal. Bizonyosan nem...

...Alacsonyodna le hozzá? Ez az? így gondolod?

– Ki jött? – kérdezte Mócsing hideg csirkesülttel teli szájjal, miközben az anyja föltette a vizet.

– Egy nő, aki segíteni akar a papának, hogy bejuthasson a tanácsba – válaszolta Tessa, teasütemény után kutatva a szekrényben.

– Miért? Bele van zúgva?

– Nőj már fel, Stu – szólt rá ingerülten Tessa.

Mócsing kihúzott egy csomó vékony szeletet a csomagolt sonkából, és falatonként gyömöszölte be őket a szájába, mint egy bűvész, aki sorra tünteti el az öklében a selyemkendőket. Olykor tíz perceket is elácsorgott a nyitott hűtőszekrény mellett, sorra tépte fel a fóliákat meg a dobozokat, és csak úgy kézből habzsolt. Ezt a szokását Colin éppúgy elítélte, mint Mócsing viselkedésének szinte minden más vonását.

– De most komolyan, miért akar segíteni neki? – kérdezte Mócsing, miközben lenyelte a szájába tömött húst.

– Azt akarja, hogy ne zárják be a Bellchapel rendelőt.

– Miért, drogos?

– Nem, nem drogos – válaszolta Tessa. Bosszankodva látta, hogy Mócsing megette az utolsó három csokoládés kekszet is, de az üres csomagolópapírt ott hagyta a polcon. – Szociális munkás, és úgy gondolja, hogy a rendelő jó munkát végez. Papa sem akarja, hogy bezárják a Bellchapelt, viszont Miles Mollison nem tartja elég hatékonynak.

– Hát nem is hatékony. A Parlag tele van szipuzókkal és herkásokkal.

Tessa tudta, ha azt mondta volna, hogy Colin be akarja csukatni a rendelőt, Mócsing rögtön talált volna legalább egy érvet, hogy miért nem szabad becsukni.

– Ügyvédnek kéne menned, Stu – állapította meg. A kannában felforrt a víz.

Amikor Tessa visszatért a nappaliba a tálcával, Kay éppen magyarázott valamit Colinnak a vastag kötet nyomtatványból, amelyeket nagy bevásárlótáskájából vett elő.

– ...két gondozót részben a tanács, részben az Action on Addiction fizet, amely valóban kiváló jótékonysági alapítvány. Azután van egy szociális munkás, a rendelő alkalmazottja, Nina, akitől ezt az anyagot kaptam... Ó, nagyon köszönöm! – mosolygott Tessára, aki letette mellé az asztalra a csésze teát.

Alig pár perc alatt annyira megkedvelte Wallékat, mint eddig senkit Pagfordban. Tessa nem mérte végig, amikor belépett, nem leltározta fel szúrós szemmel az ő alakjának a tökéletlenségeit vagy ízlésének fogyatékosságait. A férje az idegeskedése ellenére is rendes embernek tűnik, és láthatólag komolyan meg akarja akadályozni a Parlag elcsatolását.

– A kiejtése londoni, Kay? – kérdezte Tessa, miközben megmártott a teájában egy sima kekszet. Kay bólintott.

– Mi hozta Pagfordba?

– Egy kapcsolat – felelte Kay. Nem örült, amikor kimondta, bár Gavin és ő hivatalosan kibékültek. Ismét Colinhoz fordult. – Nem igazán értem, mi köze a városi tanácsnak a rendelőhöz.

– Az épület a tanácsé – magyarázta Colin. – Egy régi templom. Hamarosan meg kell újítani a bérletet.

– Akkor könnyű kitenni őket.

– Pontosan. Mit is mondott, mikor beszélt Miles Mollisonnal? – kérdezte Colin, aki remélte, bár ugyanakkor félt is attól, hogy Miles szóba hozta őt.

– Két héttel ezelőtt pénteken náluk vacsoráztunk – válaszolta Kay –, Gavin és én...

– Ó, tehát maga Gavin barátnője! – vágott közbe Tessa.

– Igen, és szóba került a Parlag...

– Még szép – jegyezte meg Tessa.

– ...és Miles megemlítette a Bellchapelt, én pedig egészen... nos, egészen elszörnyedtem attól, ahogyan a témáról nyilatkozott. Mondtam neki, hogy éppen ott dolgozom egy családdal. – Eszébe jutott, hogy indiszkrét módon elárulta Weedonék nevét, ezért innentől óvatosabban folytatta. – Ha az anyát megfosztják a metadontól, szinte bizonyosan visszaszokik a heroinra.

– Ez pontosan úgy hangzik, mint Weedonék esete – szólt Tessa, aki alatt mintha megsüllyedt volna a padló.

– Én... igen, Weedonékról beszélek – felelte Kay.

Tessa újabb kekszért nyúlt.

– Én vagyok Krystal nevelési tanácsadója. Ugye, az anyja másodszor vesz részt a Bellchapel programjában?

– Harmadszor – helyesbített Kay.

– Ötéves kora óta ismerjük Krystalt. A fiam osztálytársa volt az általános iskolában – mondta Tessa. – Válóban szörnyű élet jutott neki.

– A legnagyobb mértékben – helyeselt Kay. – Megdöbbentő, hogy ehhez képest milyen kedves gyerek.

– Feltétel nélkül egyetértek! – csatlakozott lelkesen Colin.

Tessa felvonta a szemöldökét, mert eszébe jutott a megátalkodottság, amellyel Colin ragaszkodott Krystal bezárásához, büntetésből azért a visításért az iskolagyűlésen. Utána meg arra gondolt, és ettől megremegett a gyomra, mit fog szólni Colin, ha Sukhvinder nem hazudott és nem tévedett. De bizonyára tévedett. Naiv, félénk lány. Valószínűleg nem jól látja a dolgot... valamit félrehallott...

– Terrire egyetlen dologgal lehet hatni, a félelemmel, hogy elveszik a gyerekeit – folytatta Kay. – Most éppen kifelé tart, a gondozójától hallottam, hogy csekély áttörést érez Terri viselkedésében. Ha a Bellchapel bezár, minden oda, és isten tudja, mi történik a családdal.

– Mindez nagyon hasznos – bólintott fontoskodva Colin, és jegyzetelni kezdett noteszének egyik üres lapjára. – Valóban nagyon hasznos. Azt mondta, van statisztikája azokról, akik tiszták lettek?

Kay végiglapozta a nyomtatványokat, kereste az információt. Tessának az volt a benyomása, hogy Colin ki akarja sajátítani Kay figyelmét. Mindig hatott rá a vonzó külső és az együtt érző viselkedés.

Vett még egy kekszet, és majszolás közben továbbra is Krystalon töprengett. Utóbbi találkozásaik nem voltak túl sikeresek. Krystal elutasítóan viselkedett. Ma sem volt ez másképp. Tessa kicsikart belőle egy ígéretet, hogy nem fogja üldözni és zaklatni többé Sukhvinder Jawandát, de Krystal magatartása azt sugallta, hogy Tessa becsapta őt, mostantól nem bízik benne. Valószínűleg Colin a hibás, amiért bezáratta a lányt. Tessa pedig azt hitte, elég erős a kapcsolata Krystallal, hogy ezt is kibírja, noha az övék meg sem közelítette azt, amellyel Krystal Barryhez kötődött.

(Tessa jelen volt azon a napon, amikor Barry bejött az iskolába egy evezőgéppel, és önkénteseket toborzott az evezőscsapathoz, amelyet meg akart szervezni. Öt hívták le a tanáriból a tornaterembe, mert a tornatanár megbetegedett, az egyetlen helyettesítő tanár pedig, aki beugorhatott, férfi volt.

A sortba és atlétatrikóba öltözött negyedikes lányok vihogni kezdtek, amikor meglátták a tornateremben Miss Jarvis helyén a két idegen férfit. Tessa kénytelen volt rászólni Krystalra, Nikkire és Leanne-re, mert az első sorba tolakodtak, és disznólkodó megjegyzéseket tettek a jóképű és balszerencséjére pirulós természetű helyettesítő tanárra.

Az alacsony, vörös hajú-szakállú Barry melegítőt viselt. Kivette a délelőttöt, hogy bejöhessen az iskolába. Mindenki hóbortosnak és kivitelezhetetlennek találta az ötletét: a Winterdownhoz hasonló iskoláknak nincs evezősnyolcasuk. Niamh és Siobhan félig derült, félig szégyenkezett a papájuk jelenléte miatt.

Barry elmagyarázta, miért van itt: össze akar hozni egy nyolcevezős csapatot. Megszerezte egy ócska csónakház használati jogát a yarvili csatornán; ez nagyszerű sport, ugyanakkor lehetőség a kitörésre, maguk és az iskola dicsőségére. Tessa odaállt Krystal és barátnői mellé, hogy féken tartsa őket; most már halkabban vihogtak, bár még nem hallgattak el teljesen.

Barry megmutatta az evezőgépet, és önkénteseket kért. Senki sem jelentkezett.

– Krystal Weedon! – mondta Barry, és a lányra mutatott. – Láttalak, hogyan hintázol a játszótéri mászókán: ahhoz jó erős felsőtest szükséges. Na, gyere csak, mutasd be, mit tudsz.

Krystal rettentően örült, hogy ő lehet a középpontban: odaillegette magát a szerkezethez, beleült. Nikki és Leanne, noha Tessa megsemmisítően végigmérte őket, üvöltöttek a nevetéstől, és az osztály többi tagja is csatlakozott hozzájuk.

Barry megmutatta Krystalnak, mit csináljon. A szótlan helyettesítő tanár szakmai aggodalommal figyelte, ahogy Barry eligazgatja az evező nyelén a lány kezét.

Krystal meghúzta a lapátot, és hülye képet vágott Nikkire és Leanne-re, amitől ismét kitört a hahota.

– Oda nézzenek! – ragyogott föl Barry. – Született tehetség!

Tényleg az volt? Tessa nem mondhatta meg, mert nem értett az evezéshez.

– Egyenesítsd ki a hátad – utasította Barry Krystalt –, különben megsérülhet. Ez az! Húz... húz... nézzétek ezt a technikát! Csináltad már valaha?

Utána Krystal tényleg jól tartotta a hátát, és tényleg jól evezett. Már nem pislogott Nikkire és Leanne-re. Fölvette a ritmust.

– Kiváló! – dicsérte Barry. – Ezt nézzétek! Kiváló! így kell ezt csinálni! Pompás! Megint! És megint! És...

– Fáj! – üvöltötte Krystal.

– Tudom, hogy fáj. így lesz olyan karod, mint Jennifer Anistoné – mondta Barry.

Ezen is kacarásztak egy kicsit, ám ezúttal Barry-vel együtt. Mi lehetett a titka? Mindig olyan érdeklődő volt, olyan természetes, hiányzott belőle minden nagyképűség. Tessa tudta, mennyire félnek a tizenévesek attól, hogy kinevetik őket. Akikből hiányzik ez a félelem, és isten tudja, milyen kevesen vannak az ilyenek a felnőttek között, természetes tekintélyre tesznek szert a fiatalok előtt. Őket kellene rábírni valamivel, hogy tanítsanak.

– És pihen! – mondta Barry. A vörös arcú Krystal megroggyant, és a karját dörzsölte.

– Abba kell hagynod a bagót, Krystal – jegyezte meg Barry, amivel óriási hahotát váltott ki. – Na jó, ki akarja még megpróbálni?

Amikor Krystal visszatért bámész osztálytársaihoz, már nem nevetett. Féltékenyen figyelt minden új jelentkezőt, tekintete mindegyre visszatért Barry szakállas arcához, hogy mit szól hozzájuk. Amikor Carmen Lewis totál lebőgött, Barry azt mondta: – Mutasd meg nekik, Krystal! – és a lány felragyogó arccal ült vissza a gépbe.

Ám a bemutató végén, amikor Barry azt kérte, emelje föl a kezét, aki ki akarja próbálni a csapatmunkát, Krystal keresztbe fonta a karját. Tessa látta, hogy gúnyosan rázza a fejét, amikor Nikki súg neki valamit. Barry gondosan felírta azoknak a lányoknak a nevét, akiket érdekelt a dolog, azután felnézett.

– És te, Krystal Weedon! – mutatott rá. – Te is jössz. Nekem ne rázd a fejed! Nagyon dühös lennék, ha nem láthatnálak ott téged. Ezzel a született tehetséggel! Nem szeretem nézni, amikor született tehetségek mennek pocsékba. Krys-tal – tagolta a lány nevét.

– Wee-don.

Gondolt-e Krystal a született tehetségére, amikor az óra végén lezuhanyozott? Magával vitte-e új kiválóságának tudatát aznap, mint egy váratlan Bálint-napi ajándékot? Tessa ezt nem tudhatta, ettől függetlenül mindenki elhűlt – kivéve talán Barryt –, amikor Krystal megjelent a próbameneteken.)

Colin hevesen bólogatott, miközben Kay ismertette vele a visszaesők arányát a Bellchapelben.

– Ezt Parmindernek is látnia kell – mondta. – Gondoskodom róla, hogy kapjon egy másolatot. Igen, igen, ez valóban nagyon hasznos.

Tessa enyhén émelyegve kivette a negyedik kekszet.

X

Parminder hétfő esténként sokáig dolgozott, és mivel Vikram többnyire a kórházban tartózkodott, a három Jawanda gyerek önállóan terített és készítette el a vacsoráját. Néha összekaptak, néha jókat nevettek; de ma mindegyik elmerült a gondolataiban, így úgyszólván teljes csöndben és szokatlan hatékonysággal teljesítették a feladatot.

Sukhvinder sem a nővérének, sem az öccsének nem szólt arról, hogy lógni akart az iskolából, mint ahogy arról sem, hogy Krystal Weedon el akarta tángálni. Mostanában nagyon rászokott a titkolózásra. Félt megbízni másokban, nehogy elárulja a benne tenyésző rendellenességeket, amelyeknek világába Mócsing oly ijesztő könnyedséggel behatolt. Ezzel együtt tudta, hogy azt, ami ma történt, nem lehet a végtelenségig eltitkolni. Tessa szólt is, hogy telefonálni fog Parmindernek.

– Fel kell hívnom a mamádat, Sukhvinder, mert mindig ezt tesszük, de el fogom magyarázni neki, miért tetted.

Sukhvinder már-már fölmelegedett Tessa iránt, noha Mócsing anyja volt. Bármennyire félt a saját anyja reagálásától, egy szikrányi reményt adott neki a gondolat, hogy Tessa közbenjár érte. Meghasad vajon Parminderen az engesztelhetetlen rosszallás, a csalódottság, az örökös kritizálás kőkemény páncélja, ha végre meglátja, mennyire boldogtalan a lánya?

Amikor nyílt a bejárati ajtó, hallotta, hogy az anyja pandzsábi nyelven beszél.

– Már megint az a rohadt birtok! – nyögte a fülelő Jaswant.

Jawandáéknak volt egy darab ősi földjük Pandzsábban, amelyet fiúgyermek híján Parminder, a legidősebb leány örökölt az apjuktól. Jaswant és Sukhvinder néha beszélgettek arról, hogy ez a föld beépült a család tudatába. Derülten hüledeztek azon a tényen, hogy egyes idősebb rokonok meggyőződése szerint egyszer majd az egész család visszaköltözik hozzájuk. Parminder apja egész életében küldött pénzt a birtokra, amelyet mogorva, epés másod-unokatestvérek béreltek és műveltek meg. A birtok rendszeres veszekedésekre adott okot az anyjuk családjában.

– Nani[15] már megint balhézik – fordította Jaswant, ahogy Parminder fojtott hangja áthatolt az ajtón.

Parminder tanított elsőszülöttjének némi pandzsábit, bár Jazre sokkal több ragadt rá az unokatestvérektől. Sukhvinder diszlexiája túl súlyos volt két nyelv megtanulásához, nem is kísérleteztek vele.

– ...Harpreet még mindig el akarja adni azt a darabot az út mentén...

Sukhvinder hallotta, hogy Parminder lerúgja a cipőjét. Hogy miért épp ma este kellett zavarni a birtokkal az anyját! Olyankor mindig elromlik a kedve. Amikor Parminder belökte a konyhaajtót, és Sukhvinder meglátta merev, lárvaszerű arcát, végképp cserbenhagyta a bátorsága.

Parminder apró intéssel üdvözölte Jaswantot és Rajpalt, azután Sukhvinderre mutatott, majd a konyhaszékre, hogy üljön le és várja meg, amíg ő befejezi a telefonálást.

Jaswant és Rajpal fölbaktatott az emeletre. Sukhvinder úgy várakozott a fotókkal telitűzdelt falnál, amelyen mindenki láthatta az ő tökéletlenségét, mint akit a székhez szögezett az anyai néma parancs. A telefonálás hosszúra nyúlt, de azután Parminder végre elköszönt, és bontotta a vonalat.

Megfordult, a lányára nézett. Még ki se nyitotta a száját, de Sukhvinder már tudta, hogy hiába reménykedett.

– Nos – szólalt meg Parminder. – Munka közben kaptam egy hívást Tessától. Gondolom, tudod, miről volt szó.

Sukhvinder bólintott. A száját mintha vattával tömték volna tele.

Anyja dühe szökőárként zúdult rá. Az elsodort Sukhvinder nem tudott mibe kapaszkodni.

– Miért? Miért? Megint azt a londoni lányt utánzód? Neki akarsz imponálni? Jaz és Raj sosem viselkedett így, soha! Te miért? Mi van veled? Büszke vagy a lustaságodra és a hanyagságodra? Azt képzeled, menő dolog úgy viselkedni, mint egy bűnöző? Szerinted hogy éreztem magam, amikor Tessa elmondta? A munkahelyemen hívott föl! Még sosem szégyelltem magam ennyire! Felháborító vagy, hallod? Nem kapsz meg tőlünk mindent? Nem segítünk épp eleget? Mi a bajod, Sukhvinder?

Sukhvinder kétségbeesésében azzal akarta megtörni az anyai szónoklatot, hogy kimondta Krystal Weedon nevét...

– Krystal Weedon! – üvöltötte Parminder. – Az a hülye! Miért érdekel téged bármi is, amit az összehord? Elmondtad neki, menynyire igyekeztem életben tartani azt az átkozott dédnagyanyját? Elmondtad?

– Én... nem...

– Ha azzal foglalkozol, amit a Krystal Weedon-félék locsognak, akkor reménytelen vagy! Vagy ez lenne az igazi színvonalad, Sukhvinder? Lógni akarsz az iskolából, kávéházban akarsz dolgozni, eltékozolva összes lehetőségedet a tanulásra, mert úgy könnyebb? Ezt tanultad, amíg egy csapatban voltál Krystal Weedonnal? Hogy le kell süllyedned az ő szintjére?

Sukhvinder Krystalra és a bandájára gondolt, akik alig várják, hogy megszakadjon a járműfolyam, és átrohanhassanak a másik oldalra. Hogyan értesse ezt meg az anyjával? Egy órája még volt egy csipet reménye, hogy végre beszélhet vele Mócsingról...

– Tűnj a szemem elől! Eredj! Majd apáddal is beszélek, ha hazajön, de most eredj!

Sukhvinder fölkullogott a lépcsőn. Jaswant kikiáltott a szobájából: – Mi volt ez az üvöltözés?

Sukhvinder nem válaszolt. Bement a szobájába, becsukta az ajtót, leült az ágya szélére.

Mi a bajod, Sukhvinder?

Felháborító vagy!

Büszke vagy a lustaságodra és a hanyagságodra?

De hát mit várt? Gyöngéd ölelést, vigasztalást? Egyáltalán magához ölelte valaha Parminder? Több vigaszra számíthat a plüssnyúlban rejtegetett borotvapengétől, ám az éhséggé erősödő vágyat a vágásra és a vérzésre nem elégítheti ki nappal, amikor a család ébren van, és az apja is jön hazafelé.

Sukhvinderben úgy lobbant lángra a kiáradásért esengő kín és keserűség sötét tava, mintha eleve benzinből állt volna.

Kóstolja meg ön is, milyen érzés!

Fölállt, néhány hosszú lépéssel keresztülvágott a szobáján, lezöttyent az íróasztali székébe, és kalapálni kezdett a billentyűkön.

Az a bárgyú helyettes tanár, aki azzal akart bevágódni náluk, hogy milyen menő az informatikában, ugyanúgy fölkeltette Sukhvinder érdeklődését, mint Andrew Price-ét. Csakhogy Andrew-tól és pár másik sráctól eltérően ő nem faggatta a tanárt a hackelésről, hanem szép csöndben hazament, és mindennek utánanézett a neten. Szinte minden korszerű weboldalat védtek a klasszikus SQL injection ellen, de amikor meghallotta, hogy az anyja a pagfordi tanács weboldala elleni támadásról beszél, Sukhvindernek az jutott az eszébe, hogy annak a vacak ócska weboldalnak a védelme valószínűleg minimális.

Mindig könnyebben gépelt, mint ahogy írt, és a számítógépes kódokat is könnyebben olvasta, mint a hosszú szófüzéreket. Hamarosan talált egy szájtot, amely egyértelműen ismertette az SQL injection legegyszerűbb formáját. Ezután lehívta a városi tanács weboldalát.

Öt percébe telt bejutni, és még ennyi sem lett volna, csak elsőre hibásan írta be a kódot. Ámultán látta, hogy az az akárkicsoda, aki adminisztrál, nem távolította el Barry_Fairbrother_Szelleme adatait az adatbázisból, mindössze az üzenetet törölte. Gyerekjáték volt posztolni ugyanazon a néven.

Sokkal hosszabb ideig tartott megszövegezni a posztot, mint feltörni az oldalt. Hónapok, pontosabban újév óta hurcolta magában a titkos vádat, amikor tíz perccel éjfél előtt meglátta a buliban az anyja arcát abból a sarokból, ahova elbújt. Lassan gépelt. A nyelvi ellenőrző program segített az írásban.

Attól nem félt, hogy Parminder ellenőrzi a gépében az előzményeket. Az anyja olyan keveset tud róla és arról, ami ebben a szobában zajlik, hogy sose gyanúsítaná az ő lusta, buta, lompos lányát.

Sukhvinder úgy nyomta le az egér gombját, mintha ravaszt húzna meg.

XI

Krystal kedd reggel nem vitte be Robbie-t az óvodába, hanem felöltöztette Cath nagyi temetésére. Miközben felhúzta rá a legkevésbé szakadt nadrágját, amely jó öt centivel a kisfiú bokája fölött végződött, igyekezett megértetni vele, ki volt Cath nagyi, de fölöslegesen fárasztotta magát. Robbie-nak nem voltak emlékei Cath nagyiról, azt sem tudta, mit jelent a „nagyi” szó; nem ismert más rokont az anyján és a nővérén kívül. Krystal az anyja zavaros célzásai és meséi ellenére is tudta, hogy Terrinek fogalma sincs arról, hogy ki a fia apja.

Meghallotta, hogy az anyjuk jön lefelé a lépcsőn.

– Haggyad! – förmedt rá Robbie-ra, aki hozzá akart nyúlni a Terri karosszéke alatt heverő, üres sörös dobozhoz. – Idegyere!

Kézen fogta Robbie-t, és kivonszolta az előszobába. Terri ugyanazt a pizsamanadrágot és piszkos pólót viselte, amelyben aludt, és mezítláb volt.

– Mér nem őtöztél fel? – kérdezte Krystal.

– Nem megyek – közölte Terri, és befurakodott a gyerekei mellett a konyhába. – Meggondútam magam.

– Mér?

– Mer nem akarok – válaszolta Terri. Rágyújtott a tűzhely gázrózsájáról. – Nem kötelező, bazmeg.

Krystal még mindig fogta a kisfiú kezét. Robbie ki akarta tépni magát, és billegett.

– Mind ott lesznek – mondta Krystal. – Cheryl meg Shane. Meg mindenki.

– És? – kérdezte Terri agresszíven.

Krystal tartott tőle, hogy az anyja az utolsó pillanatban visszatáncol. A temetésen szembe kellett volna néznie Danielle-lel, azzal a nővérével, aki úgy tett, mintha Terri nem létezne, nem is beszélve a többi rokonról, akik ugyancsak kiközösítették őket. Anne-Marie is ott lehet. Krystal ebbe a reménybe kapaszkodott, mint egy fáklyába a sötét éjszakákon, amikor Cath nagyit és Mr. Fairbrothert siratta.

– Gyönnöd kell – mondta.

-Á.

– De hát Cath nagyi hótt meg! – érvelt a lány.

– És? – ismételte Terri.

– Eccsomó mindent tett értünk! – erősködött Krystal.

– Nem! – vakkantotta az anyja.

– De igen! – tiltakozott Krystal. Az arca égett, és keményen megmarkolta Robbie kezét.

– Érted esetleg – morgott Terri. – Éngem leszart. Eriggyél, bőgjél a kurva sírja mellett, ha akarsz. Én itthol maradok.

– Mér? – kérdezte Krystal.

– Én dógom.

Leereszkedett a régi, ismerős árnyék.

– Obbo gyön, mi?

– Én dógom – ismételte Terri szánalmas önérzettel.

– Gyere el a temetésre! – parancsolta Krystal.

– Mennyé te.

– Nekem nehogy anyagozzál! – figyelmeztette a lány egy oktávval magasabb hangon.

– Á, dehogy – válaszolta Terri, de közben elfordult, és azt az elgazosodott, teleszemetelt földdarabot bámulta a mocskos ablakon át, amelyet ők hátsó kertnek hívtak.

Robbie végre kitépte a kezét a nővérééből, és eltűnt a nappaliban. Krystal a tréningnadrágja zsebébe fúrta az öklét, kihúzta magát, és töprengett, mit is csináljon. Sírni tudott volna a gondolattól, hogy nem mennek el a temetésre, de bánatába némi megkönnyebbülés vegyült, amiért nem kell tűrnie a rosszindulatú tekintetek össztüzét, mint néha Cath nagyinál. Dühös volt Terrire, furamód mégis az ő pártján állt. Asse tudod, ki az apja, mi, te ribanc? Szeretett volna találkozni Anne-Marie-vel, ugyanakkor félt.

– Jóvan, akkor én is maradok.

– Nem kell. Eriggy, ha akarsz. Leszarom.

De Krystal, aki biztosra vette, hogy Obbo be fog állítani, maradt. Obbo több mint egy hete volt oda valamilyen sötét ügyben. Krystal szívből kívánta, hogy haljon meg, ne is lássák többé.

Hogy csináljon valamit, elkezdett rendet rakni a házban, és közben a Mócsingtól kapott egyik jointot szívta. Nem ízlett neki, de annak örült, hogy a fiú adta. Nikki műanyag ékszerdobozában tartotta őket, Tessa órája mellett.

A temetői numera után azt hitte, nem találkoznak többé, mert Mócsing tisztára megkukult a végén, annyit is alig nyögött ki, hogy szia, de azóta ismét randiztak a játszótéren. Krystal érezte, hogy Mócsing most jobban élvezi, mint előzőleg; nem szívtak, a fiú lassabban ment el. Lehevert Krystal mellé a fűbe a bokrok mögött, cigarettázott, és amikor a lány elmesélte, hogy Cath nagyi meghalt, Mócsing tudatta vele, hogy Sukhvinder Jawanda anyja rossz gyógyszert adott a nagyinak, vagy valami ilyesmi, de ez nem volt elég világos.

Krystal elborzadt. Szóval Cath nagyinak nem is kellett volna meghalnia; máig élhetne a helyes kis házában a Remény utcán, itt lenne, amikor Krystalnak szüksége van rá, olyan menedéket nyújtana, ahol tiszta a huzat a kényelmes ágyon, tele van étellel és felemás porcelánokkal a pici konyha, és apró tévé áll a nappali sarkában: Én nem nézem eztet a mocskot! Kapcsojjad le, Krystal!

Krystal bírta Sukhvindert, de Sukhvinder anyja megölte Cath nagyit, és az ember nem tesz különbséget az ellenséges törzs tagjai között. Szentül elhatározta, hogy agyonveri Sukhvindert, de Tessa Wall közbeavatkozott. Már nem emlékezett a részletekre abból, amit Tessa mondott, de úgy rémlik, Mócsing félreértette vagy legalábbis nem egészen pontosan értette a sztorit. Krystal kelletlenül megígérte Tessának, hogy nem fogja elkapni Sukhvindert, de az efféle ígéretek úgyse tartanak soká az ő lázas, örökké változó világában.

– Teszed le! – ordított Robbie-ra, mert a kisfiú annak a kekszesdoboznak a tetejét feszegette, amelyben Terri a cuccát tartotta.

Kikapta a fiúcska kezéből a dobozt, és úgy fogta, mint egy élőlényt, valamit, ami harcolni fog az életéért, aminek az elpusztítása szörnyű következményekkel járna. A fedél összekaristolt képén kofferokkal magasan megpakolt kocsit húzott a hóban négy pej ló, a cilinderes kocsis meg trombitát fújt. Felvitte magával a bádogdobozt az emeletre, miközben az anyja a konyhában bagózott, és eldugta a szobájában. Robbie mindenüvé futott utána.

– Jácani atajok pajba!

Krystal néha elvitte az öccsét a parkba, meghintáztatta, felültette a forgóra.

– Ma nem megyünk, Robbie.

A kisfiú addig nyüszített, amíg Krystal rá nem ordított, hogy fogja be.

Később, amikor már sötét volt – miután Krystal megteáztatta, konzervspagettivel megetette, megfürdette Robbie-t, és a temetés is réges-régen lement –, bekopogtatott Obbo. Krystal az öccse szobájának ablakából látta meg, és igyekezett elsőnek odaérni, ám Terri megelőzte.

– Csá, Tér! – mondta Obbo, és be is jött, nem várva meg az invitálást. – Hallom, kerestél a múlt héten.

Noha Krystal ráparancsolt a kisfiúra, hogy maradjon veszteg, Robbie lejött utána. A lány érezte öccse hajának samponillatát az állott bagó– és verejtékbűz közepette, amely beleette magát Obbo elnyűtt bőrdzsekijébe. Obbo már betankolt; amikor rávigyorgott a lányra, Krystal érezte, hogy sörszagú a lehelete.

– Szia, Obbo! – felelte Terri azon a hangon, amelyet Krystal sose hallott tőle más alkalommal. Engesztelő, kezes hang volt, elismerte, hogy Obbónak jogai vannak az ő házukban. – Hun vótál?

– Bristolba – felelte Obbo. – Mizujs, Ter?

– Nem akar semmit! – szólt közbe Krystal.

Obbo ráhunyorgott a vastag szemüvege mögül. Robbie olyan görcsösen markolta a nővére lábát, hogy a körmei belemélyedtek Krystal bőrébe.

– Ki ez, Ter? – kérdezte Obbo. – Anyukád?

Terri nevetett. Krystal olyan arcot vágott, mint aki ölni tudna. Robbie még erősebben kapaszkodott a lábába. Obbo csipás szeme megállapodott a gyereken.

– Nahát, hogy van az én fijam?

– Nem a te fijad, baszod! – reccsent rá Krystal.

– Hunnét tudod? – kérdezte halkan Obbo, és vigyorgott.

– Húzz innét a picsába! Anyu nem akar semmit. Mongyad meg neki! – Valósággal ráordított Terrire. – Mongyad meg, hogy nem akarsz semmit!

Terri megrémült két olyan akarat között, amelyek sokkal erősebbek voltak az övénél. – Csak azér gyött, hogy lásson...

– Nem azér gyött! – szakította félbe Krystal. – Kurvára nem azér gyött. Mongyad meg neki! Semmit se nem akar! – vágta oda a vigyorgó Obbónak. – Hetek óta tiszta.

– Télleg, Terri? – kérdezte Obbo még mindig mosolyogva.

– Télleg – vakkantotta Krystal, miután Terri nem válaszolt.

– Még mindig jár a Bellchapelbe.

– Má nem soká – közölte Obbo.

– Lófasz a te seggedbe! – förmedt rá Krystal.

– Bezárják – folytatta Obbo.

– Télleg? – Terri hirtelen pánikba esett. – Ügyi hogy nem?

– De mennyire hogy – bizonygatta Obbo. – Leépítés, ügyi.

– Szart se tucc te! – torkolta le Krystal. – Ez fasság – fordult az anyjához. – Semmi ilyet nem montak.

– Leépítés – ismételte meg Obbo, és cigarettát keresve megütögette tömött zsebeit.

– Még nem vót meg az eseti felülvizsgálat – emlékeztette az anyját Krystal. – Nem anyagozhacc. Nem teheted.

– Mi van? – kérdezte Obbo, miközben az öngyújtójával matatott, de egyik nő sem válaszolt. Terri alig két másodpercig állta a lánya nézését, azután a tekintete kelletlenül lesiklott a Krystal lábát markoló, pizsamás Robbie-ra.

– Ja, ippeg le is akartam feküdni, Obbo – motyogta, de nem nézett a férfira. – Tán majd máskor tanálkozunk.

– Hallottam, hogy a nagyid meghótt – felelte Obbo. – Cheryl monta.

Terri arca úgy eltorzult a fájdalomtól, hogy olyan öregnek látszott, mint Cath nagyi.

– Ja, ippeg le akartam feküdni. Gyere, Robbie. Gyere velem, Robbie.

A gyerek nem akarta elengedni Krystalt, amíg Obbo náluk volt. Terri a fia felé nyújtotta karommá aszott kezét.

– Ja, mennyél csak, Robbie – biztatta Krystal. Bizonyos hangulataiban Terri úgy kapaszkodott a fiába, mint egy plüssmaciba. De inkább Robbie, mint a hernyó. – Mennyéi anyuval, Robbie.

Volt valami a hangjában, ami megnyugtatta a fiúcskát. Terri most már felvihette az emeletre.

– Szia – mondta Krystal, és Obbóra rá se nézve bevonult a konyhába. Zsebéből előhúzta Mócsing utolsó füves cigijét, és lehajolt, hogy meggyújtsa a tűzhely gázrózsáján. Hallotta, hogy csukódik a bejárati ajtó. Kabbe!, gondolta diadalmasan.

– Jó segged van, Krystal.

A lány akkorát ugrott, hogy a rendetlen pultról lecsúszott egy tányér, és összetört a mocskos padlón. Obbo nem ment el, hanem követte őt, és most Krystal mellét bámulta a szűk póló alatt.

– Húzd el a beled! – mondta a lány.

– De megnőttél!

– Eriggy innét a picsába!

– Hallom, ingyér osztogatod – közeledett Obbo. – Több zsét kereshetnél vele, mint anyád.

– Eriggy...

Obbo megmarkolta a bal mellét. Krystal félre akarta ütni a mancsát, mire Obbo a másik kezével elkapta az ő csuklóját. Krystal cigarettájának parazsa súrolta Obbo arcát, az pedig kétszer halántékon vágta az öklével a lányt. Újabb tányérok hullottak a mocskos padlóra. Dulakodás közben Krystal megcsúszott, elesett, beverte a tarkóját. Obbo rávetette magát, Krystal érezte, ahogy megragadja a melegítőnadrágja korcát, és rángatja lefelé.

– Ne! A picsába! Ne:

Obbo ujjpercei belemélyedtek a lány hasába, miközben lehúzta a cipzárt a sliccén. Krystal sikoltani akart, Obbo pofon vágta, vastag bűze facsarta Krystal orrát. – Ne ordiccs, mer kibelezlek! – morogta a lány fülébe.

Már benne is volt Krystalban, és ez fájt. Hallotta Obbo röfögését és a saját nyöszörgését. Szégyellte ezt a hangot, mert olyan rémült és halk volt.

Obbo elment, és lehenteredett a lányról. Krystal azonnal felrántotta a nadrágját, és felpattant. Ömlöttek a könnyei, miközben farkasszemet nézett a vigyorgó Obbóval.

– Megmondlak Mr. Fairbrothernek! – hallotta a saját zokogását. Nem tudta, honnan jutott eszébe. Hogy lehet ekkora hülyeséget mondani?

– Ammeg kija fasz? – Obbo felhúzta a cipzárját, komótosan rágyújtott, elállva Krystal elől a kijáratot. – Avval is baszol, he? Kis kurva.

Végigballagott az előszobán, és már ott se volt.

Krystal úgy reszketett, mint még soha. Attól félt, hányni fog, mert mindenén Obbo szagát érezte. A tarkója lüktetett, a bensője fájt, és lucsok szivárgott a bugyijába. Beszaladt a konyhából a nappaliba, ott megállt, átfogta magát és vacogott, majd egy pillanatra megrohanta a rémület, mert hátha visszajön Obbo. Futott az utcai ajtóhoz, bezárta.

Visszament a nappaliba, ott talált a hamutartóban egy hosszú csikket, meggyújtotta. Belesüllyedt Terri karosszékébe, reszketett, zokogott és bagózott, azután felugrott, mert lépéseket hallott a lépcső felől. Bejött Terri, zavartan, gyanakodva.

– Mi bajod?

Krystal alig bírta kinyögni:

– Éppen most... éppen most baszott meg.

– Mi?

– Obbo... éppen most...

– Ő nem csinálna olyat!

Ezzel az ösztönös tagadással fogadta Terri az élet tényeit: ő nem csinálna olyat, nem, én soha, nem, én nem...

Krystal nekirohant, megtaszította. Terri, amilyen girhes volt, kizuhant a lökéstől az előszobába. Összeesett, visított és káromkodott. Krystal az imént bezárt ajtóhoz futott, ügyetlenül matatva kinyitotta, majd feltépte.

Már húsz métert tett meg egyfolytában zokogva a sötét utcán, mire észbe kapott, hogy Obbo idekint leshet rá. Futva átvágott az egyik szomszéd kertjén, majd a sikátorokban cikcakkozva közelített Nikkiék házához, és közben annyira csörgött belőle a lucsok, hogy már attól félt, elhányja magát.

Tudta, hogy nemi erőszak volt, amit Obbo csinált. Ez történt Leanne nővérével is egy bristoli éjszakai lokál parkolójában. Egyesek ilyenkor a rendőrséghez fordulnak, de az ember nem megy a rendőrökhöz, ha úgy hívják az anyját, hogy Terri Weedon.

Megmondták Mr. Fairbrothernek!

Egyre vadabbul zokogott. Mr. Fairbrothernek megmondhatná. O tudta, milyen az igazi élet: az egyik bátyja ült is. Mesélt sztorikat Krystalnak a fiatalkoráról. Nem olyan volt, mint Krystalé – a lány tisztában volt vele, hogy nála senki sincs mélyebben –, hanem mint Nikkié, Leanne-é. Elfogyott a pénzük; az anyja megvásárolta a bérlakásukat, azután meg nem bírta fizetni a részleteket; egy darabig lakókocsiban éltek, amelyet az egyik nagybácsitól kaptak kölcsön.

Mr. Fairbrother odafigyelt a dolgokra, és mindent elrendezett. Eljött hozzájuk, beszélt Terrivel Krystalról és az evezésről, mert otthon veszekedés lett belőle, és Terri nem volt hajlandó aláírni a hivatalos papírokat, hogy Krystal utazhasson a csapattal. Mr. Fairbrother nem undorodott, vagy legalábbis nem mutatta, ami egyre megy, Terri pedig, aki senkit sem szeretett és senkiben sem bízott, kijelentette: – Ez egy rendes pasi – azzal aláírta a papírokat.

Mr. Fairbrother egyszer azt mondta: – Krys, neked nehezebb dolgod lesz, mint a többieknek; nekem is nehezebb volt. De te csinálhatod jobban. Nem kell ugyanazon az úton járnod.

Mr. Fairbrother ezt úgy értette, hogy keményen kell dolgozni az iskolában meg minden, de hát ahhoz már késő, és egyébként is baromság. Mit segítene most rajta az, hogy tud olvasni?

Hogy van az én fijam?

Nem a te fijad, baszod!

Hunnét tudod?

Leanne nővérének be kellett vennie az esemény utáni tablettát. Majd kifaggatja Leanne-t a tablettáról, és szerez magának. Ő meg nem szüli Obbo gyerekét. Már a gondolattól is öklendezett.

Ki kell jutnom innét!

Futólag eszébe jutott Kay, de rögtön kiverte a fejéből a gondolatot. Elmondani egy szociális munkásnak, hogy Obbo ki-be járkál náluk és megerőszakolja őket, ez van olyan rossz, mint a rendőrség. Ha Kay megtudná, fixen vinné is el tőlük Robbie-t.

Gondolataiban egy tiszta, okos hang beszélt Mr. Fairbrotherrel, mert ő volt az egyetlen felnőtt, aki úgy szólt Krystalhoz, ahogy kell, nem úgy, mint Mrs. Wall, aki olyan jó szándékú és olyan szemellenzős, vagy Cath nagyi, aki nem akarta hallani a teljes igazságot.

El kell vinnem innét Robbie-t. Hogy léphetek le? Le kell lépnem!

Az egyetlen biztos menedéket, a kis házat a Remény utcában már fel is falták a civakodó rokonok...

Az egyik sarkon futva kifordult az utcai lámpa alatt, majd hátranézett, hogy nem lesi-e, nem követi-e Obbo.

És ekkor beugrott a válasz, de úgy, mintha Mr. Fairbrother mutatta volna meg az utat.

Ha Mócsing felcsinálja, akkor saját lakást szerezhet a tanácstól. Elviheti Robbie-t, hogy vele és a babával lakjon, ha Terri visszaesik. És Obbo sohasem léphet be az ő házába, soha, de soha! Zárak, láncok és lakatok lesznek az ajtón, és az ő háza tiszta lesz, mindig tiszta, mint Cath nagyié.

Ahogy félig-meddig futott a sötét utcán, zokogása lelassult és alábbhagyott.

Wallék valószínűleg adnának neki pénzt. Ezek olyanok. El tudta képzelni Tessa csúnya, aggódó arcát, ahogy egy kiságy fölé hajol. Krystal az ő unokájukat szülné meg.

Mócsingot persze elveszíti, ha teherbe esik, mert a pasik mindig lelépnek, amikor a nő terhes lesz. Megfigyelte, hogy a Parlagon szinte minden alkalommal ez történik. Egyébként az is lehet, hogy tetszene neki: elég fura hozzá. Bár Krystalnak tök mindegy, mit csinál Mócsing. Azonkívül, hogy kulcstényezője a tervének, úgyszólván egy szemet sem érdekli már. Neki csak a baba kell, mert a baba több az eszköznél, amellyel elérheti a célját. Kedvelte a babákat, Robbie-t mindig is szerette. Ő majd vigyáz mind a kettőre: olyan lesz a családjához, mint egy jobb, gyengédebb, fiatalabb Cath nagyi.

Anne-Marie eljöhet hozzá látogatóba, ha már nem Terrinél lakik. A gyerekeik unokatestvérek lesznek. Tisztán látta magát és Anne-Marie-t, ahogy állnak a pagfordi Szent Tamás Iskola előtt, és integetnek két halványkék ruhás, bokazoknis kislánynak.

Nikkiéknél égtek a lámpák, mint mindig. Krystal futásnak eredt.

Negyedtk rész

Elmebaj

5.11 A polgári jog szerint a szellemi fogyatékosok jogilag tartósan alkalmatlannak minősülnek a voksolásra, ám a zavart elméjű személyek szavazhatnak, amennyiben tiszta szakaszban vannak.

CHARLES ARNOLD-BAKER

Helyi közigazgatás

Hetedik kiadás

I.

Samantha Mollison már beszerezte Libby kedvenc fiúbandájának mindhárom DVD-jét. Abban a fiókban dugta el őket, ahol a zoknijait és a harisnyanadrágjait tartotta. Mesét is kitalált hozzájuk, ha Miles kiszúrná őket: ajándék Libbynek. Néha, munka közben, amikor a szokottnál is lanyhább volt az üzleti forgalom, rákeresett az interneten Jaké képeire. Egy ilyen gyűjtögetés közben – Jaké öltönyben, de ing nélkül, Jaké farmerben, fehér trikóban – fedezte fel, hogy a banda két hét múlva fellép a Wembley-ben.

Volt egy barátnője az egyetemről, aki West Ealingben lakott. Nála megszállhat, Libbynek majd úgy tálalja, mint meglepetést, legalább együtt tölthetnek egy kis időt. Régen élt át olyan őszinte lelkesedést, mint akkor, amikor sikerült vennie két méregdrága jegyet a koncertre. Miközben este belépett a házba, szinte izzott az édes titoktól; már-már olyan érzés volt, mintha titkos légyottról térne haza.

Milest már a konyhában találta, de még az irodai öltönyét viselte, és a telefon volt a kezében. Rámeredt belépő feleségére, és érthetetlenül furcsa képet vágott.

– Mi van? – kérdezte kissé védekező hangon Samantha.

– Nem tudom elérni papit – felelte Miles. – Foglalt az a rohadt telefon. Ismét posztoltak egyet.

Látva, hogy Samantha nem érti, enyhe türelmetlenséggel folytatta: – Barry Fairbrother Szelleme! Ujabb üzenet! A tanács web– oldalán!

– Ó. – Samantha leoldotta a sálját. – Aha.

– Igen, most találkoztam Betty Rossiterrel, ahogy jöttem felfelé az utcán, és ezzel fogadott. Megnéztem az üzenőfalat, de nem látom. Mami nyilván leszedte, legalábbis nagyon remélem, hogy azt tette, különben szorulni fog, ha Krakéler ügyvédhez fordul.

– Parminder Jawandáról van szó? – vetette oda Samantha tudatos érdektelenséggel. Nem firtatta, mi a vád, először is azért, mert elhatározta, hogy nem lesz olyan kotnyeles, pletykás vén banya, mint Shirley és Maureen, másodszor, mert úgy vélte, hogy tudja: Parminder miatt halt meg a vén Cath Weedon. Egy-két perc múltán annyit kérdezett szinte nem is érzékelhető örömmel: – Miért mondod, hogy anyád szorulni fog?

– Ő az oldal adminisztrátora, ezért őt vonják felelősségre, ha nem törli a becsületsértő vagy annak minősíthető hozzászólásokat. Nem vagyok biztos benne, felfogják-e papival, mennyire súlyos Úgy lehet belőle.

– Ezzel akár védheted is anyádat. Élvezné.

De Miles ezt nem hallotta. Szorgalmasan nyomogatta az újrahívás gombját, és komor képet vágott, mert az apja mobilja továbbra is foglaltat jelzett.

– Ez egyre komolyabb – mondta.

– Egészen felvidultál, amikor Simon Price-t támadták. Mi a különbség?

– Ha ez egy hadjárat valamelyik tanácsnok vagy egy jelölt ellen...

Samantha elfordult, hogy Miles ne lássa a vigyorát. Férje mégsem Shirley-ért aggódik.

– De miért írna bárki bármit rólad? – kérdezte ártatlanul. – Neked nincsenek bűnös titkaid.

Mennyivel érdekesebb lennél, ha lennének!

– És az a levél?

– Miféle levél?

– Az istenf... mami és papi mondták, hogy volt egy levél, egy névtelen levél, amelyet rólam írtak! Arról, hogy túl nagy nekem Barry Fairbrother cipője!

Samantha kinyitotta a hűtőszekrényt, és rámeredt a nem túl étvágygerjesztő kínálatra, mert Miles így nem láthatta az arcát, amíg az ajtó nyitva állt.

– Ugye, nem gondolod, hogy tudhatnak rólad valamit? – kérdezte.

– Nem, de akkor is ügyvéd vagyok. Lehetnek olyanok, akik orrainak rám. Nem hinném, hogy ez a névtelen... Mármint mostanáig csak a másik oldalt támadták, de lehet bosszú... Nem szeretem, ha így mennek a dolgok.

– Hát, Miles, ilyen a politika – közölte Samantha leplezetlen derűvel. – Piszkos.

Miles kivonult a konyhából, de Samanthát nem érdekelte: gondolatai már visszatértek a szoborszép járomcsonthoz, a szárnyas szemöldökhöz és a kemény, feszes hasizmokhoz. Mostanra kívülről tudta a legtöbb dalt. Majd vásárol egy pólót a banda képével – persze Libby is kap egyet. Jaké tőle alig pár méternyire fog ringatózni. Évek óta ez lesz a legjobb szórakozás!

Eközben Howard a mobilját a füléhez szorítva járkált a bezárt csemegeboltban. A redőnyöket leengedték, a villanyokat felkapcsolták, túl a boltíven Shirley és Maureen szorgalmasan csomagolták ki a porcelánt meg az üveget a nyitás előtt álló kávéházban. Halkan, izgatottan karattyoltak, fél füllel Howardot figyelve, aki szinte kizárólag egy szótagú szavakkal vett részt a beszélgetésben: – Igen... hmm, hmm... igen...

– Ordított velem! – újságolta Shirley. – Ordított és káromkodott. „Vegye le azt a szart!” Mire én: „Máris leveszem, dr. Jawanda, de hálás lennék, ha nem szitkozódna, amikor velem beszél.”

– Ha nekem káromkodott volna, én még két órán át fönnhagyom! – bizonygatta Maureen.

Shirley mosolygott. Ö azt választotta, hogy kiment, főzött magának egy csésze teát, és még negyvenöt percen át fent hagyta a weblapon a névtelen hozzászólást, mielőtt eltávolította volna.

Ő és Maureen már rongyosra és rojtosra csipkedték a posztot; persze bőven maradt rajta boncolni való, de az első éhüket elverték. Shirley jelenleg azt várta mohón, miként reagál Parminder most, hogy kitálalták a titkát.

– Ezek szerint mégsem ő tette föl azt az üzenetet Simon Price-ról – állapította meg Maureen.

– Nem, természetesen nem! – helyeselt Shirley, miközben megtörölgette a csinos kék-fehér porcelánokat, amelyeket ő választott, legázolva Maureen hajlandóságát a rózsaszín iránt. Olykor, noha közvetlenül nem vett részt az üzletben, szívesen emlékeztette Maureent, hogy neki Howard feleségeként még mindig óriási befolyása van.

– Igen – mondta Howard a telefonba. – De nem lenne jobb...? Hmm, hmm...

– Szóval szerinted ki az? – kérdezte Maureen.

– Igazán nem tudom – felelte Shirley úriasszonyos hangon, mint akihez nem ér föl az ilyesfajta tudás vagy gyanú.

– Olyasvalaki, aki ismeri Price-ékat és Jawandáékat – vélte Maureen.

– Természetesen – hagyta rá Shirley.

Howard végre letette.

– Aubrey egyetért – mondta a két asszonynak a kávézó felé totyogva, kezében a Yarvil és vidéke aznapi kiadásával. – Igen gyenge darab. Fölöttébb gyenge.

Shirley-nek és Maureennak több másodpercre volt szüksége, mire eszükbe jutott, hogy Barry Fairbrother cikke iránt kellene érdeklődniük, ami írójának halála után jelent meg a helyi újságban. Fairbrother Szelleme sokkal érdekesebb volt.

– Ó, igen! Én már akkor nagyon silánynak találtam, amikor elolvastam! – vette föl sietve Shirley a beszélgetés fonalát.

– Vicces az az interjú Krystal Weedonnal! – hahotázott Maureen. – Még hogy szereti a művészetet! Gondolom, a padok összefirkálását értette alatta!

Howard elnevette magát. Shirley, hogy legyen ürügye hátat fordítani, elvette a pultról Andrew Price tartalék adrenalinos fecskendőjét, amelyet Ruth adott be reggel a delikáteszbe. Shirley utánanézett az EpiPennek a kedvenc orvosi weboldalán, minek folytán tökéletesen képesítettnek érezte magát az adrenalin hatásmechanizmusának elmagyarázására. De mivel senki sem kérdezte, betette a fehér csövecskét a hűtőbe, és a lehető legzajosabban zárta be az ajtaját, hogy elejét vegye Maureen további szellemeskedésének.

Howard lapátkezében megcsörrent a telefon.

– Igen, tessék! Ó, Miles, igen... igen, mindent tudunk... Mami még reggel elintézte... – Fölnevetett. – Igen, törölte... Nem tudom... azt hiszem, tegnap tették föl... Ezt nem mondanám... hiszen évek óta ismerjük Krakélert...

Miles tovább beszélt, amitől Howard fényes kedve megfakult. Egy idő után azt mondta: – O... igen, értem. Igen. Nem. Erre nem gondoltam... talán kerítenünk kellene valakit, hogy ellenőrizze a védelmét...

A csemegében tartózkodó hármas észre sem vette az autó berregését a sötétedő főtéren, ám a jármű vezetője annál inkább látta Howard Mollison hatalmas árnyékának mozgását a krémszínű roletta mögött. Gavin gázt adott, hogy minél hamarabb eljusson Maryhez. Az asszony nagyon kétségbeesett volt a telefonban.

– Ki csinálja ezt? Ki csinálja? Ki gyűlöl engem ennyire?

– Senki sem gyűlöl – felelte Gavin. – Ki gyűlölhetne réged? Várj meg ott…jövök.

A ház előtt megállt, becsapta az ajtót, és fölsietett a járdán. Még be sem kopogtathatott, amikor Mary már kinyitotta az ajtót. A szeme ismét felpüffedt a sírástól, alakja valósággal elveszett a földig érő pamutpongyolában, amely egyáltalán nem volt csábító, sőt kiáltó ellentéte volt Kay skarlátvörös kimonójának, ám otthonosságában, lomposságában a meghittség új szintjét képviselte.

Mivel a nappaliban ott volt a négy gyerek, Mary intett Gavinnek, hogy a konyhába menjen.

– Tudják? – kérdezte Gavin.

– Fergus tudja. Valaki elmondta neki az iskolában. Megkértem, hogy ne szóljon a többieknek. Komolyan, Gavin... A türelmem végén járok. A rosszakarat...

– De hát nem igaz! – vágott közbe Gavin, azután győzött benne a kíváncsiság. – Vagy igen?

– Dehogy! – háborodott föl Mary. – Mármint... nem tudom... nem igazán ismerem azt a nőt. De hogy Barryt így beszéltessék... ilyen szavakat adjanak a szájába... ezeket nem érdekli, milyen érzés ez nekem?

Ismét eleredtek a könnyei. Gavin úgy érezte, nem szabad átölelnie, amíg ezt a pongyolát viseli, és örülhetett, hogy nem tette meg, mert egy perccel később bejött a konyhába a tizennyolc éves Fergus.

– Szia, Gav.

A fiú fáradtnak, a koránál idősebbnek látszott. Gavin nézte, ahogy fél karral átöleli az anyját. Mary a fia vállára hajtotta a fejét, és gyerekesen törölgette a pongyolája bő ujjával a könnyeit.

– Nem hiszem, hogy ugyanaz volt – mondta Fergus minden bevezető nélkül. – Megnéztem még egyszer. Más a stílusa.

Hangosan olvasni kezdte a mobiljáról: – Dr. Parminder Jawanda tanácsnoknak, aki úgy tesz, mintha nagyon törődne a környék szegényeivel és rászorultjaival, mindig is volt egy titkos indoka. Amíg meg nem haltam...

– Fergus, ne! – kiáltott Mary, és lerogyott az asztal mellé. – Nem bírom! Tényleg nem! Ráadásul ez a cikk a mai újságban!

Tenyerébe temette arcát, és halkan zokogni kezdett. Gavin észrevette az asztalon a Yarvil és vidékét, amelyet sose olvasott. Kérés vagy kínálás nélkül odament a szekrényhez, hogy keverjen az asz– szonynak egy koktélt.

– Köszönöm, Gav – mondta rekedten Mary, amikor a férfi a kezébe nyomta a poharat.

– Lehet, Howard Mollison – tippelt Gavin, miközben leült az asszony mellé. – Annak alapján, amit Barry mondott róla.

– Nem hiszem – törölgette a szemét Mary. – Ez olyan otromba. Mollison sosem csinált ilyet Barry.. – elcsuklott a hangja – .. .életében. Dobd ki azt az újságot, Fergus! – rivallt rá a fiára.

Fergus értetlenül, megbántva nézett rá.

– De hát a papa...

– Dobd ki! – Mary hangján átütött a hisztéria. – Ha akarom, elolvashatom a számítógépen, mit írt utoljára... A házassági évfordulónk napján!

Fergus elvette az újságot az asztalról, egy percig állt, és az anyját figyelte, aki ismét a tenyerébe temette az arcát. Azután egy pillantást vetett Gavinre, és kiment, kezében az újsággal.

Egy idő után, amikor Gavin úgyszólván biztosra vehette, hogy Fergus már nem jön vissza, vigasztalóan kinyújtotta a kezét, és megdörgölte Mary karját. Némán ültek egy darabig, és Gavin sokkal boldogabb volt most, hogy az újság eltűnt az asztalról.

II

Parmindeinek másnap délelőtt nem kellett volna dolgoznia, de megbeszélése volt Yarvilban. Miután a gyerekek elmentek az iskolába, módszeresen bejárta a házat, ellenőrizte, nála van-e minden, ami kell, de amikor megszólalt a telefon, akkorát ugrott, hogy elejtette a táskáját.

– Igen? – rikoltotta csaknem rémülten. Tessa egészen elhűlt a vonal másik végén.

– Minda, én vagyok az! Jól vagy?

– Persze, persze... Csak annyira váratlanul jött ez a csengés – mondta Parminder, a szétszóródott kulcsokat, papírokat, aprópénzt és a tamponokat nézve a konyhapadlón. – Mi van?

– Igazából semmi – felelte Tessa. – Csak beszélgetni akartam veled. Tudni szerettem volna, hogy vagy.

A névtelen poszt úgy lebegett köztük, mint egy vigyorgó rém, amely a vonalon hintázik. Előző este Parminder valósággal belefojtotta Tessába a szót. – Hazugság, mocsok hazugság, és ne is mondd nekem, hogy nem Howard Mollison csinálta! – üvöltötte bele a telefonba. Tessa nem merte tovább feszegetni a témát.

– Most nem érek rá – mondta Parminder. – Megbeszélésre megyek Yarvilba. Egy veszélyeztetett kisfiú eseti felülvizsgálatára.

– Jól van, elnézést. Talán majd később?

– Igen – felelte Parminder. – Remek. Viszlát.

Összekapkodta, ami kihullott a táskájából, és kisietett a házból.

A kertkaputól visszarohant ellenőrizni, hogy rendesen bezárta-e az ajtót.

Vezetés közben ismételten arra kapta föl a fejét, hogy nem emlékszik, mi történt az utolsó mérföldön. Dühösen megparancsolta magának, hogy koncentráljon. De a névtelen hozzászólás gonosz szavai mindegyre visszatértek. Már kívülről tudta őket.

Dr. Parminder Jawanda tanácsnoknak, aki úgy tesz, mintha nagyon törődne a környék szegényeivel és rászorultjaival, mindig is volt egy titkos indoka. Amíg meg nem haltam, szerelmes volt belém, amit alig bírt leplezni, valahányszor rám nézett, és minden tanácsülésen úgy szavazott, ahogy én akartam. Most, hogy én elmentem, alkalmatlan lesz tanácsnoknak, mert elvesztette az eszét.

Az előző reggelen látta először, akkor, amikor megnyitotta a tanács weboldalát, hogy ellenőrizze a legutóbbi ülés jegyzőkönyvét. Majdnem olyan volt, mintha megütötték volna: lélegzése lázas pihegéssé gyorsult, mint a vajúdás legszörnyűbb pillanataiban, amikor megpróbált a fájdalom fölé kerekedni, hogy szabaduljon a kínzó jelentől.

Mostanra mindenki tudja. Nincs hova elrejtőznie.

A legfurcsább gondolatok üldözték. Például, hogy mit mondana a nagyanyja, ha tudná, mivel vádolják Parmindert egy nyilvános fórumon: egy másik asszony férjét szereti, aki ráadásul gora![16] Szinte látta, ahogy bebe eltakarja az arcát a szárival, a fejét csóválja, és előre-hátra himbálózik, ahogy akkor szokta, amikor kemény csapás éri a családot.

– Egyes férjek talán szeretnék tudni, hogy igaz-e – szólt az este Vikram, akinek szarkasztikus mosolya sajátos új árnyalattal gazdagodott.

– Természetesen nem igaz! – mondta Parminder, és a szájához kapta reszkető kezét. – Hogy kérdezhetsz ilyet? Természetesen nem igaz! Hiszen ismerted! A barátom volt! Kizárólag a barátom!

Már el is maradt a Bellchapel rendelő. Hogy jutott el idáig anélkül, hogy észrevette volna? Kezd közveszélyes lenni. Nem figyel oda a vezetésre.

Eszébe jutott az az este majdnem húsz évvel ezelőtt, amikor ő és Vikram elmentek az étterembe, és megegyeztek, hogy összeházasodnak. Ő részletesen elmesélte, mekkora hűhót csapott a család, amikor hazavitte Stephen Hoyle-t, és Vikram egyetértett vele abban, hogy ez valóban bárgyúságra vall. Akkor megértette őt. Most miért nem érti meg, amikor Howard Mollison vádolja, és nem a vaskalapos rokonsága? Vikram nem fogja fel, hogy a gordk is lehetnek szűklátókörűek, álnokok és gonoszok?

Elnézte a kanyart. Összpontosítania kell. Figyelnie kell.

– Késtem? – kiáltotta, amikor végre Kay Bawden felé sietett a parkolón át. Eddig csak egyszer találkozott a szociális munkással, amikor az bejött hozzá fogamzásgátlót íratni.

– Dehogy – mondta Kay – Csak arra gondoltam, felkalauzolom az irodába, mert ez itt valóságos útvesztő.

Hetvenes évekbeli, ronda irodaházban volt a Yarvili Szociális Gondozó. Miközben a két nő fölfelé ment a lifttel, Parminder azon töprengett, tud-e Kay a tanács weblapján feltűnt névtelen hozzászólásról vagy Catherine Weedon családjának vádaskodásáról. Arról képzelgett, hogy amint kinyílik a lift ajtaja, öltönyös emberek állnak ott sorban, akik csak arra várnak, hogy vád alá helyezhessék és elítélhessék. És ha Robbie Weedon eseti felülvizsgálata csak csel, és ő a saját perére érkezett...?

Kay elvezette a kopott, kihalt irodai folyosón egy tárgyalóba, ahol már várakozott három nő. Mosolyogva üdvözölték Parmindert.

– Ő Nina, aki Robbie anyjával dolgozik a Bellchapelben – mondta Kay, és leült a reluxás ablaknak háttal. – Ő Gillian, a fölöttesem, ő pedig Louise Harper, a Horgony úti óvoda felügyelője. És ő dr. Parminder Jawanda, Robbie orvosa – fejezte be.

Parminder elfogadott egy kávét. A másik négy nő beszélgetni kezdett anélkül, hogy őt bevonták volna.

(Dr. Parminder Jawanda tanácsnoknak, aki úgy tesz, mintha nagyon törődne a környék szegényeivel és rászorultjaival...

Aki úgy tesz, mintha nagyon törődne. Te rohadék Howard Mollison! Bár mindig is képmutatónak tartotta őt. Barry is megmondta.

– Azt hiszi, hogy mivel én a Parlagról jöttem, rá akarom szabadítani Pagfordra a yarviliakat. Te azonban szalonképes értelmiségi vagy, ezért kétségbe vonja, hogy jogod lenne a Parlagot pártolni. Azt hiszi, képmutató vagy, vagy olyasvalaki, aki csak heccből bajkeverő.)

– ...értem, hogy a család miért Pagfordban keresett körzeti orvost? – kérdezte az egyik a három ismeretlen szociális munkás közül, akiknek a nevét Parminder máris elfelejtette.

– Sok parlagi családot mi kezelünk – vágta rá Parminder. – De nem volt valami összetűzés a Weedon család és a korábbi...?

– De igen, a cantermilli körzeti rendelőből kidobták őket – felelte Kay, aki előtt a legnagyobb halomban álltak a feljegyzések. – Terri megvert egy ottani nővért. Mikor is jelentkeztek be Pagfordban?

– Csaknem öt éve – felelte Parminder, aki a rendelőben összeszedett minden adatot.

(Barry temetésén megfigyelte a templomban Howardot: úgy tett, mint aki imádkozik, összekulcsolta a nagy, kövér kezét, és a Fawley házaspár térdelt mellette. Parminder tudta, hogy a keresztényeknek miben kellene hinniük. Szeresd felebarátodat, mint tenmagadat... Ha Howard becsületesebb, akkor oldalra fordul, hogy Aubrey-hoz imádkozzon...

Amíg meg nem haltam, szerelmes volt belém, amit alig bírt leplezni, valahányszor rám nézett...

Valóban nem bírta leplezni?)

– ...látta utoljára, Parminder? – kérdezte Kay.

– Amikor a nővére behozta, hogy adjak a fülfertőzésére valamilyen antibiotikumot – felelte Parminder. – Úgy nyolc hete.

– És akkor milyen volt a fizikai állapota? – kérdezte az egyik nő.

– Nos, testileg jól fejlődik – szögezte le Parminder, és előhúzott a táskájából egy vékony köteg fénymásolt feljegyzést. – Alaposan megvizsgáltam, mert... nos, ismerem a családja történetét. A testsúlya megfelelő, noha kétlem, hogy egészségesen étkezne. Semmi tetű, serke vagy ilyesmi. A feneke kicsit gyulladt volt, és a nővére említette, hogy időnként még bepisil.

– Mert folyton bepelenkázzák – magyarázta Kay.

– De nem volt semmi komolyabb probléma az egészségével? – firtatta az a nő, aki elsőnek kérdezett Parmindertől.

– Nem tapasztaltam bántalmazásra utaló nyomokat – válaszolta ő. – Emlékszem, levettem a trikóját, de nem láttam rajta zúzódást vagy más sérülést.

– Nincs férfi a háznál – vetette közbe Kay

– Na és ez a fülfertőzés? – erősködött a fölöttese.

– Szokásos, átlagos, bakteriális infekció. Semmi különös. Ebben a korban mindennapos.

– Egyszóval, mindent összevéve...

– Láttam sokkal rosszabbat is – vágott közbe Parminder.

– Mint említette, a nővére hozta be a kisfiút. Nem az anyja? Terrinek is ön az orvosa?

– Azt hiszem, legalább öt éve nem láttuk Territ – felelte Parminder, mire a felügyelő Ninához fordult.

– Hogy áll a metadonnal?

(Amíg meg nem haltam, szerelmes volt belém... Talán Shirley vagy Maureen a Szellem, nem Howard, gondolta Parminder. Sokkal valószínűbb, hogy ők lestek rá, amikor Barry társaságában volt, hátha meglátnak valamit d mocskos vénasszony-fantáziájukkal...)

– ...még egyszer sem csinálta ilyen sokáig a programot – mondta Nina. – Sokat emlegette a felülvizsgálatot. Érzésem szerint tudja, hogy ezen áll vagy bukik minden, nincs több esélye. Nem akarja elveszíteni Robbie-t. Mondta is párszor. El kell ismernem, Kay, hogy neked sikerült felráznod. Amióta ismerem, először tapasztalok nála valamilyen felelősségérzetet.

– Nagyon köszönöm, de nem fogok ujjongani. Még mindig borotvaélen táncolunk. – Kay szavainak ellentmondott az elégedett kis mosoly, amelyet nem bírt elfojtani. – Mi a helyzet az óvodában, Louise?

– Ismét jár – válaszolt a negyedik szociális munkás. – Az utóbbi három hétben egyszer sem hiányzott, ami óriási változás. A tizenéves nővére hozza-viszi. A ruhája kinőtt és rendszerint piszkos, de hallottuk tőle, hogy otthon fürdetik, és időben kap enni.

– És a viselkedése?

– El van maradva a fejlődésben. A beszédkészsége nagyon rossz. Nem szereti, ha férfiak jönnek az óvodába. Amikor az apák felbukkannak, nem hajlandó a közelükbe menni, odahúzódik az óvónőkhöz, és nagyon fél. Egyszer-kétszer... – belelapozott a jegyzeteibe – ...egyértelműen a nemi aktust utánozta a kislányok közelében vagy rajtuk.

– Akármiként döntsünk, nem hiszem, hogy kivehetnénk a veszélyeztetettek közül – szögezte le Kay. A többiek helyeslően mormoltak.

– Úgy tűnik, minden azon múlik, hogy Terri kitart-e a programban – mondta Ninának a felügyelő –, és nem szokik vissza a szerre.

– Természetesen ez kulcskérdés – helyeselt Kay –, de én azért aggódom, hogy még amikor tiszta, akkor se nagyon gondoskodik Robbie-ról. Úgy néz ki, hogy a gyereket Krystal neveli, ő pedig tizenhat éves, és éppen elég neki a saját baja...

(Parmindernek eszébe jutott, mit mondott Sukhvindernek azon az estén, két napja:

Krystal Weedon! Az a hülye! Ezt tanultad, amíg egy csapatban voltál Krystal 'Weedonnal? Hogy le kell süllyedned az ö szintjére?

Barry kedvelte Krystalt. Olyasmiket látott meg benne, amire másoknak nem volt szemük.

Valamikor réges-régen Parminder elmesélte Barrynek Baj Kanhaija, a szikh hős történetét, aki egyformán gondoskodott a csatatéri sebesültekről, akár barátok voltak, akár ellenségek. Amikor megkérdezték, miért segít válogatás nélkül mindenkin, Baj Kanhaija azt válaszolta, hogy Isten fénye világított minden lélekből, ezért nem tudta megkülönböztetni őket.

Isten fénye világított minden lélekből.

Ő lehülyézte Krystal Weedont, és arra célzott, hogy alsóbbrendű.

Barry sosem mondott volna ilyet.

Szégyellte magát.)

– ...még megvolt a dédanya, aki be tudott segíteni, de ő...

– Meghalt! – mondta sietve Parminder, mielőtt valaki más tehette volna meg. – Tüdőtágulás és agyvérzés.

– Igen. – Kay még mindig a jegyzeteit nézte. – így hát térjünk vissza Terrihez. Állami gondozott volt. Részt vett valaha szülői tanfolyamon?

– Felajánlottuk neki, de sosem volt olyan állapotban, hogy részt vehessen – felelte az óvodai felügyelő.

– Hatalmas előrelépés lenne, ha vállalná, hogy részt vesz és meg is tenné – szögezte le Kay.

– Ha bezárnak minket – mondta sóhajtva Parmindernek Nina a Bellchapelből –, akkor, gondolom, önhöz fog járni metadonért.

– Félek, arra nem lesz hajlandó – szólt Kay, mielőtt Parminder válaszolhatott volna.

– Hogyhogy nem? – kérdezte olyan indulatosan Parminder, hogy a nők nagyot néztek.

– Úgy, hogy Terri nem bírja észben tartani a buszok menetrendjét és a megbeszéléseket – magyarázta Kay. – A Bellchapelhez csak végig kell mennie az utcán.

– Ó! – Parminder kevés híján elsüllyedt. – Igen. Bocsánat. Igen. Alighanem igaza van.

(Azt hitte, Kay arra céloz, hogy Terri a Catherine Weedon halála után tett panaszok miatt nem bízna meg őbenne.

Arra figyelj, amit mondanak! Mi van veled?)

– Nos tehát, nagyjából így állunk! – foglalta össze a felügyelő a jegyzeteit nézve. – Fennáll a szülői elhanyagolás, ugyanakkor bizonyos mértékű kielégítő gondoskodás is tapasztalható. – Sóhajtott, de ebben több volt a bosszúság, mint a szomorúság. – A közvetlen krízisen túl vagyunk, az anya nem drogozik, Robbie ismét jár óvodába, ahol rajta tarthatjuk a szemünket, és jelenleg nem kell aggódnunk a testi épségéért. De, ahogy Kay mondta, ottmarad a veszélyeztetettek között... Mindenesetre úgy gondolom, újabb megbeszélést kell tartanunk négy hét múlva...

Negyven perc múlva véget ért a találkozó. Kay visszakísérte Parmindert a parkolóba.

– Nagyon jó, hogy személyesen jött ide. A legtöbb körzeti orvos csak a jelentést küldi.

– Ez a szabad délelőttöm – felelte Parminder. Ő ezt magyarázatnak szánta, mert gyűlölt magányosan tétlenkedni otthon, de Kay láthatólag azt hitte, hogy további dicséretet vár, és nem váratta hiába.

Parminder autójánál megkérdezte: – Ön, ugye, városi tanácsnok? Továbbította Colin a Bellchapel adatait, amelyeket tőlem kapott?

– Igen – válaszolta Parminder. – Jó lenne ezt megbeszélni valamikor. Szerepel a következő tanácsülés napirendjén.

De amint Kay megadta a számát, és távozott, minekelőtte hálálkodott még egy sort, Parminder gondolatai visszatértek Barryhez, a Szellemhez és Mollisonékhoz. Éppen a Parlagon hajtott keresztül, amikor utolsó védelmi vonalán is átsurrant az egyszerű gondolat, amelyet próbált eltemetni, ki akart irtani:

Talán tényleg szerelmes voltam bele.

III

Andrew órákon át töprengett azon, hogy milyen ruhát viseljen az első munkanapon a Rézkannában. Szobájában egy szék támlájára terítve várakozott, amit végül kiválasztott. A bal orcáján egy lángvörös pattanás úgy döntött, hogy épp ma alakul át feszes, fényes, gennyes kúppá, és a fiú még attól sem riadt vissza, hogy próbát tegyen Ruth alapozójával, amelyet az öltözőasztal fiókjából csórt el.

Péntek este éppen a konyhaasztalt terítette meg, az agya tele volt Gaiával és a teljes hét órával a lány közvetlen, úgyszólván karnyújtásnyi közelségében, amikor hazatért a munkából az apja, de olyan állapotban, amilyenben Andrew még sosem látta. Levert volt, szinte bódult.

– Hol az anyád?

Ruth kirontott a kamrából.

– Szia, Szexi Si! Hogy... mi a baj?

– Kiléptem.

Ruth az arcához kapta a kezét az iszonyattól, azután a férjéhez rohant, átkarolta a nyakát, és közelebb húzta magához.

– Miért? – suttogta.

– Az üzenet – felelte Simon. – Azon a kurva weblapon. Jimnek és Tommynak is megmondták. Vagy kiléptek, vagy kirúgunk. És ez nagyon szar buli. Még annyit se kapunk, mint Brian Grant.

Andrew meg se moccant. Fokozatosan meszesedett el a bűntudat szobrává.

– Bassza meg -– morogta Simon Ruth vállának.

– Majd szerzel másik állást – suttogta az asszony.

– De nem itt – felelte Simon.

Még mindig kabátban leült az egyik székre, és belebámult a semmibe. Láthatólag túl kába volt a beszédhez. Ruth elszörnyedve, szánakozva, könnyezve ácsorgott mellette. Andrew boldogan fedezte fel az apja katatón nézésében a szokásos ripacskodás halvány visszfényét, mert ettől kevésbé érezte bűnösnek magát. Szó nélkül terített tovább.

A vacsora letargikus hangulatban zajlott. Paul rémülten vette tudomásul az újságot, mintha az apjuk őt okolhatná érte. Simon az első fogásnál úgy viselkedett, mint egy keresztény vértanú, aki sebzetten, de méltósággal tűri a méltatlan üldözést, ám aztán: – En megfizetek valakit, hogy verje szét annak a genyónak a hájas pofáját! – robbant ki, miközben az almás császármorzsát lapátolta magába, és a család tudta, hogy Howard Mollisonra gondol.

– Tudod-e, hogy újabb üzenetet írtak be arra a tanácsi weboldal– ra? – suttogta Ruth. – Nem csak téged kezdtek ki, Si. A munkában hallottam Shir... valakitől. Ugyanaz a személy – Barry Fairbrother Szelleme – valami borzalmasat tett föl Jawanda doktornőről. Úgyhogy Howard és Shirley kerítettek valakit, aki megnézte az oldalt, és kiderítette, hogy aki ezeket az üzeneteket küldte, Barry Fairbrother adataival logoit be, ezért a biztonság kedvéért törölték a... az adatbázisból vagy honnan...

– És ettől én visszakapom azt a kibaszott állásomat?

Ruth percekig hallgatott.

Andrew megriadt attól, amit az anyja mondott. Aggasztó, hogy nyomoznak Barry_Fairbrother_Szelleme után, és az sem nyugtatta meg, hogy valaki követte a példáját.

Ki másnak juthatott volna az eszébe, hogy Barry Fairbrother adataival lépjen be, ha nem Mócsingnak? De miért támadná meg Jawanda doktornőt? Hacsak ez nem egy újabb módszer Sukhvinder kínzására. Ez egyáltalán nem tetszett Andrew-nak...

– Veled meg mi van? – rivallt rá Simon az asztal másik oldaláról.

– Semmi – motyogta Andrew, azután helyesbített: – Csak a sokk... hogy az állásod...

– Ó, szóval téged ez sokkol? – üvöltötte az apjuk, mire Paul elejtette a kanalát, és magára borította a fagylaltot. – („Takarítsd fel, Pauline, te kis buzi!”) Hát pedig ez a való világ, ragyabunkó! – ordította Simon. – A genyák mindenütt megpróbálnak lenyomni! Úgyhogy te! – bökött rá idősebb fiára. – Holnap összeszedsz nekem valamilyen disznóságot Mollisonról, különben haza se gyere!

– Si...

Simon ellökte a székét az asztaltól, lecsapta a kanalát, amely zörögve lepattant a padlóra, kiment a konyhából, és bevágta maga mögött az ajtót. Andrew várta, ami ilyenkor következik, és nem is csalódott.

– Borzasztó sokk ez neki – suttogta reszketve a fiainak Ruth. – Azok után, hogy annyi évig dolgozott annak a cégnek... most aggódik, hogy miből fog eltartani minket.

Amikor másnap fél hétkor megszólalt a vekker, Andrew másodperceken belül elnémította, és valósággal kipattant az ágyból. Úgy érezte magát, mint karácsonykor. Szélsebesen megmosakodott és felöltözött, azután negyven percet babrált a hajával és az arcával, szemernyi adagokban kenve az alapozót a legfeltűnőbb pattanásaira.

Félig-meddig azt várta, hogy Simon rárohan, mialatt eloson a szülei szobája mellett, de senkivel sem találkozott. A sietős reggeli után kitolta Simon versenybiciklijét a garázsból, és leszáguldott a dombról Pagford irányába.

Ködös reggel volt, amely napos időt ígért. A csemegebolton még le volt eresztve a redőny, de az ajtó csilingelve nyílt, amikor meglökte.

– Ne erre! – bömbölte a feléje kacsázó Howard. – Kerülj hátra! A bringát ott hagyhatod a konténerek mellett, de elölről tüntesd el!

A csemegebolt mögött, ahova szűk sikátor vezetett, ipari méretű fém szemetestartályok álltak egy magas falakkal határolt, cseppnyi, kikövezett, nyirkos udvaron, és egy csapóajtó alatt nyaktörően meredek lépcső ereszkedett le a pincébe.

– Odaláncolhatod valahova, ahol nincs útban – mondta Howard, aki zihálva, izzadt arccal jelent meg a hátsó ajtóban. Miközben Andrew a lakattal bajlódott, Howard a homlokát törölgette a kötényével.

– Akkor kezdjük a pincével – mondta, mihelyt a fiú leláncolta a biciklit. A csapóajtóra mutatott. – Menj le, ismerkedj meg az alaprajzzal!

A nyílás fölé hajolt, miközben Andrew leereszkedett a lépcsőn. Ő már évek óta nem tudott lemenni a saját pincéjébe. Maureen hetente kétszer föl-letotyogott a lépcsőn; de most, hogy telepakolták a kávéházhoz szükséges készletekkel, nélkülözhetetlenné váltak a fiatalabb lábak.

– Jól nézz körül bömbölte Andrew-nak, aki már eltűnt szem elől. – Látod, hol vannak a torták és a sütemények? Látod a babkávés zsákokat meg a teásdobozokat? És a sarokban a vécépapírt és a szemeteszsákokat?

– Ja! – kiáltotta a mélységből Andrew.

– Szólíthatsz Mr. Mollisonnak – fújtatott Howard. Mintha kissé csípősebb lett volna a hangja.

Lent a pincében Andrew arra gondolt, hogy ezt akár most is elkezdheti.

– Oké... Mr. Mollison.

Ez gúnyosan jött ki belőle. Sietett jóvátenni egy udvarias kérdéssel.

– Mi van ezekben a nagy szekrényekben?

– Nézd meg – türelmetlenkedett Howard. – Azért vagy lent. Hogy tudd, mit hova kell tenned és hol kell keresned.

Figyelte a tompa hangokat, ahogy a fiú nyitogatja a nehéz ajtókat. Remélhetőleg nem bizonyul mamlasznak, vagy nem kell állandóan dirigálni. Ma különösen pocsék volt az asztmája; az évszakhoz képest szokatlanul megnőtt a levegő pollentartalma, mintha nem lenne elég a nyitással járó extra munka, az izgalom, meg a csip-csup bosszúságok! Ha továbbra is így izzad, föl kell hívnia Shirley-t, hogy hozzon neki egy tiszta inget nyitás előtt.

– Itt a furgon! – harsogta, amikor meghallotta a zúgást a sikátor végéből. – Gyere föl! Leviszed az árut a pincébe, és a helyére rakod, világos? Es hozz föl két gallon tejet a kávézóba. Hallottad?

– Ja... Mr. Mollison! – kiáltotta lentről Andrew.

Howard nehézkesen bement, hogy megkeresse az inhalátort a zakója zsebében, amely a személyzeti szobában lógott a csemege mögött. Néhány mély belégzés után jobban érezte magát. Ismét megtörölte az arcát a kötényével, majd leült pihenni a recsegő székre.

Amióta megmutatta a kiütését az orvosnak, többször is eszébe jutott, amit dr. Jawanda mondott, hogy minden bajának a súlya az oka.

Ami persze badarság. Ott a Hubbardék fia: sovány, mint az agár, mégis borzasztóan asztmás. Őpedig nagydarab volt, amióta az eszét tudja. Azon a nagyon kevés közös képen, amelyeken az apja is ott van – akkor hagyta el a családot, amikor a fia négy-öt éves volt –, még csak pufók. Az apja lelépése után az anyja őt ültette az asztalfőre, maga és a nagymama közé, és megbántódott, ha a fia nem szedett kétszer mindenből. Howard kitartóan hízott, hogy betöltse az űrt a két asszony között, és tizenkét éves korára annyit nyomott, mint az apa, aki elhagyta őket. Számára a jó étvágy egyet jelentett a férfiassággal. A tömege volt az egyik meghatározó tulajdonsága. Asszonyok építették ilyenné, örömmel, szeretetből. Jellemző Krakélerre, arra a herélőkést forgató ünneprontóra, hogy éppen ettől akarja megfosztani.

Ám néha, a gyengeség pillanataiban, amikor nehéz lett lélegezni vagy mozogni, Howard megismerte a félelmet. Shirley tehet úgy, mintha a férje sose forgott volna veszélyben, Howard azonban emlékezett a végtelen éjszakákra a kórházban a bypassműtét után, amikor nem bírt aludni a szorongástól, hogy a szíve botladozni kezdhet, akár le is állhat. Ahányszor meglátta Vikram Jawandát, arra kellett gondolnia, hogy azok a hosszú, sötét ujjak fogták az ő védtelen, lüktető szívét, és ettől olyan ösztönös, primitív rettegés rohanta meg, amelyet túláradó kedélyeskedéssel kellett elűznie. A kórházban a műtétet követően figyelmeztették, hogy fogynia kell valamennyit, de hát ő magától is leadott tizenkét kilót a fertelmes kosztjukon, és Shirley azon nyomban nekilátott felhizlalni, mihelyt kiírták...

Még egy pillanatig ült, élvezte, mennyivel könnyebben tud lélegezni az inhalátortól. Manapság ez sokat jelentett neki. Harmincöt éve akkora elánnal vezette be Pagfordba az ínyenc konyhát, mint egy tizenhatodik századi kalandor, aki most tért vissza különböző finomságokkal a világ végéről, és a város a kezdeti gyanakvás után nemsokára ott szimatolt kíváncsian és bátortalanul az ő műanyag edényei körül. Szomorkásán gondolt néhai anyjára, aki olyan büszke volt a fiára és annak virágzó üzletére. Bár látná a kávéházat! Feltápászkodott, leakasztotta a kampóról a szarvasvadász-sapkát, és akkora gonddal igazgatta el a fején, mintha most koronázná meg önmagát.

Új pincérnői együtt érkeztek fél kilenckor. Howardnak volt számukra egy meglepetése.

– Tessék! – nyújtotta az uniformist, a fekete ruhát a fodros fehér köténnyel. Éppolyan volt, mint amilyennek elképzelte. – Jónak kell lenniük. Maureen azt állította, hogy ismeri a méreteteket. Ő is ilyet visel.

Gaia magába fojtotta a nevetését, amikor a mosolygó Maureen átvonult a kávézóból a csemegébe. Scholl papucsot viselt fekete harisnyás lábán, és a ruhája négy centivel a ráncos térde fölött végződött.

– A személyzeti helyiségben átöltözhettek, lányok! – mutatott a szobára, ahonnan Howard előjött.

Gaia már a farmerjét tolta le magáról a személyzeti vécé mellett, amikor felfigyelt Sukhvinder arcára.

– Mi a hézag, Sooks? – kérdezte.

Sukhvindernek adott annyi bátorságot az új becenév, hogy kimondja, amit máskülönben nem mert volna.

– Én ezt nem viselhetem – suttogta.

– Miért? – kérdezte Gaia. – Oké leszel benne.

Ám a fekete ruhának rövid volt az ujja.

– Akkor se.

– De mi... uramjézus! – hűlt el Gaia.

Sukhvinder felhúzta a pulóvere ujját. Karjának belső oldalát csúnya, cikcakkos forradások borították, és lángvörös, frissen varasodon vágások kúsztak a csuklójától fölfelé.

– Sooks – mondta halkan Gaia. – Ez meg miféle hülyeség, haver?

Sukhvinder a fejét rázta, és a szeme tele volt könnyekkel.

Gaia gondolkodott egy pillanatig, majd azt mondta: – Tudom már. Gyere csak ide.

Kibújt hosszú ujjú pólójából.

Valami nagyot puffant a hanyagul becsukott ajtón, a zárnyelv felpattant, a két súlyos vécépapír-csomagot cipelő, megizzadt Andrew már félig bent volt a szobában, amikor Gaia dühös kiáltása megállította. Visszatántorodott, egyenesen neki Maureennak.

– Átöltöznek! – korholta epésen Maureen.

– De Mr. Mollison mondta, hogy ezt vigyem a személyzeti mosdóba!

Anyám, borogass! Gaia bugyiban és melltartóban! Majdnem mindent látott!

– Bocs! – kiáltotta Andrew a bezárt ajtónak. Úgy elvörösödött, hogy lüktetett az egész arca.

– Balfasz! – motyogta Gaia az ajtó másik oldalán. Nyújtotta a pólóját Sukhvindernek. – Vedd föl a ruha alá.

– De nem lesz fura?

– Kit érdekel? A jövő hétre szerezz egy feketét, úgy fog kinézni, mintha hosszú ujjú ruhát hordanál. Majd kitalálunk a tulajnak valamit...

– Ekcémája van – jelentette be Gaia, amikor ő és Sukhvinder átöltözve, kötényesen előkerültek a személyzeti szobából. – Az egész karján. Kicsit sebes.

– Aha – bólintott Howard. Sukhvinder fehér pólóba bújtatott karjára pillantott, majd visszafordult Gaiához, aki pontosan olyan isteni volt, mint remélte.

– A jövő hétre szerzek feketét – ígérte Sukhvinder, de nem bírt Howard szemébe nézni.

– Rendben. – Howard megpaskolta Gaia keresztcsontját, mielőtt átküldte a lányokat a kávézóba. – Mindenki felkészül! – kiáltotta nagy általánosságban a személyzetnek. – Mindjárt ott vagyunk! Légy szíves, nyiss ajtót, Maureen!

A járdán már várakozott egy kisebb csoport. A kinti hirdetésre azt írták: Rézkanna, nyitás ma! Az első kávé ingyen!

Andrew ezután órákon át nem találkozott Gaiával. Howard alaposan megdolgoztatta: hol a meredek pincelépcsőn futkosott fel-alá tejjel és gyümölcslével, hol a hátsó kis konyhát mosta föl. Korábban volt az ebédideje, mint a két pincérlánynak. Legközelebb akkor láthatta Gaiát, amikor Howard a kávéház pultjához hívatta: alig pár centire haladtak el egymástól, míg a lány az ellenkező irányba, a hátsó szoba felé tartott.

– Meg vagyunk rohanva, Mr. Price! – harsogta jókedvűen Howard. – Kerítsen egy tiszta kötényt, és törölgessen le néhány asztalt, mialatt Gaia ebédel!

Miles és Samantha Mollison egy ablak melletti asztalhoz telepedtek le két lányukkal és Shirley-vel.

– Úgy tűnik, irtó jól megy a bolt, nem? – nézett körül Shirley.

– De mi a csudát visel az a Jawanda lány a ruhája alatt?

– Talán be van kötve a karja? – vélte Miles, és hunyorgott.

– Szia, Sukhvinder! – kurjantotta Lexie. Még az általános iskolából ismerték egymást.

– Ne kiabálj, drágám – pirongatta Shirley az unokáját, amitől Samantha rögtön megsértődött.

Maureen kijött a pult mögül a fekete ruhájában meg a fodros kötényében, és Shirley azon nyomban sóbálvánnyá lett a kávéja fölött.

– Egek! – súgta, ahogy Maureen ragyogva elindult feléjük.

Igaza van, gondolta Samantha. Maureen nevetséges, főleg az ugyanúgy öltözött tizenhat éves csitrik mellett, de akkor sem szerzi meg Shirley-nek azt az örömöt, hogy egyetért vele. Tiintetően elfordult, a közeli asztalokat törölgető fiút nézte. Sovány, de kellően széles vállú. Samantha látta izmainak mozgását a laza póló alatt. Hihetetlen, hogy Miles nagy kövér fara ugyanilyen kicsi és feszes volt valaha – ekkor a fiú a fény felé fordult, és az asszony megpillantotta a pattanásait.

– Igazán nem rossz, mi? – károgta Maureen Milesnak. – Egész nap telt ház volt.

– Na, lányok! – fordult Miles a családjához. – Mivel növeljük a nagypapi hasznát?

Samantha oda sem figyelve rendelt egy csésze levest. Howard átkacsázott hozzájuk a csemegéből, mert tízpercenként ellenőrizte a kávézót, üdvözölte a vendégeket, és figyelte a kasszába befolyó pénzt.

– Bombasiker! mondta a fiának, miközben begyömöszölte magát az asztalukhoz. Mit szólsz a helyhez, Sammy? Most látod először, ugye? Tetszik a kép a falon? A porcelánok?

– Ühüm – felelte Samantha. – Szép.

– Arra gondoltam, hogy itt tartjuk meg a hatvanötödik születésnapomat – folytatta Howard, szórakozottan vakargatva a kiütéseit, amelyeket még nem gyógyítottak meg Parminder kenőcsei –, de nem elég tágas. Azt hiszem, mégis maradunk a gyülekezeti teremnél.

– Mikor lesz az, papi? – csipogta Lexie. – Én is jöhetek?

– Huszonkilencedikén, és mennyi is vagy most? Tizenhat? Természetesen jöhetsz – bólintott boldogan Howard.

– Huszonkilencedike? – kérdezte Samantha. – Ó, de hát...

Shirley szúrósan meredt rá.

– Howard hónapok óta tervezi. Időtlen idők óta szó van róla.

– ...pont azon az estén lesz Libby koncertje – fejezte be Samantha.

– Iskolai? – kérdezte Howard.

– Nem – felelte Libby. – Anyu szerzett jegyet a kedvenc bandám koncertjére. Londonban lesz.

– En pedig elkísérem – jelentette ki Samantha. – Nem mehet egyedül.

– Harriet anyukája azt mondja, hogy ő...

– Libby, én kísérlek el, ha Londonba mész.

– Huszonkilencedikén? – Miles keményen nézett a feleségére.

– A választás másnapján?

Samantha megeresztette azt a lenéző kacajt, amelyet Maureennak tartogatott,

– Ez a helyi tanács, Miles! Csak nem akarsz sajtókonferenciát összehívni?

– Hát, hiányozni fogsz, Sammy – mondta Howard, miközben a menye székének támlájába kapaszkodva feltápászkodott. – Jobb, ha megyek... jól van, Andrew, itt végeztél... eredj, nézz utána, kell-e még valami a pincéből!

Andrew kénytelen volt a pult mellett várni, miközben a vendégek ki-bejártak a mosdóba. Maureen megpakolta Sukhvindert szendvicses tányérokkal.

– Hogy van a mamád? – kérdezte a lányt olyan váratlanul, mintha abban a pillanatban jutott volna az eszébe.

– Jól – felelte Sukhvinder, és elvörösödött.

– Nem izgatta föl nagyon az a csúnya dolog a tanácsi weboldalon?

– Nem. – Sukhvinder szeme könnybe lábadt.

Andrew a nyirkos udvarra indult, amelyet kora délutánra fölmelegített a beáradó napfény. Azt remélte, hogy Gaia is ott lesz, kijön levegőzni, de ő nyilván a személyzeti szobába ment a delikátesz mögött. Csalódottan gyújtott rá egy cigarettára. Alighogy leszívta a füstöt, előbukkant a kávézóból Gaia. Éppen egy szénsavas üdítővel öblítette le az ebédjét.

– Szia – nyögte Andrew kiszáradt torokkal.

– Szia – felelte a lány. – Figyelj – folytatta pillanatnyi szünet után –, miért akkora féreg az a te haverod Sukhvinderrel? Plaragszik rá, vagy rasszista?

Nem rasszista felelte Andrew. Kivette a cigarettát a szájából, igyekezett uralkodni kezének remegésén, de semmi sem jutott az eszébe. Verejtékes hátát melegítette a fém szeméttartályokról visszaverődő napfény; a feszülő fekete ruhájú Gaia közelsége szinte letaglózta, különösen, miután megpillanthatta, mi van a ruha alatt. Ismét slukkolt a cigarettájából, és nem tudta, mikor volt utoljára ennyire kába vagy ennyire virgonc.

– Akkor hát mit vétett neki?

A vékony deréknak az az ívelő folytatása! Annak a csillámokkal teleszórt két nagy szemnek a tökéletessége az üdítősdoboz fölött! Andrew a legszívesebben azt felelte volna: Semmit, az egy tróger, és én összeverem, ha engeded, hogy megérintselek...

Sukhvinder kijött az udvarra, és belehunyorgott a napfénybe. Láthatólag kínosan érezte magát, és melege volt Gaia pólójában.

– Szólt, hogy menj be – mondta Gaiának.

– Várhat – felelte hidegen Gaia. – Előbb megiszom ezt. Még csak negyven perc telt el.

Andrew és Sukhvinder úgy megilletődtek ennyi szépségtől és arroganciától, hogy csak bámulták, amint iszogatja a Sprite-ot.

– A mamádról mondott valamit az előbb az a vén kurva? – kérdezte Gaia a barátnőjét.

Sukhvinder bólintott.

– Szerintem az ő puszihaverja tehette föl a weboldalra azt a posztot a mamádról – közölte Gaia, és ismét rámeredt Andrew-ra, aki határozottan erotikusnak találta az ő hangsúlyozását, holott Gaia becsmérlésnek szánta.

– Az nem lehet – mondta enyhén remegő hangon. – Akárki csinálta, az én öregemet is kikezdte. Két hete.

– Micsoda? – figyelt föl Gaia. – Ugyanaz az illető írt valamit a papádról?

Andrew bólintott. Élvezte a lány érdeklődését.

– Valami lopásról, ugye? – kérdezte Sukhvinder feltűnő vakmerőséggel.

– Ja – helyeselt Andrew. – És tegnap lapátra tették miatta. Úgyhogy nem az ő mamája az egyetlen, aki szenvedett. – Szinte szemrebbenés nélkül állta Gaia vakító tekintetét.

– Bassza meg – mondta Gaia. Kiitta az utolsó kortyot, majd a szemetesbe hajította a dobozt. – Errefelé kurvára ketyósok az emberek.

IV

A Parminderről írott poszt a tanácsi weboldal üzenőfalán lidércnyomásos új szintre srófolta fel Colin Wall félelmeit. Azt csak találgathatta, honnan szedik Mollisonék az információikat, de ha ezt tudják Parminderről...

– Az isten szerelmére, Colin! – kiáltott rá Tessa. – Ez csak rosszindulatú pletyka! Semmi alapja!

De Colin nem mert hinni a feleségének. Alkatilag hajlamos volt feltételezni másokról is olyan titkokat, amelyek félig megőrjítik őket. Még az a tudat sem vigasztalta, hogy felnőtt életének nagy részét be nem következett botrányoktól rettegve élte le, mert a nagy számok törvénye alapján valamelyiknek egy napon mégiscsak be kell következnie.

Ügy gondolt küszöbönálló leleplezésére, ahogy mindig is szokott, miközben fél három táján visszafelé ballagott a hentestől, és csak akkor döbbent rá, merre jár, amikor felkeltette figyelmét az új kávéházból kiszűrődő zsivaj. Átmenekült volna a tér másik oldalára, ha nem lett volna máris egy szintben a Rézkanna kirakatával; Mollisonéknak most már a közelségétől is rettegett. Azután a kirakatüvegen át meglátott valamit, ami addig elkerülte a figyelmét.

Amikor tíz perccel később belépett a konyhájukba, Tessa éppen a nővérével beszélt telefonon. Colin elhelyezte a hűtőben a báránycombot, és utána meg sem állt Mócsing padlásszobájáig. Kivágta az ajtót, és üres szobát talált, úgy, ahogy várta.

Nem tudta, mikor járt itt utoljára. A padlót beborította a szennyes. Fura szagot érzett, noha Mócsing nyitva hagyta a tetőablakot. Colin felfedezett egy nagy gyufásdobozt az íróasztalon. Kinyitotta, és egy csomó gyűrött tipet látott benne. A számítógép mellett pökhendi módon ott hagytak egy csomag cigarettapapírt.

Colin azt hitte, felrobban.

– Colin! – szólította Tessa a lépcsőfordulóról. – Hol vagy?

– Idefönt! – harsogta.

Tessa riadtan, szorongva nyitott be. Colin szó nélkül fölemelte a gyufásdobozt, és megmutatta a tartalmát.

– O! – lehelte az asszony.

– Azt mondta, hogy ma Andrew Price-szal van programja – tagolta Colin. Tessa rémülten nézte a férje állán a dühtől rángatózó izom apró dudorának mozgását. – Most jöttem el a főtéren az új kávéház mellett, és Andrew Price ott dolgozik, éppen az asztalokat törölgeti. Akkor hát hol van Stuart?

Tessa hetek óta úgy tett, mintha minden alkalommal elhinné Mócsingnak, hogy Andrew-val lóg. Napokon át győzködte magát, hogy Sukhvinder bizonyára nem jól tudja, hogy Mócsing randevúzik (odáig süllyed, hogy randevúzzon) Krystal Weedonnal.

– Nem tudom – válaszolta. – Gyere le, igyál egy csésze teát. Felhívom.

– Inkább itt várom be – közölte Colin, és leült Mócsing vetetlen ágyára.

– Ugyan már, Colin, gyere le! – kérlelte az asszony.

Nem merte itt hagyni. Nem tudta, mit lelhetne a fiókokban vagy Mócsing iskolatáskájában. Nem akarta, hogy belenézzen a számítógépbe vagy belessen az ágy alá. Tessának mostanra az maradt az egyetlen módszere, hogy nem volt hajlandó kotorászni a sötét sarkokban.

– Gyere le, Col! – nógatta a férjét.

– Nem! – felelte Colin, és úgy fonta keresztbe a karját, mint egy dacos gyerek, de az az izom tovább rángatózott az állán. – Drogok a papírkosarában! Az igazgatóhelyettes fiáéban!

Tessát, aki Mócsing számítógépes székébe ült le, végigborzongatta az ismerős düh. Tudta, hogy férje betegségének elkerülhetetlen következménye az énközpontúság, de néha...

– Rengeteg kamasz kísérletezik így – mondta.

– Most is őt véded, mi? Eszedbe sem jut, hogy azért képzeli magát büntethetetlennek, mert te örökösen találsz neki mentségeket?

Tessa igyekezett uralkodni a haragján. Neki kötelessége ütközőnek lenni a fia és a férje között.

– Ne haragudj, Colin, de nem te és a munkád vagytok a világ kö...

– Értem... tehát ha kirúgnak...

– Mi a fenéért rúgnának ki?

– Az istenit! – ordította felháborodottan Colin. – Minden rajtam csapódik le! Már így is éppen elég bajom van! Stuart máris a legproblémásabb tanulók közé tartozik a...

– Ez nem igaz! – kiáltotta Tessa. – Te vagy az egyetlen, aki nem egy normális tizenévest lát benne. Ő nem Dane Tully!

– A legjobb úton van, hogy azzá legyen! Drog a papírkosarában...

– Nem megmondtam, hogy a paxtoni gimnáziumba küldjük? Tudtam, hogy ha a Winterdownba kerül, személyes sértésnek veszel mindent, amit csinál! Csoda, hogy lázad, amikor minden pillanatban úgy kellene viselkednie, hogy téged dicsérjenek érte? Sosem akartam, hogy a te iskoládba járjon!

– Én pedig – bömbölte Colin felpattanva – őt nem akartam! Soha a büdös életben!

– Ezt ne mondd! – zihálta Tessa. – Tudom, hogy dühös vagy, de ezt ne mondd!

Két szinttel alattuk csapódott a bejárati ajtó. Tessa rémülten körülnézett, mintha Mócsing egy szempillantás alatt ott teremhetne a semmiből. Nem csupán a zaj ijesztette meg. Stuart sohasem csapkodta az ajtót, általában úgy siklott ki-be, akár egy szellem.

Ismerős léptek koppantak a lépcsőn. Tudja vagy sejti, hogy a szülei a szobájában vannak? Colin várakozott, lelógatta ökölbe szorított kezét. Tessa hallotta, ahogy megreccsen középen a lépcsőfok, azután Mócsing ott állt előttük. Tessa biztosra vette, hogy előre elrendezte az arcvonásait megvetőre és utálkozóra.

– Jó estét – vetette oda. Előbb az anyjára, majd a görcsösen merev arcú apjára nézett. Colinnak sohasem volt akkora önuralma, mint neki. – Micsoda meglepetés.

Tessa kétségbeesetten próbált kiutat mutatni a fiúnak.

– Papa aggódott, hogy merre jársz – mondta esdeklő hangon.

– Említetted, hogy Arfhez mész, de a papa látta...

– Ja, változott a program – közölte Mócsing.

Arra a helyre sandított, ahova a gyufásdobozt tette.

– Tehát akarod közölni, hol tartózkodtál? – kérdezte Colin. Fehér foltok voltak a szája körül.

– Ja, ha óhajtjátok – bólintott Mócsing, és várt.

– Stu... – Tessa félig suttogott, félig nyöszörgött.

– Krystal Weedonnal hetyegtem – válaszolta Mócsing.

Istenem, ne!, gondolta Tessa. Ne, ne, ne...

– Mit csináltál? – kérdezte Colin, aki annyira elhűlt, hogy még az agresszivitásról is megfeledkezett.

– Krystal Weedonnal hetyegtem – ismételte meg Mócsing valamivel hangosabban.

– És mióta barátkozol vele? – kérdezte Colin alig észrevehető szünet után.

– Egy ideje – felelte Mócsing.

Tessa látta a férjén, hogy küszködve próbál megfogalmazni egy kérdést, amely túl groteszk ahhoz, hogy kiejtse a száján.

– Szólhattál volna, Stu – mondta.

– Miről? – kérdezte a fiú.

Tessa attól félt, hogy Mócsing valamilyen veszélyes terepre tolja át a veszekedést.

– Hogy hova mész – válaszolta. Felállt, igyekezett egykedvű arcot mutatni. – Legközelebb hívj fel minket.

Colinra pillantott, azt remélve, hogy követi a példáját, és az ajtóhoz indul. Ám a férje lecövekelte magát a szoba közepén, és iszonyodva nézett Mócsingra.

– Neked... neked dolgod van Krystal Weedonnal? – kérdezte.

Farkasszemet néztek. Colin pár centivel magasabbra nőtt, de Mócsing kezében volt minden hatalom.

– Dolgom? – ismételte meg Mócsing. – Mit értesz „dolog” alatt?

– Tudod te, mit értek alatta! – Colin vörösödön.

– Úgy érted, hogy baszom-e? – kérdezte Mócsing.

Tessa halk „Stu!” kiáltása beleveszett Colin üvöltésébe. – Hogy mersz...!

Mócsing csak nézte az apját, és önelégülten vigyorgott. Maga volt a megtestesült kihívás.

– Mit? – kérdezte.

– Te... – Colin erőlködve kereste a szavakat, és egyre vörösebb lett. – Te Krystal Weedonnal hálsz?

– Ha azt tenném, az sem jelentene problémát, vagy igen? – kérdezte Mócsing az anyjára sandítva. – Ti mind azon vagytok, hogy Krystalnak segíteni kell, igen?

– Segítjük...

– Nem azért akarjátok megakadályozni annak a rehabnak a bezárását, hogy segítsetek Krystal családján?

– Mi köze ennek...?

– Akkor meg nem értem, miért gond, ha vele járok.

– És csakugyan jársz vele? – kérdezte Tessa élesen. Ha Mócsing erre a területre akarja áttenni a veszekedést, ő várni fogja. – Jársz is vele valahova, Stuart?

Mócsing úgy vigyorgott, hogy az anyjának felfordult a gyomra. Még csak színlelni sem próbálta az illendőséget.

– Hát, mivel egyikünk házában se csináljuk...

Colin fölemelte és meglendítette görcsösen ökölbe szorított kezét. Arcon találta Mócsingot, aki nem készült föl erre, mert az anyjára figyelt. Megtántorodott, oldalra dőlt, neki az íróasztalnak, majd a padlóra rogyott. Ugyanabban a percben fel is pattant, de addigra Tessa már a férje elé ugrott, és farkasszemet nézett a fiával.

– Te kis mocsok! Te kis mocsok! – hajtogatta Colin a felesége mögött.

– Egen? – Mócsing már nem vigyorgott. – Inkább leszek kis mocsok, semhogy olyan legyek, mint te, te seggfej!

– Ne! – kiáltotta Tessa. – Colin, menj ki! Menj ki!

Colin maradt még egy pillanatig, elszörnyedve, dühöngve, megrendültén, azután kimasírozott a szobából. Hallatszott, ahogy megbotlik a lépcsőn.

– Hogy tehetted? – suttogta Tessa a fiának.

– Mi a picsát hogy tehettem? – kérdezett vissza Stuart, és olyan riasztó volt az arca, hogy Tessa az ajtóhoz rohant. Becsukta, be is reteszelte.

– Te is tudod, hogy kihasználod azt a lányt, Stuart, ahogy pedig az imént beszéltél az...

– Egy nagy lófaszt – vágott közbe Mócsing. Járkálni kezdett, lehullott róla minden flegma. – Egy lófaszt használom ki. Pontosan tudja az, hogy mit akar, csak mert a kibaszott Parlagon lakik, ez még nem jelenti azt... Igazság szerint te és Bokszos azért nem akarjátok, hogy basszam, mert szerintetek alább való...

– Ez nem igaz! – tiltakozott Tessa, pedig az volt, és bármennyire aggódott Krystalért, mégis boldog lett volna, ha még azt is hallhatja, hogy Mócsingnak volt elég esze óvszert használni.

– Kibaszott képmutató vagy, Bokszossal együtt – közölte Mócsing, továbbra is járkálva. – Jár a pofátok, mint a kacsa segge, hogy mennyire akartok segíteni Weedonékon, de nem akartok ti...

– Elég! – üvöltötte az asszony. – Ne merészelj így beszélni velem! Nem fogod fel? Nem látod be, milyen rohadtul önző vagy...?

Cserbenhagyták a szavak. Sarkon fordult, feltépte az ajtót, kiment, azután bevágta maga mögött.

Távozása különös hatással volt Mócsingra, aki abbahagyta a járkálást és másodpercekig bámulta a csukott ajtót. Azután végigkutatta a zsebeit, előhúzott egy cigarettát, meggyújtotta, azzal sem bajlódva, hogy kifújja a füstöt a tetőablakon, csak talpalt körbe-körbe a szobában, és nem bírt uralkodni a gondolatain: a düh elnagyolt, vonagló képeket hömpölygetett az agyában.

Eszébe jutott egy péntek este, csaknem egy évvel korábbról, amikor Tessa feljött a szobájába, és közölte vele, hogy az apja el akarja vinni másnap focizni Barryvel és a fiaival.

(– Hogy? – Mócsing elhűlt. Az apja még sosem javasolt ilyet.

– Szórakozásból. Egy kis focizásra – válaszolta Tessa, és rosszallóan nézte a padlóra szórt ruhákat, hogy ne kelljen látnia a fiú ellenséges arcát.

– Miért?

– Mert a papa úgy gondolta, hogy jó lenne – felelte Tessa, és lehajolt egy iskolai ingért. – Declan gyakorolni akar, vagy ilyesmi. Meccsük lesz.

Mócsing egész jól focizott, amin az emberek csodálkoztak: tőle azt várták volna, hogy utálja a sportot, lenézi a focicsapatokat. Úgy játszott, ahogy beszélt, ügyesen, sokat cselezve, lóvá téve az ügyetleneket. Vakmerően kihasználta a lehetőségeket, és nem izgatta magát, ha nem jöttek be.

– Nem is tudtam, hogy tud focizni.

– Méghozzá nagyon jól, hetente kétszer játszott, amikor megismerkedtünk – világosította föl ingerülten Tessa. – Holnap délelőtt tízkor, rendben? Kimosom a tréningnadrágodat.)

Slukkolt a cigarettájából, és akarata ellenére tovább emlékezett. Egyáltalán miért ment bele? Ma egyszerűen visszautasítaná, hogy fellépjen Bokszos magánszínházában, és ágyban maradna, amíg abba nem hagyják az ordítást. Egy éve még nem értette, mit jelent a hitelesség.

(Ehelyett Bokszossal együtt távozott a házból. Elviselték az ötperces néma sétát, közös tudatában az óriási kudarcnak, amely betöltötte körülöttük az űrt.

A focipálya, amely a Szent Tamás iskolához tartozott, napfényes és kihalt volt. Két-két hármas csapatra oszlottak, mert Declan egyik haverja Fairbrotheréknél töltötte a hétvégét. A haver, aki egyértelműen bálványozta Mócsingot, beállt hozzá és Bokszoshoz.

Mócsing és Bokszos némán adogattak, miközben Barry, aki valószínűleg a legrosszabb játékos volt, ordított, szurkolt és éljenzett a yarvili kiejtésével, miközben rohangált fel-alá a pulóverekkel kijelölt pályán. Amikor Fergus gólt rúgott, Barry odafutott, hogy a nyakába boruljon, de rosszul tájolta be magát, és a feje búbjával eltrafálta Fergus állát, amitől mindketten elterültek. Fergus nyögött a fájdalomtól, de közben kacagott, Barry felváltva mentegetőzött és hahotázott. Mócsing azon vette észre magát, hogy vigyorog, majd meghallotta Bokszos erőltetett, bömbölő nevetését, mire savanyú képpel elfordult.

Azután eljött a pillanat, az a megalázó, pocsék pillanat. Döntetlenre álltak, végéhez közeledett a meccs, amikor Mócsing sikeresen szerelte Fergust, és Bokszos elordította magát: „Mindent bele, Stu haver!”

„Haver.” Bokszos soha életében nem használta ezt a szót. Szánalmasan, üresen, természetellenesen kongott. Olyan akart lenni, mint Barry; utánozni próbálta azt a fesztelen könnyedséget, amellyel a barátja biztatta a fiait; imponálni akart Barrynek.

Mócsing lábáról ágyúgolyóként szállt el a labda, és mielőtt telibe találta volna Bokszos gyanútlan, ostoba arcát, megrepesztette volna a szemüvegét és egyetlen csepp vért fakasztott volna a szeme alatt, a fiúnak még maradt ideje tisztába jönni a saját szándékával, megérteni, hogy el is akarja találni Bokszost, méghozzá bosszúból.)

Soha többé nem fociztak. Az apai-fiúi közeledés kárhozatra ítélt kis kísérlete tucatnyi elődjéhez hasonlóan tűnt el a süllyesztőben.

Én pedig őt nem akartam!

Biztos, hogy ezt hallotta. Bokszos nyilván róla beszélt. A szobájában voltak. Ki másról beszélt volna?

Én pedig leszarom, gondolta Mócsing. Mindig is gyanította. Úgyhogy nem értette, miért érzi a szíve körül ezt a hidegséget.

Visszahúzta a helyére a számítógépes széket onnan, ahová akkor gurult, amikor Bokszos megütötte őt. Az lett volna a hiteles viselkedés, ha félrelöki az anyját, és behúz egyet Bokszosnak. Hogy ismét megrepedjen a szemüvege. Hogy kibuggyanjon a vére. Undorodott magától, amiért nem tette meg.

De vannak más módok is. Sok mindent hallgatott ki az évek során. Sokkal többet tud az apja röhejes félelmeiről, mint ezek gondolnák.

Ujjai ügyetlenebbek voltak, mint rendesen. Hamu hullott a szájában lógó cigarettáról a billentyűzetre, miközben lehívta a tanács weboldalát. Már hetekkel korábban rákeresett az SQL injectionre, és megtalálta a kódot, amelybe Andrew nem volt hajlandó beavatni. Miután pár percig tanulmányozta az üzenőfalat, simán belogolt, mint Betty Rossiter, majd megváltoztatta a nevét Barry_Fairbrother_Szellemére, és gépelni kezdett.

V

Shirley Mollison meg volt győződve róla, hogy férje és fia túloznak: mi baja lehet a tanácsnak abból, ha ő fent hagyja a Szellem posztjait? Miért lennének rosszabbak ezek a hozzászólások a pletykánál, azt pedig tudomása szerint még nem bünteti a törvény. Azt sem hitte el, hogy létezhet olyan esztelen és oktalan törvény, amely őt büntetné a más írásáért. Az roppantul tisztességtelen lenne. Bármilyen büszke is volt Miles jogi diplomájára, bizonyosra vette, hogy fia ebben az egyben téved.

Még annál is gyakrabban ellenőrizte az üzenőfalat, mint ahogy Miles és Howard tanácsolta, nem mintha a törvényes következményektől tartott volna. Meg volt győződve róla, hogy Barry Fairbrother Szelleme még nem teljesítette vállalt feladatát, a Parlag-pártiak összezúzását, és elsőnek akarta látni a következő hozzászólást. Többször is besurrant Patrícia régi szobájába, és ráklikkelt a weboldalra. Néha örömteli kis borzongás futott végig rajta porszívózás vagy krumplihámozás közben, és máris rohant a dolgozó– szobába, csak hogy újabb csalódás érje.

Shirley különleges, titkos rokonának érezte a Szellemet, aki az ő weboldalát használja fórumnak, hogy lerántsa Howard képmutató ellenségeiről a leplet, és ettől ugyanaz a jogos büszkeség töltötte el, mint a természettudóst, aki olyan környezetet teremt, hogy egy ritka madárfaj is méltóztatik fészket rakni benne. Ám nem ez volt minden. Shirley élvezte a Szellem dühét, könyörtelenségét, elszántságát. Találgatta, ki lehet; hatalmas, homályos férfialakot képzelt el maga és Howard mögé, aki a pártjukon áll, és utat vág nekik az ellenségek között, akik összeomlanak, amint a Szellem lekaszálja őket rút igazságaikkal.

Valamiért egyetlen pagfordi férfi sem tűnt méltónak arra, hogy a Szellem legyen. Shirley kimondottan csalódott volna, ha egy másik Parlag-ellenes bizonyul Szellemnek.

– Ha ugyan férfi – mondta Maureen.

– Talált – dicsérte meg Howard.

– Szerintem férfi – szögezte le fagyosan Shirley.

Amikor Howard vasárnap reggel elindult a kávéházba, Shirley, aki még köntösben volt, kezében a csésze teával automatikusan elvonult a dolgozószobába, és lehívta a weboldalt.

Egy igazgatóhelyettes ábrándjai, posztolta Barry_Fairbrother_Szelleme.

Shirley reszkető kézzel tette le a csészét. Rákattintott a posztra, tátott szájjal végigolvasta, majd az előszobába rohant, megragadta a telefont, és felhívta a kávéházat, de a szám foglalt volt.

Alig öt perccel később Parminder Jawanda, aki ugyancsak rákapott, hogy a szokottnál jóval sűrűbben tekintse meg a tanács üzenőfalát, megnyitotta az oldalt, és meglátta a posztot. Shirley-hez hasonlóan neki is az volt első reakciója, hogy a telefonért kapott.

Wallék a fiuk nélkül reggeliztek, mert az még odafönt aludt. Amikor Tessa fölvette a kagylót, Parminder félbeszakította a baráti üdvözlést.

– Van egy poszt Colinról a tanács weboldalán. Semmi esetre se hagyd, hogy megnézze!

Tessa rémülten kapta oda a tekintetét a férjére, ám Colin alig méternyire ült a telefontól, és máris hallott minden egyes szót, amelyeket olyan hangosan és érthetően ejtett ki Parminder.

– Visszahívlak – felelte sietve Tessa. – Colin – mondta, miközben ügyetlenül próbálta a helyére tenni a kagylót Colin, várj...

De férje már ki is vonult a konyhából nagyokat döccenő járásával, karját mereven az oldalához szorítva. Tessának futnia kellett, hogy utolérje.

– Talán jobb lenne, ha nem néznéd meg – könyörgött, ám Colin bütykös ujjú nagy keze már az egeret mozgatta az asztallapon –, vagy majd én elolvasom és...

Egy igazgatóhelyettes ábrándjai Az egyik személy, aki a közösséget reméli képviselhetni a városi tanácsban, Colin Wall, a Winterdown Középiskola igazgatóhelyettese. Talán érdekelheti a választókat, hogy Wallnak, aki olyan szigorú pedagógus, kimondottan különös a képzeletvilága. Mr. Wall olyannyira retteg attól, hogy egy diák megvádolhatja helytelen szexuális magatartással, hogy gyakran kell szabadságot kivennie, amíg megnyugszik. Hogy Mr.

Wall valóban megtapizott-e egy elsőst, azt a Szellem csak találgathatja. Lázas ábrándjainak heve arra utal, hogy még ha nem tette is meg, szerette volna megtenni.

Ezt Stuart írta, gondolta azonnal Tessa.

Colin arca szörnyű volt a monitor fényében. Tessa úgy képzelte, akkor lenne ilyen, ha szélütés érné.

– Colin...

– Nyilván Fiona Shawcross árult el – suttogta Colin.

Hát itt volt a katasztrófa, amelytől mindig félt. Mindennek vége. Számtalanszor elképzelte, amint beszedi az összes altatót. Van-e itthon elég?

– Fiona nem tenne... egyébként sem tudja – szólalt meg Tessa, akit egy pillanatra elnémított az igazgatónő neve.

– Tudja, hogy kezeltek OCD[17] ellen!

– Igen, de azt nem tudja, hogy mi... hogy mitől félsz...

– Tudja – közölte Colin. – Bevallottam neki, amikor legutóbb betegszabadságot kellett kivennem.

– De miért? – robbant ki Tessa. – Mi az ördögért vallottad be neki?

– Meg akartam indokolni, miért olyan fontos, hogy szabadságra menjek – felelte csaknem alázatosan Colin. – Úgy gondoltam, tudnia kell, milyen komoly a helyzet.

Tessa borzasztóan szeretett volna ráordítani, de uralkodott magán. így már érthető az a cseppnyi viszolygás, amellyel Fiona bánik Colinnal, és beszél róla. Tessa sosem szerette azt a nőt, keménynek, ridegnek tartotta.

– Akkor sem hiszem, hogy Fionának bármi köze volna... – kezdte.

– Közvetlenül nem. – Colin rászorította reszkető kezét verejtékező felsőajkára. – De Mollison hallhatott valamilyen pletykát valahonnan.

Nem Mollison volt. Ezt Stuart írta, tudom, hogy ő! Minden sorban fölismerte a fiát. Még meg is döbbent, hogy Colin nem látja, nem köti össze a posztot a tegnapi veszekedéssel, amikor megütötte a fiút. Még egy kis alliterálásnak sem tudott ellenállni. Nyilván ő írta mindegyikükről. Simon Price-ról, Parminderről. Sóbálvánnyá dermesztette az iszonyat.

Ám Colin nem is foglalkozott Stuarttal. Gondolatok merültek föl benne, ugyanolyan színesek, mint az emlékek vagy az érzékietek, durva, aljas gondolatok: markolászó keze kinyúlik, miközben áttör a szorosan álló ifjú testek erdején, egy fájdalmas sikoly, egy eltorzuló gyermekarc. Utána újra és újra föltette magának a kérdést: valóban megtette? Élvezte? Nem emlékezett. Csak azt tudta, hogy örökké erre gondol, látja, érzi, ahogy megtörténik. Lágy hús a vékony pamutblúz alatt, markolás, szorítás, fájdalom, sokk: erőszak. Hányszor? Nem tudta. Órák hosszat rágódott azon, hány gyerek tudhatja, mit tett, beszélnek-e róla egymás között, és meddig tart, amíg leleplezik?

Mivel nem tudta, hányszor vétkezett, és mert nem bízott magában, olyan sok papírral és aktával terhelte meg magát, hogy nem maradt szabad keze a támadáshoz, amint végigment a folyosókon.

Ráordított a nyüzsgő gyerekekre, hogy ne ugráljanak előtte, lóduljanak az útjából. Nem segített. Mindig voltak, akik lemaradtak, akik szorosan mellette futottak el vagy nekiszaladtak, és mivel Colin keze tele volt, más illetlen érintésekről képzelődött: egy gyorsan oldalra tartott könyök súrlódásáról egy emlőn, egy sasszéról, hogy meglegyen a kontaktus, egy véletlen botlásról, hogy érezhesse a bőrén a gyerek ágyékát.

– Colin! – szólt rá Tessa.

De a férje már megint sírt, hórihorgas, idétlen alakja rázkódott a zokogástól. Amikor Tessa átkarolta, és odaszorította az arcát az övéhez, könnyeik összevegyültek Colin bőrén.

Néhány mérfölddel odébb, a széptetői házban Simon Trice a vadonatúj családi számítógép mellett ült a nappaliban. Látta, ahogy Andrew elbiciklizik Howard Mollisonhoz a hétvégi munkára, azután eszébe jutott, hogy bolti árat kellett fizetnie ezért a számítógépért, és ettől ingerült lett, ráadásul úgy érezte, átvágták. Egyszer sem nézte meg a városi tanács weboldalát az óta az este óta, amikor kidobta a lopott számítógépet, de egy asszociációsor nyomán mégis ellenőrizni akarta, ott van-e még az üzenet, amely az állásába került, láthatják-e lehetséges munkaadói.

Nem volt ott. Simon nem tudta, hogy ezt a feleségének köszönheti, mert Ruth nem mert szólni, hogy felhívta Shirley-t és könyörgött neki, törölje a posztot. Ettől egy kicsit felderült. Kereste a Parminderről szólót, de az is eltűnt.

Már be akarta zárni az oldalt, amikor észrevette a legújabb bejegyzést. Az volt a címe, hogy Egy igazgatóhelyettes ábrándjai.

A nappali magányában kétszer is átolvasta, azután nevetni kezdett. Ádázul, diadalmasan hahotázott. Sose bírta azt a lötyögő járású égimeszelőt a vízfejével. Jólesett tudni, hogy ő ehhez képest még olcsón megúszta.

Ruth bátortalanul mosolyogva lépett be a nappaliba; örült, hogy Simon nevet, mert amióta elvesztette az állását, borzalmas kedvében volt.

– Mi olyan vicces?

– Ismered Mócsing apját? Wallt, az igazgatóhelyettest? Hiszen az egy büdös pedó!

Ruth mosolya eltűnt. Odasietett, hogy elolvassa a posztot.

– Megyek zuhanyozni – közölte Simon emelkedett hangulatban.

Ruth kivárta, amíg férje elhagyja a szobát, csak akkor merte felhívni barátnőjét, Shirley-t, hogy riassza az új botrány miatt, de Mollisonék telefonja foglalt volt.

Shirley végre elérte Howardot a csemegében. Még akkor is a köntösét viselte. Howard föl-alá járkált a pult mögötti hátsó szobácskában.

-...egy örökkévalóság óta kereslek...

– Mo telefonált. Miről van szó? Csak lassan.

Shirley beolvasta a Colinról szóló üzenetet, olyan hangsúlyozással, mint egy bemondó. Még be sem fejezhette, amikor férje közbevágott.

– Te ezt lemásoltad?

– Tessék? – kérdezte Shirley.

– A képernyőről olvasod? Még mindig ott van? Nem törölted?

– Most próbálom – hazudta megszeppenve Shirley. – Azt hittem, szeretnéd...

– Szedd le, de azonnal! Isten az égben, Shirley, ez kezd nagyon elfajulni. Nem hagyhatunk fent ilyen anyagot!

– Csak arra gondoltam, hogy te...

– Tüntesd el, majd megbeszéljük, ha hazamegyek! – ordította Howard.

Shirley dühös lett. Ők sose kiabáltak egymással.

VI

A következő tanácsülés, az első azóta, hogy Barry meghalt, kulcsfontosságúnak ígérkezett a parlagi háborúban. Howard nem volt hajlandó elhalasztani a szavazást a Bellchapel jövőjéről, sem arról, hogy Pagford át akarja utalni Yarvil jogkörébe az ingatlant.

Éppen ezért Parminder azt javasolta, hogy ő, Colin és Kay jöjjenek össze az ülés előestéjén, és beszéljék meg a stratégiát.

– Ugye, Pagford nem módosíthatja egyoldalúan a városhatárt? – kérdezte Kay.

– Nem – felelte türelmesen Parminder (Kay nem tehet róla, hogy újonc itt) –, de a kerületi tanács kikérte Pagford véleményét, és Howard gondoskodni akar róla, hogy az ő véleményét továbbítsuk.

Wallék nappalijában tartották a megbeszélést, mert Tessa diszkrét nyomást gyakorolt Colinra, hogy olyan helyre invitálja a másik kettőt, ahol ő is hallhatja őket. Kiosztotta nekik a borospoharakat, nagy tál burgonyaszirmot helyezett a kávézóasztalra, azután hátradőlt, és csendesen hallgatta a beszélgetést.

Kimerült és dühös volt. A névtelen poszt az egyik leggyilkosabb pánikrohamot okozta Colinnál, olyan komolyat, hogy képtelen volt bemenni az iskolába. Parminder tudta, mennyire beteg – ő írta ki –, ennek ellenére meghívta erre a tanácskozásra az ülés előtt. Láthatólag nem érdekelte, hogy Tessának az üldözési mánia és a kétség– beesés újabb rohamait kell majd leszerelnie ma este.

– Van valami határozottan sértő abban, ahogy Mollisonék a dolgokat intézik – mondta Colin abban a fensőbbséges, tudálékos modorban, amelyet időnként használt, akkor, amikor eljátszotta, hogy azt sem tudja, mi a félelem és a paranoia. – Azt hiszem, kezdi csípni az emberek szemét, hogy Mollisonék azt képzelik, ők beszélhetnek a város nevében. Mert ez a benyomásom támadt korteskedés közben.

De szép lenne, ha Colin néha az ő kedvéért is elő tudná venni ezt a színjátszó tehetségét, gondolta epésen Tessa. Valamikor réges-régen örömmel volt Colin egyetlen bizalmasa, rettegéseinek rozsdatemetője, a megnyugvás kútfője, de már nem találta hízelgőnek. Férje ma hajnalban kettőtől fél négyig nem hagyta aludni, mert előre-hátra imbolygott az ágy szélén, nyöszörgött, sírt, azt mondta, bár meghalna, ő ezt nem bírja, bár sose pályázta volna meg azt a stallumot, tönkrement bele...

Hallotta, hogy Mócsing közeledik a lépcsőn, és minden izma megfeszült, de a fia ment tovább a nyitott ajtó előtt a konyhába, csak egyetlen megsemmisítő pillantást vetett Colinra, aki a tűz előtt kuporgott egy bőrpuffon, és mellmagasságig ért a térde.

– Talán Miles indulása valóban megharagítja az embereket, még Mollisonék természetes támogatóit is – reménykedett Kay.

– Szerintem lehetséges – bólintott Colin.

Kay odafordult Parminderhez.

– Mit gondol, valóban megszavazza a tanács a Bellchapel kilakoltatását? Tudom, az embereket idegesítik az eldobált tűk meg a drogosok közelsége, de a rendelő mérföldekkel távolabb van... miért zavarja ez Pagfordot?

– Howard és Aubrey egymás kezére játszanak – magyarázta a merev arcú Parminder, akinek a szeme alatt karikák sötétlettek. (Másnap neki kellett Barry segítsége nélkül megküzdenie a tanácsülésen Howard Mollisonnal és cimboráival.) – Kerületi szinten csökkenteni kell a kiadásokat. Ha Howard kirúgja a rendelőt az olcsó épületből, sokkal többe kerül majd a fenntartása, Fawley mondhatja, hogy nőttek a költségek, és megindokolhatja az önkormányzati finanszírozás csökkentését. Utána mindent elkövet azért, hogy a Parlagot visszacsatolják Yarvilhoz.

Mivel belefáradt a magyarázásba, úgy tett, mintha a bellchapeli újabb dokumentumokat tanulmányozná, amelyeket Kay hozott, és részéről kiszállt a társalgásból.

Miért csinálom én ezt?, kérdezte magától.

Ülhetne otthon Vikrammel, aki a távozásakor valamilyen vígjátékot nézett a tévében Jaswanttal és Rajpallal. Nevetésük horzsolta Parminder idegeit. Ő mikor nevetett utoljára? Miért van itt, miért issza ezt az undok, meleg bort, miért küzd egy rendelőért, amelyre sosem lesz szüksége, és egy lakótelepért, ahol olyan egyének laknak, akiktől alighanem viszolyogna, ha ismerné őket? Ő nem Baj Kanhaija, aki nem tudta megkülönböztetni a szövetségesek lelkét az ellenségekétől, ő nem látja, hogy Howard Mollisonból Isten fénye ragyogna. Sokkal jobban örülne Howard vereségének, mint annak, hogy a parlagi gyerekek tovább járhatnak a Szent Tamásba, vagy a parlagiak ezután is kezeltethetik a drogfüggésüket a Bellchapelben, noha valamilyen távoli, hűvös helyről úgy látja, hogy ezek jó dolgok...

(Igazából tudta, miért csinálja. Barryért akar győzni. Barry elmesélte, milyen élmény volt bekerülni a Szent Tamásba. Az osztálytársai elhívták magukhoz játszani; ő, aki egy lakókocsiban élt az anyjával és a két fivérével, élvezte a Remény utca takaros, kényelmes otthonait, áhítattal tekintett a Templom sor hatalmas, viktoriánus házaira. Meghívták születésnapra még abba a bizonyos tehénformájú házba is, amelyet később megvásárolt, hogy ott nevelje föl a négy gyerekét.

Beleszeretett Pagfordba, a folyóba, a mezőkbe, a vaskos falú házakba. Arról álmodott, hogy lesz egy kertje, ahol játszani lehet, egy fával, amelyről hinta lóg. Minden zöld lesz és tágas. Összeszedte a vadgesztenyét, és visszavitte magával a Parlagra. Miután a Szent Tamásban végig osztályelső volt, családjából ő lett az első, aki egyetemre ment.

Szerelem és gyűlölet, gondolta Parminder, kissé megriadva saját őszinteségétől. Szerelem és gyűlölet, ezért vagyok itt..)

Lapozott egyet Kay papírjaiban, és úgy tett, mintha összpontosítana.

Kay örült, hogy az orvosnő ilyen nagy figyelmet szentel az aktáinak, mert sok idejébe és fejtörésébe került, amíg összeállította őket. Úgy vélte, nincs ember, akit ezeknek az anyagoknak az elolvasása ne győzne meg arról, hogy a Bellchapel rendelőt úgy kell hagyni, ahogy van.

De minden statisztika, névtelen esettanulmány és személyes beszámoló közepette is kizárólag egy konkrét beteg szempontjából látta a rendelőt, mégpedig Terri Weedonéból. Erezte, hogy Terri megváltozott, és erre büszke volt, bár meg is ijedt tőle. Terriben bágyadtan felcsillant az önálló döntés ébredező igénye. Nemrég kétszer is mondta Kaynek: – Nem vihessék el Robbie-t, mer aztat én nem hagyom – és ez nem afféle tehetetlen kirohanás volt a sors ellen, hanem tudatos elhatározás.

– Tennap bevittem a óvodába – mesélte Kaynek, aki elkövette azt a hibát, hogy meghökkent. – Oszt ezen mér kell kibukni? Tán nem vagyok elég jó, hogy elvigyem a kurva dedóba?

Kay nem kételkedett benne, hogy ha a Bellchapel ajtaja bezárul Terri előtt, darabokra hullik a gyönge építmény, amelyet egy élet roncsaiból próbálnak felhúzni. Terri mintha ösztönösen félt volna Pagfordtól, amit Kay nem értett.

– Rühellem azt a kibaszott helyet! – mondta, amikor Kay véletlenül megemlítette a várost.

Kay annyit ismert a város és Terri közös múltjából, hogy ott lakott az asszony nagyanyja is, de attól félt, hogy ha Terri nek hetente be kellene utaznia Pagfordba a metadonjáért, önuralma és azzal együtt a családja törékeny új biztonsága is összeroppanna.

Colin átvette Parmindertől a szót, és elmesélte a Parlag történetét; Kay bólogatott, unatkozott, időnként hümmögött, de a gondolatai messze jártak.

Colinnak roppantul hízelgett, ahogy ez a vonzó fiatalasszony csügg a szavain. Ma este nyugodtabbnak érezte magát, mint bármikor azóta, hogy elolvasta azt a félelmes posztot, amely egyébként el is tűnt már a weboldalról. Egy sem következett be a hajnali órákban elképzelt katasztrófák közül. Nem rúgták ki. Nem zúgott ajtaja előtt a dühös tömeg. A pagfordi tanács weboldalán, sőt az egész interneten sem követelte senki (többször rákeresett a Google-on), hogy tartóztassák le vagy börtönözzék be.

Mócsing visszafelé jövet elment a nyitott ajtó előtt, menet közben kanalazva a szájába a joghurtot. Benézett a szobába, és egyetlen pillanatra találkozott a tekintete az apjáéval, amitől az tüstént elveszítette a fonalat.

– ...és... igen, nos hát, dióhéjban ennyi – fejezte be sután. Tessára sandított biztatásért, de a felesége mereven bámult a semmibe. Ez egy kicsit bántotta Colint; azt hitte, hogy az asszony örül, amiért ő sokkal jobban érzi magát, sokkal erélyesebb az átvirrasztott, nyomorúságos éjszakájuk ellenére is. Gyomrát rémítően szorongatta a félelem, de vigasztalást merített Parminder, a másik áldozat és bűnbak jelenlétéből meg a vonzó szociális munkás együtt érző figyelméből.

Kaytől eltérően Tessa figyelt minden szóra, amit Colin mondott arról, hogy a Parlagnak joga van Pagfordhoz tartozni. Nem érzett meggyőződést a férje szavai mögött. Colin hinni akarta azt, amiben Barry hitt, és azért akarta legyőzni Mollisonékat, mivel Barry is ezt akarta. 0 nem szerette Krystal Weedont, Barry viszont igen, így hát Colin feltételezte, hogy több érték van a lányban, mint amennyit ő lát. Tessa tudta, hogy a férjében furcsán keveredik a pökhendiség és az alázat, a tántoríthatatlan hit és a bizonytalanság.

Áltatják magukat, gondolta a többieket figyelve. Éppen egy grafikont néztek, amelyet Parminder bányászott elő Kay jegyzetei közül. Azt hiszik, pár lap statisztikával semmivé tehetnek hatvanévnyi haragot és ellenszenvet. Egyikük sem Barry. Ő élő példa volt arra, amit ők elméletben javasolnak: az előmenetelre a tanulás segítségével, amely kijuttat a nyomorból, és öntudatos polgárrá teszi a gyámoltalan eltartottat. Nem látják, mennyire reménytelen szószólói az ügynek ahhoz a férfihoz képest, aki meghalt?

– Az embereket kimondottan bosszantja, hogy mindent Mollisonék akarnak irányítani – mondta éppen Colin.

– Én úgy gondolom – felelte Kay –, hogy miután ezt az anyagot elolvasták, nehéz lesz úgy tenniük, mintha a rendelő nem végezne életbevágóan fontos munkát.

– A tanácsban nem mindenki felejtette el Barryt – tette hozzá kissé remegő hangon Parminder.

Tessa észbe kapott, hogy zsíros ujjai a levegőbe nyúlkálnak. Miközben a többiek beszélgettek, oda se figyelve egymaga megette az egész tál burgonyaszirmot.

VII

Bár derűs, balzsamos volt a reggel, a Winterdown Középiskola számítógépes laborjában ebédidő felé áporodott lett a levegő, és a piszkos ablakok idegesítő fénypontokat szórtak a poros monitorokra. Noha sem Mócsing, sem Gaia nem volt ott, hogy megzavarják, Andrew Price nem tudott koncentrálni. Csak arra bírt gondolni, amit az este kihallgatott a szülei beszélgetéséből.

Egész komolyan volt szó arról, hogy Readingbe költöznek, ahol Ruth nővére és sógora éltek. Andrew a nyitott konyhaajtó felé fülelve ácsorgott az apró, sötét előszobában. Úgy tűnt, az apjuknak munkát vagy legalábbis munkalehetőséget kínált a nagybácsi, akit Andrew és Paul alig ismert, mert Simon rettentően utálta.

– Kevesebb a pénz – szögezte le Simon.

– Nem tudhatod. Nem mondta...

– Majd fogja. És ott drágább az élet.

Ruth diplomatikusan hümmögött. Andrew, aki levegőt is alig mert venni az előszobában, már abból kiolvashatta az anyja szándékát, hogy nem siet helyeselni Simonnak.

A fiú képtelen volt elképzelni a szüleit más házban, mint Széptető, és más környezetben, mint Pagford. Meg volt győződve róla, hogy örökre itt maradnak. Ő persze egy napon elmegy Londonba, ám Simon és Ruth holtukig gyökeret vernek a domboldalban.

Fellopakodott a szobájába, és kibámult az ablakon a dombok közötti fekete horpadásban elterülő Pagford hunyorgó fényeire. Úgy rémlett, mintha még sosem látta volna ezt a tájat. Valahol odalent Mócsing bagózik a padlásszobájában, valószínűleg pornót néz a számítógépen. Ott van Gaia is, aki nemének valamely titkos szertartását celebrálja. Andrew arra gondolt, hogy Gaia is átesett már ezen; kitépték arról a helyről, amelyet ismert, és átültették ide. Végre van bennük valami mélységesen közös. Mélabús örömet szerzett neki, hogy a távozásban megoszthat valamit a lánnyal.

Csakhogy Gaia nem a maga hibájából hagyta ott az otthonát. Andrew valami rossz, kínos érzéssel vette föl a mobilját, és küldött egy SMS-t Mócsingnak; Szexi Si állásajánlatot kapott Readingből. Lehet, hogy elfogadja.

Mostanáig sem jött válasz. Andrew egész délelőtt nem látta Mócsingot, mert nem volt közös órájuk. Az előző két hétvégén sem találkoztak, mert Andrew a Rézkannában dolgozott. A közelmúltban arról szólt a leghosszabb beszélgetésük, miként posztolt Mócsing Bokszosról az önkormányzati weboldalon.

– Azt hiszem, Tessa gyanítja – vetette oda Mócsing foghegyről. – Egyfolytában úgy bámul rám, mint aki tudja.

– Mit fogsz mondani? – suttogta rémülten Andrew.

Tudta, mennyire vágyik Mócsing a dicsőségre és az elismerésre, azt is tudta, hogy szenvedélyesen szereti fegyvernek használni az igazságot, de nem volt biztos benne, felfogja-e a barátja, hogy Andrew kulcsszerepét Barry Fairbrother Szellemének tevékenységében sohasem szabad elárulni. Mócsingnak sosem volt könnyű elmagyarázni, mit jelent Simon fiának lenni. Egyáltalán, mind nehezebb lett elmagyarázni neki bármit is.

Mihelyt az informatikatanár eltűnt Andrew közeléből, a fiú megkereste Readinget a neten. Pagfordhoz képest óriási város. Évente tart saját zenei fesztivált. Alig negyvenmérföldnyire van Londontól. Megnézte a vasúti menetrendet. Talán hétvégeken bemehetne Londonba, ahogy most szokott Yarvilba a busszal. De olyan irreálisnak tűnt az egész. Pagfordon kívül nem ismert más várost, és még mindig nem tudta elképzelni, hogy a családja másutt éljen.

Ebédidőben kiment, hogy megkeresse Mócsingot. Ahogy kikerült az iskola látóköréből, cigarettára gyújtott, és miközben hanyagul visszadugta zsebébe az öngyújtót, boldogságára egy női hang ütötte meg a fülét: – Szia! – Gaia és Sukhvinder éppen utolérték.

– Szevasztok – mondta, és oldalra fújta a füstöt, nehogy Gaia gyönyörű arcába szálljon.

Nekik hármuknak volt mostanában valamijük, ami megkülönböztette őket másoktól. A két hétvége, amelyen a kávéházban dolgoztak, törékeny kapcsolatot teremtett közöttük. Ismerték Howard közhelyeit, elviselték Maureen tolakodó érdeklődését a magánéletük iránt; együtt vigyorogtak az öregasszony ráncos térdén, ahogy kilátszik a túl rövid pincérnőruha alól, és úgy csereberélték a személyes információk aranyszemcséit, akár az idegenbe vetődött kereskedők. A lányok így értesültek róla, hogy Andrew apját kirúgták; Andrew és Sukhvinder megtudták, hogy Gaia azért dolgozik, mert össze akarja spórolni a pénzt a vonatjegyre Hackney-ig; Gaia és Andrew pedig hallhatták, mennyire utálja Sukhvinder anyja, hogy a lánya Howard Mollisonnál dolgozik.

– Hol van Mócsing barátod? – érdeklődött Gaia, miután összeigazították hármójuk lépéseit.

– Nemtom – felelte Andrew. – Nem láttam.

– Nem nagy veszteség – jegyezte meg Gaia. – Mennyit szívsz ebből egy nap?

– Nem számolom – válaszolta Andrew, akit felvillanyozott a lány érdeklődése. – Kérsz?

– Á – legyintett Gaia. – Nem szeretek bagózni.

A fiúnak egyből az jutott az eszébe, hogy kiterjed-e Gaia ellenszenve a csókolózásra a dohányosokkal. Niamh Fairbrother nem panaszkodott, amikor Andrew bedugta a szájába a nyelvét az iskolai bulin.

– Marco nem dohányzik? – kérdezte Sukhvinder.

– Nem, ő mindig edzésben van – felelte Gaia.

Andrew mostanra csaknem hozzászokott Marco de Luca gondolatához. Voltak annak előnyei is, hogy Gaiát egy Pagfordon kívüli hűség védelmezi. Közös Facebook-képeik hatalmát gyengítette a megszokás. Andrew nem hitte, hogy csak a vágyálmai miatt látja úgy, mintha Gaia és Marco üzenetváltásai hűvösödnének és ritkulnának. Nem tudhatta, mi történik telefonon és e-mailben, de Gaia arca egészen bizonyosan elkedvetlenedett, amikor a fiúja szóba került.

– Ó, megvan! – szólt Gaia.

Nem a csinos Marco volt meg, hanem Mócsing, aki Dane Tullyval dumált az újságos előtt.

Sukhvinder lefékezett, de Gaia megragadta a felkarját.

– Arra mész, amerre neked tetszik! – mondta, és gyengéden húzni kezdte a barátnőjét. Zöld csillámokkal telehintett szeme összeszűkült, ahogy közelebb értek ahhoz a ponthoz, ahol Mócsing és Dane cigarettázott.

– Szia, Arf! – kiáltotta Mócsing, mikor meglátta a három közeledőt.

– Szia, Mócsing – felelte Andrew. – Megkaptad az SMS-emet? – kérdezte, mert igyekezett kivédeni a balhét. Mócsing még képes lenne Gaia előtt cikizni Sukhvindert.

– Milyen SMS-t? – kérdezett vissza Mócsing. – Ja, igen, amiben Si-ról van szó? Akkor hát elköltözöl?

Ezt olyan fesztelen közönnyel mondta, amit Andrew csakis Dane Tully jelenlétének tulajdoníthatott.

– Ja, talán – bólintott.

– Hova költöztök? – kérdezte Gaia.

– Az öregemnek munkát ajánlottak Readingben – felelte Andrew.

– Nahát, a papám is ott él! – kiáltotta meglepetten Gaia. – Lóghatunk együtt, ha odamegyek hozzá. A fesztivál nagyon király. Akkor kérsz egy szendvicset, Sooks?

Andrew annyira megdöbbent ettől az önként felajánlott, közös időtöltéstől, hogy Gaia már eltűnt az újságosnál, mire összeszedte a sütnivalóját, hogy helyeselhessen. Egy pillanatra már-már égi fényben derengett a piszkos buszmegálló, az újságosbolt, de még a lompos trikót és tréningalsót viselő, tetovált Dane Tully is.

– Na, nekem dolgom van – közölte Mócsing.

Dane vihogott. Mielőtt Andrew megmukkanhatott vagy felajánlhatta volna, hogy elkíséri a barátját, az már el is ügetett.

Mócsing bizonyosra vette, hogy Andrew-t bántja az ő mellbevágó flegmája, és ennek örült. Nem kérdezte magától, miért örül, egyáltalán miért uralkodott el rajta az utóbbi pár napban az a vágy, hogy szenvedést okozzon. Nemrég úgy döntött, hogy hiteltelen dolog firtatni saját indítékainkat; ez a csiszolás lényegesen követhetőbbé tette személyi filozófiáját.

Útban a Parlag felé azon tűnődött, ami az este történt otthon. Az anyja először jött be a szobájába azóta, hogy Bokszos megütötte.

(– Volt ez az üzenet az apádról a tanácsi weboldalon – mondta.

– Meg kell kérdeznem tőled, Stuart... te írtad?

Eltartott pár napig, amíg összeszedte a bátorságát, hogy a fiának szegezze a vádat, így Mócsingnak volt ideje felkészülni.

– Nem – felelte.

Talán hitelesebb lett volna, ha igennel válaszol, de inkább nem tette, és nem látta be, miért kéne ezt indokolnia önmagának.

– Nem? – ismételte meg Tessa szemrebbenés nélkül, ugyanolyan hangon.

– Nem – visszhangozta Mócsing.

– Mert nagyon kevesen tudják, hogy a papa... hogy mitől szorong.

– Nem én voltam.

– Ez a poszt ugyanazon az estén került föl az oldalra, amikor a papa és te összevesztetek, és a papa megütött...

– Már közöltem, hogy nem én voltam.

– Tudod, hogy apa beteg, Stuart.

– Ja, elégszer elmondtad.

– Azért mondom, mert igaz! Nem tehet róla, hogy súlyos lelki betegségben szenved, amely mérhetetlen bánatot és kínokat okoz neki!

A mobil csipogott. Mócsing odanézett, és látta, hogy Andrew-tól jött SMS. Elolvasta, és úgy érezte, mintha gyomron vágták volna: Arf végleg elmegy.

– Hozzád beszélek, Stuart...

– Tudom. Mi van?

– Ezek a posztok – Simon Price, Parminder, a papa –, csupa olyan ember, akiket ismersz. Ha te vagy a szerzőjük...

– Már megmondtam, hogy nem én.

– ...akkor iszonyú károkat okozol, Stuart. Súlyos, rettenetes károkat az emberek életében.

Mócsing igyekezett elképzelni az életet Andrew nélkül. Négyéves koruk óta ismerték egymást.

– Nem én voltam – mondta.)

Súlyos, rettenetes károkat az emberek életében.

Maguk keresték maguknak, gondolta megvetően, miközben befordult a Foley útra. Barry Fairbrother Szellemének áldozatai megfeneklettek a kétszínűségben meg a hazugságokban, és nem tetszett nekik, amikor lerántották róluk a leplet. Svábbogarak, amelyek iszkolnak a fény elől. Semmit nem tudnak az igazi életről.

Meglátott egy házat, amely előtt simára kopott autógumi hevert a füvön. Erősen gyanította, hogy ez Krystaléké, és amikor leolvasta a számot, már tudta, hogy nem tévedett. Még sosem járt itt. Két hete még nem lett volna hajlandó találkozni a lánnyal ebédidő alatt az otthonában, de a dolgok megváltoztak. Ő változott meg.

Azt mondják, az anyja prostituált. Az biztos, hogy drogos. Krystal szólt, hogy a ház üres lesz, mert az anyja a Bellchapel rendelőbe megy a metadonjáért. Mócsing nem lassítva, de váratlan izgalommal ment végig a kerti ösvényen.

Krystal a szobája ablakából leste. A földszinten az összes helyiség ajtaját becsukta, hogy a fiú csak az előszobát lássa; az ott szétszórt cuccot bevágta a nappaliba és a konyhába. A szőnyeg koszos volt, helyenként kiégett, a tapéta pecsétes, de hát ezen nem változtathat. A fenyőillatú fertőtlenítő kifogyott, de talált egy kis hypót, azt locsolta szét a konyhában meg a fürdőszobában, amelyek a legbüdösebbek voltak a házban.

Amikor a fiú kopogtatott, Krystal lerohant az emeletről. Nem sok idejük van; Terri egy óra tájt érkezik vissza Robbie-val. Kevés idő a gyerekcsinálásra.

– Szia! – mondta, amikor kinyitotta az ajtót.

– Csá – felelte Mócsing, és az orrán fújta ki a füstöt.

Nem is tudta, mire számított. Belülről a ház első látásra üres, mocskos ládára emlékeztette. Sehol egy bútor. Jobbra és balra sajátosan baljóslatúnak tűntek a csukott ajtók.

– Egyedül vagy? – kérdezte, amikor átlépte a küszöböt.

– Ja – felelte Krystal. – Gyerünk a emeletre. Ott a szobám.

Mutatta az utat. Minél beljebb mentek a házba, annál pocsékabb lett a hypóból és a piszokból keveredett bűz. Mócsing igyekezett nem törődni vele. Fönt is csukva volt minden ajtó, egyet kivéve. Krystal bement.

Mócsing nem akart megdöbbenni, de a szobában semmi nem volt, csak egy matrac, azon egy lepedő meg egy huzat nélküli paplan, és a sarokban egy kupac ruha. A falra néhány képet ragasztottak celluxszal. Bulvárlapokból tépték ki őket, részben popsztárokat, részben celebeket ábrázoltak.

Krystal előző nap készítette ezt a kollázst, annak a mintájára, amelyik Nikki szobájának falán volt. Tudta, hogy Mócsing eljön, és barátságosabbá akarta tenni a szobáját. Összehúzta a vékony függönyt, amely kékes árnyalatúra színezte a napfényt.

– Aggyál mán egy staubot! – mondta. – Ki vagyok tikkadva.

A fiú meggyújtott neki egyet. Még sose látta Krystalt ilyen idegesnek. Jobban szerette, ha vagány és közönséges.

– Nem sok időnk van – mondta Krystal, és a cigarettával a szájában vetkőzni kezdett. – Anyu mingyár gyön.

– Ja, a Bellchapelben van, mi? – kérdezte Mócsing, aki gondolatban igyekezett keményebbre visszarajzolni Krystalt.

– Ühüm. – Krystal a matracra ült, lehúzta a tréningalsóját.

– Mi lesz, ha bezárják? – kérdezte Mócsing, miközben levette a zakóját, – Hallottam, hogy ilyesmit terveznek.

– Honnat tuggyam? – felelte Krystal, pedig félt. Anyja akaratereje, amely gyönge és sebezhető, akár egy naposcsibe, összeroppanhat a legkisebb provokációra.

Már csak alsónemű volt rajta. Mócsing éppen a cipőjét húzta le, amikor észrevett valamit a ruhakupac mellett: egy apró, nyitott, műanyag ékszerdobozt, abban pedig egy összetekert szíjú, ismerős órát.

– Ez az anyámé? – kérdezte meglepetten.

– Micsoda? – Krystal pánikba esett. – Nem! – hazudta. – Cath nagyié vót. Ne!

De a fiú már kivette a dobozból az órát.

– Ez az övé – mondta. Megismerte a szíjat.

– Egy faszt a övé!

Krystal megrémült. Már majdnem elfelejtette, hogy lopta az órát, és hogy kitől való. Mócsing hallgatott, és ez nem tetszett a lánynak.

Az óra Mócsing kezében egyszerre tűnt kihívásnak és szemrehányásnak. A fiú gyors egymásutánban látta magát, amint hanyagul zsebre vágja az órát, és kisétál, vagy egy vállvonással visszaadja Krystalnak.

– Az enyimé! – mondta a lány.

Mócsing nem akart rendőrt játszani. Ő fölötte akart állni a törvénynek, ennek dacára csupán akkor adta vissza a lánynak az órát, és folytatta a vetkőzést, amikor eszébe jutott, hogy az óra Bokszos ajándéka volt. Krystal bíborpiros arccal rángatta le a melltartóját és a bugyiját, majd meztelenül a paplan alá bújt.

Mócsing bokszeralsóban közeledett hozzá, kezében a becsomagolt óvszerrel.

– Arra nincs szükség – mondta rekedten Krystal. – Szedem a pirulát.

– Tényleg?

A lány arrébbhúzódott a matracon. Mócsing is a paplan alá bújt. Miközben lehúzta az alsónadrágját, azon töprengett, hogy hazudik-e

Krystal a tablettáról is, ugyanúgy, mint az óráról. De hát amúgy is ki akarta próbálni óvszer nélkül.

– Gyere! – súgta a lány. Kikapta a fiú kezéből az apró fólianégyszöget, és odadobta a blézerre, amely gyűrötten hevert a padlón.

Mócsing elképzelte Krystalt, amint az ő gyerekét hordja. Elképzelte Bokszos meg Tessa képét, amikor meghallják. Az ő sráca a Parlagon, az ő húsa és vére. Több lenne annál, amit Bokszos valaha is elért.

Rámászott a lányra, és tudta, hogy ez az igazi élet.

VIII

Aznap este fél hétkor Howard és Shirley Mollison belépett Pagford gyülekezeti termébe. Shirley egy nyaláb papírt cipelt, Howard a hivatali láncát viselte, amelyet a kék-fehér pagfordi címer díszített.

A padló recsegett Howard tetemes súlya alatt, miközben odament az összekaristolt asztalhoz, amelynél helyet foglaltak a tanácsnokok. Csaknem annyira szerette ezt a termet, mint a boltját. Keddenként a lánycserkészek, szerdánként a nőegylet használta. Tartottak benne ruhabörzét, évfordulókat, esküvőket, virrasztásokat, és a helyiség megőrizte mindezeknek a dolgoknak a szagát: a használt ruhákét, a kávéskannákét, a házi süteményekét és a hússalátákét, a porét és az emberi testekét, de mindenekelőtt az ódon fáét és kőét. Vastag, fekete kábeleken kovácsolt rézlámpák lógtak a vén gerendákról, díszes mahagóniajtó vezetett a konyhába.

Shirley ide-oda sietett, osztogatta a papírokat. Imádta a tanácsüléseket. Nem csak azért, mert öröm és boldogság volt hallani, hogy itt Howard elnököl mindenki felett, de ráadásul Maureen sem volt itt, ezért hivatalos szerep híján be kellett érnie azokkal a részletekkel, amelyeket Shirley kegyeskedett megosztani vele.

A tanácsnokok egyesével vagy párosával érkeztek. Howard bömbölve üdvözölte őket, hangját visszaverték a gerendák. Ritkán jelent meg mind a tizenhat tanácsnok; ma tizenketten jöttek.

A székeknek épp a felét foglalták el, amikor befutott Aubrey Fawley. Szokása szerint úgy járt, mintha viharban közlekedne: kissé görnyedten, a fejét lehajtva, arcán kelletlen elszántsággal.

– Aubrey! – kurjantotta örömmel Howard, és most először odament az érkezőhöz, hogy üdvözölje. – Hogy van? És hogy van Júlia? Megkapták a meghívómat?

– Sajnálom, nem...

– A hatvanötödik születésnapomra. Itt, szombaton. A szavazás után.

– Ó, igen, igen. Howard, egy fiatal nő van odakint, azt állítja, a Yarvil és vidékétől jött. Valami Alison.

– Ó! – mondta Howard. – Különös. Éppen most küldtem el nekik a cikkemet, tudja, azt, amelyikben válaszolok Fairbrotherére... Talán ahhoz van valami... Megyek, megnézem.

Döcögve otthagyta Aubrey-t. Valamiért rossz előérzete volt. Épp az ajtónál tartott, amikor megérkezett Parminder Jawanda, komor arccal, mint rendesen. Bemasírozott a terembe, nem is köszönt Howardnak, aki most az egyszer nem kérdezte meg tőle; „Hogy van, Parminder?”

Fiatal, tömzsi szőke nő állt a járdán. Olyan töretlen derűt árasztott magából, amelyben Howard azonnal felismerte a saját eltökéltségét. Notebook volt nála, és a Sweetlove család faragott monogramját nézegette a kétszárnyú ajtó fölött.

– Jó estét, jó estét! – üdvözölte Howard kissé fújtatva. – Alison, ugye? Howard Mollison vagyok. Idáig jött, hogy elmondja, milyen tehetségtelen író vagyok?

A nő felragyogott, és kezet rázott vele.

– Ó, dehogy, tetszik a cikk! – bizonygatta. – Gondoltam, ha már ennyire kezd érdekes lenni ez az ügy, eljövök, beülök a tanács ülésére. A sajtót csak beengedik! Utánanéztem a szabályzatban.

Beszéd közben már indult is az ajtóhoz.

– Igen, igen, a sajtó bejöhet! – Howard követte a nőt. Az ajtónál megállt, és udvariasan előreengedte. – Hacsak nem olyasmi szerepel a napirenden, amiből kénytelenek vagyunk kizárni a nyilvánosságot.

Az újságíró visszapillantott rá. Howard még a szürkületben is látta a fogait.

– Mint azok a névtelen vádak az önök üzenőfalán? Amelyeket Barry Fairbrother Szelleme posztolt?

– Egek! – zihálta Howard, és viszonozta a mosolyt. – Azoknak csak nincs hírértéke? Pár ostoba megjegyzésnek az interneten?

– Csak egypár? Valakitől azt hallottam, hogy egy csomót töröltek az oldalról.

– Nem, nem, valaki félreérthette – tiltakozott Howard. – Tudomásom szerint csak két-három volt. Undok ostobaságok. Én, személy szerint úgy vélem – rögtönzött váratlan ihlettel –, hogy valami kölyök lehetett.

– Kölyök?

– Hiszen tudja. A kamaszok idétlenkednek.

– Kamaszok támadnák a városi tanácsnokokat? – kérdezte Alison Jenkins változatlanul mosolyogva. – Én konkréten azt hallottam, hogy az egyik áldozat elvesztette a munkáját. Lehetséges, hogy a vádak miatt, amelyeket az önök oldalán hangoztattak ellene.

– Ezt nem is tudtam! – hazudta Howard. Shirley előző nap találkozott Ruth-szal a kórházban, és beszámolt férjének a fejleményekről.

– Látom, szerepel a napirendben a Bellchapel – mondta Alison, amikor beléptek a fényesen kivilágított terembe. – Cikkeikben ön és Mr. Fairbrother számos helytálló kijelentést tesznek... sok levelet kaptunk azután, hogy leközöltük Mr. Fairbrother cikkét. A főszerkesztőm örült neki. Minden, amitől az emberek tollat ragadnak...

– Igen, azokat én is láttam – bólintott Howard. – Úgy tűnt, senkinek sem volt túl jó véleménye a rendelőről, nemde?

A tanácsnokok az asztalnál őket figyelték. Alison Jenkins egyfolytában mosolyogva visszanézett rájuk.

– Hadd hozzak magának egy széket! – ajánlkozott Howard. Kissé lihegve leemelt egy széket a másikról, és odatette Alison mellé, jó négyméternyire az asztaltól.

– Köszönöm! – Az újságíró előrébb húzta kétméternyit.

– Hölgyeim és uraim! – szólalt meg Howard. – Ma este van sajtópáholyunk. Vendégünk Miss Alison Jenkins a Yarvil és vidékétől!

Néhányukat mintha érdekelte és megörvendeztette volna Alison betoppanása, de a többség gyanakvó képet vágott. Howard visszadübörgött az asztalfőhöz. Aubrey és Shirley kérdőn nézett rá.

– Barry Fairbrother Szelleme – mormolta halkan, miközben óvatosan leereszkedett a műanyag székbe (két üléssel korábban az egyik összerogyott alatta). – Meg a Bellchapel. És itt van Tony!

– bömbölte, amitől Aubrey ugrott egyet. – Gyere, gyere, Tony! Ugye, adunk Henrynek és Sheilának még pár percet?

Az asztal körül a szokásosnál kissé halkabban folyt a beszélgetés. Alison Jenkins máris a notebookjába irkáit. Ez is a nyomorult Fairbrother bűne, gondolta dühösen Howard. Ő volt az, aki bevezette, hogy meghívják a sajtót. Egy töredék másodpercig úgy gondolt Barryre és a Szellemre, mintha azonosak lennének. Egy bajkeverő élve és holtan.

Shirley-hez hasonlóan Parminder is egy rakás papírt hozott magával. Erre a toronyra rátette a napirendet, és mímelte, mintha azt olvasná, hogy senkihez se kelljen szólnia. Igazából azon a nőn rágódott, aki ott ült csaknem pontosan mögötte. A Yarvil és vidéke írta meg Catherine Weedon halálát, és a család panaszait a körzeti orvosuk ellen. Parmindert nem nevezték meg, de az újságíró kétségtelenül tudja, kicsoda ő. Még talán azt is hallotta Alison, mit írtak Parminderről abban a névtelen posztban a városi tanács üzenőfalán.

Nyugi. Kezdesz olyan lenni, mint Colin.

Howard már az igazolt hiányzásoknál tartott, és kérte a legutóbbi jegyzőkönyv felülvizsgálatát, de Parminder alig hallotta, olyan erősen zúgott a fülében a vér.

– Most pedig, hacsak nincs valakinek ellenvetése – folytatta Howard –, elsőnek a nyolcas és a kilences ponttal foglalkozzunk, mert Fawley körzeti tanácsnoknak mindkét kérdésről vannak új hírei, és nem maradhat sokáig...

– Nyolc harmincig – vetette közbe Aubrey az órájára pillantva.

– ...igen, tehát ha nincs ellenvetés – nincs? –, akkor magáé a szó, Aubrey.

Aubrey egyszerűen, tárgyilagosan beszélt. Közeledik az új határszemle, és most először Pagfordon kívül is érdekeltek abban, hogy visszacsatolják Yarvilhoz a Parlagot. Pagford viszonylag alacsony kiadásait érdemesnek tartják átvállalni azok, akik újabb ellenzéki szavazatokat remélnek szerezni Yarvilban, mert ott ezek számíthatnak, míg az 1950-től kezdve stabilan konzervatív Pagfordban csak pocsékba mentek. Az egészet meg lehet csinálni egyszerűsítés és korszerűsítés címén: úgyis Yarvil biztosított a lakótelepnek szinte minden szolgáltatást.

Aubrey azzal fejezte be, hogy amennyiben Pagford meg akar szabadulni a lakóteleptől, üdvös lenne, ha óhajáról nyilatkozna a kerületi tanácsnak.

– ...egy jó, egyértelmű közlés – mondta –, és komolyan úgy vélem, ez alkalommal...

– Korábban se működött – jelentette ki egy gazda. Szavait egyetértő mormolás fogadta.

– Ejnye, John, korábban sose kértek meg minket, hogy fejtsük ki az álláspontunkat – mutatott rá Howard.

– Nem kellene eldöntenünk, mi az álláspontunk, mielőtt nyilvánosan bejelentjük? – kérdezte jéghidegen Parminder.

– De, természetesen – felelte jóságosán Howard. – Akar elsőnek szólni, dr. Jawanda?

– Nem tudom, hányan olvasták Barry cikkét az újságban – kezdte Parminder. Minden arc felé fordult, ő pedig igyekezett nem gondolni a névtelen posztra vagy a mögötte ülő újságíróra. – Úgy vélem, nagyon meggyőzően érvelt a Parlag megtartása mellett.

Észrevette, hogy a buzgón körmölő Shirley egy picit elmosolyodik.

– Azzal, hogy elmesélte nekünk, milyen jó ez a Krystal Weedon– féléknek? – kérdezte az asztal végén egy Betty nevű öregasszony, akit Parminder mindig utált.

– Azzal, hogy emlékeztetett minket arra, hogy a Parlagon élő emberek is a közösségünkhöz tartoznak – felelte.

– Ők yarviliaknak tartják magukat – tiltakozott a gazda. – Mindig is azoknak tartották.

– Én még emlékszem arra, amikor egy természetjáráson Krystal Weedon a folyóba lökött egy másik gyereket! – jelentette ki Betty.

– Nem ő lökte bele! – torkolta le indulatosan Parminder. – Az én lányom is ott volt. Két fiú verekedett össze, egyébként...

– Én meg úgy hallottam, hogy Krystal Weedon volt! – erősködött Betty.

– Akkor rosszul hallotta! – mondta Parminder, illetve nem mondta, hanem kiáltotta.

Mindenki elhűlt. Parminder is elhűlt. Hangja visszaverődött a vén falakról. Alig bírt nyelni. Továbbra is lehorgasztotta a fejét, a napirendet bámulta, és valahonnan messziről hallotta John szavait:

– Barry jobban tette volna, ha magáról beszél, nem arról a lányról. Sokat kapott a Szent Tamástól.

– Az a probléma, hogy minden egyes Barryre jut egy rakás huligán – jegyezte meg egy másik asszony.

– Yarviliak és pont! – szögezte le egy férfi. – Yarvilhoz tartoznak.

– Ez nem igaz – mondta Parminder szándékoltan csendes hangon, mégis mindenki elnémult és rá figyelt, hogy fog-e ordítani megint. – Egyszerűen nem igaz. Vegyük csak Weedonékat. Ez volt Barry cikkének egész értelme. A Weedon család hosszú éveken át élt Pagfordban, de aztán...

– Átköltöztek Yarvilba! – vágott a szavába Betty.

– Mert itt nem volt kommunális célú lakásépítés – felelte Parminder fojtott dühvei. – Mert önök közül senki sem akart egy új lakótelepet a város határába.

– Sajnálom, de maga nem volt itt – válaszolta Betty elvörösödve, és tüntetően elfordította az arcát Parmindertől. – Nem tudhatja, hogy történt.

Mindenki beszélni kezdett, az ülés több kis vitakörre bomlott, és Parminder egyikből sem értett semmit. Nehezen kapott levegőt, és nem mert az emberek szemébe nézni.

– Akkor láthatnám a kezeket? – mennydörögte Howard, mire ismét csend lett. – Fölemelné a kezét az, aki szeretné, ha azt közölnénk a kerületi tanáccsal, hogy Pagford örülne, ha kiigazítanák a város határát és a Parlag kikerülne illetékességi körünkből?

Parminder olyan erővel szorította ökölbe a kezét, hogy a körmei a tenyerébe vájtak. Körülötte kabát– és ruhaujjak surrogtak.

– Remek! – kiáltotta Howard. A gerendák visszaverték az ujjongását. – Nos, Tony, Helen és én készítünk egy vázlatot, körbeadjuk, hogy mindenki lássa, azután elküldjük. Remek!

Két tanácsnok tapsolt. Parminder erőlködve pislogott, mert a látása elhomályosult. A napirend hol kiélesedett, hol elmosódott.

A csend olyan hosszúra nyúlt, hogy végül csak felnézett. Howard annyira lázba jött, hogy elő kellett vennie az inhalátort. A tanácsnokok többsége aggodalmasan figyelte.

– Akkor ez rendben – zihálta Howard vörös és ragyogó arccal, majd eltette az inhalátort. – Hacsak valakinek nincs hozzáfűznivalója... – rövid szünet – ...ezzel a napirendi ponttal végeztünk. Bellchapel. Aubrey ezzel kapcsolatban is mondani akar nekünk valamit.

Barry nem hagyta volna, hogy ez megtörténjen. Érvelt volna. Megnevettette volna Johnt, aki velünk szavazott volna. Magáról kellett volna írnia, nem Krystalról... Cserbenhagytam.

– Köszönöm, Howard – szólalt meg Aubrey. Parminder fülében tovább dobolt a vér, és még mélyebben belevájta tenyerébe a körmeit.

– Mint tudják, elég drasztikus kiadáscsökkentéseket kell végrehajtanunk kerületi szinten...

Szerelmes volt belém, amit alig bírt leplezni, valahányszor rám nézett...

– ...és a Bellchapel az egyik létesítmény, amely vizsgálat tárgyát képezi – folytatta Aubrey. – Gondoltam, szólok pár szót, mert, ahogy mindnyájan tudják, az épület a pagfordi tanácsé...

-...és már csaknem lejárt a bérleti idő – szólt közbe Howard.

– Így igaz.

– De kit érdekelne az az ócska épület? – kérdezte az asztal végéről egy nyugalmazott könyvelő. – Mint hallottam, rossz állapotban van.

– Ó, biztosan találunk új bérlőt! – felelte kedélyesen Howard.

– De igazából nem ez a lényeg, hanem hogy hasznosnak tartjuk-e a rendelő tévé...

– Egyáltalán nem ez a lényeg – vágott közbe Parminder. – Nem a városi tanács dolga megítélni, hogy jól működik-e a rendelő, vagy sem. Nem mi finanszírozzuk a tevékenységét, tehát nem a mi felelősségünk a munkájuk.

– De miénk az épület – felelte Howard még mindig mosolyogva, még mindig udvariasan –, ezért úgy vélem, csak természetes, ha vizsgálat tárgyává szeretnénk tenni...

– Én meg úgy vélem, hogyha tájékozódni akarunk a rendelő munkájáról, nagyon fontos az objektív kép – jelentette ki Parminder.

– Elnézést, dr. Jawanda – szólalt meg Shirley, és Parminderre hunyorgott –, de megkérhetném, hogy ne szakítsa félbe az elnököt? Borzasztó nehéz jegyzetelni így, hogy az emberek egymás szavába vágnak. Most meg már én is ezt csinálom – tette hozzá mosolyogva.

– Bocsánat!

– Feltételezem, a tanács nem akar lemondani az épületből befolyó jövedelemről – folytatta Parminder, ügyet sem vetve Shirley-re. – És amennyire tudom, nem állnak sorba a lehetséges bérlők. Ezért nem értem, egyáltalán hogy kerülhetett szóba a bérleti szerződés felbontása!

– Mert nem gyógyítják a betegeiket – mondta Betty. – Csak még több drogot adnak nekik. Én nagyon boldog leszek, ha kipaterolják őket.

– Néhány nagyon nehéz döntést kell meghoznunk kerületi szinten – szólt közbe Aubrey Fawley. – A kormány több mint egy– milliárdot akar megtakarítani az önkormányzatokon. Többé nem támogathatjuk a szolgáltatásokat úgy, ahogyan eddig. Ez az igazság.

Parminder gyűlölte, ahogy a többi tanácsnok viselkedik Aubrey-val: itták mély, dallamos hangját, szelíden bólogattak, amikor beszélt. Tudta, hogy vannak itt olyanok, akik „Krakélernek” gúnyolják őt.

– A kutatások szerint gazdasági válság idején fokozódik az illegális droghasználat – mutatott rá.

– Az ő bajuk – jelentette ki Betty. – Senki sem tömi beléjük a drogot.

Támogatókat keresve körülnézett. Shirley rámosolygott.

– Igen nehéz döntésekre kényszerülünk – mondta Aubrey.

– Szóval összeültek Howarddal – kiáltott oda neki Parminder –, és úgy döntöttek, maguk is taszajtanak egyet a rendelőn, hogy biztosan kikerüljön az épületből?

– Különb dolgokra is el lehet költeni a pénzt, mint egy rakás bűnözőre – jegyezte meg a könyvelő.

– Részemről én minden segélyt megvonnék tőlük! – csatlakozott Betty.

– Engem azért hívtak meg erre az ülésre, hogy képet adjak önöknek arról, mi történik kerületi szinten – közölte nyugodtan Aubrey.

– Ennyiről van szó, dr. Jawanda.

– Helen! – mondta hangosan Howard, és egy másik tanácsnokra mutatott, aki már egy perce nyújtogatta a kezét, hogy ismertethesse a véleményét.

Parminder semmit sem hallott abból, amit a nő mondott. Megfeledkezett a napirendje alatt tornyosuló papírokról, amelyekre Kay Bawden olyan sok időt fordított: a statisztikákról, a sikeres esetek leírásáról, a métádon előnyeinek ismertetéséről a heroinnal szemben, az elemzésekről, hogy mibe kerül anyagilag és társadalmi szinten a heroinfüggés. Körülötte kissé folyós, irreális lett a világ. Tudta, hogy ki fog törni, de úgy, mint még soha, és már nem volt idő se megbánásra, se hárításra, már csak figyelhette, amint megtörténik, mert késő volt, túlságosan késő...

– ...a jogosultság kultúrája – mondta éppen Aubrey Fawley.

– Olyan emberek, akik szó szerint egyetlen napot sem dolgoztak életükben.

– És vegyük tudomásul, hogy ennek a problémának egyszerű a megoldása – tette hozzá Howard. – Abba kell hagyni a drogozást. – Engesztelő mosollyal fordult Parminder felé: – Eldob és annyi, ugye, ők így mondják ezt, dr. Jawanda?

– Ó, arra gondol, hogy vállalják a függőségükért a felelősséget és változtassanak a viselkedésükön? – kérdezett vissza Parminder.

– Dióhéjban igen.

– Mielőtt az államnak még többet kellene költenie rájuk.

– Ponto...

– És azt tudja, hány tízezer fontba kerül a társadalombiztosításnak maga, Howard Mollison? – ordította Parminder, akit elnyelt a néma kitörés lávája. – Csak azért, mert képtelen megállni, hogy zabáljon?

Howard nyaka borvörös lett, és a szín elindult fölfelé az arcába.

– Tudja, mennyibe került a maga bypassműtétje, a gyógyszerei és a hosszú kórházi ápolása? Meg amikor orvoshoz megy az asztmájával, a vérnyomásával és a randa kiütéseivel, amiket mind annak köszönhet, hogy nem hajlandó lefogyni?

Hangja visítássá élesedett. Más tanácsnokok tiltakozni kezdtek Howard védelmében, Shirley felpattant. Parminder továbbra is üvöltve összekaparta a papírjait, amelyek valahogyan szétszóródtak a hadonászásban.

– Ez az orvosi titoktartás? – sipította Shirley. – Ez felháborító! Teljességgel tűrhetetlen!

Parminder hosszú léptekkel az ajtóhoz sietett, kirontott rajta, de azért hallotta a saját dühös zokogása közben, amint Betty felszólítja a jelenlevőket, hogy haladéktalanul zárják ki őt a tanácsból. Félig-meddig rohanva menekült a gyülekezet házától, tudta, hogy valami retteneteset csinált, és már csak arra vágyott, hogy nyelje el a sötétség és eltűnhessen mindörökre.

IX

A Yarvil és vidéke szőrmentén tudósított arról, mi hangzott el a pagfordi tanács emberemlékezet óta legviharosabb ülésén. Bár ez sem számított; a résztvevők szemléletes beszámolóival megfejelve még a kasztrált riport is bőven adott tápot a pletykának. Tovább rontotta a dolgot, hogy a Yarvil a címlapon részletezte az elhunyt szájába adott, névtelen internetes támadásokat, amelyek, hogy Alison Jenkinst idézzük, . .számos feltételezésre és komoly haragra adtak okot. Teljes cikkünket l. a 4. oldalon". Noha a megvádoltak nevét és állítólagos vétkeiket nem közölték, Howardot még az eredeti posztoknál is jobban felzaklatta, hogy újságban, nyomtatásban kell látnia a „súlyos állítások” és a „bűnös tevékenység” szavakat.

– Rögtön az első poszt után meg kellett volna erősítenünk az oldal védelmét! – mondta feleségének és üzlettársának a gázkandalló elől.

Csendes tavaszi eső permetezte az ablakot, a hátsó pázsiton parányi fénysziporkák piroslottak. Howard didergett, önző módon elállta a többiek elől a műszénből áradó meleget. Szinte mindenki, aki megfordult a csemegében és a kávéházban, másról sem pletykált napok óta, csak a névtelen posztokról, Barry Fairbrother Szelleméről és Parminder Jawanda kitöréséről a tanács ülésén. Howard utálta, hogy nyilvánosan csámcsogják körül azokat a dolgokat, amelyeket az asszony ordítva vágott a fejéhez. Életében először érezte kínosan magát a saját üzletében, és féltette korábban támadhatatlan pagfordi pozícióját. A következő napra volt kiírva Barry Fairbrother utódjának megválasztása, amit Howard eredetileg lobogó lelkesedéssel várt, de most szorongott és idegeskedett miatta.

– Ez óriási kárt okozott. Óriási kárt! – hajtogatta.

Keze a hasára tévedt, hogy vakarózzon, de visszahúzta, és vértanúi arccal tűrte a viszketést. Nem egyhamar felejti el, amiket dr. Jawanda ordított a tanács és a sajtó füle hallatára. Ő és Shirley már utánanéztek a részleteknek az Általános Orvosi Kamaránál, felkeresték dr. Crawfordot, és hivatalosan panaszt tettek. Parminder azóta sem járt be dolgozni, kétségtelen, hogy már bánta a kitörését. Ám Howard nem szabadulhatott az üvöltöző asszony tekintetének emlékétől. Megrendítette, hogy ennyi gyűlöletet látott egy másik emberi arcon.

– Minden csoda három napig tart – biztatta Shirley.

– Ebben nem vagyok olyan biztos – felelte Howard. – Ebben nem vagyok olyan nagyon biztos. Rossz fényt vet ránk. A tanácsra. Veszekedés a sajtó orra előtt! Pártoskodónak látszunk. Aubrey-tól hallom, hogy a kerületnél egyáltalán nem örülnek. Ez a dolog aláásta a Parlaggal kapcsolatos állásfoglalásunkat. Nyilvánosság előtt marakodni, mindent bemocskolni... nem úgy tűnik, mintha a várost képviselné a tanács.

– Pedig ez a helyzet – kacarászott Shirley. – Pagfordban senkinek, szinte senkinek nem kell a Parlag.

– A cikk úgy állítja be, mintha a mi oldalunk üldözőbe vette volna a Parlag pártolóit. Mintha el akartuk volna rettenteni őket.

– Megadta magát a kísértésnek, és eszeveszetten vakarózott. – Jó, Aubrey tudja, hogy nekünk ehhez nincs közünk, de az az újságíró nem így hozta le. És mondok én nektek valamit: ha Yarvil tehetségtelennek vagy sárosnak tüntet fel minket... évek óta keresik az alkalmat, hogy lenyelhessenek.

– Ez nem fog megtörténni! – vágta rá Shirley. – Ez nem történhet meg.

– Azt hittem, vége – folytatta Howard, aki a Parlagon töprengve rá sem hederített a feleségére. – Azt hittem, letudtuk. Azt hittem, megszabadultunk tőlük.

Az oly nagy gonddal írott cikkre, amelyben elmagyarázta, miért szennyezi be Pagfordot a lakótelep és a Bellchapel drogambulancia, sűrű árnyékot vetett Parminder kitörésének és Barry Fairbrother Szellemének botránya. Howard mostanra tökéletesen elfelejtette, milyen nagy örömét lelte a Simon Price elleni vádakban, és eszébe sem jutott eltávolítani a posztot, amíg Price felesége nem kérte.

– A kerületi tanács küldött egy e-mailt – mondta Maureennak –, amelyben egy csomó mindent kérdeznek a weboldalról. Tudni akarják, milyen lépéseket tettünk a rágalmazási ügyekben. Kifogásolhatónak tartják az oldal biztonságát.

Shirley kiérezte ezekből a szavakból a neki címzett szemrehányást, és hidegen azt válaszolta: – Mondtam neked, Howard, hogy gondom volt rá.

Előző nap, miközben Howard dolgozott, átjött egy barátjuk unokaöccse. A fiú félig-meddig már megszerezte az informatikus diplomáját. Azt javasolta Shirley-nek, szüntessék meg a teljességgel hackelhető weboldalt, kerítsenek „valakit, aki tudja, mit csinál”, és készíttessenek vele egy új szájtot.

Shirley körülbelül minden tizedik szót értett a műszaki tolvajnyelvből, amelyet az ifjú rázúdított. Tudta, hogy a „hackelés” törvénytelen behatolást jelent, és mire az egyetemista végzett a halandzsával, Shirley-nek az a zavaros benyomása támadt, hogy a Szellem valamiképpen kiderítette az emberek jelszavait, talán fondorlatosán kicsalta belőlük egy beszélgetés során.

Éppen ezért mindenkit felkért e-mailben, hogy változtassák meg a jelszavukat, és nehogy elárulják bárkinek is az újat. O ezt értette azalatt, hogy „gondom volt rá”.

Viszont esze ágában sem volt megszüntetni azt az oldalt, amelynek ő az őre és a kezelője. Meg sem említette az ötletet Howard-nak. Attól félt, hogy egy olyan oldal, amely tartalmazná a fölényes ifjú által javasolt biztonsági intézkedéseket, messze meghaladná az ő ügyvezetői és műszaki tudását. így is a képességei határán járt, márpedig okvetlenül meg akarta tartani az adminisztrátori rangot.

– Ha Milest megválasztják... – kezdte Shirley, de Maureen félbeszakította mély hangján: – Reméljük, hogy nem ártott neki ez a csúnya ügy. Reméljük, hogy nem hullik rá vissza.

– Az emberek tudni fogják, hogy Milesnak semmi köze ehhez – válaszolta fagyosan Shirley.

– Csakugyan? – kérdezte Maureen. Shirley nagyon utálta ebben a percben. Hogy merészel ez itt ülni az ő nappalijában és ellentmondani neki? És ami még rosszabb, Howard is egyetértően bólogat.

– Ez az én gondom – mondta Howard. – Most nagyobb szükségünk van Milesra, mint bármikor. A tanácsnak össze kell tartania. Miután Krakéler azt mondta, amit mondott, a nagy felhördülés miatt nem is szavaztunk a Bellchapelről. Szükségünk van Milesra.

Mivel a férje Maureen pártját fogta, Shirley néma tiltakozásképpen távozott a szobából. Magában füstölögve matatott a teáscsészékkel, és nem is értette, miért nem visz be csak két csészét. Maureen megkapná a jelzést, amit bőven kiérdemelt.

Változatlan daccal csodálta a Szellemet. Vádjai olyan emberekről – kártékony, tévelygő emberekről – rántották le a leplet, akiket Shirley utált és lenézett. Biztos, hogy a pagfordi választók is úgy látják őket, mint ő, és inkább Milesra szavaznak, mint arra a gusztustalan Colin Wallra.

– Mikor megyünk szavazni? – kérdezte Howardtól, miután visszatért a szobába a csilingelő teástálcával, tüntetően levegőnek nézve Maureent (végül is az ő fiuk neve mellé húzzák majd be az ikszet).

Mérhetetlen bosszúságára Howard azt javasolta, hogy zárás után menjenek együtt mindhárman.

Miles Mollison éppen annyira aggódott, mint az apja, hogy a rossz hangulat, amelyhez fogható még nem övezett pagfordi választást, kedvezőtlen hatással lesz az esélyeire. Aznap reggel, amikor belépett a főtér mellett az újságosboltba, elkapott egy foszlányt a társalgásból, amelyet egy koros vevő folytatott a pénztárnál álló nővel:

– ...Mollison mindig azt képzelte, ő Pagford királya – mondta az öregember, észre sem véve a boltos megmerevedő arcát. – Kedveltem Barry Fairbrothert. Tragédia, ami történt. Tragédia. A Mollison fiú készítette a végrendeletünket, és úgy láttam, nagyon el van telve önmagával.

Miles elbátortalanodva osont ki a boltból, és úgy égett az arca, mint egy iskolásé. Vajon nem ez a pallérozott beszédű öregember írta azt a névtelen levelet? Ez annyira megrázta önnön rokonszenvességébe vetett megnyugtató hitét, hogy egyfolytában azon rágódott, milyen érzés lesz, ha másnap senki sem szavaz rá.

Este, miközben lefekvéshez készülődött, hallgatag felesége képét figyelte az öltözőasztal tükrében. Samantha napok óta gúnyosan reagált, ha ő szóba hozta a választást. Pedig ma este ráfért volna némi támogatás, vigasztalás. Ugyanakkor kanos is volt, ami rég fordult elő vele. Ha jól emlékszik, utoljára egy nappal azelőtt, hogy Barry Fairbrother holtan esett össze. Az asszony kicsit spicces volt. Mostanában elég sokszor kellett hozzá egy kis ital.

– Mi volt a munkában? – kérdezte, a tükörben lesve, ahogy az asszony leveszi a melltartóját.

Samantha nem felelt azonnal. Megdörgölte karja alatt a sötétvörös árkokat, a szűk melltartó nyomát, majd úgy válaszolt, hogy nem nézett közben Milesra: – Épp erről akartam beszélni veled.

Rühellte, hogy el kell mondania. Hetek óta halogatta a témát.

– Roy úgy gondolja, hogy be kellene zárnom a boltot. Rosszul megy.

Miles sokkot kapna, ha megtudná, milyen rosszul. Ő is azt kapott, amikor a könyvelője a lehető legkíméletlenebbül vázolta a helyzetet, amelyről Samantha tudott és mégsem tudott. Érdekes, hogy az ember agya tudja azt, amit a szíve nem hajlandó elfogadni.

– Ó! – kapta föl a fejét Miles. – De a weboldalt megtartjátok?

– Ja – bólintott az asszony. – Azt meg.

– Na, ez legalább jó – mondta bátorítóan Miles. Csaknem egy teljes perc szünetet tartott a butik kimúlásának tiszteletére, majd azzal folytatta: – Gondolom, nem olvastad a mai lapot...

Samantha a párnáján heverő hálóing után nyúlt, aminek köszönhetően Miles kapott egy alapos bepillantást a felesége mellére. A szex határozottan segítene ellazulni.

– Hát ez kár, Sam. – Átmászott az ágyon az asszony mögé, és várta, hogy átkarolhassa, amikor az belebújik a hálóingbe. – Mármint ami a boltot illeti. Klassz kis hely volt. Mióta is volt meg neked? Tíz éve?

– Tizennégy – felelte Samantha.

Tudta, mit akar a férje. Fontolgatta, hogy elküldi a jó fenébe, azután áthurcolkodik a vendégszobába, csak hát abból veszekedés lenne, meg duzzogás, őt pedig most csak az érdekli, hogy két nap múlva elutazhasson Londonba Libbyvel, az egyenpólóban, amit kettejüknek vásárolt, és egy egész estét eltölthessen Jaké és bandája szoros közelségében. Neki most ez a kirándulás minden boldogsága. Mi több, a szex mérsékelheti Miles örökös dohogását, amiért ő kihagyja Howard születésnapi buliját.

így hát hagyta, hogy Miles átölelje, azután megcsókolja. Lehunyta a szemét, rámászott a férjére, és azt képzelte, hogy a huszonegy éves Jake-et lovagolja meg tizenkilenc évesen egy néptelen, fehér tengerparton. Akkor élvezett el, amikor azt is hozzáképzelte, hogy a dühös Miles távcsövön át figyeli őket egy távoli vízibicikliről.

X

Reggel kilenckor a választás napján, amely eldöntötte, ki kerül Barry helyére, Parminder kilépett az Ódon Papiakból, és felsétált a Templom soron Wallék házáig. Kopogtatott és várt, hogy Colin ajtót nyisson.

Colin szeme véreres és karikás volt, a bőre mintha elvékonyodott volna a járomcsontjai alatt, a ruhája lógott rajta. Még nem tért vissza dolgozni. A hír, hogy Parminder bizalmas orvosi adatokat kiabált ki Howardról a nyilvánosság előtt, visszavetette tétova lábadozását. Mintha sosem létezett volna az erélyesebb Colin, aki pár napja, a bőrpuffon ülve úgy tett, mint aki bízik a győzelemben.

– Minden rendben? – kérdezte gyanakodva Parmindertől, miután becsukta mögötte az ajtót.

– Igen, rendben – felelte az asszony. – Arra gondoltam, talán kedved lenne lejönni velem szavazni, a gyülekezeti terembe.

– Én... nem – felelte Colin gyöngén. – Elnézést.

– Tudom, mit érzel, Colin – mondta halk, fojtott hangon Parminder. – De ha nem szavazol, ez azt jelenti, hogy ők győztek. Nem fogom hagyni, hogy győzzenek. Lemegyek oda, rád szavazok, és azt akarom, hogy velem gyere.

Parmindert ténylegesen felfüggesztették. Mollisonék panaszt emeltek ellene minden szakmai testületnél, amelyiknek csak megtalálták a címét, és dr. Crawford azt tanácsolta neki, hogy egyelőre ne is jöjjön be, amitől ő nagy meglepetésére sajátságos módon felszabadultnak érezte magát.

De Colin csak rázta a fejét. Parminder mintha könnyeket látott volna a szemében.

– Nem bírok, Minda.

– De igen – felelte ő. – Bírni fogod, Colin! Szembe kell szállnod velük! Gondolj Barryre!

– Nem bírok... ne haragudj... én...

Fuldokló hang szakadt fel a torkán, azután záporozni kezdtek a könnyei. Máskor is sírt már Parminder rendelőjében, zokogott a kétségbeeséstől, hogy élete minden napján hurcolnia kell a félelem terhét.

– Gyere! – mondta Parminder, akit egy cseppet sem zavart a dolog. Karon fogta Colint, kiterelte a konyhába, papírtörülközőt nyomott a markába, és hagyta, hogy kizokogja magát. – Hol van Tessa?

– Dolgozik – hüppögte Colin a szemét törölgetve.

A konyhaasztalon meghívó hevert Howard Mollison hatvanötödik születésnapjára. Valaki pontosan a közepén kettétépte.

– Én is kaptam – mondta Parminder. – Mielőtt leordítottam a fejét. Figyelj, Colin. A szavazás...

– Nem bírom! – súgta Colin.

-...megmutatod nekik, hogy nem győztek le minket.

– De legyőztek – válaszolta Colin.

Parminderből kipukkadt a nevetés. Colin egy pillanatig tátott szájjal meredt rá, azután ő is hahotázni kezdett mély, szaggatott hangon, mintha egy szelindek ugatna.

– Jó, elkergettek az állásunkból – mondta Parminder –, és egyikünk sem szereti kitenni a lábát a házból, de ezt leszámítva, úgy látom, igazán jó formában vagyunk.

Colin levette a szemüvegét, és vigyorogva megtörölgette könnyes szemét.

– Mozogj már, Colin! Rád akarok szavazni. Még nincs vége. Miután kiborultam és az egész tanács meg a helyi sajtó jelenlétében közöltem Howard Mollisonnal, hogy nem különb egy drogosnál...

Colin ismét hahotázni kezdett, aminek Parminder örült. Újév óta nem sokat hallotta nevetni, és akkor is mindig Barry nevettette meg.

– ...elfelejtették megszavazni a drogambulancia kiebrudalását a Bellchípelből. Úgyhogy kérlek, vedd föl a kabátodat. Menjünk együtt.

Colin prüszkölése és kuncogása elhalt. Két nagy keze olyasformán matatott, mintha tisztára akarnák mosni egymást.

– Colin, még nincs vége. Te jelented a változást. Az emberek nem szeretik Mollisonékat. Ha bejutsz, sokkal erősebb pozícióból harcolhatunk. Kérlek, Colin!

– Jól van – felelte pár pillanat múlva a férfi, és elámult a saját merészségén.

Nem volt hosszú séta a friss, tiszta levegőn. Mindketten vitték a regisztrációs kártyájukat. A gyülekezeti teremben senki nem szavazott kettejükön kívül. Vastag keresztet húztak Colin neve mellé, és azzal az érzéssel távoztak, hogy megúsztak valamit.

Miles Mollison délig nem szavazott. Elmenőben megállt a társa ajtajában.

– Megyek szavazni, Gav – mondta.

Gavin mutatta a füléhez szorított telefont. Éppen Mary biztosítójával beszélt.

– Na, jó. Szavazni mentem, Shona – fordult Miles a titkárnőhöz.

Nem árt, ha emlékezteti őket, hogy szüksége van a támogatásukra. Lekocogott a Rézkannához, mert a koitusz utáni rövid beszélgetésben úgy egyeztek meg a feleségével, hogy a kávézóban találkoznak, és együtt mennek a gyülekezeti terembe.

Samantha otthon töltötte a délelőttöt, a segédjére bízva a boltot. Tudta, hogy nem halogathatja tovább, közölnie kell Carlyvel, hogy az üzlet bezár, Carly pedig állás nélkül marad, de nem bírta rávenni magát erre a hétvége és a londoni út előtt. Amikor meglátta a betoppanó Miles izgatott kis mosolyát, elöntötte a méreg.

Milesnak az volt az első kérdése: – Papi nem jön?

– Ők zárás után mennek – világosította föl Samantha.

Két öregasszony tartózkodott a szavazófülkében, amikor ő és Miles odaértek. Várakozás közben Samantha a delnők vasszürke tartóshullámba rögzített tarkóját, vastag kabátját és még vastagabb bokáját bámulta. Egy nap ő is így néz majd ki. Távozásnál a görbébb hátú öregasszony észrevette Milest, és felragyogott. – Éppen most szavaztam magára!

– Nagyon köszönöm! – felelte boldogan Miles.

Samantha belépett a fülkébe, és letekintett a két névre: Miles Mollison és Colin Wall. Fogta a madzagra kötött ceruzát, keresztben ráírta a szavazólapra: „Gyűlölöm ezt a kurva Pagfordot”, összehajtotta, az urnához ment, és mosolytalan arccal beleejtette a papírt a nyílásba.

– Köszönöm, drágám – mondta halkan Miles, és megpaskolta a felesége hátát.

Tessa Wall, aki korábban sosem mulasztotta el a szavazást, az iskolából hazamenet elhajtott a gyülekezeti terem előtt, de nem állt meg. Ruth és Simon Price egész napja azzal telt, hogy minden eddiginél komolyabban beszéltek a readingi költözés lehetőségéről. Ruth kidobta a regisztrációs kártyáikat, miközben vacsorához terített.

Gavin egy pillanatig sem óhajtott szavazni; ha Barry élne, akkor talán még elmenne, de esze ágában sincs hozzásegíteni Milest ahhoz, hogy ismét elérje egyik célját. Fél hatkor rosszkedvűen és ingerülten berámolt az aktatáskájába, mert kifogyott az ürügyekből, hogy miért nem vacsorázik Kaynél, ami főleg azért dühítette, mert egyes ígéretes jelekből ítélve a biztosító most már Mary felé hajlott, és Gavin nagyon szeretett volna odamenni, hogy ezt elmondhassa az asszonynak. így viszont kénytelen volt másnapra eltenni a hírt, mert nem akarta leértékelni azzal, hogy telefonon közli vele.

Amikor Kay ajtót nyitott, azonnal hadarni kezdett abban a géppuskázó stílusban, ami nála általában a rossz hangulatot jelentette.

– Sajnálom, borzalmas volt a nap – mondta, holott Gavin nem is panaszkodott, és épphogy üdvözölték egymást. – Későn értem haza, még nincs kész a vacsora, gyere be.

Az emeleten dobok dübörögtek kitartóan, basszus robajlott. Gavin csodálkozott, hogy a szomszédok nem panaszkodnak. Kay látta, hogy a plafonra pillant. – Ó, Gaia csak dühös – magyarázta –, mert valami fiú, akivel még Hackney-ben jött össze, elkezdett járni egy másik lánnyal.

Felkapta a borospoharát, meghúzta. A lelkiismerete háborgott, amiért „valami fiúnak” nevezte Marco de Lucát, aki gyakorlatilag náluk lakott a Londonból való távozásukat megelőző hetekben. Kay kedvesnek, figyelmesnek, segítőkésznek találta. Szeretett volna egy olyan fiúgyereket, mint Marco.

– Túléli – mondta, félresöpörve az emléket, és visszatért a fővő krumplihoz. – Tizenhat éves. Ebben a korban rugalmas az ember. Tölts magadnak bort.

Gavin leült az asztalhoz. Nem bánta volna, ha Kay ráparancsol a lányára, hogy halkítsa le a zenét, mert az asszonynak szabályszerűen túl kellett ordítania a basszus vibrálását, a fedők csörömpölését és a zajos szagelszívót. Mary nagy konyhájának mélabús nyugalmára, Mary hálájára, Mary gyámolíthatóságára éhezett.

– Micsoda? – kiáltotta, mert látta, hogy Kay éppen mond valamit.

– Azt kérdeztem, szavaztál?

– Szavaztam?

– Igen, a tanácsnoki választáson – magyarázta a nő.

– Ugyan – felelte Gavin. – Fütyülök rá.

Nem volt biztos benne, hogy Kay hallotta-e. Ismét beszélt, de Gavin csupán akkor hallotta tisztán, amikor visszatért az evőeszközökkel az asztalhoz.

– ...hallatlanul undorító, ahogy a városi tanács összejátszik Aubrey Fawley-val. Számítok rá, hogy a Bellchapelnek vége, ha Miles bekerül.

Leszűrte a krumplit. A vízcsobogás és a zörgés egy időre ismét elnyelte a hangját.

– ...ha az a bolond nő nem kap dührohamot, sokkal előrébb tartanánk. Adtam neki egy rahedli anyagot a rendelőről, de kétlem, hogy használta volna. Csak rikácsolt Howard Mollisonnak, hogy túl kövér. Ilyen amatőr viselkedést...

Gavin hallotta a szóbeszédet dr. Jawanda nyilvános kirohanásáról, amelyet némiképp szórakoztatónak talált.

-...ez a bizonytalanság nagyon sokat árt a rendelő munkatársainak, a páciensekről nem is beszélve.

De Gavin nem tudott előbányászni magából sem szánalmat, sem felháborodást; ő csak szörnyülködött, hogy milyen jól eligazodik Kay ennek a belterjes helyi kérdésnek az útvesztőjében és a szereplői között. Újabb bizonyíték, hogy egyre jobban gyökeret ver Pagfordban! Most már nehéz lesz kigyomlálni!

Elfordította a fejét, kinézett az ablakon a gazos kertre. Felajánlotta, hogy a hétvégén segít Fergusnak rendbe rakni Mary kertjét. Ha van egy kis szerencséje, gondolta, Mary ismét ott marasztalja vacsorára, és ha így lesz, ő bizony kihagyja Howard Mollison hatvanötödik születésnapi buliját, amelyről Miles azt képzeli, hogy alig várja.

– ...meg akartam tartani Weedonékat, de nem, Gillian azt mondta, nem válogathatunk. Szerinted ez válogatás?

– Bocsánat, micsoda? – kérdezte Gavin.

– Mattie visszajött – felelte a nő. Gavinnek csak meglehetős fejtörés után jutott az eszébe, hogy Mattie egy kolléga, akit Kay helyettesített. – Én szívesen tovább dolgoznék Weedonékkal, mert az ember néha kötődni tud bizonyos családokhoz, de Gillian nem hagyja. Őrültség!

– Te lehetsz a világon az egyetlen, aki valaha is meg akarta tartani Weedonékat – felelte Gavin. – Legalábbis abból ítélve, amit hallottam.

Kaynek szinte minden akaraterejére szüksége volt, hogy rá ne ripakodjon. Kivette a lazacfiiét a sütőből. Gaia úgy bömböltette a zenét, hogy Kay kezében rezgett a tepsi, amelyet lecsapott a platnira.

– Gaia! – rikoltotta, amitől Gavin ugrott egyet, mert a nő éppen mellette rontott oda a lépcsőhöz. – GAIA! Halkítsd le! Komolyan beszélek! HALKÍTSD LE!

A hangerő talán egy decibelt csökkent. Kay füstölögve trappolt vissza a tűzhelyhez. Gavin érkezése előtt az eddigi legcsúnyább veszekedésre került sor közöttük. Gaia közölte a szándékát, hogy felhívja az apját, és megkéri, hadd költözzön hozzá.

– Hát, sok szerencsét! – ordította Kay.

Bár lehet, hogy Brendan igent mond. Akkor távozott, amikor Gaia még csak egy hónapos volt. Brendan most nős, van három másik gyereke, hatalmas háza, jó állása. Mi lesz, ha igent mond?

Gavin örült, hogy nem kell beszélgetni evés közben. A dübörgő zene kitöltötte a csendet, és közben zavartalanul gondolhatott Maryre. Holnap elmondja neki, hogy a biztosító békésebb húrokat penget, Mary pedig csodálattal hálálkodik...

Már majdnem kiürült a tányérja, amikor észrevette, hogy Kay egy falatot sem evett. Bámult rá az asztal másik oldaláról, és olyan volt az arca, hogy Gavin nyugtalankodni kezdett. Csak nem árulta el valamilyen módon a gondolatait?

Az emeleten váratlan abbamaradt a zene. Gavin megrémült a lüktető csendtől. Nagyon szerette volna, ha Gaia gyorsan föltenne valami mást.

– Még csak nem is próbálkozol – mondta keserűen Kay. – Még csak nem is teszel úgy, mintha érdekelne.

Gavin a könnyű úton próbált menekülni.

– Kay, hosszú napom volt. Sajnálom, ha nem tudok ráhangolódni a helyi politika legapróbb részleteire abban a pillanatban, ahogy átlépem...

– Nem a helyi politikáról beszélek – torkolta le a nő. – Itt ülsz, és olyan arcot vágsz, mint aki sokkal szívesebben lenne másutt. Ez... ez... ez sértő. Mit akarsz tulajdonképpen?

Gavin előtt felmerült Mary konyhája, Mary édes arca.

– Könyörögnöm kell, hogy láthassalak – folytatta Kay –, és amikor idejössz, ennél érthetőbben ki sem fejezhetnéd, hogy nem akartál jönni.

Azt szerette volna, ha a férfi azt feleli: „ez nem igaz”. Ez volt az utolsó pont, ahol még el lehetett volna hinni a tagadást. Egyre növekvő sebességgel siklottak a válság felé, amelyre Gavin mohón vágyott, ugyanakkor rettegett tőle.

– Közöld velem, hogy mit akarsz – szólt fáradtan Kay. – Csak mondd meg.

Mindketten érezték, hogyan morzsálódik szét a kapcsolat mindannak a súlya alatt, amit Gavin nem hajlandó kimondani. Most úgy érezte, mindkettejüket megszabadítja a nyomorúságtól, ha olyan szavakat választ, amelyeknek talán sohasem akart hangot adni, viszont bizonyos értelemben mentséget jelentenek számukra.

– Nem akartam, hogy ez történjék – mondta komolyan. – Nem akartam, Kay. Őszintén sajnálom, de azt hiszem, szerelmes vagyok Mary Fairbrotherbe.

Kay arcán látta, hogy erre nem volt felkészülve.

– Mary Fairbrotherbe? – ismételte meg.

– Azt hiszem – felelte Gavin (és keserédes örömöt jelentett, hogy beszélhet róla, még akkor is, ha tudta, hogy ezzel megsebzi Kayt, mert senki másnak nem lett volna képes elmondani). – Már hosszú ideje. Sosem vallottam be magamnak... mármint Barry életében soha...

– Azt gondoltam, hogy a legjobb barátod volt – suttogta Kay.

– Az volt.

– Alig néhány hete halt meg!

Gavin nem szívesen hallotta ezt.

– Nézd – mondta –, én igyekszem őszinte lenni hozzád. Igyekszem tisztességes lenni.

– Te igyekszel tisztességes lenni?

Gavin mindig azt hitte, hogy a düh lángviharában ér véget a kapcsolatuk, de Kay csak nézte könnyes szemmel, ahogy fölveszi a kabátját.

– Nagyon sajnálom – mondta Gavin, és utoljára hagyta el a házat. A járdán megrohanta a lelkesedés. Odasietett a kocsijához. Hát mégis beszámolhat Marynek a biztosítóról már ma este!

Ötödik rész

Mentesség

7.32 Az a személy, aki rágalmazó kijelentést tett,

mentesülhet a következmények alól, amennyiben képes bebizonyítani, hogy rosszindulat nélkül, a közjó érdekében cselekedett.

CHARLES ARNOLD-BAKER

Helyi közigazgatás

Hetedik kiadás

I

Terri Weedon hozzászokott, hogy elhagyják. Rögtön elsőnek az anyja, és ez fájt a legjobban. El se köszönt, csak kisétált az ajtón egy bőrönddel, amikor Terri iskolában volt.

Volt egy csomó szociális munkás meg gondozó, miután tizennégy évesen megszökött hazulról, némelyik egész kedves, de ha lejárt a munkaidő, mind hazamentek. Minden új távozástól egy új réteggel lett vastagabb a Terri szívén képződő kéreg.

Voltak barátai az állami gondozásban, de amint betöltötték a tizenhatot, mindenkit elengedtek, és az élet szétszórta őket. Megismerkedett Ritchie Adamsszel, és szült neki két gyereket, icipici rózsaszín lényecskéket, olyan tisztákat, szépeket, hogy a kerek világon nem volt hozzájuk fogható, és belőle jöttek ki, hogy néhány ragyogó órára kétszer is átélhesse a kórházban a saját újjászületését.

Azután elvették tőle a gyerekeket, és soha többé nem látta őket.

Bunyós elhagyta. Cath nagyi elhagyta. Szinte mindenki elment, alig maradtak páran. Mostanra meg kellett volna szoknia.

Amikor ismét beállított Mattie, a rendes szociális gondozója, Terri harciasan megkérdezte: – A másik hun van?

– Kay? Csak addig helyettesített, amíg beteg voltam – felelte Mattie. – Na szóval, hol van Liam? Nem is... mármint Robbie.

Terri nem csípte Mattie-t. Először is nem voltak gyerekei, márpedig miként írhatná elő valaki gyerektelen, hogyan neveld a sajátjaidat? Hogyan érthetné meg őket? Tulajdonképpen Kayt sem bírta... csak Kaytől volt az embernek egy olyan furi érzése, mint Cath nagyitól, még mielőtt az leribancozta volna, és azt mondta volna, hogy soha többé nem akarja látni... Kaynél érezni lehetett, még akkor is, ha aktákat hurcolászott, mint a többiek, még akkor is, ha ő hozta össze az eseti felülvizsgálatot, szóval érezni lehetett, hogy nem csak a formaságok miatt akar rendet tenni az ember dolgaiban.

Ezt tényleg meg lehetett érezni. De Kay elment, és most már nyilván nem is érdekeljük, gondolta dühösen Terri.

Péntek délután Mattie közölte vele, hogy a Bellchapel úgyszólván bizonyosan bezár.

– Politika – hadarta. – Spórolni akarnak, és a metadonos kezelés nem népszerű a kerületi tanácsban. Ráadásul Pagford is ki akarja rakni őket az épületből. Benne volt a helyi újságban, nem látta?

Időnként használta ezt a „végül is egy csónakban evezünk”– hangot, amely sértette Territ, mert Mattie ugyanebben a modorban kérdezte meg tőle, hogy, ugye, nem felejtette el megetetni a fiát. De most nem a hangnem, hanem a tartalom borította ki.

– Bezárják? – ismételte meg.

– Úgy fest – vetette oda Mattie –, bár ez magának mindegy. Nos, nyilvánvalóan...

Terri háromszor veselkedett neki a Bellchapel programjának. Megszokta, sőt már-már barátságosnak találta az egykori templom poros belsejét, válaszfalait, szóróanyagait, a mosdóban a kék lámpákat (hogy ne találhassák meg a vénájukat és ne lőhessék be magukat). Az utóbbi időben kezdte érezni, hogy a munkatársak másképpen szólnak hozzá. Kezdetben mindnyájan arra számítottak, hogy ismét kudarcot vall, de később úgy kezdtek beszélni vele, ahogy Kay: mintha tudnák, hogy egy valódi egyéniség él az ő ragyás, összeégett testében.

– ...nyilvánvalóan lesz változás, de maga megkaphatja a metadonját a körzeti orvostól – nyugtatta meg Mattie. Lapozott Terri életének püffedt aktájában. – Maga dr. Jawandához jelentkezett be Pagfordban, ugye? Pagford... miért jár maga olyan messzire?

– Pofán vágtam egy nővért Cantermillbe – felelte szinte szórakozottan Terri.

Mattie távozása után sokáig ült mocskos székében a nappaliban, és addig rágta a körmeit, amíg vérezni nem kezdtek.

Ahogy Krystal meghozta az óvodából Robbie-t, az anyja azon nyomban közölte vele, hogy bezárják a Bellchapelt.

– Még nem dőlt el – intette le Krystal.

– Hunnan a picsából tudod? – vakkantotta Terri. – Bezárják, és most aszongyák, hogy abba a kibaszott Pagfordba kell menni ahho a kurváho, aki Cath nagyit megölte. Hát én meg baszottul nem megyek.

– Muszáj – felelte Krystal.

Napok óta ilyen volt; dirigált az anyjának, úgy viselkedett, mintha ő lenne a felnőtt.

– Én pedig baszottul nem megyek sehova! – dühöngött Terri.

– Te pofátlan kis kurva! – tette hozzá nyomatékül.

– Ha megint lőni kezded magad – figyelmeztette vörös arccal Krystal –, elveszik Robbie-t.

Erre a kisfiú, aki még mindig Krystal kezét fogta, sírva fakadt.

– Látod? – ordította egymásnak a két nő.

– Ennek is te vagy a oka! – bömbölte Krystal. – Külömbenis az a doktornő semmit senem csinált Cath nagyival, csak Cheryl meg a többijek ugattak összevissza!

– Mer te mindent tucc, he? – sivította Terri. – Mer te olyan kurvára okos...

Krystal leköpte.

– Húzz a picsába! – rikácsolta Terri, és mivel Krystal volt a nagyobb és súlyosabb, fölkapott a padlóról egy cipőt, azzal hadonászott. – Kifelé!

– El is húzok, bazmeg! – ordította Krystal. – És viszem Robbie-t is, te meg marathacc, oszt baszhatol Obbóval, hogy legyen egy másik!

Elvonszolta a sivalkodó Robbie-t, mielőtt Terri megállíthatta volna.

Krystal a szokásos menedéke felé terelte a kisfiút, megfeledkezve arról, hogy mivel délután van, Nikki nem lesz otthon, mert lófrál valamerre. Nikki mamája nyitott ajtót, az Asda[18] formaruhájában.

– Ő nem maradhat itt – közölte határozottan Krystallal, miközben Robbie vinnyogva rángatta volna ki a kezét a nővére erős markából. – Anyukád hol van?

– Otthun – felelte Krystal, akinek minden mondandója elpárolgott az asszony szigorú pillantásától.

így hát visszatért Robbie-val a Foley útra, ahol Terri epés diadallal karon ragadta a fiát, berántotta a házba, majd elállta Krystal elől a bejáratot.

– Máris meguntad, he? – kiabálta túl Robbie sírását. – Hess picsába!

Azzal bevágta az ajtót.

Terri aznap éjszaka odavette maga mellé Robbie-t. Ő álmatlanul feküdt, és azon elmélkedett, mennyire nincs szüksége Krystalra, ugyanakkor annyira hiányzott neki, mint a herka.

Krystal napokon át dühöngött. És amit mondott Obbóról...

(– Mit mondott? – nevette el magát hitetlenkedve Obbo, amikor találkoztak az utcán, és Terri arról motyogott valamit, hogy Krystal ki van akadva.)

...azt Obbo sose tenné meg. Nem tehetné.

Obbo egyike volt a keveseknek, akik még ránéztek. Terri tizenöt éves kora óta ismerte. Együtt jártak iskolába, együtt lógtak Yarvilban, amíg Terri nevelőszülőknél volt, együtt vedelték az almabort a fák alatt az ösvényen, amely keresztülvág a Parlag mögött a még megmaradt kis réten. Együtt szívták el az első jointot.

Krystal sose bírta. Féltékeny, gondolta Terri, miközben az alvó Robbie-t nézte az utcalámpa fényében, amely átszűrődött a vékony függönyön. Egyszerűen féltékeny. Obbo mindenkinél többet tett értem, gondolta dacosan, mert amikor felmérte a jóságot, mindannyiszor levonta belőle a cserben hagyásokat. Cath nagyi gondoskodása így lett semmivé attól a visszautasítástól.

De Obbo egyszer elbújtatta két idősebb gyermekének apja elől, amikor ő mezítláb, véresen menekült el Ritchie-től a házból. Néha ingyen adott neki hernyót. Terri ezeket azonos értékű szívességeknek látta. Obbo mentsvárai megbízhatóbbak voltak, mint a kis ház a Remény utcában, amelyet valamikor, három dicsőséges napon át az otthonának hitt.

Krystal nem jött haza szombat reggel, de ez nem volt újság; Terri tudta, hogy Nikkinél kell lennie. Kevés volt otthon a kaja, elfogyott a cigarettája, Robbie sírt a nővére után, és Terri ettől olyan őrjöngő haragra gerjedt, hogy becsörtetett a lánya szobájába, szétrugdosta Krystal ruháit, pénzt vagy a véletlenül megmaradt szál bagót keresve. Valami zörgött, amikor félredobta Krystal gyűrött, ócska evezősszerkóját, és Terri meglátta a felfordult kis műanyag ékszerdobozt. Az evezősversenyen nyert érem és Tessa Wall karórája hevert alatta.

Terri felkapta az órát, rámeredt. Ezt még sose látta. Ugyan hol szerezhette Krystal? Először arra gondolt, lopta, de azután az jutott az eszébe, hogy Cath nagyi is neki adhatta, még akár a végrendeletében is! Ez a lehetőség sokkal jobban bántotta, mint az, hogy az óra talán lopott. Elgondolni is rossz, hogy dugdosta, titkolta, sosem említette a sunyi kis kurva...

Tréningnadrágja zsebébe dugta, azután ráordított Robbie-ra, hogy jöjjön vele a boltba. Egy örökkévalóságnak tűnt, amíg ráadta a cipőt, el is vesztette közben a türelmét, és ráhúzott egyet. Szívesebben ment volna egyedül, de a szociális munkások nem szeretik, ha az ember otthon hagyja a kölykeit, pedig nélkülük sokkal gyorsabban el lehet intézni a dolgokat.

– Hoj van Kjystal? – sírta Robbie, miközben az anyja kirángatta az ajtón. – Krystalt atajom!

– Nemtom, hun a kis ribanc! – förmedt rá Terri, és húzta maga után a gyereket az utcán.

Obbo a sarkon ácsorgott az áruház mellett, és két emberrel dumált. Amikor meglátta az asszonyt, üdvözlésre emelte a kezét. Két társa lelépett.

– Mizu, Ter? – kérdezte.

– Minden oké – hazudta az asszony. – Erissz mán, Robbie!

A kisfiú olyan görcsösen kapaszkodott az anyjába, hogy Terri vékony lábszára megfájdult.

– Figyi – mondta Obbo –, tárolnál nekem még ekkis cuccot egy darabig?

– Milyen cuccot? – kérdezte Terri, miközben lefeszegette magáról Robbie ujjait, és inkább megfogta a fia kezét.

– Két szatyor – felelte Obbo. – Télleg fontos lenne, Ter.

– Mennyi ideig?

– Pár napig. Ma este beadom. Oksa?

Terri a lányára gondolt, és hogy mit szólna Krystal, ha tudná.

– Jóvan – bólintott.

Valami más is az eszébe jutott, és előhúzta Tessa óráját a zsebéből.

– Eztet el akarom adni. Mit szólsz?

– Nem rossz – felelte Obbo, a tenyerén méricskélve az órát.

– Adok érte egy húszast. Este hozom.

Terri úgy gondolta, hogy az óra többet érhet, de nem szeretett volna vitatkozni Obbóval.

– Ja, jóvan.

Kézen fogta Robbie-t, és tett pár lépést a szupermarket bejárata felé, majd hirtelen visszafordult.

– Legyöttem a szerrül – mondta. – Úgyhogy ne hozzá...

– Még mindig a orvosságot szeded? – Obbo vigyorogva nézte vastag szemüvegén át. – Bellchapelnek annyi. Minden újságba benne van.

– Ja – mondta az asszony szerencsétlenül, és tovább vonszolta Robbie-t a szupermarket felé. – Tudom.

Nem megyek Pagfordba, gondolta, miközben teasüteményt vett le a polcról. Nem megyek oda.

Már majdnem érzéketlen lett a folyamatos kritizálásra és minősítgetésre, a járókelők sanda pillantásaira, a szomszédok szitkaira, de nem fog bemenni abba a felvágós kisvárosba csak azért, hogy még repetát is kapjon, hogy hetente egyszer vissza kelljen utaznia az időben arra a helyre, ahol Cath nagyi megígérte, hogy magánál tartja, aztán mégis elengedte. El kellene menni az előtt a szép kis iskola előtt, ahonnan rémséges leveleket írogattak Krystalról, hogy a ruhája túl rövid és túl koszos, a viselkedése pedig elfogadhatatlan. Félt, hogy rég elfeledett rokonok bukkannának fel a Remény utcában, akik Cath nagyi házán marakodnak, meg hogy mit mondana Cheryl, ha megtudná, hogy Terri önként bratyizik azzal a paki picsával, aki megölte Cath nagyit. Újabb fekete pontot jelentene a család szemében, amely így is megveti.

– Engem nem fognak a kurva Pagfordba – motyogta hangosan, miközben a pénztár felé húzta Robbie-t.

II

– Embereld meg magad! – ugratta Howard Mollison szombat délben a fiát. – Mami épp most teszi föl az eredményt a weboldalra. Kivárod, amíg nyilvánosságra hozzák, vagy mondjam el most rögtön?

Miles ösztönszerűen elfordult Samanthától, aki vele szemben ült a konyha közepén levő pult mellett. A búcsúkávét itták, mielőtt Samantha és Libby elindultak volna az állomásra és a londoni koncertre. A füléhez szorította a mobilt. – Mondd.

– Te győztél. Kényelmesen. Kettő az egyhez verted Wallt.

Miles rávigyorgott a konyhaajtóra.

– Helyes – válaszolta olyan higgadtan, ahogy bírta. – Jó tudni.

– Várj – kérte Howard. – Mami akar beszélni veled.

– Gratulálok, drágám! – örvendezett Shirley. – Csodálatos hír! Tudtam, hogy megcsinálod!

– Kösz, mami – felelte Miles.

Ez a két szó mindent elmondott Samanthának, de elhatározta, hogy nem lesz megvető, sem gunyoros. A bandát ábrázoló pólót már elcsomagolta, a frizuráját megcsináltatta, vásárolt új tűsarkút. Alig várta, hogy távozhasson.

– Vagyis Mollison városi tanácsnokhoz van szerencsém? – kérdezte, amikor férje letette a telefont.

– Pontosan – felelte Miles óvatosan.

– Gratulálok – bólintott az asszony. – Akkor hát ma este igazi ünnep lesz. Igazán sajnálom, hogy kihagyom – hazudta a közelgő meneküléstől föllelkesülve. Miles meghatottan előrehajolt, és megszorította a felesége kezét.

Libby könnyek között és a mobilját szorongatva jelent meg a konyhában.

– Mi van? – hökkent meg Samantha.

– Légyszi, beszéljél Harriet anyukájával!

– Miért?

– Beszéljél vele, légyszi!

– De miért, Libby?

– Mert beszélni akar veled, azért. – Libby megtörölte a keze fejével a szemét és az orrát. – Irtóra összevesztünk Harriettel. Beszéljél vele, légyszi!

Samantha fogta a telefont, és átment a nappaliba. Csupán ködös elképzelései voltak róla, ki ez a nő. Amióta a lányokat beadták az internátusba, gyakorlatilag semmilyen kapcsolatban sem állt a barátnőik szüleivel.

– Borzasztóan sajnálom – kezdte Harriet anyja. – Azért ígértem meg Harrietnek, hogy beszélek veled, mert hiába hajtogattam neki, hogy nem Libby akarja, hogy ne jöjjön... tudod, milyen jó barátnők, és úgy utálom, hogy így kell látnom őket...

Samantha az órájára nézett. Legkésőbb tíz perc múlva indulniuk kell.

– Harriet a fejébe vette, hogy Libbynek van egy tartalék jegye, de nem akarja magával vinni őt. Mondtam neki, hogy ez nem igaz, a jegy a tied, mert nem akarod egyedül elengedni Libbyt, ugye?

– Természetesen! – helyeselt Samantha. – Libby nem mehet oda egyedül.

– Tudtam! – kiáltotta a másik asszony valami furcsa diadallal.

– És tökéletesen megértem, hogy félted, és sose javasolnék ilyet, ha nem hinném, hogy borzasztó sok fáradságot spórolsz meg vele. Csak mert a lányok olyan jó barátnők, és Harriet megőrül ezért a hülye bandáért, és abból, amit Libby az előbb mondott Harrietnek a telefonban, arra kell következtetnem, hogy Libby borzasztóan szeretné, ha ő is menne. Teljesen megértem, miért akarsz vigyázni Libbyre, de az a helyzet, hogy a nővérem is viszi az ö két lányát, így lesz velük felnőtt. Én ma délután el tudom vinni Libbyt és Harrietet autóval, a stadion előtt találkozunk a többiekkel, és éjszaka megalhatunk a nővéremék házában. Garantálom, hogy sem a nővérem, sem én nem hagyjuk egy pillanatra sem magára Libbyt!

– Ó... ez igazán kedves. De a barátnőm… – mondta Samantha, akinek a füle valahogy furcsán csengett –, tudod, ő vár minket...

– De ha annyira akarsz találkozni a barátnőddel... csak annyit szeretnék mondani, hogy igazán nem szükséges ott lenned, ha valaki más vigyáz a lányokra... Harriet teljesen kétségbe van esve; nem akartam beleavatkozni, de itt már a barátságuk forog kockán...

Valamivel kevésbé ömlengve hozzátette: – Természetesen megvásároljuk tőled a jegyet.

Nem volt hova menni, nem volt hova bújni.

– Ó – felelte Samantha. – Igen. Csak arra gondoltam, milyen jó lenne vele...

– Jobb szeretik ők egymás társaságát – felelte határozottan Harriet anyja. – Legalább nem kell térdhajlításban bujkálnod a sok kis csitri között, hahaha! A nővéremnek mindegy, ő csak százötvenöt magas.

III

Gavint nagyon bosszantotta, hogy láthatólag mégsem úszhatja meg Howard Mollison születésnapi buliját. Persze ha Mary, a cég ügyfele és legjobb barátjának özvegye meghívta volna vacsorára, az bőven elég lett volna ürügynek, hogy kihagyja a partit... de Mary nem hívta meg. Látogató rokonok voltak nála, és valahogy furcsán zavarba jött, amikor ő beállított.

Nem akarja, hogy tudják, gondolta Gavin, és Mary pironkodásából merített vigaszt, miközben az asszony az ajtóhoz terelte.

Autójában, útban a Kovácsműhely felé, gondolatban újra lejátszotta a Kayjel folytatott beszélgetést.

Azt hittem, a legjobb barátod volt. Alig pár hete halt meg!

Igen, és őutána én vigyázok Maryre, vágott vissza gondolatban, mert Barry ezt akarná. Egyikünk sem számított rá, hogy ez történik. Barry halott. Most már nem fájhat neki.

A Kovácsműhely magányában keresett egy tiszta öltönyt, mert a meghívó „alkalomhoz illő ruházatot” írt elő, és igyekezett elképzelni a pletykás kis Pagfordot, amint Gavin és Mary sztoriján csámcsog.

Na és?, gondolta, elképedve saját vakmerőségétől. Marynek talán örökre egyedül kellett volna maradnia? Megesik az ilyesmi. En gondoskodtam róla.

Noha nem szívesen ment el egy olyan partira, amely biztosan unalmas és fárasztó lesz, odabent feldobta az öröm és az izgalom apró buborékja.

Fent Széptetőn Andrew Price a haját frizírozta az anyja szárítójával. Még egyetlen diszkóra vagy más bulira sem várt így, mint erre az estire. Neki, Gaiának és Sukhvindernek Howard külön fizetett, hogy felszolgáljanak a születésnapján. Még egyenruhát is kölcsönzött ki Andrew-nak: fehér inget, fekete nadrágot, csokornyakkendőt. Gaia mellett fog dolgozni, méghozzá nem mint lótifuti, hanem mint pincér!

De nem csak ezért volt lelkes. Gaia szakított a legendás Marco de Lucával. Amikor Andrew kiment délután a Rézkanna hátsó udvarára, hogy elszívjon egy cigarettát, ott találta a síró Gaiát.

– Itt csak ő veszített – mutatott rá, igyekezve kiszűrni a hangjából az örömöt.

A lány szipogott, majd azt felelte: – Csirió, Andy.

– Te kis köcsög! – vágta a fejéhez Simon, amikor Andrew végre kikapcsolta a hajszárítót. Percek óta várt, hogy ezt közölhesse vele: direkt ott ácsorgott a sötét lépcsőfordulón, és leste a félig nyitott ajtó résén a tükör előtt tollászkodó fiát. Andrew ugrott egyet, azután elnevette magát. Jókedve nem tetszett Simonnak.

– Hogy nézel már ki! – gúnyolódott, amikor a csokornyakkendős Andrew elment mellette. – Olyan vagy ezzel a vacak propellerrel, mint egy buzi!

Te pedig munkanélküli vagy, és ezt nekem köszönheted, te faszkalap!

Érzései az apja iránt úgyszólván óránként változtak. Néha letaglózta a mindent beszennyező bűntudat, de aztán ez elpárolgott, hogy Andrew lubickolhasson a titkos győzelem tudatában. Ma este ez a gondolat még jobban fűtötte és bizsergette a vékony fehér ing alatt, miközben a lehűlt esti levegőtől libabőrösen száguldott lefelé Simon versenybiciklijével a dombról. Izgult és reménykedett. Gaia szabad és bánatos. Az apja Readingben lakik.

Shirley Mollison estélyiben állt a gyülekezeti terem előtt, amikor a fiú befutott, és hatosokat meg ötösöket formázó, hatalmas, aranyszín héliumos léggömböket kötözött a korláthoz.

– Szia, Andrew! – trillázta. – Kérlek, ne a bejáratnál hagyd a biciklit.

A fiú befordult a sarkon, és eltolta a kerékpárt egy pár méternyire parkoló, vadonatúj zöld BMW sportkocsi mellett. Az ajtó felé menet megkerülte az autót, és közben megbámulta a pazar belső szerelvényeket.

– És itt van Andy!

Andrew rögtön látta, hogy a főnöke ugyanolyan jókedvű és izgatott, mint ő. Howard végigvonult a termen irdatlan méretű bársonyszmokingjában, amelyben bűvészre hasonlított. Mindössze öten-hatan lézengtek a helyiségben, mert a parti csak húsz perc múlva kezdődött. Mindenünnen kék, fehér és arany léggömbök lógtak. A vaskos kecskelábú asztal lapja alig látszott a szalvétákba burkolt tálaktól. A terem végében egy középkorú DJ állította össze a felszerelését.

– Andy, eredj, segíts Maureennak!

Maureen a hosszú asztal egyik végénél rakosgatta ki a poharakat, amelyek szivárványszínekben villogtak a plafonról lógó lámpa fényétől.

– Ejha, de csinos vagy! – károgta a közeledő fiúnak.

Maureen minimális, feszülő, fényes ruhát viselt. Az irgalmatlan kelme föltárta a sovány test összes görbületét, de az apró hurkákat és párnákat is, amelyek érdekes módon még mindig ragaszkodtak a csontokhoz. Valahonnan testetlen, halk „szia” hallatszott. Gaia volt az, aki egy tányérokkal teli láda mellett guggolt.

– Kérlek, Andy, szedd ki a dobozokból a poharakat – rendelkezett Maureen –, és tedd ide őket, ahol a bár lesz.

A fiú engedelmeskedett. Miközben kifelé pakolt a dobozokból, odajött egy csomó pezsgősüveggel egy ismeretlen nő.

– Ezeket hűtőbe kéne tenni, ha van.

Egyenes orra, nagy kék szeme és göndör, szőke haja volt, mint Howardnak, de míg Howard arcát elasszonyosította, felpuhította a zsír, a lánya – mert hiszen annak kellett lennie –, noha egyáltalán nem lehetett szépnek nevezni, parancsolóan fenséges látványt nyújtott sűrű szemöldökével, nagy szemével, árkolt állával. Pantallót és kihajtott gallérú selyemblúzt viselt. Lezöttyentette a palackokat az asztalra, és már ott se volt. Viselkedésében és ruházkodásában volt valami, amiből Andrew biztosra vette, hogy ő a BMW tulajdonosa.

– Ő Patrícia – súgta a fülébe Gaia, amitől a fiú bőre ismét úgy bizsergett, mintha áramütés érte volna. – Howard lánya.

– Ja, gondoltam – felelte Andrew, bár sokkal jobban érdekelte, hogy Gaia lecsavarja egy vodkásüveg kupakját, tölt egy keveset, majd bedobja és összerázkódik. Alighogy visszacsavarta a kupakot, újból megjelent Maureen egy hűtővödörrel.

– Ronda vén bárcás! – mondta Gaia a távozó Maureen mögött, és Andrew megérezte a leheletén az alkoholt. – Most nézd meg, hogy néz ki!

A fiú fölnevetett, megfordult, és a földbe gyökerezett a lába, mert Shirley állt mellette a cicamicás mosolyával.

– Miss Jawanda még nem érkezett meg? – érdeklődött.

– Már úton van, épp most küldött SMS-t – felelte Gaia.

De Shirley-t igazából nem az érdekelte, hol van Sukhvinder. Kihallgatta Andrew és Gaia kurta beszélgetését, és ettől visszatért a jókedve, amelyet behorpasztott Maureen látható elégedettsége a toilette-jével. Nehéz rést ütni az ennyire ostoba és önáltató magabiztosságon, de ahogy Shirley otthagyta a kamaszokat és a DJ felé indult, már azt tervezgette, hogyan adja tovább Howardnak, mihelyt egyedül találja:

Fájdalom, a gyerekek, nos, kinevették Maureent... milyen kár, hogy ilyen ruhát vett föl... Úgy nem szeretem látni, amikor bolondot csinál magából.

Szóval bőven van ok az örömre, emlékeztette magát Shirley, mert ma este szüksége volt egy kis felpezsdítésre. Ó, Howard és Miles együtt lesznek a városi tanácsban. Ez csodálatos, egyszerűen csodálatos!

Rákérdezett a DJ-nél, tudja-e, hogy Howard kedvenc dala a Green, Green Grass of Home a Tom Jones-féle változatban, azután körülnézett, valamilyen apró elfoglaltságot keresve, de csak az okot látta, amely miatt esti boldogsága nem lett olyan tökéletes, mint várta.

Patrícia magányosan állt, nézte a falon a pagfordi címert, és nem is próbált szóba elegyedni másokkal. Shirley szerette volna, ha Patricia néha szoknyát is viselne, de legalább egyedül érkezett. Shirley attól félt, hogy ülhet a BMW-ben valaki más is, akinek távolléte feltétlen előnyére vált az estének.

Az ember nem viszolyoghat a saját gyerekeitől, elvileg szeretnie kell őket, legyenek akármilyenek, akkor is, ha mások, mint amilyennek az ember kívánná őket, akkor is, ha olyanra sikerednek, akiknél, ha nem lennének vérrokonok, az ember inkább átmenne az utca másik oldalára, hogy elkerülje a találkozást. Howard nagyvonalúan kezelte az ügyet, még elnéző vicceket is faragott róla, ha Patrícia nem hallhatta. Shirley nem tudott az elfogulatlanság ily magaslataira emelkedni. Úgy érezte, kénytelen csatlakozni Patríciához abban a bizonytalan, öntudatlan reményben, hogy mérsékelje az idegenszerűséget, amelyet mások is megorronthatnak a lánya különc öltözéke és viselkedése miatt.

– Kérsz egy italt, drágám?

– Még nem – felelte Patrícia, továbbra is a város címerét bámulva.

– Kemény éjszakám volt, alighanem elvetettem a sulykot. Melly irodai haverjaival vedeltünk.

Shirley lanyhán felmosolygott a címerre.

– Köszönöm kérdésed, Melly jól van – folytatta Patrícia.

– Az jó – nyugtázta Shirley.

– Tetszett a meghívó – közölte Patrícia. – Pat és vendége.

– Sajnálom, drágám, de hát tudod, csak ilyet küldhetünk olyanoknak, akik nincsenek összeházasodva...

– Aha, így írja elő a Debrett’s, igaz? Nos, Melly nem akart eljönni, ha még a nevét sem hajlandók ráírni a meghívóra, így aztán pokolian összevesztünk, és most itt vagyok egyedül. Szép eredmény, hm?

Elsuhant az italok irányába, otthagyva a kissé megrendült Shirley-t. Patrícia ijesztő volt már gyereknek is, ha megharagudott.

– Késett, Miss Jawanda! – kiáltotta visszanyert önuralommal, amikor befutott a lángvörös Sukhvinder. Shirley szerint néminemű pimaszságra vallott tőle beállítani ide, azok után, amiket az anyja vágott Howard fejéhez ugyanezen a helyen. Figyelte, ahogy odalohol Andrew-hoz és Gaiához, és arra gondolt, hogy javasolni fogja Howardnak Sukhvinder elbocsátását. Lassú, azonkívül valószínűleg higiénés oka lehet az ekcémájának, amelyet a hosszú ujjú fekete póló alatt rejteget. Shirley elhatározta, hogy utánanéz a kedvenc orvosi weboldalán, nem fertőző-e az ekcéma.

A vendégek pontosan nyolckor kezdtek szállingózni. Howard maga mellé szólította Gaiát, hogy vegye el a kabátokat, mert fitogtatni akarta, hogyan dirigál név szerint egy ilyen lányt a kis fekete ruhájában és a fodros kötényében. De hamarosan olyan sok lett a kabát, hogy Gaia nem bírta egyedül, ezért Howard segítségül hívta Andrew-t.

– Fújj meg egy palackot – utasította Gaia a fiút, miközben hármas-négyes sorokban akasztgatták egymásra a kabátokat az apró ruhatárban –, és dugd el a konyhában. Majd felváltva rájárunk.

– Oké! – lelkesedett Andrew.

– Gavin! – kiáltotta Howard, amikor fiának üzlettársa fél kilenckor egyedül lépett be az ajtón.

– Kayt nem hoztad el, Gavin? – kérdezte gyorsan Shirley (Maureen éppen akkor váltott át sziporkázó tűsarkúra a kecskelábú asztal takarásában, így nem lőhette le az ő poénját).

– Nem, sajnos nem tudott jönni – felelte Gavin. Ekkor halálos rémületére szembetalálta magát Gaiával, aki arra várt, hogy elve– hesse a kabátját.

– A mama el tudott volna jönni! – jelentette ki Gaia csengő, erőteljes hangon és gyilkos tekintettel. – Éppen csak Gavin ejtette, mi, Gav?

Howard vállon veregette Gavint, és úgy tett, mintha semmit sem hallott volna. – Örülök, hogy látlak! – bömbölte. – Eredj, keríts magadnak egy italt!

Shirley változatlanul egykedvű arcot vágott, de a pillanat izgalma megmaradt egy darabig, ezért valamelyest szédelegve és álmatagon üdvözölte a következő néhány vendéget. Amikor Maureen odatotyogott borzalmas ruhájában, hogy csatlakozzon az üdvözlő csoporthoz, Shirley mérhetetlen örömmel súgta neki: – Nagyon kínos kis jelenet volt itt. Fölöttébb kínos. Gavin és Gaia anyja... ó, egek... ha tudtuk volna...

– Mit? Mi történt?

De Shirley csak a fejét rázta, és élvezte Maureen ki nem elégített kíváncsiságának mennyei gyönyörét, majd szélesre tárta karját, mert belépett Miles, Samantha és Lexie.

– Itt van ő! Miles Mollison városi tanácsnok!

Samantha csak nézte, ahogy Shirley átöleli Milest, de úgy, mintha a fia a messzi távolból érkezett volna. Olyan hirtelen zuhant át a boldog várakozásból a sokkos csalódásba, hogy a gondolataiból fehér zaj lett, amelyen át nagyon nehéz lett érzékelni a külvilágot.

(Miles azt mondta: – Hiszen ez remek! Akkor eljöhetsz papi partijára, hiszen most mondtad...

– Igen – felelte az asszony. – Tudom. Ugye, milyen remek?

De amikor férje meglátta rajta a farmert és a banda reklámpólóját, amelyben Samantha több mint egy héten át elképzelte magát, kissé megütközött.

– Estélyit kell venned.

– Miles, ez csak a pagfordi gyülekezeti terem.

– Tudom, de a meghívó...

– Ez lesz rajtam!)

– Szia, Sammy! – köszöntötte Howard. – Ezt nézzék meg! Nem kellett volna így kiöltöznöd.

Ám az ölelése ugyanolyan élveteg volt, mint mindig, és megpaskolta a menye zsávolyban domborodó fenekét.

Samantha fagyos kimértséggel mosolygott Shirley-re, és elvonult anyósa mellett az italok irányába. De hát egyáltalán mit képzeltél, mi fog történni a koncerten?, kérdezte a fejében egy undok hang. Mire számítónál? Mit akartál?

Semmit. Egy kis szórakozást.

Almot, erős, ifjú karokról és nevetésről, amelyeknek ma este el kellett volna hozniuk egyfajta katarzist, a saját vékony derekáról a karok ölelésében, az új, az ismeretlen erős ízéről. De az álom szárnyaszegetten zuhant vissza a földre...

Csak nézni akartam.

– Csinos vagy, Sammy.

– Szia, Pat.

Több mint egy éve nem találkozott a sógornőjével.

Téged bírlak a legjobban ebben a családban, Pat.

Miles utolérte őket, és megpuszilta a húgát.

– Hogy vagy? Hát Mel? Nincs itt?

– Nem akart eljönni – felelte Patrícia. Pezsgőt ivott, de az arckifejezéséből ítélve ecet is lehetett volna. – A meghívón az állt, hogy Pat és vendége... ritka ronda veszekedés volt. Egy pont a maminak.

– Eredj már, Pat – mosolygott Miles.

– Hova a francnyavalyába, Miles?

Vad öröm töltötte el Samanthát. Itt az ürügy a támadásra.

– Miles, te is tudod, hogy állati bunkóságra vall így meghívni a húgod társát. Anyádra ráférne pár illemtanóra, ha a véleményemre vagy kíváncsi.

Miles kétségtelenül kövérebb volt, mint egy éve. A nyaka kidagadt az inggallér fölött. Hamar kifogyott a szuszból. Úgy hintázott előre-hátra állás közben, ahogy az apjától tanulta. Samanthát megrohanta az undor. Odament az asztal végéhez, ahol Andrew és Sukhvinder szorgalmasan töltögették és osztogatták a poharakat.

– Van gin? – kérdezte. – Adjatok egy rendes adagot.

Alig ismerte meg Andrew-t. A fiú töltött neki egy pohárral, és közben igyekezett nem bámulni az asszony gátlástalanul közszemlére tett mellét a szűk póló alatt, de mintha azt próbálta volna megállni, hogy ne hunyorogjon az éles napfényben.

– Ismered őket? – kérdezte Samantha, miután legurított egy fél pohár gintonikot.

Andrew lángvörös lett, mielőtt megérthette volna a kérdést. Rémületére Samantha torokhangon felkacagott. – A bandát. Arról beszélek.

– Ja, én... ja, hallottam róluk. Én nem... nem az ízlésem.

– Tényleg? – Bedobta a maradék italt. – Adj még egyet, légy szíves.

Rájött, ki ez a fiú: az a jelentéktelen srác a csemegéből. Az egyenruhában idősebbnek tűnt. Talán meg is izmosodott az alatt a pár hét alatt, amióta föl-le szaladgál a rekeszekkel a pincelépcsőn.

– Nini! – mondta Samantha, mert kiszúrt a növekvő vendégseregben egy alakot, amely a vele átellenes irányba tartott. – Az ott Gavin. A második legunalmasabb ember Pagfordban. Persze a férjem után.

Kezében az itallal, önmagával elégedetten elsietett; a gin éppen ott hatott, ahol a legnagyobb szüksége volt rá, egyszerre érzéstelenítette és fűtötte. Menet közben azt gondolta: tetszenek a srácnak a dudáim; most lássuk, mit gondol a fenekemről.

Gavin észrevette, hogy Samantha közeledik, és úgy igyekezett menekülni, hogy bekapcsolódik valaki másnak, akárki másnak a beszélgetésébe. A legközelebbi személy történetesen Howard volt, így Gavin sietve befurakodott a házigazdát övező vendéggyűrűbe.

– Kockáztattam – mondta Howard három másik embernek, és mivel a szivarjával hadonászott, lehamuzta a bársonyszmokingja elejét. – Vállaltam a kockázatot és kihasználtam az előnyömet. Ilyen egyszerű. Nem varázslat. Senki sem nyújtotta át... ó, itt van Sammy! Kik ezek a fiatalemberek, Samantha?

Miközben négy öregember a Samantha mellén feszülő bandát bámulta, az asszony Gavinhez fordult.

– Szia! – mondta, és közelebb hajolt hozzá, hogy Gavinnek meg kelljen puszilnia. – Kay nincs itt?

– Nincs – felelte Gavin kurtán.

– Éppen az üzletről beszélgetünk, Sammy – mondta Howard boldogan, Samantha pedig az ő becsődölt és felszámolt butikjára gondolt. – A magam erejéből kezdtem – közölte a csoporttal, újra bedobva a témát, amely láthatóan a kedvence volt. – Ennyi elég. Csak ennyi kell. A magam erejéből kezdtem.

Hatalmas kerekségében olyan volt, mint egy miniatűr bársonynap, amely elégedettséget és gondtalanságot sugárzik. A hangját már felpuhította a kezében tartott brandy. – Hajlandó voltam kockáztatni, pedig mindent elveszíthettem volna.

– Illetve mamád veszíthetett volna el mindent – helyesbített Samantha. – Nem Hilda vett föl jelzálogot a házára, hogy meglegyen az előleg fele a boltra?

Látta apósa szemében az apró villanást, bár Howard rendületlenül mosolygott.

– Minden tiszteletem az anyámé – mondta –, mert dolgozott, takarékoskodott és elindította a fiát. Én megsokszoroztam, amit kaptam, és visszaadtam a családnak: fizetem a lányaid tandíját a Szent Annában. A pénz körbejár, ugye, Sammy?

Ő Shirley-től várt volna ilyet, nem Howardtól. Mindketten felhajtották az italukat. Samantha nézte, ahogy Gavin eloldalog, és nem is próbálta visszatartani.

Gavin azon töprengett, leléphetne-e észrevétlenül. Ideges volt, amit csak fokozott a lárma. Amióta találkozott Gaiával, nem szabadulhatott egy szörnyű gondolattól. Mi van, ha Kay mindent elmesélt a lányának? Mi van, ha a lány tudja, hogy ő szerelmes Mary Fairbrotherbe, és ezt másoknak is elfecsegte? Rávallana egy bosszúvágyó, tizenhat éves kölyökre.

Borzasztó lenne, ha Pagford előbb szerezne tudomást az ő szerelméről, mielőtt személyesen bevallhatná Marynek. Úgy tervezte, hogy még hónapokig nem mondja meg, talán egy évet is vár... hadd múljon el Barry halálának első évfordulója... közben ápolgatja a bizalom és a remény apró hajtásait, hogy Mary ugyanolyan fokozatosan ismerje fel az érzést, mint Gavin a magáét.

– Gav, te még egy kortyot sem ittál! – mondta Miles. – Ezen segíteni kell.

Erős kézzel odaterelte partnerét az italosasztalhoz, töltött neki egy sört, egész idő alatt beszélt, és Howardhoz hasonlóan szinte tapinthatóan sugárzott róla a boldogság és a büszkeség.

– Hallottad, hogy én nyertem a választást?

Gavin nem hallotta, de nem bírt úgy tenni, mintha meglepődne.

– Igen. Gratulálok.

– Hogy van Mary? – kérdezte Miles nagylelkűen; ma este az egész város a haverja volt, mert megválasztották. – Jól érzi magát?

– Igen, azt hiszem...

– Hallottam, hogy esetleg Liverpoolba költözik. Talán az lenne számára a legjobb.

– Micsoda? – kérdezte élesen Gavin.

– Maureentól hallottam ma reggel; Mary nővére láthatólag rá akarja beszélni az özvegyet, hogy térjen haza a gyerekekkel. Még mindig sok rokona él Liver...

– Az ő otthona itt van.

– Szerintem Barry volt az, aki szerette Pagfordot. Nem vagyok biztos benne, hogy Mary nélküle is akar-e maradni.

Gaia a konyha ajtajának nyílásán át leste Gavint. Papírpoharat szorongatott, és a pohárban többujjnyi magasan állt a vodka abból, amit Andrew lopott neki.

– Micsoda gané! – mondta. – Még mindig Hackney-ben lakhatnánk, ha nem húzza csőbe a mamát. De mama is olyan rohadtul hülye bír lenni. Én felvilágosíthattam volna, hogy ezt a pofát nem érdekli. Sosem vitte el sehova. Alig várta, hogy leléphessen kúrás után.

Andrew, aki a lány mögött szendvicsekkel rakott meg egy csaknem üres tálcát, alig hitt a fülének, hogy Gaia olyan szavakat használ, mint a kúrás. Ábrándjainak délibábos Gaiája szexuálisan leleményes és kalandkedvelő szűz volt. Nem tudta, hogy a valódi Gaia mit csinált vagy mit nem csinált Marco de Lucával. De ítélete az anyja fölött úgy hangzott, mintha tudná, hogyan viselkednek a férfiak szex után, ha érdekli őket valaki.

– Igyál te is! – mondta Andrew-nak, amikor az odaért az ajtóhoz a tálcával, és a saját műanyag poharát tartotta a szájához. A fiú ivott egy kortyot. Gaia kuncogva félreállt, hogy kiengedje, majd utánakiáltott: – Szólj Sooksnak, hogy jöjjön ide, és kapjon be ő is valamit!

A zsúfolt teremben nagy volt a zaj. Andrew az asztalra tette a friss szendvicseket, de úgy látszott, az embereket már nem érdekli az étel; Sukhvinder alig győzte a munkát az italosasztalnál, és sokan elkezdtek maguknak töltögetni.

– Gaia hív a konyhába – mondta Andrew Sukhvindernek, és átvette a lány helyét. Semmi értelme sem volt megjátszani a csapost, inkább annyi poharat töltött meg, amennyit csak talált, azután otthagyta őket az asztalon, önkiszolgálás céljára.

– Csá, Mogyoró! – kurjantotta Lexie Mollison. – Kaphatok egy kis pezsgőt?

Együtt jártak a Szent Tamásba, de már hosszú ideje nem találkoztak. A lány kiejtése megváltozott a Szent Annában. Andrew gyűlölte, ha Mogyorónak szólítják.

– Ott van előtted – mutatta a poharat.

– Lexie, ne igyál! – rivallt rá a lányára a tömegből fölmerülő Samantha. – Egy kortyot se!

– De nagypapi azt mondta...

– Nem érdekel!

– De mindenki más...

– Azt mondtam, nem!

Lexie eldübörgött. Andrew, aki örült, hogy már nincs ott, rámosolygott Samanthára, és meglepetten látta, hogy annak egyenesen fülig szalad a szája.

– Te feleselsz a szüléiddel?

– Ja – felelte Andrew. Az asszony felkacagott. A melle igazán hatalmas volt.

– Hölgyeim és uraim! – bömbölte egy hang a mikrofonba. Mindenki abbahagyta a beszélgetést, hogy hallják Howardot. – Pár szót szeretnék szólni... önök közül a legtöbben mostanra tudják, hogy Miles fiamat beválasztották a városi tanácsba!

Gyér taps hallatszott. Miles a magasba emelte a poharát, hogy megköszönje. Andrew megdöbbenésére Samantha tökéletesen érthetően azt súgta: – Háromszoros kibaszott hurrá!

Most éppen senki sem jött italért. Andrew hátraosont a konyhába. Gaia és Sukhvinder kettesben voltak, ittak, nevetgéltek, és a fiú láttán egyszerre ordítottak fel: – Andy!

Ő is elnevette magát.

– Berúgtatok?

– Igen – bólintott Gaia, és: – Nem – felelte Sukhvinder. – Ő van berúgva.

– Nem érdekel – közölte Gaia. – Mollison tegyen lapátra, ha akar. Már nincs értelme spórolni a hackney-i vonatjegyre.

– Nem tesz lapátra – tiltakozott Andrew, és töltött magának egy kis vodkát. – Te vagy a kedvence.

– Ja – helyeselt Gaia. – Hányinger vén strici.

Ezen ismét kacagni kezdtek.

Az üvegajtón behallatszott Maureen károgása, amelyet a mikrofon fölerősített.

– Gyere már, Howard! Gyerünk, egy duettet a születésnapodon! Gyere! Hölgyeim és uraim, következik Howard kedvenc dala!

A kamaszok az iszonyattól megkövültén néztek össze. Gaia kuncogva az ajtóhoz botladozott, és kinyitotta.

Felbődültek a Green, Green Grass of Home első akkordjai, azután belevágott Floward basszusa és Maureen reszelős altja:

The old home town looks the same,

As I step down the train...

Gavin volt az egyetlen, aki meghallotta a vihogást és a pukkadozást, de mire megfordult, csak annyit látott, hogy kissé mozog a konyhai lengőajtó.

Miles otthagyta, hogy a későn érkezett és udvariasan bájmosolygó Aubrey és Júlia Fawley-val csevegjen. Gavint a szorongás és a rettegés ismerős keveréke fojtogatta. Felszabadult boldogságának rövid napsütését beárnyékolta a kettős fenyegetés, hogy Gaia elfecsegheti, amit az anyja mondott, és Mary örökre elhagyhatja Pagfordot. Mit tegyen?

Down the lane I walk, with my sweet Mary,

Hair of gold and lips like cherries...

– Kay nincs itt?

Befutott Samantha. Vigyorogva támaszkodott a férfi mögött az asztalnak.

– Ezt már kérdezted – felelte Gavin. – Nincs.

– Minden rendben nálatok?

– Biztos, hogy ez rád tartozik?

Mire észbe kapott, ki is csúszott a száján, de unta már az asszony örökös piszkálódását és gúnyolódását. Most az egyszer csak ketten voltak, mert Milest még mindig lefoglalták Fawley-ék.

Az asszony eltúlzott megdöbbenéssel hőkölt vissza. A szeme véreres volt, a beszéde lassú. Gavinnel először fordult elő, hogy inkább undorodott, mint félt tőle.

– Bocsánat. Én csak...

– Kérdezted. Ja – bólintott Gavin, miközben Howard és Maureen kart karba öltve ringtak.

– Örülnék, ha megállapodnál. Ti láthatólag nagyon összeillettetek Kayjel.

– Hát igen, de szeretem a szabadságom – felelte Gavin. – Nem sok boldog házaspárt ismerek.

Samantha túl sokat ivott ahhoz, hogy teljesen érzékelje a fullánkot, de azért tudta, hogy megbökték.

– A házasság mindig is rejtély a kívülállóknak – fogalmazott óvatosan. – Senki sem ismerheti igazán a feleken kívül. így hát nem kellene ítélkezned, Gavin.

– Köszönöm a felvilágosítást – mondta Gavin. Most már annyira fölingerelték, hogy nem bírta tovább. Letette az üres sörösdobozt, és a ruhatárhoz indult.

Samantha nézte, ahogy távozik, abban a biztos tudatban, hogy az összecsapásban övé volt az utolsó szó. Utána az anyósát kezdte lesni a tömeg egyik hézagjában, ahogy bámulja a daloló Howardot és Maureent. Samantha élvezte, hogy Shirley dühös, ami abból látszott, hogy egész este jéghidegen és kimérten mosolygott. Howard és Maureen sokszor szerepeltek így együtt az évek során. Howard szívesen nótázott, Maureen pedig valaha háttérénekes volt egy helyi malacbandában. Amikor a dal véget ért, Shirley egyszer összecsapta a tenyerét, mintha egy inas figyelmét akarná fölkelteni, mire Samantha felkacagott, majd elindult az asztalnak ahhoz a végéhez, amelyet kineveztek bárnak, de csalódására nem találta ott a csokornyakkendős fiút.

Andrew, Gaia és Sukhvinder még mindig a konyhában fetrengtek. Hahotáztak Howard és Maureen duettjén, de azért is, mert a vodka kétharmadát megitták, legfőképpen pedig azért, mert annyira nevetniük kellett egymás jókedvétől, hogy alig bírtak megállni a lábukon.

Megzördült és megrázkódott a mosogató fölötti kis ablak, amelyet kitámasztottak, hogy ne párásodjék be túlságosan a konyha, majd bebújt rajta Mócsing feje.

– Jóstét – mondta. Odakint nyilvánvalóan felmászott valamire, mert karistolás hallatszott, majd eldőlt egy súlyos tárgy. Mócsing egyre beljebb nyomakodott a nyíláson, végül nehézkesen rázuhant a szárítóra, leverve számos poharat, amelyek szilánkokra törtek a padlón.

Sukhvinder azon nyomban kiment a konyhából. Andrew a fenébe kívánta Mócsingot. Csak Gaia maradt flegma. Még mindig kuncogva megjegyezte: – Ajtó is van, ha nem tudnád.

– Nem mondod? – álmélkodott Mócsing. – Hol a pia?

– Ez a miénk – felelte Gaia, és átölelte a vodkásüveget. – Andy lopta. Szerezz magadnak.

– Nem gond – felelte fapofával Mócsing, és átment a terembe.

– Hív a természet... – motyogta Gaia. A vodkásüveget visszadugta a mosogató alá, majd ő is távozott a konyhából.

Andrew követte. Sukhvinder visszatért a bárhoz, Gaia eltűnt a mosdóban, Mócsing a kecskelábú asztalnak támaszkodott, egyik kezében sörrel, a másikban szendviccsel.

– Nem hittem, hogy el akarsz jönni egy ilyen bulira – mondta Andrew.

– Meghívtak, haver – felelte Mócsing. – Így volt rajta a meghívón. Az egész Wall család.

– Bokszos tudja, hogy itt vagy?

– Fingom sincs – felelte Mócsing. – Lapul. Végül is nem szerezte meg az öreg Barry helyét. Az egész szociális háló összeomlik most, hogy Bokszos nem tartja össze. A kurva életbe, ez borzalmas! – tette hozzá, és kiköpött egy falat szendvicset. – Kérsz egy staubot?

A terem olyan lármás volt, és a vendégek annyira berúgtak, hogy senkit sem érdekelt, hova megy Andrew. Ahogy kikeveredtek a szabadba, meglátták Patrícia Mollisont. Magányosan állt a sportkocsija mellett, a tiszta, csillagos eget nézte, és cigarettázott.

– Vegyetek – kínálta a dobozt –, ha megfelel.

Miután tüzet adott nekik, hanyagul ácsorgott tovább, mélyen a zsebébe fúrva az öklét. Volt benne valami félelmetes, amitől Andrew még Mócsingra sem mert ránézni, hogy ő vajon mit szól hozzá.

– Pat vagyok – mutatkozott be kis idő múltán. – Howard és Shirley lánya.

– Szia – felelte Andrew. – Én meg Andrew.

– Stuart – csatlakozott Mócsing.

A nő láthatólag nem óhajtott diskurálni. Andrew ezt egyfajta bóknak tekintette, és igyekezett utánozni Patrícia közönyét. Azután lépések és fojtott lányhangok törték meg a csendet.

Gaia, aki a kezénél fogva vonszolta maga után Sukhvindert, hangosan kacagott, és Andrew látta rajta, hogy egyre jobban fűti a vodka.

– Te! – mondta Gaia Mócsingnak. – Igazán borzalmasan viselkedsz Sukhvinderrel!

– Hagyd abba! – kérlelte Sukhvinder, és rángatta a kezét. – Komolyan, engedj...

– Pedig így van! – motyogta Gaia. – Te vagy az! Te raksz fel róla dolgokat a Facebookra?

– Hagyd abba! – üvöltötte Sukhvinder. Kitépte a kezét, és visszamenekült a terembe.

– Borzalmasan viselkedsz vele – folytatta Gaia, megmarkolva a korlátot, hogy el ne essen. – Leszbikusnak csúfolod és minden...

– Nincs azzal semmi baj, ha valaki leszbikus – vágott közbe Patrícia. Szeme összeszűkült, miközben leszívta a füstöt. – Ennyit mondhatok.

Andrew látta, hogy Mócsing a nőre sandít.

– Sosem mondtam, hogy baj lenne. Én csak vicceltem – állította. Gaia lecsúszott a rács mentén a jéghideg járdára, és a karjára hajtotta a fejét.

– Jól vagy? – kérdezte Andrew. Ha Mócsing nincs ott, maga is leült volna.

– Be vagyok baszva – motyogta a lány.

– Jobban tennéd, ha ledugnád az ujjadat a torkodon – javasolta egykedvűen Patrícia.

– Klassz autó – mondta Mócsing a BMW-t gusztálva.

– Ja – helyeselt Patrícia. – Új. Kétszer annyit keresek, mint a testvérem – mondta –, de akkor is Miles a kedvenc. Miles a Messiás... A második városi tanácsnok a Mollisonok közül... Pagfordban. Szereted Pagfordot? – kérdezte Mócsingtól, miközben Andrew Gaiát figyelte, aki a térdére hajtotta a fejét, és mély lélegzeteket vett.

– Nem én – felelte Mócsing. – Pöcegödör.

– Hát igen... Ami engem illet, alig vártam, hogy leléphessek. Ismerted Barry Fairbrothert?

– Kicsit – felelte Mócsing.

Volt a hangjában valami, ami nyugtalanította Andrew-t.

– Tőle tanultam meg a Szent Tamásban, hogy mit olvassak – közölte Patrícia, továbbra is az utca végét figyelve. – Kedves pasas. Eljöttem volna a temetésére, de Melly és én éppen Zermattban voltunk. Mi ez a valami, aminek az anyám annyira örül... ez a Barry Szelleme-dolog?

– Valaki mindenféléket posztolt a városi tanács weboldalán – válaszolt sietve Andrew, mert félt attól, hogy Mócsing miket mondhatna, ha nem előzné meg. – Pletykákat meg ilyesmit.

– Ja, anyám imádja az ilyet – bólintott Patrícia.

– Kíváncsi vagyok, legközelebb mit fog mondani a Szellem. – Mócsing lapos pillantást vetett Andrew-ra.

– Valószínűleg abbahagyja most, hogy a választásoknak vége – dünnyögte Andrew.

– Ó, nem is tudom – tűnődött Mócsing. – Hátha vannak még dolgok, amik basszák az öreg Barry Szellemének a csőrét...

Tudta, hogy Andrew ettől ideges lesz, és örült neki. Andrew mostanában minden idejét a szar munkájával töltötte, és hamarosan elköltözik. Mócsing semmivel sem tartozik neki. Az igazi hitelességben nincs helye lelkifurdalásnak és kötelességnek.

– Te jól vagy ott lent? – kérdezte Patrícia Gaiától, aki bólintott, bár az arcát még mindig nem lehetett látni. – Mitől fordult fel a gyomrod, a piától vagy a duettől?

Andrew kuncogott, részben udvariasságból, de azért is, mert szerette volna elterelni a szót Barry Fairbrother Szelleméről.

– Nekem is felfordult a gyomrom – folytatta Patrícia. – A vén Maureen és az apám, ahogy együtt zengenek. Kart karba öltve.

– Még egyszer indulatosan megszívta a cigarettáját, azután eldobta a csikket, és a sarkával széttaposta. – Tizenkét éves koromban rájuk nyitottam, amikor éppen leszopta az apámat – közölte. – A fater adott egy ötöst, hogy ne áruljam el az anyámnak.

Andrew és Mócsing sóbálvánnyá meredt, még összenézni se mertek. Patrícia megtörölte az arcát a kézfejével; sírt.

– A francba, kellett nekem lejönni – mondta. – Tudtam, hogy nem kellene.

Beült a BMW-be. A fiúk elhűlten figyelték, ahogy beindítja a motort, kitolat a parkolóból, és elhajt az éjszakában.

– Bazmeg – szólt Mócsing.

– Szerintem hányni fogok – suttogta Gaia.

– Mr. Mollison azt üzeni, hogy gyertek be! Az italok miatt!

Miután átadta az üzenetet, Sukhvinder ismét eltűnt.

– Nem bírok – suttogta Gaia.

Andrew otthagyta. A benti zaj valósággal fejbe vágta, ahogy kinyitotta az ajtót. A diszkó teljes üzemmódra kapcsolt. Félre kellett húzódnia, hogy Aubrey és Julia Fawley kimehessen. Amint hátat fordítottak a bulinak, rögtön kiült az arcukra a komor elégedettség, hogy végre távozhatnak.

Samantha Mollison nem táncolt, a kecskelábú asztalnak támaszkodott, amelyen nem is olyan régen sorokban álltak az italok. Miközben Sukhvinder sietve kapkodta össze a poharakat, Andrew kicsomagolta az utolsó bontatlan dobozt, az asztalra rakta és megtöltötte őket.

– Ferde a csokornyakkendőd – mondta Samantha. Áthajolt az asztalon, megigazította. Andrew szégyenkezve menekült a konyhába, amint az asszony elengedte. Minden második rakat pohár között meghúzta a lopott vodkásüveget. Olyan részeg akart lenni, mint Gaia; vissza akart térni ahhoz a féktelenül kacagó, közös pillanathoz, mielőtt beállított Mócsing.

Tíz perc múlva ismét ellenőrizte a bárasztalt. Az üveges tekintetű Samantha még mindig ott támaszkodott a sok-sok frissen töltött, kedvcsináló pohár mellett. Howard a táncparkett közepén szökdécselt, patakzott róla a verejték, és bömbölve nevetett valamin, amit Maureen mondott. Andrew keresztülfurakodott a tömegen, és ismét kiment a szabadba.

Először nem látta, hol a lány: azután fölfedezte őket. Gaia és Mócsing az ajtótól tízméternyire, összefonódva dőltek a kerítésnek, és egymás szájában turkáltak a nyelvükkel.

-Bocs, de nem tudok mindent egymagam csinálni – mondta mögötte kétségbeesetten Sukhvinder. Ekkor kiszúrta Mócsingot és Gaiát, mire olyan hang szakadt föl belőle, ami félúton volt az ordítás és a zokogás között. Andrew zsibbadtan baktatott vissza a lánnyal a nagyterembe. A konyhában kitöltötte egy pohárba a vodka maradékát, és felhajtotta. Gépiesen vizet engedett a mosogatóba, és nekilátott elmosni a poharakat, amelyek nem fértek bele a gépbe.

A szesz nem olyan, mint a drog. Üresnek érezte magát tőle, ugyanakkor nagyon szeretett volna elverni valakit. Például Mócsingot.

Egy idő után észrevette, hogy a konyha falán a műanyag óra mutatója a tizenkettesről az egyesre ugrott, és az emberek távozni készülnek.

Neki kellett volna kiadnia a kabátokat. Egy darabig próbálkozott vele, de azután visszadülöngélt a konyhába, Sukhvinderre hagyva a munkát.

Samantha a jégszekrénynek támaszkodott, kezében pohárral. Andrew látása furcsán zötyögő lett, mintha állóképek sorozatát nézné. Gaia nem jött vissza. Kétségtelenül rég lelépett Mócsinggal. Samantha beszélt hozzá. O is részeg volt. A fiút már nem zavarta. Úgy sejtette, hamarosan hányhat.

– ...gyűlölöm ezt a kurva Pagfordot... – mondta Samantha – ...de te még fiatal vagy, leléphetsz.

– Ja – felelte a fiú, nem érezve az ajkát. – Le is lépek. Naná.

Samantha félresimította Andrew haját a homlokából, és azt mondta neki, hogy édes. A nyelvével Mócsing szájában kotorászó Gaia képe azzal fenyegetett, hogy kioltja a világot. Andrew érezte Samantha parfümjét, amely hullámokban szállt föl az asszony forró bőréről.

– Ez a banda szar – mutatott Samantha mellére, bár nem hitte, hogy az asszony hallaná, amit mond.

Samantha szája meleg és cserepes volt, melle hatalmasan tapadt a fiú melléhez, a háta olyan széles volt, mint Andrew...

– Mi az isten?

A fiú a szárítónak tántorodott. Samanthát kivonszolta a konyhából egy nagydarab ember, akinek kurtára nyírt, deresedő haja volt. Andrew homályosan úgy érezte, hogy valami rossz dolog történt, de a valóság furcsa rángása egyre erősödött, míg végül nem maradt más, mint odatántorogni a szemeteshez, azután hányni és megint hányni és megint és megint...

– Elnézést, de nem jöhet be! – hallotta Sukhvinder hangját.

– Halomban áll a cucc az ajtónál!

Andrew szorosan összekötötte a szemeteszsákot a hányása fölött. Sukhvinder segített kitakarítani a konyhát. Még kétszer kellett hánynia, de mindkétszer sikerült elérnie a mosdót.

Csaknem két óra volt, amikor Howard verejtékesen, de mosolyogva megköszönte a segítségüket, és jó éjszakát kívánt.

– Nagyon jó munka volt – mondta. – Akkor hát találkozunk holnap. Nagyon jó... mellesleg hol van Miss Bawden?

Andrew hagyta, hogy Sukhvinder kitaláljon valamilyen hazugságot. Az utcán kilakatolta Simon biciklijét, és elkerekezett a sötétben.

A hosszú, hideg út fölfelé a Széptetőig kitisztította a fejét, de nem enyhítette sem a keserűségét, sem a nyomorúságát.

Említette valaha Mócsingnak, hogy Gaiára hajt? Talán nem, de Mócsing tudta. Andrew tudta, hogy Mócsing tudta... talán éppen most dugnak?

Úgyis elköltözöm innen, gondolta, miközben meggörnyedve, dideregve taposott fölfelé a biciklivel a dombon. Ők meg basszak szét magukat...

Azután arra gondolt: jobb is, ha elköltözöm... Tényleg smárolt az előbb Lexie Mollison anyjával? A férje kapta rajta őket? Tényleg megtörtént?

Félt Milestól, ugyanakkor szerette volna elmesélni Mócsingnak, hogy lássa az arcát.

Amikor kimerültén bevánszorgott a házba, Simon hangja szólt rá a konyha sötétjéből.

– Bevitted a garázsba a bicajom?

A konyhaasztalnál ült, és egy tál gabonapelyhet evett. Fél háromra járt az idő.

– Nem tudtam aludni – közölte a fiával.

Ez egyszer nem dühöngött. Ruth nem volt ott, így nem kellett nagyobbnak és okosabbnak mutatkoznia a fiainál. Fáradtnak, kicsinek látszott.

– Asszem, el kell költöznünk Readingbe, ragyabunkó – mondta Simon. Ez most szinte kedveskedésnek hangzott.

Andrew didergett, vénembernek érezte magát, aki épp most kapott légnyomást. Mérhetetlen bűntudata volt, és adni akart valamit az apjának, kárpótlásul azért, amit csinált. Ideje kiegyensúlyozni a mérleget és szövetséget kötni Simonnal. Ok végül is egy család. Együtt kell költözniük. Valahol másutt talán jobb lehet.

– Van valamim a számodra – mondta. – Gyere csak. A suliban rájöttem, hogy kell ezt csinálni...

És a számítógéphez vezette az apját.

IV

Párás égbolt kék kupolája borult Pagfordra és a Parlagra. Hajnali fény világította meg a főtéri vén háborús emlékmű kövét, a Foley úton a repedezett betonhomlokzatokat, és halvány aranyszínre festette Széptető fehér falát. Miközben Ruth Price beszállt az autójába, hogy elkezdjen a kórházban egy újabb hosszú ügyeletet, letekintett az ezüstszalagként ragyogó, távoli Orr folyóra, és mérhetetlen igazságtalanságnak találta, hogy hamarosan valaki másé lesz a háza és ez a kilátás.

Egy mérfölddel mélyebben, a Templom soron Samantha Mollison egyelőre mélyen aludt a vendégszobában. Az ajtón nem volt retesz, de ő elbarikádozta egy karosszékkel, mielőtt félig levetkőzve az ágyra rogyott. Azután kezdődő, borzalmas fejfájás zavarta meg az álmát és a függöny résén beosonó napfény lézerként döfött a szeme sarkába. Mocorgott kiszikkadt szájú, nyomasztó szendergésében, ahol furcsa és bűntudatos álmokat látott.

A földszinten, a konyha tisztán villogó síkjai között Miles mereven és magányosan ült egy érintetlen csésze tea mellett, a hűtőt bámulta, és gondolatban ismét rányitott részeg feleségére, akit egy tizenhat éves iskolásfiú karjaiban kellett látnia.

Három házzal arrébb Mócsing Wall az ágyán heverve cigarettázott, még mindig abban a ruhában, amelyet Howard Mollison születésnapi partiján viselt. Át akarta virrasztani az éjszakát, és meg is tette. A szája kicsit zsibbadt volt és bizsergett a sok cigarettától, de a fáradtság épp fordítva hatott rá, mint remélte: képtelen volt kristálytisztán gondolkodni, viszont változatlanul szenvedett a boldogtalanságtól és a bizonytalanságtól.

Colin Wall verejtékben úszva ébredt föl az egyik lidércnyomásból, amely évek óta gyötörte. Az álmokban mindig szörnyű dolgokat művelt, olyasmiket, amiktől ébren rettegett, ez alkalommal Barry Fairbrothert ölte meg, de a hatóságok csak most derítették ki, és eljöttek közölni, hogy mindent tudnak, mert kiásták Barryt, és megtalálták benne a mérget, amelyet Colin adott be neki.

Fölnézett a lámpaernyő ismerős árnyékára a mennyezeten, és azon töprengett, miért nem gondolt rá soha, hogy megölhette Barryt, mire azonnal beugrott a kérdés: Honnan tudod, hogy nem te tetted?

A földszinten Tessa inzulint injekciózott a hasába. Tudta, hogy Mócsing hazajött az este, mert érezte a cigarettafüstöt a padlásszobába vezető lépcső alján. Azt nem tudta, hol járt és mikor érkezett a fia. Ez megrémítette. Hogy fajulhattak idáig a dolgok?

Howard Mollison mélyen és boldogan aludt a dupla ágyon. A mintás függönyök rózsaszín szirmokkal hintették tele, és oltalmazták a goromba ébresztéstől, ám recsegő-ziháló horkolása fölverte a feleségét. Shirley, aki szemüveget viselt a köntöséhez, pirítóst evett és kávét ivott a konyhában. Elképzelte, ahogy Maureen kart karba öltve ringatózik az ő férjével a gyülekezeti teremben, és olyan tömény gyűlölet rohanta meg, amely elvette az ízét minden falatnak.

A Kovácsműhelyben, néhány mérföldnyire Pagfordtól Gavin Hughes a forró zuhany alatt szappanozta magát, és azon töprengett, miért hiányzik belőle az a bátorság, amely megvan más férfiakban, és azok miért képesek helyesen választani a végtelen számú lehetőség közül? Vágyott egy olyan életre, amelyet megpillanthatott, de sosem próbált ki, ugyanakkor félt tőle. Veszélyes dolog a választás, mert ha választunk, lemondunk az összes többi lehetőségről.

A Remény utcában Kay Bawden álmatlanul és kimerültén hallgatta Pagford korai csöndjét, és figyelte Gaiát, aki sápadtan, nyúzottan aludt mellette a pirkadatban a dupla ágyon. Egy vödör állt Gaia közelében, Kay tette oda, aki hajnalban félig-meddig ölben hozta be a lányát a fürdőszobából a hálószobába, miután egy órán át fogta a haját, nehogy belelógjon a vécébe.

– Miért hoztál ide? – jajongott Gaia, miközben fuldoklott és öklendezett a vécécsésze fölött. – Szállj le rólam! Szállj le rólam! Bassza meg, gyűlöllek!

Kay nézte az alvó arcot, és eszébe jutott a gyönyörű kisbaba, aki tizenhat éve aludt mellette. Emlékezett a könnyekre, amelyeket Gaia ontott, amikor Kay szakított Steve-vel nyolcévi együttélés után. Steve eljárta szülői értekezletekre, és megtanította Gaiát biciklizni.

Kaynek eszébe jutott a dédelgetett álom (így utólag visszanézve éppen olyan oktondi volt, mint amikor a négyéves Gaia egyszarvút szeretett volna), hogy megállapodnak Gavinnel, Gaia kap végre egy állandó mostohaapát és egy szépséges házat vidéken. Mennyire vágyott egy boldog befejezésre, egy életre, amelyhez Gaia mindig vissza akar majd térni, mert a lánya távozása már úgy közeledett feléje, akár egy meteor, és neki Gaia elvesztése olyan volt, mint egy elemi csapás, amely szétrombolja a világát.

Kinyújtotta kezét a paplan alatt, és megfogta Gaiáét. A meleg test érintésétől, amelyet véletlenül ő hozott a világra, Kay sírni kezdett, halkan, de olyan hevesen, hogy a matrac rázkódott alatta.

A Templom sor alján Parminder Jawanda kabátot vett a hálóingére, és kivitte a hátsó kertbe a kávéját. Ült egy fapadon a hideg napsütésben, látta, hogy szép nap ígérkezik, de úgy rémlett, gát van a szeme és a szíve között. A mellére nehezedő súly mindent agyonnyomott.

Nem érte váratlanul a hír, hogy Miles Mollison nyerte el Barry helyét a tanácsban, de amikor látta Shirley pedáns bejelentését a weboldalon, ismét megkörnyékezte a téboly, amely elsodorta az utolsó ülésen. Bántani akart valakit, de ezt szinte azonnal felváltotta a fullasztó reménytelenség.

– Lemondok a tanácsnokságról – mondta Vikramnek. – Mi értelme?

– De hát szereted csinálni – felelte a férje.

Addig szerette, amíg Barry is ott volt. Ma reggel, ebben a csöndben, nyugalomban könnyen megidézhette az alacsony, vörös szakállú férfit, aki fél fejjel alacsonyabb volt nála. Sosem érzett iránta egy szemernyi testi vágyat sem. Egyáltalán mi a szerelem?, tűnődött Parminder, miközben gyengéd szellő borzolta Javrandáék nagy hátsó pázsitjának magas leylandi ciprussövényét. Az a szerelem, amikor betöltenek egy bizonyos teret az életünkben? Egy olyan teret, amely ásító űrré változik a távozásuk után?

Szerettem nevetni, gondolta Parminder. Igazán hiányzik a nevetés.

Végül a nevetés emléke indította meg a könnyeit, amelyek leperegtek az orrán, bele a kávéjába, gyorsan elsimuló sörétnyomokat ütve rajta. Sírt, mert úgy rémlett, sosem fog nevetni többé, és azt is siratta, ami az este történt, miközben hallgatták a gyülekezeti teremből kiszűrődő diszkózene távoli, diadalmas lüktetését, és Vikram megkérdezte: – Ne látogassunk el idén nyáron Amritszárba?

Az Arany Templom, a legszentebb kegyhelye annak a vallásnak, amely iránt a férje közömbös. Azonnal megértette, mit akar Vikram. Az idő kiürült, elernyedt a kezében úgy, mint még soha. Egyikük sem tudta, hogyan dönt az etikai bizottság Parminderről, aki megsértette Howard Mollison esetében az orvosi titoktartást.

– Mandeep azt mondja, hogy majomfogó az egész – válaszolta, egyetlen csapással lesöpörve Amritszárt.

Miért mondtam ezt?, kérdezte magától, és még erősebben zokogott a kertben, kezében a hűlő kávéval. Jó lenne megmutatni a gyerekeknek Amritszárt. Vikram csak kedves akart lenni. Miért nem mondtam igent?

Homályosan úgy érezte, elárult valamit, amikor visszautasította az Arany Templomot. Könnyes szeme előtt megjelent a vízben tükröződő, lótuszvirágforma kupola, ahogy mézszínű fényt vet a fehérmárvány háttérre.

– Mama!

Észre sem vette, hogy Sukhvinder keresztülvágott a gyepen. Farmert és buggyos pulóvert viselt. Parminder sietve megtörölte az arcát, és pislogva nézett a lányára, aki háttal állt a napnak.

– Ma nem akarok dolgozni.

Parminder rögtön válaszolt, ugyanazzal az automatikus ellenkezéssel, amellyel megtagadta Amritszárt. – Elvállaltál valamit, Sukhvinder.

– Nem érzem jól magam.

– Mármint fáradt vagy. Te akartad ezt a munkát. Most teljesítsd a kötelességedet.

– De...

– Bemész dolgozni! – rivallt rá Parminder olyan hangon, mintha ítéletet hirdetne. – Nem adhatsz újabb okot Mollisonéknak a panaszra.

Miután Sukhvinder visszakullogott a házba, Parmindert furdalni kezdte a lelkiismeret. Majdnem visszahívta a lányát, aztán inkább úgy döntött, hogy meg kell próbálnia időt szakítani egy olyan beszélgetésre Sukhvinderrel, amikor nem veszekszenek.

V

Krystal a Foley úton baktatott a reggeli napfényben, és banánt evett. Furcsa volt az íze és az állaga, nem tudta eldönteni, hogy ízlik-e neki. Terri és Krystal sosem vásároltak gyümölcsöt.

Nikki anyja épp most rúgta ki a házukból.

– Sok a dolgunk, Krystal – mondta. – Nikki öreganyjához megyünk ebédre.

Majd, mintha utólag jutott volna az eszébe, Krystal kezébe nyomott egy banánt, hogy egye meg reggelire. Krystal tiltakozás nélkül távozott. Nikki családja így is alig fért el a konyhaasztalnál.

A Parlag nem lett szebb a napfénytől sem, amely csak még jobban kiemelte a mocskot, a rongálást, a repedéseket a beton falakon, a bedeszkázott ablakokat és a szemetet.

Ha sütött a nap, a pagfordi főtér mindig olyan volt, mintha frissen festették volna. Az általános iskolások évente kétszer keresztülmeneteltek a város szívén a karácsonyi vagy a húsvéti istentiszteletre. (Krystal kezét soha, senki sem akarta megfogni. Mócsing mindenkinek elhíresztelte, hogy ő bolhás. Vajon emlékszik erre a fiú?) Virágoskosarak lógtak mindenfelé, bordó, rózsaszín, zöld foltokban, és valahányszor Krystal elhaladt a Fekete Agyú virágládái mellett, letépett egy szirmot. Mindegyik hűvös és síkos volt az ujjai között, de gyorsan nyálkás és barna lett a szorongatástól, és Krystal általában beletörölte őket a Mihály arkangyal templom valamelyik meleg fapadjának az aljába.

Bement a házba, és rögtön látta a bal oldali nyitott ajtóból, hogy Teri i nem feküdt le. Csukott szemmel, tátott szájjal kornyadozott a foteljében. A lány becsapta az ajtót, de Terri meg sem moccant.

Krystal négy lépéssel ott termett mellette, és megrázta vékony karját. Terri feje horpadt mellére csuklott. Horkolni kezdett.

A lány elengedte. Tudatalattijából felmerült a halott férfi képe a fürdőszobában.

– Hülye kurva! – mondta.

Ekkor vette észre, hogy Robbie nincs ott. A kisfiú nevét kiabálva dübörgött föl a lépcsőn.

– Itt vadok! – hallotta öccsét a saját szobája csukott ajtaja mögül.

Amikor kivágta az ajtót, látta, hogy Robbie csupaszon áll a szobában. Mögötte Obbo hevert az ő matracán, és vakargatta a pucér mellét.

– Minden oké, Krys? – vigyorgott rá.

Krystal megragadta Robbie-t, és átvonszolta a kisfiú saját szobájába. A keze annyira reszketett, hogy irtó sokáig tartott felöltöztetni.

– Csinált veled valamit? – kérdezte súgva.

– Eesz vadok! – felelte Robbie.

Ahogy Krystal felöltöztette, ölbe kapta, és lerohant vele a földszintre. Hallotta a szobájából Obbo matatását.

– Mit keres itten? – ordította Terrinek, aki már felébredt, de még mindig álomittasan ült a székében. – Mér ő van Robbie-val?

Robbie kapálózva próbált szabadulni a nővére karjai közül. Utálta a kiabálást.

– És mi a szar ez itten? – sikoltotta Krystal, aki most szúrta ki Terri széke mellett a két fekete utazótáskát.

– Semmi – válaszolta tétován Terri.

De Krystal már a cipzárt húzta az egyiken.

– Semmi! – üvöltötte Terri.

Nagy hasistéglák voltak pedánsan polietilénbe csomagolva: Krystal, aki alig tudott olvasni, a zöldségek felét se ismerte volna fel a szupermarketben, nem tudta volna megnevezni a miniszterelnököt, azonnal tudta, hogy ha megtalálják a táskákat a házban, az anyja börtönbe kerül. Azután meglátta, hogy Terri székéből félig kiáll a doboz, amelynek a fedelére lovakat és kocsist festettek.

– Te belűtted magad! – súgta elakadó lélegzettel. Körülötte láthatatlan katasztrófa záporozott, és mindent összedöntött. – A kurva életbe, te...

Hallotta, hogy Obbo jön lefelé a lépcsőn, mire ismét felkapta Robbie-t. A gyerek sivalkodott és rúgkapált, megrémítette nővérének haragja, de Krystal markából nem szabadulhatott.

– Engeggyed el, baszod! – kiáltott rá Terri, de hiába. Krystal kinyitotta a bejárati ajtót, és olyan sebesen rohant végig az utcán, ahogy csak bírt a tiltakozó és nyüszítő Robbie-val.

VI

Shirley lezuhanyozott, és ruhákat szedegetett ki a szekrényből, miközben Howard zajosan hortyogott tovább. Mihály arkangyal és a Mindenszentek templomában tízórai zsolozsmára harangoztak, Shirley akkor hallotta meg, amikor begombolta a kardigánját. Mindig elgondolta, milyen hangos lehet Jawandáéknál, akik éppen a templommal szemközt laknak. Remélhetőleg úgy érzékelik, mint egy harsány kiáltványt, hogy Pagford ragaszkodik a régi utakhoz és hagyományokhoz, ahonnan ők olyan szembeszökően kilógnak.

A megszokás gépiességével végigment a folyosón, befordult Patrícia régi szobájába, és leült a számítógép mellé.

Patríciának itt kellene aludnia a fotelágyon, amelyet Shirley megvetett neki. Azért nagy megkönnyebbülés, hogy nem kell vele bajlódnia ma reggel. Howard, aki még akkor is a Green, Green Grass of Home-ox. dúdolta, amikor hajnalban hazatértek, észre sem vette, hogy Patrícia nincs velük, amíg Shirley bele nem dugta a kulcsot az ajtó zárjába.

– Hol van Pat? – zihálta a tornácnak dőlve.

– Ó, úgy felizgatta, hogy Melly nem akart eljönni – sóhajtotta Shirley. – Összevesztek vagy ilyesmi... Gondolom, hazament, hogy megpróbáljon kibékülni vele.

– Így aztán nem lehet unatkozni – jegyezte meg Howard, miközben eldöcögött a keskeny folyosón a hálószobáig.

Shirley lehívta kedvenc orvosi weboldalát. Amikor beütötte a keresett fogalom első betűit, az oldal ismét előhozakodott az EpiPen magyarázatával, amit Shirley gyorsan átfutott, mert hátha lesz még alkalma, hogy megmentse a mindenes életét. Utána gondosan begépelte: „ekcéma”, és némileg csalódottan vette tudomásul, hogy az ekcéma nem fertőz, tehát nem ürügy Sukhvinder Jawanda kirúgásához.

Puszta megszokásból begépelte a Pagfordi Városi Tanács weboldalának címét, és ráklikkelt az üzenőfalra.

Ugyanúgy megtanulta felismerni a felhasználónév alakjából és hosszából Barry_Fairbrother_Szellemét, ahogy a szenvedélyes szeretők is azonnal megismerik tarkóról, tartásról és járásról az imádottjukat.

Elég volt egyetlen pillantás az utolsó üzenetre, hogy lángra gyúljon az izgalomtól. Hát mégsem hagyta el őt! Tudta Shirley, hogy dr. Jawanda kirohanása nem maradhat büntetlen!

Pagford Első Polgárának esete

Elolvasta, de elsőre nem értette: ő Parminder nevére számított. Újra elolvasta, és fojtottan felhördült, mintha jeges vízzel öntötték volna le.

Howard Mollison, Pagford Első Polgára és Maureen Lowe, a város őslakója sok éve nem puszta üzlettársak. Köztudott, hogy Maureen rendszeres kóstolókat kap Howard legfinomabb szalámijából. Úgy tűnik, egyetlen személy nem tud a titokról, mégpedig Shirley, Howard felesége.

Shirley szobormereven ült a székében, és azt gondolta: ez nem igaz. Ez nem lehet igaz.

De igen, egyszer-kétszer gyanította... néha célzott is rá Howardnak... Nem, nem akarja elhinni. Nem hiheti el.

De mások igen. Mások hinni fognak a Szellemnek. Mindenki hitt neki.

Keze olyan gyenge és ügyetlen volt, mint az üres kesztyű, miközben gyakran hibázva igyekezett eltávolítani az oldalról az üzenetet. Minden másodpercben, amíg ott van, valaki más is elolvashatja, elhiheti, nevethet rajta, bekerülhet a helyi újságba... Howard és Maureen, Howard és Maureen...

Az üzenet eltűnt. Shirley mereven bámulta a monitort, a gondolatai úgy futkostak, mint egerek az üvegtálban: menekülni próbálnak, de nincs kiút, nincs hol megvetni a lábukat. Nem kapaszkodhat vissza arra a boldog helyre, amelyet azelőtt foglalt el, hogy meglátta ezt a borzalmat, amelyet kitálaltak, hogy ország-világ lássa...

Howard kinevette Maureent.

Nem, Shirley nevette ki Maureent. Howard Kenneth-t nevette ki.

Mindig együtt: szabadnapokon, munkanapokon, hétvégi kirándulásokon. ..

... egyetlen személy nem tud a titokról...

...neki és Howardnak nem volt szükségük szexre; külön ágyban alszanak évek óta, hallgatólagos megegyezéssel...

... rendszeres kóstolókat kap Howard legfinomabb szalámijából...

(Ott volt mellette a szobában az anyja: kotkodácsolt, gúnyolódott, lötyögtette ki a poharából a bort... Shirley nem bírta a trágár röhögést. Sose bírta a disznólkodást vagy a nevetségességet.)

Felpattant, megbotolva a széklábban, és visszasietett a hálószobába. Howard még aludt, a hátán feküdt és morajló, röfögésszerű hangokat adott.

– Howard! – mondta az asszony. – Howard!

Egy teljes percébe telt, hogy fölverje. Férje zavartan, kábán ébredt, de ahogy Shirley ott állt fölötte, még mindig a lovagot látta benne, aki megmentheti őt.

– Howard, Barry Fairbrother Szelleme ismét üzent.

Howard, aki morcos volt a goromba ébresztés miatt, belenyögött a párnába.

– Rólad – folytatta Shirley.

Ritkán beszéltek egymással nyíltan. Shirley mindig így szerette. Ma azonban rákényszerült.

– Rólad – ismételte meg – és Maureenról. Azt mondja, hogy régóta... viszonyotok van.

Howard felcsúsztatta nagy kezét az arcán, és megdörgölte a szemét. Shirley szerint tovább dörgölte, mint kellett volna.

– Mi? – kérdezte, miközben eltakarta az arcát.

– Viszonyod van Maureennal.

– Ezt meg honnan szedte?

Semmi tagadás, semmi felháborodás, semmi megsemmisítő hahota. Csak óvatos érdeklődés a forrás iránt.

Shirley még később is úgy emlékezett erre a pillanatra, mint a halálra, mert itt valóban véget ért egy élet.

VII

– Kussojjá mán, Robbie! Kussojjá!

Több utcával arrébb Krystal odahurcolta Robbie-t egy buszmegállóba, hogy se Obbo, se Terri ne találhassa meg őket. Nem tudta, van-e elég pénze a jegyre, de mindenképpen el akart jutni Pagfordba. Cath nagyi elment, Mr. Fairbrother elment, de Mócsing Wall ott van, és neki egy babára van szüksége.

– Mér vót veled egy szobába? – ordította Robbie-nak, de az csak nyüszített és nem válaszolt.

Terri mobiljában már csak egy kis kakaó maradt. Krystal felhívta Mócsingot, de csak a hangposta jelentkezett.

A Templom soron Mócsing pirítóst falt, és hallgatta a szüleit, akik a szokásos bizarr beszélgetésüket folytatták a dolgozószobában, a folyosó túloldalán. Ez kellemesen elterelte a figyelmét a saját gondolatairól. A mobil vibrált a zsebében, de nem vette elő. Senkivel sem akart beszélni. Andrew nem lehet. A múlt éjszaka után semmiképpen.

– Colin, tudod, hogy mit kell tenned – mondta az anyja. A hangja elcsigázott volt. – Kérlek, Colin...

– Szombat este meghívtuk őket vacsorára. A halála előestéjén. Én főztem. Mi van, ha...

– Colin, semmit sem kevertél bele az ételbe, az ég szerelmére, most meg én kezdem el, nem szabadna ezt csinálnom, Colin, tudod, hogy nem szabad belemennem ebbe. Ez a te kényszerképzeted.

– De megtehettem volna, Tess, váratlanul eszembe jutott, hogy talán mégis, mi van, ha valamit belekevertem...

– Akkor mi miért maradtunk életben, te, én és Mary? Felboncolták a halála után, Colin!

– Senki sem közölte velünk a részleteket. Mary sosem mondta el. Azt hiszem, ezért nem akar szóba állni velem többé. Gyanakszik.

– Colin, az ég szerelmére...

Tessa hangja türelmetlen suttogássá tompult, túl halk volt ahhoz, hogy Mócsing hallja. A mobil ismét vibrálni kezdett. Kivette a zsebéből. Krystal telefonált. Fogadta a hívást.

– Szia – mondta a lány. A háttérben mintha egy gyerek bőgött volna – Akarsz velem tanálkozni?

– Nemtom – ásította a telefonba Mócsing. Le akart feküdni.

– Gyövök Pagfordba a busszal. Találkozhatunk.

Az éjszaka odanyomta Gaia Bawdent a korláthoz a gyülekezeti terem előtt, amíg a lány el nem lökte magától, hogy hányjon egyet. Utána ismét leprázni kezdte, mire Mócsing otthagyta és hazajött.

– Nemtom – ismételte. Annyira fáradtnak, nyomorultnak érezte magát.

– Ne izéjj mán! – mondta a lány.

A dolgozószobából kihallatszott Colin hangja. – Te ezt állítod, de mi van, ha kiderül? Mi van, ha én...

– Colin, ebbe nem kellene belemennünk. Nem szabad komolyan venned az ilyen gondolatokat.

– Hogy beszélhetsz így? Hogyne venném komolyan őket? Ha én vagyok a felelős...

– Jó, rendben – felelte Mócsing Krystalnak. – Húszkor találkozunk a főtéren a kocsma előtt.

VIII

Samanthát végül az erős vizelési inger űzte ki a vendégszobából. A fürdőszoba csapjából addig vedelte a hideg vizet, amíg émelyegni nem kezdett. A mosdó melletti gyógyszerszekrényből elővett két paracetamol tablettát, lenyelte őket, azután zuhanyozott.

Úgy öltözött fel, hogy bele sem nézett a fürdőszobai tükörbe. Közben fülelt, hogy valamilyen zajból azonosítsa, hol lehet Miles, de a ház néma volt. Talán, gondolta Samantha, elvitte valahova Lexie-t, minél messzebb a részeg, fehérmájú, cukrosnéni anyjától...

(– Osztálytársa volt Lexie-nek! – sziszegte Miles, amint egyedül maradtak a hálószobájukban. Samantha megvárta, hogy arrébb menjen az ajtóból, és akkor átmenekült a vendégszobába.)

Hullámokban tört rá a hányinger és a keserűség. Bár felejthetne, bár kikapcsolna a tudata, de még mindig látta a fiú arcát, amikor ő rávetette magát... emlékezett rá, hogy milyen érzés volt az a hozzá tapadó, cingár, fiatal test...

Vikram Jawandával legalább lehetett volna benne némi méltóság. .. Muszáj kávét innia. Nem állhat örökké a fürdőszobában. De ahogy kinyitotta az ajtót, meglátta magát a tükörben, és kis híján cserbenhagyta a bátorsága. Az arca püffedt volt, a szeme karikás, arcának barázdái elmélyültek a párna nyomásától és a kiszáradástól.

Istenem, mit gondolhatott rólam...

Miles a konyhában ült, amikor a felesége belépett. Samantha rá se nézett, ment egyenesen a szekrényhez, ahol a kávét tartották. Mielőtt megérinthette volna a kávéfőzőt, Miles megszólalt: – Itt van még egy kevés.

– Kösz – motyogta Samantha. Töltött magának egy csészébe, de közben nem nézett Milesra.

– Lexie-t átküldtem mamihoz és papihoz – tájékoztatta Miles. – Beszélnünk kell.

Samantha leült a konyhaasztalhoz.

– Akkor rajta – biztatta.

– Rajta. Csak ennyit tudsz mondani?

– Te akarsz beszélni.

– Kerestelek az éjjel – folytatta Miles –, az apám születésnapján, és amikor megtaláltalak, egy tizenhat éves kölyökkel smároltál...

– Igen, tizenhat – bólintott Samantha. – Nem kiskorú. Ez azért jó.

Férje elszörnyedt.

– Gondolod, hogy ez vicc? Ha én lennék olyan részeg, hogy azt se tudnám...

– De én tudtam – szakította félbe Samantha.

Nem volt hajlandó úgy viselkedni, mint Shirley, és mindent eltakarni az udvarias koholmányok fodros térítőjével. Őszinte akart lenni, át akart hatolni az önelégültség vastag mázán, amely alatt nem ismerte föl azt a fiatalembert, akit valamikor szeretett.

– Tudtad? Mit tudtál? – kérdezte Miles.

Olyan nyilvánvaló zavarral és töredelemmel várakozott, hogy Samantha majdnem elnevette magát.

– Tudtam, hogy csókolózom vele – válaszolta.

Miles mereven bámult rá, és az asszony bátorsága elszivárgott, mert tudta, mi következik.

– És ha Lexie ment volna be?

Samanthának erre nem volt válasza. A gondolatra, hogy Lexie megtudja, mi történt, legszívesebben elfutott volna, hogy ne is térjen vissza – és ha a fiú már el is mondta neki? Együtt jártak iskolába. Megfeledkezett róla, milyen hely Pagford...

– Mi az ördög van veled? – kérdezte Miles.

– Én... boldogtalan vagyok – felelte Samantha.

– Miért? – csodálkozott Miles, de azonnal folytatta is: – A butik az oka? Emiatt?

– Részben – bólintott Samantha. – De gyűlölök Pagfordban élni. Gyűlölök a szüleid szájában élni. És néha... – mondta vontatottan -...gyűlölök melletted ébredni.

Azt hitte, ezzel feldühíti, ám a férje egészen higgadtan kérdezte:

– Azt mondod, hogy nem szeretsz többé?

– Nem tudom – válaszolta Samantha.

Miles vékonyabbnak tűnt a kigombolt nyakú ingben. Samantha hosszú idő óta először vélt valami ismerősei, sebezhetőt látni az öregedő testben az asztal túloldalán. És még mindig kellek neki, gondolta csodálkozva, mert eszébe jutott a gyűrött arc az emeleti tükörben.

– De azért – tette hozzá – örültem Barry Fairbrother halálának éjszakáján, hogy te még élsz. Azt hiszem, azt álmodtam, hogy meghaltál, azután fölébredtem, és örültem, hogy még hallom a lélegzésedet.

– És ez... ez minden, amit mondani tudsz nekem? Hogy örülsz, amiért nem haltam meg?

Samantha rosszul hitte, hogy a férje nem dühös. Miles egyszerűen csak nem tért még magához.

– Ez minden, amit mondani tudsz nekem? Tökéletesen leszerepeltél az apám születésnapján...

– Jobb lett volna, ha el se megyek az apád istenverte bulijára? – üvöltötte Samantha, mert Miles haragja az övét is begyújtotta. – Szóval ez az igazi probléma, hogy lebőgettelek papi és mami előtt?

– Te egy tizenhat éves fiúval csókolóztál...

– Aki után talán még sokan jönnek! – rikácsolta Samantha. Föltápászkodott az asztaltól, és olyan erővel csapta bele a mosogatóba a bögréjét, hogy a füle a kezében maradt. – Hát nem érted, Miles? Elegem volt! Gyűlölöm a kibaszott életedet, és gyűlölöm a kibaszott szüleidét...

– ...de az nem zavar, hogy ők fizetik a lányok tandíját...

– ...gyűlölöm, hogy a szemem láttára változol át a saját apáddá...

– ...ez baromság, egyszerűen nem bírod, hogy én örülök, amikor te nem...

– ...miközben a drágalátos férjem le se szarja, hogy én mit érzek...

– ...rengeteg mindent csinálhatnál, de te inkább itthon ülsz és duzzogsz...

– ...többé nem áll szándékomban itthon ülni, Miles...

– ...nem fogok bocsánatot kérni, amiért részt veszek a közéletben...

– ...hát én meg komolyan gondoltam, amit írtam! Túl nagy neked az ő cipője!

– Micsoda? – A szék feldőlt, amikor Miles felugrott. Samantha közben már útban volt a konyhaajtóhoz.

– Jól hallottad! – ordította. – Ahogy a levelemben írtam, Miles, méltatlan utódja vagy te Barry Fairbrothernek! Mert ő őszinte volt!

– A te leveledben? – kérdezte a férje.

– Ja – zihálta Samantha a kilincset markolva. – Én küldtem azt a levelet. Túl sokat ittam egy este, miközben te az anyáddal beszéltél telefonon. És... – lenyomta a kilincset – nem is szavaztam rád.

Megriasztotta Miles arca. Az előszobában belelépett a klumpájába, mert azt találta meg elsőnek, és kirontott a házból, mielőtt a férje utolérhette volna.

IX

Az utazás visszavitte Krystalt a gyerekkorába. Mindennap önállóan megtette ezt az utat a Szent Tamásba a buszon. Tudta, mikor bukkan föl az apátság, meg is mutatta Robbie-nak.

– Látod aztat a nagy romos várat?

Robbie éhes volt, de erről valamennyire elterelte a figyelmét az izgalom, hogy buszon utazhat. Krystal szorosan fogta a kisfiú kezét. Megígérte neki, hogy kap enni, amikora végén leszállnak, bár még nem tudta, miből. Talán Mócsing ad kölcsön annyit, hogy vásárolhasson egy tasak krumpliszirmot meg persze buszjegyet visszafelé.

– Erre jártam iskolába – magyarázta Robbie-nak, aki az ujjaival maszatolta az ablakot, absztrakt mintákat rajzolva a mocskos üvegre.

– Te is erre fogol járni.

Ha teherbe esik és saját lakást kap, az szinte biztosan a Parlagon lesz; ott senki se akar lakást vásárolni, annyira le vannak pukkanva. De Krystalnak az is jó, mert bármennyire lepusztultak azok a házak, Robbie és a baba egyaránt a Szent Tamás körzetéhez fog tartozni. Mindenesetre Mócsing szülei szinte biztosan adnak neki pénzt egy mosógépre, mihelyt megszülte az unokájukat. Talán még egy televíziót is szerezhetnek.

A busz lefelé gurult Pagford irányába, és Krystal megpillantotta a ragyogó folyót, amelyet kis ideig látni lehetett, mielőtt túl mélyre ereszkedett volna az út. Amikor belépett az evezőscsapatba, nagy csalódás volt neki, hogy nem az Orr vizén edzenek, hanem Yarvilban, a mocskos öreg csatornán.

– Itt is vónánk! – mondta Robbie-nak, ahogy a busz lassan befordult a virágos főtérre.

Mócsing megfeledkezett arról, hogy ha a Fekete Agyú előtt várakozik, épp szemben lesz a Mollison és Lowe csemegével meg a Rézkannával. Több mint egy óra volt még délig, mert vasárnaponként akkor nyitott a kávéház, de Mócsing nem tudta, hogy Andrew-nak mennyivel korábban kell bejönnie. Ma délelőtt nem óhajtotta látni legrégibb barátját, így elrejtőzött a kocsma mellett, és csupán akkor bújt elő, amikor befutott a busz.

A jármű elhúzott, és ott állt Krystal meg egy piszkos fiúcska.

Mócsing meghökkenten caplatott oda hozzájuk.

– Az öcsém! – mondta agresszíven Krystal, válaszul valamire, amit Mócsing arcán látott.

Mócsing ismét módosított gondolatban az érdes és hiteles élet képén. Egy darabig kacérkodott az ötlettel, hogy felcsinálja Krystalt (és megmutatja Bokszosnak, mire képesek az igazi férfiak fél kézzel, erőlködés nélkül), ám ez a kisfiú, aki a nővére kezébe és lábába kapaszkodott, lehangolta.

Már bánta, hogy hajlandó volt találkozni a lánnyal. Krystal nevetségessé teszi. Szívesebben menne vissza vele abba a nyomorúságos, büdös házba most, hogy itt látta a főtéren.

– Van ekkis pézed? – kérdezte harciasan Krystal.

– Mi? – Mócsing agya lelassult a fáradtságtól. Már arra sem emlékezett, miért akarta átvirrasztani az éjszakát, és a nyelve lüktetett a rengeteg cigarettától.

– Péz – ismételte meg Krystal. – Robbie éhes, émmeg elhattam egy ötöst. Majd megadom.

Mócsing a farmerje zsebébe nyúlt, és a keze hozzáért egy gyűrött bankjegyhez. Valamiért nem akart túlságosan ajsernak látszani Krystal előtt, így hát mélyebbre ásott apróért, és előbányászott egy kis marék ezüstöt és rezet.

Bementek az apró újságosboltba, kétsaroknyira a főtértől. Mócsing odakint szobrozott, miközben Krystal vásárolt Robbie-nak krumpliszirmot meg egy csomag Rolót. Egyikük sem szólt egy szót sem, még Robbie is hallgatott, láthatólag félt Mócsingtól. Végül, miután Krystal odaadta az öccsének a krumpliszirmot, megkérdezte Mócsingtól: – Hova megyünk?

Most nem akarhat kúrni, gondolta Mócsing, most nem, amikor itt a kisfiú. Megfordult a fejében, hogy elviszi a Menedékbe, mert az titok, és ezzel végleg meggyalázná Andrew és az ő barátságát. Többé úgyse tartozik senkinek semmivel. De visszariadt az ötlettől, hogy egy hároméves gyerek előtt dugjon.

– Vele nem lesz gond – nyugtatta meg Krystal. – Most mán van csokija. Nem, később! – intette le Robbie-t, mert az nyivákolt a Rolóért, amely még a nővére kezében volt. – Miháncst megetted a szirmot.

Elindultak az úton a régi kőhíd irányába.

– Vele nem lesz gond – ismételte Krystal. – Áztat csinájja, amit mondanak neki. így van? – kérdezte hangosan Robbie-tól.

– Csotit atajok! – felelte a kisfiú.

– Mingyá, egy perc.

Tudta, hogy ma bájolognia kell Mócsingnal. Már a buszon tudta, hogy Robbie, noha semmiképpen sem hagyhatta otthon, megnehezíti a dolgát.

– Hol vótál tennap? – kérdezte.

– Buliztam az éjszaka – felelte Mócsing.

– Télleg? Ki vót ott?

A fiú hatalmasat ásított, Krystalnak várnia kellett a válaszra.

– Arf Price. Sukhvinder Jawanda. Gaia Bawden.

– Ő Pagfordba lakik? – kérdezte élesen Krystal.

– Ja, a Remény utcában – felelte Mócsing.

Onnan tudta, hogy Andrew elköpte. Azt egy szóval sem árulta el, hogy bejön neki a lány, de Mócsing észrevette, hogy szinte mindig Gaiát lesi azon a néhány órán, amelyen együtt vannak. Észrevette, hogy Andrew rettentő zavarba jön a lány közelében, de még akkor is, ha csak szóba kerül Gaia.

Ám Krystal egyedül Gaia anyjára gondolt: az egyetlen szociális munkásra, akit bírt, az egyetlenegyre, aki hatni tudott Terrire. A Remény utcában lakik, ugyanott, ahol Cath nagyi. Valószínűleg most is otthon van. Mi lenne, ha...

De Kay otthagyta őket. Ismét Mattie a szociális gondozójuk. Különben sem lehet otthon zargatni őket. Shane Tully egyszer követte hazáig a szociális munkását, erre kapott egy távoltartó végzést. Habár Shane korábban téglával próbálta meg behajítani a nő autójának az ablakát.

És, elmélkedett tovább Krystal, miközben a kanyarban pislogni kezdett, mert káprázott a szeme a folyó ezernyi vakító fehér fénypontjától, mindenképpen Kaynél vannak az akták, ő pontoz és ítélkezik. Rendesnek látszott, de nincs olyan megoldása, amely ne választaná el egymástól őt és Robbie-t...

– Oda lemehetünk – javasolta, egy bozótos partszakaszra mutatva, valamivel távolabb a hídtól. – Robbie várhat fent a parton.

Onnan majd szemmel tarthatja, gondolta, viszont ügyelni fog rá, hogy az öccse semmit se lásson. Nem mintha ne látott volna már mindent azokban a napokban, amikor Terri idegeneket hozott haza...

De Mócsing, akármennyire kifáradt is, ettől már viszolygott. Nem bírta a fűben csinálni, egy kisfiú szeme előtt.

– A – felelte egykedvűnek szánt hangon.

– Nem fog zavarni – bizonykodott Krystal. – Ott van neki a Rolo. Nem is fogja érteni – folytatta, bár most hazudott. Robbie túl sokat ért. Balhé is lett belőle az óvodában, amikor egy másik gyereken utánozta a „háturult”.

Mócsingnak eszébe jutott, hogy a lány anyja prostituált. Undorodott Krystal javaslatától, de vajon nem hiteltelenség ez az undor?

– Mosmeg mi a bajod? – kérdezte agresszíven Krystal.

– Semmi – felelte a fiú.

Dane Tully megtenné. Pikey Pritchard megtenné. Bokszos viszont soha.

Krystal odavitte Robbie-t a padhoz. Mócsing előrehajolt, lenézett a pad támlája fölött a felmagzott dudvára meg a bokrokra. Elképzelhető, hogy a srác tényleg nem lát semmit, ő mindenesetre sietni fog, ahogy csak tud.

– Nesze! – mondta Krystal az öccsének, és előhúzta a Rolo hosszú csövét. A kisfiú lelkesen kapott utána. – Mind a tijéd, ha leülsz itten pár percet, oké? Csak ülsz itten, Robbie, én meg ott leszek a bokorba. Megértetted, Robbie?

– Ja! – felelte boldogan a kisfiú. Máris tele volt a szája csokoládéval és karamellával.

Krystal megbotlott, és csúszni kezdett a parton a bozótos felé. Remélhetőleg Mócsing nem fog akadékoskodni, ha koton nélkül csinálják.

X

Gavin napszemüveget viselt az erős reggeli fényben, ám ez nem volt elegendő álcának: Samantha Mollison biztosan felismeri az autóját. Amikor észrevette a járdán a lehajtott fejjel, zsebre vágott kézzel baktató asszonyt, leírt egy éles balkanyart, és ahelyett hogy egyenesen ment volna tovább Maryhez, átkelt a régi kőhídon, és leparkolt a túlpart egyik mellékútján.

Nem akarta, hogy Samantha meglássa az autóját Mary háza előtt. Munkanapokon nem számított, amikor öltönyt viselt és aktatáska volt nála; azelőtt sem számított, hogy bevallotta volna magának, mit érez Mary iránt, de most már számít. Egyébként ragyogóan sütött a nap, és a sétával is időt nyer.

Még most is nyitva tartok magamnak egy ajtót, gondolta, miközben átsétált a hídon. Alatta magányos kisfiú üldögélt egy pádon, és édességet evett. Semmit sem kell mondanom... Majd rögtönözök...

De azért izzadt a tenyere. Rossz éjszakája volt, egyfolytában üldözte Gaia képe, aki elfecseghette a Fairbrother ikreknek, hogy ő szerelmes az anyjukba.

Mary mintha örült volna, hogy látja.

– Hol a kocsid? – kérdezte, átpillantva a férfi válla fölött.

– A folyóparton hagytam – felelte Gavin. – Olyan szép a reggel. Kedvem támadt sétálni, azután eszembe jutott, hogy lenyírhatnám a füvet, ha te...

– Ó, Graham már megcsinálta – vágott a szavába az asszony –, de azért igazán kedves tőled. Gyere be, kapsz egy kávét!

Egyfolytában beszélt, miközben a konyhában tett-vett. Ócska, levágott szárú farmert és pólót viselt, amiben látszott, milyen vékony, de a haja ismét olyan fényes volt, amilyennek Gavin mindig is elképzelte. Látta az ikerlányokat: a frissen nyírt pázsitra terített pokrócon hevertek fülhallgatósan, és az iPodjaikat hallgatták.

– Hogy vagy? – kérdezte Mary, és leült mellé.

Gavin nem értette, miért olyan aggodalmas a hangja. Azután eszébe jutott, hogy előző napi rövid látogatása során talált időt elmesélni szakítását Kayjel.

– Jól – felelte. – Valószínűleg a lehető legjobban.

Mary elmosolyodott, megpaskolta a férfi karját.

– Az este hallottam, hogy el akartok költözni – folytatta Gavin, akinek kezdett kiszáradni a szája.

– Pagfordban szárnyon jár a hír – állapította meg Mary. – Egyelőre csak ötlet. Theresa szeretné, ha visszamennék Liverpoolba.

– Na és a gyerekek mit szólnak hozzá?

– Megvárom, amíg a lányok és Fergus levizsgáznak júniusban. Declan nem jelent problémát. Persze egyikünk sem akarja itt hagyni. ..

Gavin szeme láttára sírta el magát, de ő olyan boldog volt, hogy kinyújtotta a kezét, és megérintette Mary törékeny csuklóját.

– Hát persze hogy nem...

-...Barry sírját.

– Aha. – Gavin boldogsága kialudt, akár a gyertya.

Mary a keze fejével törölgette patakzó könnyeit. Gavin enyhén morbidnak találta. Az ő családjában elhamvasztották a holtakat. Barryén kívül egyetlenegy olyan temetésen vett részt, ahol elföldelték a holtat, és mérhetetlenül iszonyodott tőle. Neki a sírhant csak jelzés volt, hogy ott is rothad egy hulla. Elgondolni is förtelem, az embereknek mégis az a mániájuk, hogy látogatják, virágokat visznek neki, mintha ettől feltámadhatna!

Mary felállt, elment zsebkendőért. Kint a gyepen az ikrek összekapcsolták a fejhallgatóikat, és ugyanannak a dalnak az ütemére bólogattak.

– Így hát Miles kapta meg Barry székét – szólt az asszony. – Hallottam, hogy egész éjszaka ezt ünnepelték.

– Tulajdonképpen Howardnak volt... de igen, igazad van – helyeselt Gavin.

– És Pagford már csaknem megszabadult a Parlagtól – jegyezte meg Mary.

– Úgy fest.

– Most, hogy Miles bent van a tanácsban, könnyebb lesz bezárni a Bellchapelt – tette hozzá az asszony.

Gavinnek mindig törnie kellett a fejét, hogy mi is az a Bellchapel; őt nem érdekelte az ilyesmi.

– Hát, gondolom, igen.

– Tehát odalett minden, amit Barry akart – összegezte Mary.

A könnyei felszáradtak, arca ismét kipirult a haragtól.

– Tudom – bólintott Gavin. – Igazán szomorú.

– Én ezt nem értem – folytatta Mary ugyanolyan vörösen és dühösen. – Miért kellene Pagfordnak fizetnie a Parlag számláit? Barry mindig csak a dolgok egyik oldalát látta. Azt hitte, hogy a Parlagon mindenki olyan, mint ő. Azt hitte, hogy Krystal Weedon olyan, mint ő, pedig nem volt igaz. Meg sem fordult a fejében, hogy a parlagiak elégedettek lehetnek a sorsukkal.

– Ja – bólogatott Gavin. Örült, hogy Mary nem ért egyet Barryvel, és úgy érezte, eltűnt közülük a sírhant árnyéka. – Értem, mire gondolsz. Mindabból, amit Krystal Weedonról hallottam...

– Több időt és figyelmet szentelt neki, mint a saját lányainak! – mondta Mary. – Az pedig egyetlen vasat sem adott a koszorújára! A lányok mesélték. Az egész evezőscsapat beszállt, kivéve Krystalt. Még a temetésére sem jött el, azok után, amit Barry tett érte!

– Igen, hát ez is mutatja...

– Elnézést, de folyton erre kell gondolnom. – Az asszony hangjából sütött az indulat. – Folyton arra kell gondolnom, ő akarja úgy, hogy még mindig ezen a nyomorult Krystal Weedonon rágódjak. Nem bírom túltenni magam rajta. Életének utolsó napján, és hogy fájt a feje, de ügyet sem vetett rá, csak egyfolytában azt a nyomorult cikket írta!

– Tudom – bólogatott Gavin. – Tudom. Szerintem – mondta, úgy érezve, mintha most tenné rá óvatosan a lábát egy ócska függőhídra – ez olyan férfidolog. Miles se más. Samantha nem akarta, hogy megpályázza a tanácsnokságot, de ő csak ment a saját feje után. Tudod, egyes férfiak őszintén szeretnének egy kis hatalmat...

– Barryt nem érdekelte a hatalom! – tiltakozott Mary, mire Gavin azonnal meghátrált.

– Nem, Barryt tényleg nem. Ő inkább...

– Nem tudott másképp élni – magyarázta az asszony. – Azt hitte, mindenki olyan, mint ő: ha segítenek rajtuk, rögtön nekiállnak tökéletesíteni magukat.

– Ja – helyeselt Gavin –, pedig az a helyzet, hogy másoknál is elkél a segítség... otthon is...

– De mennyire! – Marynek ismét záporozni kezdtek a könnyei.

– Mary... – Gavin fölállt a székéből, odalépett az asszonyhoz (már kint járt a függőhídon, izgatottan, ugyanakkor páni félelemmel). – Nézd... ez még időszerűtlen... mármint persze túl korai... de bizonyára találkozol majd valaki mással.

– Negyvenévesen! – zokogta Mary. – Négy gyerekkel...

– Sok férfit... – kezdte Gavin, de ez nem volt jó, Okosabb, ha Mary nem hiszi, hogy még mindig olyan sok választása van. – A megfelelő férfit – helyesbített – nem érdekli, hogy vannak gyerekeid. Egyébként is nagyon helyes gyerekek... akárki boldogan nevelné őket.

– Ó, Gavin, te olyan kedves vagy! – Mary ismét a szemét törölgette.

Gavin átkarolta, és az asszony nem rázta le a karját. Némán álltak, amíg Mary kifújta az orrát. Utána Gavin érezte, ahogy megfeszülnek az izmai, mert arrébb akar menni. Gyorsan megszólalt:

– Mary...

– Tessék?

– Meg kell... Mary, azt hiszem, én beléd szerettem.

Pár másodpercre átélte annak az ejtőernyősnek a mennyei büszkeségét, aki elrúgja magát a szilárd padlóról, és leveti magát a határtalan semmibe.

Azután az asszony elhúzódott.

– Gavin, én...

– Ne haragudj – mentegetőzött Gavin, riadtan látva Mary arcán az elutasítást. – Azt akartam, hogy tőlem tudd meg. Közöltem Kayjel; hogy emiatt szakítok vele, és féltem, hogy majd mások mondják vissza. Még hónapokig nem vallottam volna be. Évekig! – tette hozzá, mert vissza akarta hozni Mary mosolyát, és azt a hangulatot, amelyben az asszony kedvesnek találta őt.

De Mary csak a fejét rázta, és összefonta karját keskeny mellén.

– Gavin, én soha...

– Felejtsd el, amit mondtam – vágott közbe bután a férfi. – Felejtsük el.

– Azt hittem, hogy te megértesz – szólt az asszony.

Gavin ezt úgy értelmezte, hogy neki meg kellett volna éreznie Maryn a gyász láthatatlan és áthatolhatatlan páncélját.

– Meg is értelek – hazudta. – Nem is vallottam volna be, csak...

– Barry mindig is mondta, hogy tetszem neked – adta a tudtára Mary.

– Nem így van! – tiltakozott kétségbeesetten Gavin.

– Szerintem te nagyon kedves ember vagy – lehelte az asszony. – De én nem... úgy értem, még ha...

– Nem!– vágott közbe erélyesen Gavin, hogy ne kelljen hallania Mary hangját. – Megértelek. Nézd, mennem kell.

– Nem szükséges...

De Gavin most már majdnem gyűlölte. Meghallotta, mit próbált mondani Mary: még ha nem gyászolnám a férjemet, akkor sem kellenél.

Látogatása olyan rövid ideig tartott, hogy a kávéja még akkor is forró volt, amikor Mary enyhén remegő kézzel kiöntötte.

XI

Howard azt mondta Shirley-nek, nem érzi jól magát, úgy véli, jobb lesz, ha ágyban marad és pihen. A Rézkanna nélküle is kibír egy délutánt.

– Felhívom Mót – mondta.

– Ne, majd én! – felelte élesen Shirley.

Azt gondolta, miközben becsukta a hálószoba ajtaját: túlerőlteti a szívét.

A férje tiltakozott: – Ne bolondozz, Shirl! – azután meg: – Szamárság, ostoba szamárság – és Shirley annyiban hagyta a dolgot. Úgy látszik, a kínos kérdések decens megkerülésében eltelt évek (szó szerint megkukult, amikor a huszonhárom éves Patrícia bejelentette: „anya, leszbikus vagyok”) megfagyasztottak benne valamit.

Csöngettek. – A papa azt mondta, hogy jöjjek át – közölte Lexie.

– Neki és mamának el kell intézni valamit. Nagypapi hol van?

– Ágyban – felelte Shirley. – Kissé lefárasztotta magát az éjszaka.

– Jó buli volt, mi? – kérdezte Lexie.

– Igen, kellemes – válaszolta Shirley, miközben a bensőjében vihar tombolt.

Egy idő után kezdett az idegeire menni az unokája fecsegése.

– Ebédeljünk a kávéházban – javasolta. – Howard! – kiáltott be a csukott ajtón át. – Elviszem Lexie-t ebédelni a Rézkannába!

Howard aggodalmas hangon válaszolt, aminek Shirley örült. Egyáltalán nem félt Maureentól. A szemébe akart nézni...

Ám ahogy mentek az utcán, eszébe jutott, hogy Howard akár abban a pillanatban is telefonálhatott Maureennak, amikor ő kitette a lábát hazulról. Milyen ostoba volt... valamiért azt képzelte, hogyha ő értesíti Maureent Howard betegségéről, azzal megszakítja az összeköttetésüket... erről elfeledkezett...

Az ismerős, szeretett utcák másnak, idegennek tűntek. Szabályszerűen leltározta a képet, amit magából mutatott ennek a kedves kis világnak: hitves és anya, kórházi önkéntes, a városi tanács titkára, Első Polgárnő, és Pagford, az ő tükre udvarias tisztelettel verte vissza Shirley értékét és jelentőségét. A Szellem azonban fogott egy bélyegzőt, és rástemplizte Shirley életének szeplőtelen felszínére a megsemmisítő kinyilatkoztatást: „A férje lefekszik az üzlettársával, és ő még csak nem is tud róla..”

Ezt fogják mondani róla mindenütt, ahol csak szóba kerül; ez lesz minden, amire emlékeznek belőle.

Csilingelt a csengő, amikor Shirley benyitott a kávéházba. – Itt van Mogyoró Price! – mondta Lexie.

– Howard jól van? – károgta Maureen.

– Csak fáradt – felelte Shirley. Egy asztalhoz suhant és leült. Szíve olyan gyorsan vert, hogy attól tartott, ő is infarktust kaphat.

– Szólj majd neki, hogy egyik lány sem jelent meg – zsémbelt az asztalánál toporgó Maureen –, és egyik sem méltóztatott ideszólni. Még szerencse, hogy nincs nagy forgalom.

Lexie a pulthoz ment, hogy dumáljon Andrew-val, akit beállítottak pincérnek. Shirley-nek az asztal melletti szokatlan magányban eszébe jutott az ösztövér, szálegyenes Mary Fairbrother a férje temetésén: mindenki szánta és csodálta, ő pedig úgy viselte az özvegység drapériáját, mint uszályát a királyné. Barry elvesztése a rajongás néma, passzív edényévé magasztalta, míg az áruló férjhez láncolt Shirley-t szutyok lepi, és mindenki röhög rajta...

(Valamikor régen a yarvili férfiak disznó vicceket sütöttek el róla az anyja híre miatt, holott ő, Shirley olyan tiszta volt, amennyire ez egyáltalán lehetséges.)

– Nagypapi nincs jól – újságolta Andrew-nak Lexie. – Mi van azokban a sütikben?

A fiú lehajolt a pult mögé, hogy elrejtse vérvörös arcát.

Smároltam az anyukáddal.

A legszívesebben kihagyta volna ezt a napot. Félt, hogy Howard azonnal kirúghatja, amiért csókolózott a menyével, attól pedig direkt rettegett, hogy becsörtet Miles Mollison, mert őt keresi. Ugyanakkor nem volt annyira naiv, hogy ne tudja, itt Samanthára osztották ki a cselszövő szerepét, aki, gondolta szívtelenül Andrew, bőven elmúlhatott már negyven. így egyszerű volt a védekezése: „Bepiált, és engem mart el.”

Pironkodásában volt azért egy icipici büszkeség is. Nagyon szeretett volna találkozni Gaiávai, mert el akart dicsekedni, hogy egy felnőtt asszony lerohanta. Azt remélte, hogy majd nevetnek rajta egy nagyot úgy, ahogy Maureent kinevették, de azért titokban imponálhat a lánynak, és közben talán azt is megtudhatja, pontosan mi történt Gaia és Mócsing között, mennyit engedett meg neki Gaia. Andrew hajlandó volt megbocsátani a lánynak, hiszen Gaia is bepiált. De Gaia nem jött be dolgozni.

Elment, hogy hozzon egy szalvétát Lexie-nek, és kis híján beleszaladt a főnök feleségébe, aki az ő EpiPenjével állt a pult mögött.

– Howard megkért, hogy nézzek utána valaminek – tájékoztatta Shirley. – És ennek a tűnek nem itt van a helye. Hátraviszem.

XII

Robbie már végzett a fele Rolóval, amikor nagyon megszomjazott. Krystal nem vett neki italt. Lemászott a pádról, és leguggolt a meleg fűbe, ahonnan láthatta a nővére alakját a bozótban az idegennel. Egy idő után kúszni kezdett lefelé a lejtőn.

– Szomjasz vadok! – nyafogta.

– Robbie, eriggy innét! – rikácsolta Krystal. – Eriggyél, üjjél a padra!

– Inni atajok!

– A picsába! Eriggyél mán, várjál meg a padnál, osztán kerítek innivalót. Mennyé innét, Robbie!

A kisfiú sírva kapaszkodott vissza a csúszós lejtőn a pádhoz. Hozzáedződött, hogy nem kapja meg, amit akar, és mivel megszokásból is engedetlenséggel reagált a nagyok önkényes indulataira és törvényeire, megtanulta, hogy ott és akkor csikarjon ki magának apró örömöket, ahol és amikor lehet.

Mérges volt Krystalra, így csak azért is elcsámborgott egy kicsit a padon túl. A járdán egy napszemüveges ember közeledett.

(Gavin elfelejtette, hol parkolta le az autót. Ahogy kivonult Mary házából, lefelé indult a Templom soron, így csak Miles és Samantha házánál jött rá, hogy rossz irányba tart. Mivel nem óhajtott ismét elmenni Fairbrotherék előtt, inkább kerülőutat választott a hídhoz.

Látta a csokoládétól maszatos, elhanyagolt, ellenszenves kisfiút, elkullogott mellette boldogságának romjaival, félig-meddig bánta, hogy nem Kay házába ment, ahol szótlanul babusgatták volna... az asszony mindig akkor bánt vele a leggyöngédebben, amikor Gavin boldogtalan volt, mintha éppen ez vonzotta volna benne.)

Robbie még szomjasabb lett a folyó zúgásától. Még egy kicsit sírdogált, miközben elfordult a hídtól, és visszaindult oda, ahol Krystal elbújt. A bokrok rázkódni kezdtek. Robbie tovább baktatott, inni akart, majd észrevett egy lyukat a hosszú sövényben, az út bal oldalán. Ahogy odaért, meglátott mögötte egy játszóteret.

Átevickélt a lyukon, szemügyre vette a nagy, zöld teret, a hatalmas gesztenyefát és a kapufákat. Tudta, mik ezek, mert Dane unokabátyja megmutatta neki a sportpályán, hogy kell focizni. Még sosem látott ennyi zöldet.

Jött egy asszony, aki a karját keresztbe fonva, a fejét lehajtva, gyors léptekkel vágott keresztül a gyepen.

(Samantha céltalanul bolyongott, mindegy, merre, csak minél messzebb a Templom sortól. Számos kérdést tett föl magának, de csak kevésre kapott választ; az egyik kérdés az volt, hogy nem ment-e túl messzire, amikor beszámolt Milesnak arról az ostoba, részeg levélről. Rosszindulatból írta, és most valahogy sokkal kevésbé fortélyos megoldásnak tűnt...

Ahogy felpillantott, a tekintete találkozott Robbie-éval. Hétvégeken a gyerekek sokszor átbújtak a sövény résén, hogy játsszanak a pályán. Az ő lányai is megtették, amikor kisebbek voltak.

Átmászott a kapun, elfordult a folyótól, és a főtér felé indult. Az önutálat konokul tapadt rá, akármilyen elszántan próbálta is lerázni.)

Robbie kibújt a résen, ment egy kicsit az úton a siető néni után, de az hamarosan eltűnt a szeme elől. A maradék Rolo megolvadt a markában, és nem akarta letenni, de annyira megszomjazott! Krystal talán végzett már. Baktatni kezdett visszafelé.

Amikor odaért az első bokrokhoz a parton, látta, hogy nem mozognak. Azt gondolta, most már odamehet.

– Krystal! – mondta.

De a bokrok üresek voltak, Krystal eltűnt.

Robbie elsírta magát, és Krystal nevét kiabálta. Fölevickélt a lejtőn, riadtan nézegetett jobbra-balra az úton, de a nővére nem volt sehol.

– Krystal! – bömbölte Robbie.

Egy asszony, akinek rövid, ezüstös haja volt, rosszallóan nézett rá, miközben szaporán kocogott a másik járdán az ellenkező irányba.

Shirley otthagyta Lexie-t a Rézkannában, ahol az unokája láthatóan jól érezte magát, de alighogy kilépett a főtérre, megpillantotta Samanthát, márpedig ő volt az utolsó, akivel most találkozni akart, így hát sarkon fordult.

A gyerek sivalkodása és bömbölése kísérte sietős távolodását. Zsebében görcsösen markolta az EpiPent. Róla nem faragnak malac tréfákat. Szánalomra méltó és tiszta akart lenni, mint Mary Fairbrother. Oly nagy és félelmetes volt a dühe, hogy nem bírt összefüggően gondolkodni. Cselekedni, büntetni, végezni akart.

Baloldalt, közvetlenül a régi kőhíd előtt rázkódtak a bokrok. Shirley letekintett, egy undorító pillanatra látott valamilyen szennyes és alantas dolgot, amitől még jobban kellett sietnie.

XIII

Sukhvinder hosszabb ideje bolyongott Pagfordban, mint Samantha. Röviddel azután távozott az Ódon Paplakból, hogy az anyja azt mondta, kötelessége munkába menni. Azóta vándorolt az utcákon, tiszteletben tartva a láthatatlan tilalomfákat a Templom sor, a Remény utca és a főtér körül.

A zsebében volt az a kevés híján ötven font, amit a kávéházban meg a buliban keresett, azonkívül a borotvapenge. Szerette volna magával vinni a takarékbetétkönyvét is, amelyet az apja dolgozószobájának apró iratszekrényében tartottak, csakhogy Vikram éppen az íróasztalánál ült. Egy darabig ácsorgott a yarvili busz megállójában, de aztán kiszúrta a közeledő Shirley és Lexie Mollisont, mire eliszkolt.

Gaia árulása brutális és váratlan volt. Hogy Mócsinggal smároljon... Mócsing most majd dobni fogja Krystalt, hiszen ott van neki Gaia. Bármelyik fiú dobna bármilyen lányt Gaia kedvéért. De azt nem bírta volna ki, hogy azt kelljen hallgatnia a munkában, amint egyetlen szövetségese arról igyekszik meggyőzni, mennyire jó arc Mócsing tulajdonképpen.

Zümmögött a mobilja. Gaia már kétszer üzent.

Mennyire nyomtam be éjsz?

Msz mlózni?

Mócsingról semmi. Arról semmi, hogy smárolt Sukhvinder hóhérával. Az új üzenetben csak annyi volt:

Mindn OK?

Visszadugta a mobilt a farzsebébe. Gyalogolhat tovább Yarvil felé, és elkaphatja a buszt a városon kívül, ahol senki sem látja. A szüleinek fél hatig nem fog hiányozni, mert akkorra kell hazaérnie a kávézóból.

Kétségbeesett terv formálódott benne, miközben kimelegedve, fáradtan baktatott: ha talál egy helyet, ahol megszállhat ötven fontért. .. nem akart mást, csak hogy egyedül maradhasson a borotvájával.

Ment a parti úton a sebes Orr mentén. Ha átkel a hídon, egy mellékutcán eljuthat egészen a leágazásig.

– Robbie! Robbie! Hun vagy?

Krystal Weedon volt az, fel-alá rohangált a parton. Mócsing Wall a fél kezét zsebre dugva, cigarettázva figyelte Krystal futkosását.

A rémült Sukhvinder éles jobbkanyarral fölmenekült a hídra, nehogy észrevegye valamelyik. A folyópart visszhangzott Krystal üvöltésétől.

Sukhvinder meglátott valamit odalent a folyóban.

Már fogta a forró kőkorlátot, mire észbe kapott, mit csinál, azután lendületből felhúzódzkodott a mellvédre, elordította magát:

– A folyóban van, Krys! – és ugrott egy talpast. Ahogy lerántotta az áramlat, egy törött számítógépes monitor felhasította a lábát.

XIV

Amikor Shirley kinyitotta a hálószoba ajtaját, semmit sem látott, csak két üres ágyat. Az igazság egy alvó Howardot követelt; majd azt kell tanácsolnia neki, hogy feküdjön vissza.

Ám egy hang sem hallatszott, sem a konyhából, sem a fürdőszobából. Shirley aggódni kezdett, hogy mivel a parti úton tért haza, elkerülte a férjét. Howard nyilván felöltözött és elment dolgozni; akár már ott is lehet Maureennal a hátsó szobában, ahol kitárgyalják Shirley-t; talán épp azt tervezik, hogy Howard elválik és feleségül veszi Maureent, mivel úgyis vége a komédiának, nincs több tettetés.

Félig-meddig futva tette meg az utat a nappaliba, hogy telefonáljon a Rézkanaába. Howard pizsamásán feküdt a szőnyegen.

Az arca sötétvörös volt, a szeme kidülledt. Gyengén zihált. Egyik kezével bágyadtan markolászta a mellkasát. A pizsamakabátja felcsúszott. Shirley pontosan arra az elvakart, varas fokra láthatott, ahova a tűt akarta döfni.

Howard néma könyörgéssel bámulta.

Shirley iszonyodva rámeredt, majd kimenekült a szobából. Először is elrejtette az EpiPent a kekszesdobozba, azután kivette onnan, és bedugta a szakácskönyvek mögé.

Vissza rohant a nappaliba, a telefonért kapott, és tárcsázta a 999-et.

– Pagford? Parti Kunyhó, ugye? Már úton van a kocsi.

– Ó, köszönöm, hála istennek! – Már csaknem letette, mire felfogta, mit mondott a nő, és felsikoltott: – Nem, nem, nem a Parti Kunyhó...

De a diszpécser már bontotta a vonalat, ezért Shirley újra tárcsázott. Annyira pánikba esett, hogy elejtette a telefont. Mellette a szőnyegen Howard egyre gyengébben zihált.

– Nem a Parti Kunyhó! – kiabált Shirley. – Örökzöld Karéj harminchat, Pagford! A férjemnek szívrohama van...

XV

A Templom soron Miles Mollison papucsosan rontott ki a házából és nyargalt le a meredek járdán a sarokig, az Ódon Papiakhoz. Bal kezével döngette a vastag tölgyajtót, miközben a jobbjával a felesége számát próbálta beütögetni.

– Tessék? – nyitott ajtót Parminder.

– A papám – zihálta Miles. – Újabb szívrohamot kapott... Mami hívott mentőt... átjönne? Átjönne, kérem?

Parminder gyors mozdulatot tett, hogy visszatérjen a házba, és gondolatban már kapta is fel az orvosi táskáját, de megfékezte magát.

– Nem tehetem. Felfüggesztettek, Miles. Nem tehetem.

– Maga tréfál... kérem... A mentő nem lesz itt...

– Nem tehetem, Miles – válaszolta a nő.

Miles megfordult, kirobogott a nyitott kapun. Föntebb meglátta Samanthát, aki éppen a házuk felé tartott a kerti ösvényen. Rekedten kiáltott neki. Felesége csodálkozva megfordult, először azt hitte, hogy Miles miatta pánikok

– Papi... összeesett... jön a mentő... az a kurva Parminder Jawanda nem jön...

– Istenem – felelte Samantha. – Ó, istenem.

Bevágódtak az autóba, és fölfelé hajtottak az úton, Miles papucsban, Samantha a klumpában, amely hólyagosra törte a lábát.

– Miles, figyelj csak, sziréna! Már itt is vannak...

De amikor befordultak az Örökzöld Karéjba, nem volt ott semmi, sőt már a sziréna is elhallgatott.

Egy mérfölddel arrébb Sukhvinder Jawanda folyóvizet hányt egy fűzfa alatt, miközben egy idős hölgy pokrócokat borított rá, amelyek máris ugyanannyira átáztak, mint a lány ruhája. Nem messze tőle a kutyasétáltató, aki a hajánál és a pulóverénél fogva húzta ki a folyóból Sukhvindert, egy ernyedt kis test fölé hajolt.

Sukhvindernek úgy rémlett, mintha Robbie vergődött volna a karjaiban, bár lehet, hogy csak a kegyetlen folyó akarta eltépni tőle a kisfiút. Jó úszó volt, de az Orr lerántotta a mélybe, és vitte, ahova akarta. Átsodorta a kanyaron, majd a part felé taszította, ahol Sukhvindernek sikerült felsikoltania, és látta, ahogy a kutyás ember futva igyekszik feléje...

– Hát ez baj – mondta az ember, aki húsz perce próbált életet lehelni Robbie kicsi testébe. – Elment.

Sukhvinder jajveszékelve rogyott le a hideg, lucskos földre, és görcsösen reszketett. Ekkor meghallották a szirénát, de már késő volt.

Az Örökzöld Karéjban a mentősök iszonyú erőfeszítés árán tették fel Howardot a hordágyra. Milesnak és Samanthának is segítenie kellett.

– Követünk az autóval, te menj papival! – kiáltotta oda Miles az anyjának. Shirley valahogy bambának látszott, és mintha nem akart volna beszállni a mentőbe.

Maureen, aki éppen az utolsó vendéget kísérte ki a Rézkannából, megállt a küszöbön, és hallgatózott.

– Mennyi sziréna – szólt hátra a hullafáradt Andrew-nak, aki az asztalokat törölgette. – Biztos történt valami.

Mély lélegzetet vett, mintha megérezhetné a katasztrófa szagát a meleg délutáni levegőben.

Hatodik rész

Az önkéntes testületek gyenge pontjai

22.23 ...Nevezett testületeknek az a legfőbb gyengesége, hogy nehéz beindítani őket, viszont hajlamosak felbomlani...

CHARLES ARNOLD-BAKER

Helyi közigazgatás

Hetedik kiadás

I

Colin Wall számtalanszor elképzelte, ahogy bekopogtat hozzá a rendőrség. Végül meg is érkeztek vasárnap alkonyatkor, egy férfi és egy nő, de nem azért, hogy őt letartóztassák, hanem a fiát keresték.

– Végzetes baleset történt, amelynél Stuart – Ugye, így hívják? – volt a szemtanú. – Itthon van?

– Nincs – válaszolt Tessa. – Ó, teremtőm... Robbie Weedon... de hát ő a Parlagon lakik... mit keresett itt?

A rendőrnő kíméletesen elmagyarázta, hogy szerintük mi történt. „A kamaszok levették róla a szemüket.” Ezt a kifejezést használta.

Tessa attól félt, hogy elájul.

– Nem tudják, hol van Stuart? – kérdezte a rendőr.

– Nem – felelte a beesett arcú, karikás szemű Colin. – Hol látták utoljára?

– Úgy tűnik, hogy Stuart, hm, elrohant, amikor a kollégánk megérkezett.

– Ó, teremtőm – ismételte az asszony.

– Nem veszi fel – mondta Colin higgadtan, aki már hívta is Mócsing mobilját. – El kell mennünk, hogy megkeressük.

Colin egész életében a sorscsapásra edzett, így nem érte felkészületlenül. Vette a kabátját.

– Megpróbálom előkeríteni Arfet – mondta Tessa, és futott a telefonhoz.

A kisvárostól elszigetelt Széptetőt még nem csapta meg a katasztrófa szele. A konyhában megszólalt Andrew mobilja.

– Tessék! – szólt bele pirítóssal teli szájjal a fiú.

– Andy, itt Tessa Wall beszél. Stu veled van?

– Nincs – felelte Andrew. – Sajnálom.

De egyáltalán nem sajnálta, hogy Mócsing nincs vele.

– Valami történt, Andy. Stu lent volt a folyónál Krystal Weedonnal, aki magával vitte az öccsét, és a kisfiú vízbe fulladt. Stu pedig elrohant... valahova. Nem tudod, hol lehet?

– Nem – vágta rá gépiesen Andrew, mert ez volt a közös törvényük Mócsinggal. Sose mondj semmit a szülőknek.

De a hallottak iszonyata lassan átszivárgott a telefonon, mint valami nyúlós köd. Hirtelen elmosódott, megingott a világ. Mócsing anyja már le akarta tenni.

– Tessék várni, Wall néni! – kiáltotta a fiú. – Talán tudom... van egy hely a parton...

– Kétlem, hogy most közel menne a folyóhoz – jegyezte meg Tessa.

Száguldottak a másodpercek. Andrew egyre biztosabb lett benne, hogy Mócsing a Menedékben van.

– Hát pedig ez az egyetlen hely, ami eszembe jut – erősködött.

– Mondd meg, hol...

– Azt meg kell mutatnom.

– Tíz perc múlva ott vagyok! – kiáltotta az asszony.

Colin már Pagford utcáit járta. Tessa a Nissanjával felhajtott a kanyargós úton a dombra. Andrew a sarkon várta, ott, ahol fel szokott szállni a buszra. Mondta Tessának, hogy menjen le, vágjon keresztül a városon. Az utcai lámpák bágyadtan világítottak a félhomályban.

Megálltak a fáknál, ahol Andrew ott szokta hagyni Simon versenybiciklijét. Tessa kikászálódott az autóból, és riadtan, értetlenül követte a fiút a vízhez.

– Nincs itt – mondta.

– Mert ott van – mutatott Andrew a Pargetter-domb sötét, kopár oldalára, amelyet csak egy keskeny párkány választott el a roJianó víztől.

– Ezt hogy érted? – rémüldözött Tessa.

Andrew eleve tudta, hogy az alacsony, tömzsi asszony nem kísérheti el.

– Majd én megnézem – mondta. – Tessék itt várni.

– De hát ez borzasztó veszélyes! – kiáltotta túl az asszony a folyó harsogását.

Andrew nem törődött vele, ő csak az ismerős kapaszkodókkal foglalkozott. Ahogy a szűk peremen araszolt, ugyanarra gondoltak mindketten: hogy Mócsing talán lezuhant vagy beleugrott az Andrew lába alatt morajló folyóba.

Tessa ottmaradt a víz szélén, amíg Andrew el nem tűnt a szeme elől. Akkor elfordult, és igyekezett nem sírni, mert hátha tényleg ott van Stuart, és neki higgadtan kell beszélnie vele. Most először gondolt arra, hogy hol lehet Krystal. A rendőrök nem említették, belőle pedig minden mást kitörölt a rettegés a fiáért...

Istenem, add, hogy megtaláljam Stuartot, imádkozott. Édes jóistenem, hadd találjam meg Stuartot!

Azután előhúzta a kardigánja zsebéből a mobilját, és felhívta Kay Bawdent.

– Nem tudom, hallottad-e – kiáltotta túl a folyó zúgását, majd elmesélte Kaynek a történetet.

– De hát már nem én vagyok a gondozója – felelte Kay.

Hat méterrel arrébb Andrew megérkezett a Menedékhez. Odabent szuroksötét volt; ilyen későn még sosem járt itt. Beugrott az üregbe.

– Mócsing?

Hallotta, hogy valami mozog az üreg mélyén.

– Mócsing? Ott vagy?

– Van gyújtód, Arf? – kérdezte egy felismerhetetlen hang. – Elejtettem azt a kurva gyufámat.

Andrew fontolgatta, hogy kiordít Tessának, de hát az úgyse tudja, mennyi időbe telik eljutni a Menedékhez. Várhat még pár percet.

Odaadta az öngyújtóját, és azt látta a remegő láng fényénél, hogy barátjának külseje csaknem annyira megváltozott, mint a hangja. Mócsing szeme bedagadt, és mintha az egész arca felpüffedt volna.

Kialudt a láng. Mócsing cigarettája vörösen parázslóit a sötétségben.

– Meghalt? Az öccse.

Andrew csak most jött rá, hogy Mócsing nem tudta.

– Ja – válaszolta, majd hozzátette: – Legalábbis azt hiszem. Én így... így hallottam.

Csend lett, azután halk nyikkanás hallatszott a sötétben, mintha egy kismalac visítana.

– Wall néni! – ordította Andrew, és annyira kidugta a fejét a lyukból, amennyire csak tudta, hogy ne hallja a folyó zúgásától Mócsing zokogását. – Itt van, Wall néni!

II

A rendőrnő szelíden és kedvesen viselkedett a zsúfolt parti házikóban, ahol már az összes pokróc, kopott szőnyeg és kretonnal kárpitozott szék lucskos volt az állott folyóvíztől. Az öreg hölgy, a ház tulajdonosa hozott egy melegítőpalackot és egy csésze tűzforró teát, amelyet Sukhvinder nem bírt a szájához emelni, mert reszketett, mint a nyárfalevél. Darabokban szakadtak föl belőle az információk: a neve, Krystal neve, a halott kisfiú neve, akit most emeltek be a mentőautóba. A kutyasétáltató, aki kihúzta a vízből, és nagyothallott, a szomszéd szobában tett tanúvallomást a rendőröknek, és Sukhvinder undorodott üvöltő beszámolójától. Az illető a kutyáját egy fához kötötte az ablak előtt, az meg egyfolytában nyüszített.

Azután a rendőrök felhívták a szüleit, akik eljöttek érte. Parminder felborított egy asztalkát, és összetörte az öreg hölgy egyik nippjét, miközben karján a tiszta ruhával keresztültörtetett a szobán. A parányi fürdőszobában kiderült, hogy Sukhvinder lábán van egy mély, mocskos vágás, amelyből fekete pöttyök hullottak a bolyhos kádkilépőre. Parminder a seb láttán odavisította Vikramnek, aki hangosan hálálkodott az előszobában a segítségért mindenkinek, hogy be kell vinniük Sukhvindert a kórházba.

A lány az autóban ismét hányt, az anyja, aki mellette ült, letisztogatta. Parminder és Vikram harsányan végigbeszélték az utat. Az apja egyre önmagát ismételgette, olyanokat mondott, hogy „nyugtatóra van szüksége” és „ezt a vágást egyértelműen össze kell varrni”, míg Parminder azt hajtogatta a hátsó ülésen a reszkető és öklendező Sukhvindernek: „Meg is halhattál volna! Meg is halhattál volna!”

Olyan volt, mintha még mindig a víz alatt lenne. Egy olyan helyen, ahol nem kap levegőt. Ki kellett vágnia magát belőle, hogy meghallják.

– Krystal tudja, hogy meghalt? – kérdezte, de annyira vacogott a foga, hogy Parmindernek többször is meg kellett ismételtetnie vele a kérdést.

– Nem tudom – felelte végül. – Te is meghalhattál volna, Jolly.

A kórházban ismét levetkőztették, de most az anyja is vele volt az elfüggönyözött fülkében, és Sukhvinder csak megkésve döbbent rá, milyen hibát követett el: akkor, amikor meglátta Parminder arcán az iszonyatot.

– Uramisten! – ragadta meg Sukhvinder karját. – Uramisten! Mit műveltél magaddal?

Sukhvindernek nem voltak szavai, így hát beleernyedt a könnyzáporba meg a fékezhetetlen reszketésbe, Vikram pedig mindenkire ráordított, Parmindert is beleértve, hogy hagyják már békén, ugyanakkor jó lesz, ha sietnek, mert a sebet ki kell tisztítani, össze kell varrni, és nyugtátokra, röntgenre lesz szükség...

Később ágyba dugták, ahol jobbról-balról a szülei ültek mellette, és mindketten a kezét simogatták. Sukhvinder elzsibbadt a jó melegben, és már nem fájt a lába. Az ablak mögött besötétedett.

– Howard Mollison újabb szívrohamot kapott – hallotta, amit az anyja mesélt az apjának. – Miles azt akarta, hogy menjek át hozzá.

– Pofátlan alak – jegyezte meg Vikram.

Sukhvinder álmos meglepetésére nem emlegették többet Howard Mollisont. Egyszerűen csak simogatták az ő kezét, amíg nem sokkal később el nem aludt.

Az épület túlsó végében, egy kopott kék szobában, ahol akvárium állt a sarokban, Shirley az egyik műanyag székben ült Miles és Samantha között. Várták a híreket a műtőből. Miles még mindig papucsban volt.

– Nem tudom elhinni, hogy Parminder Jawanda nem akart átjönni! – recsegte legalább ezredszer. Samantha fölállt, elment Shirley előtt, átkarolta Milest, megpuszilta sűrű, deres haját, beszívta az ismerős illatot.

– Engem nem lep meg, hogy nem akart átjönni – jelentette ki fojtott fejhangon Shirley. – Nem lep meg. Egyszerűen hallatlan!

Régi életéből, régi bizonyosságaiból annyi maradt, hogy ismerős célpontokat kell támadni. A sokk szinte mindent elvett tőle; már nem tudta, mit higgyen, egyáltalán miben reménykedjen. A műtőben fekvő ember nem volt azonos azzal az emberrel, akihez hite szerint feleségül ment. Ó, ha visszatérhetne a bizonyosság boldogító helyére, oda, ahol még nem olvasta el azt a borzalmas hozzászólást...

Talán le kéne zárnia az egész weboldalt. Mindenestől törölni az üzenőfalat. Félt, hogy a Szellem visszajárhat, és ismét elmondhatja azt az irtózatot...

Most rögtön haza akart menni, hogy megbénítsa a weboldalt, és ha már otthon lenne, örökre megsemmisíthetné az EpiPent...

Látta... tudom, hogy látta...

De igazából sose tettem volna meg. Nem bírtam volna megtenni. Zaklatott voltam. Sose tettem volna meg...

Mi van, ha Howard életben marad, és azok lesznek az első szavai:

– A feleségem kiszaladt a szobából, amikor meglátott. Nem hívott azonnal mentőt. Egy nagy tű volt nála...

Akkor majd azt mondom, hogy az agyára ment a dolog, gondolta kihívóan Shirley.

És ha meghal...

Mellette Samantha átölelte Milest. Shirley-nek ez nem tetszett; itt neki kellene a középpontban lenni; az ő férje fekszik odafönt, az életéért küzdve. Olyan szeretett volna lenni, mint Mary Fairbrother, a körülajnározott, csodált, tragikus hősnő. Nem így képzelte el...

– Shirley?

Besietett az egyenruhás Ruth Price. Vékony arcáról gyászos részvét sugárzott.

– Épp most hallottam... muszáj volt idejönnöm... Shirley, ó, de borzasztó ez, nagyon sajnálom.

– Ruth, drágám! – Shirley feltápászkodott, és hagyta, hogy átöleljék. – Ez olyan kedves tőled. Annyira kedves.

Élvezettel mutatta be nővér barátnőjét Milesnak és Samanthának, és örült, hogy előttük sajnáltathatja magát. Pici kóstoló az elképzelt özvegységből...

De aztán Ruth-nak vissza kellett mennie dolgozni, míg Shirley visszatért műanyag székéhez és kínos gondolataihoz.

– Rendbe jön – mormolta Samantha Milesnak, aki az ő vállára hajtotta a fejét. – Tudom, hogy átvészeli. A múltkor is így történt.

Shirley a pici neonhalakat figyelte, ahogy cikáznak az akváriumban. Ő a múltat szerette volna megváltoztatni, mert a jövő üres volt.

– Telefonált valaki Mónak? – kérdezte valamivel később Miles. Egyik kezével a szemét törölgette, a másikkal Samantha lábát szorongatta. – Mami, akarod, hogy... ?

– Nem! – felelte élesen Shirley. – Várunk... amíg biztosat tudunk.

Az emeleti műtőben Howard Mollison teste lefolyt az asztalról. Feltárt mellkasa közszemlére tette Vikram Jawanda kézműves remekének romjait. Tizenkilencen gürcöltek a kárelhárításon, miközben a gépek, amelyekre rákötötték, lágy, kérlelhetetlen neszezéssel tanúsították, hogy Howard él.

És mélyen lent a kórház bugyraiban Robbie Weedon teteme fagyottan fehérlett a hullaházban. Senki sem kísérte el a kórházba, senki sem jött látogatóba az acélfiókhoz.

III

Andrew nem tartott igényt rá, hogy visszavigyék Széptetőre, így csak Tessa és Mócsing maradt az autóban. Ekkor Mócsing megszólalt: – Nem akarok hazamenni.

– Rendben – válaszolta Tessa, és tovább vezetett, miközben a mobilján Colinnal beszélt. – Megvan... Andy megtalálta. Nemsokára hazamegyünk... Igen... Igen, így lesz...

Könnyek patakzottak Mócsing arcán. A teste elárulta, ugyanúgy, mint amikor a forró vizelet csurgott le a lábán a sokktól, mint amikor összepisilte magát Simon Price miatt. A forró, sós nedv lefolyt az áliára, ahonnan a mellkasára potyogott, mint az eső.

Gondolatban folyton a temetést látta. Az icipici koporsót.

Ő nem akarta a kisfiú közelében csinálni.

Megszabadul-e valaha a halott gyermek terhétől?

– Szóval elrohantál – mondta fagyosan Tessa a síró fiúnak.

Imádkozott, hogy élve kerüljön elő, de most az undor volt a legerősebb érzése. A könnyek nem hatották meg. Hozzászokott a síró férfiakhoz. Valahol szégyenkezett, amiért Mócsing mégsem ugrott bele a folyóba.

– Krystal azt mondta a rendőrnek, hogy együtt voltatok a bokorban. Csak úgy ott hagytátok a kisfiút?

Mócsing nem talált szavakat. Nem hitte el, hogy az anyja ilyen kegyetlen. Hát nem érti meg a benne őrjöngő kétségbeesést, az iszonyatot? Nem bántja, hogy ő mételyesnek érzi magát?

– Nos, remélem, sikerült teherbe ejtened – közölte vele Tessa. – Akkor lesz valamije, amiért élhet.

Valahányszor befordultak egy sarkon, a fiú azt hitte, most viszi haza. Általában jobban félt Bokszostól, de most nem tudott választani a szülei között. Szeretett volna kiszállni az autóból, de az anyja bezárta az összes ajtót.

Tessa váratlanul bekanyarodott és fékezett. Az ülés szélébe kapaszkodó Mócsing látta, hogy a yarvili leágazás egyik pihenőjében állnak. Rémülten fordította felpüffedt arcát Tessa felé, mert attól félt, hogy az kiparancsolja a kocsiból.

– A vér szerinti anyád – szólalt meg Tessa, és úgy nézett Mócsingra, mint még soha, irgalom vagy gyengédség nélkül – tizennégy éves volt. A hallottak alapján az volt a benyomásunk, hogy értelmes, középosztálybeli lány lehetett. Nem volt hajlandó elárulni, ki az apád. Senki sem tudta, hogy a fiatalkorú fiúját védi-e, vagy valaki még rosszabbat. Mindezt arra való tekintettel közölték velünk, ha netán szellemi vagy testi problémáid lennének. Arra való tekintettel – tagolta, mint egy tanár, aki igyekszik felhívni a figyelmet az elkerülhetetlen vizsgakérdésre –, ha netán vérfertőzésből származnál.

Mócsing lekushadt. Jobban örült volna, ha agyonlövik.

– Én mindenáron örökbe akartalak fogadni – folytatta Tessa. – Mindenáron. De papa nagyon beteg volt. Azt mondta nekem: „Nem bírom! Attól félek, hogy bántanék egy csecsemőt. Jobban kell lennem, mielőtt belevágunk ebbe, mert én nem bírok egyszerre gyógyulni és még megbirkózni egy újszülöttel is!”

– Én azonban annyira vágytam rád, hogy hazugságra kényszerítettem. így ő azt mondta a gyámügyeseknek, hogy semmi baja, megjátszotta, hogy derűs és normális. Hazavittünk, icipici voltál, koraszülött, és az ötödik éjszakán, amit nálunk megéltél, papa kilopózott az ágyból a garázsba, ráhúzott egy locsolócsövet a kipufogóra, és öngyilkos akart lenni, mert meg volt győződve róla, hogy különben megfojtana téged. Kevés híja volt, hogy meg nem halt.

– Így hát engem vádolhatsz, amiért eleve rosszul startoltatok a papával, és talán mindenért, ami azóta történt. De mondok neked valamit, Stuart. Az apád egész életében szembenézett azokkal a dolgokkal, amelyeket sosem követett el. Nem várom el tőled, hogy megértsd ezt a fajta bátorságot. De ő... – Tessa hangja végre megtört, és Mócsing hallhatta azt az anyát, akit ismert – ...szeret téged, Stuart.

Akarata ellenére fejezte be ezzel a hazugsággal. Mert ma este látta meg először, hogy valóban hazugság, mint ahogy hazugság volt minden, amit művelt. Áltatta magát, hogy ő csak jót akar, holott nem volt az több a vak önzésnél, aminek szenny és káosz lett a vége. De ki akarná tudni, melyik csillag halott?, gondolta, és felnézett az éjszakai égre. Ki bírná tudomásul venni, hogy már mind halott?

Elfordította a gyújtás kulcsát, sebességbe tette az autót, és visszakanyarodott a bekötőútra.

– Nem akarok a Parlagra menni – mondta rémülten Mócsing.

– Nem megyünk a Parlagra – felelte az anyja. – Hazaviszlek.

IV

A rendőrség akkor érte utol Krystal Weedont, amikor már Pagford határán futkosott reménytelenül a folyóparton, és még mindig az öccsét hívogatta berekedve. A rendőrnő, aki odament hozzá, a nevén szólította, és igyekezett kíméletesen tudatni vele a hírt, ám Krystal megpróbálta ütlegekkel elkergetni. A rendőrnőnek valósággal le kellett birkóznia, mielőtt betuszkolta az autóba. Krystal nem vette észre, amikor Mócsing felszívódott a fák között; számára nem létezett többé.

A rendőrök hazavitték, de amikor kopogtattak, Terri nem volt hajlandó ajtót nyitni. Egy emeleti ablakból látta meg őket, és arra gondolt, hogy Krystal elkövette az egyetlen elképzelhetetlen és megbocsáthatatlan bűnt, vagyis köpött a zsernyákoknak a táskákról, amelyek tele voltak tömve Obbo hasisával. Felvonszolta a nehéz táskákat az emeletre, miközben a rendőrök az ajtót verték, és csupán akkor reagált, amikor úgy vélte, hogy már elkerülhetetlen.

– Mija? – üvöltött ki a résnyire nyitott ajtón.

A rendőrnő háromszor kérte meg, hogy engedje be őket, és Terri mindannyiszor megtagadta, követelve, hogy közöljék vele, mit akarnak. A szomszédok már kezdtek leselkedni az ablakokból. Terri még akkor sem fogta fel, miről van szó, amikor a rendőrnő azt mondta;

– A fia, Robbie...

– Jóvan a. Nincs vele semmi. Krystallal van.

Am ekkor meglátta Krystalt, aki nem volt hajlandó az autóban maradni, és már félúton járt a kerti ösvényen. Terri tekintete lesiklott a lánya testén oda, ahova az idegenektől megijedt Robbie-nak kellett volna tapadnia.

Karomszerű ujjait begörbítve, fóliaként rontott ki a házból. A rendőrnőnek kellett elkapnia a derekát és félrerántania, nehogy összekarmolhassa Krystal arcát.

– Te kis kurva, te kis kurva, micsinátá a Robbie-val?

Krystal megkerülte a dulakodó párost, berontott a házba, és bevágta maga mögött az ajtót.

– Na bazmeg – dünnyögte a rendőr.

Mérföldekkel arrébb, a Remény utcában Kay és Gaia Bawden néztek szembe egymással a sötét előszobában. Egyik sem volt elég magas ahhoz, hogy kicserélje a napokkal előbb kiégett izzót, létrájuk pedig nem volt. Az egész napot átveszekedték, azután majdnem kibékültek, azután újrakezdték. Végül, abban a pillanatban, amikor karnyújtásnyira volt a béke, amikor Kay elismerte, hogy ő is gyűlöli Pagfordot, tévedés volt az egész, és megpróbál visszaköltözni Londonba, csengett a mobilja.

– Krystal Weedon öccse vízbe fulladt – suttogta, miután beszélt Tessával.

– Ó – mondta Gaia. Tudta, hogy sajnálkoznia kellene, de félt abbahagyni a beszélgetést a londoni költözésről, mielőtt az anyja elhatározza magát, így halkan, kimérten annyit tett hozzá: – Szomorú.

– Itt történt Pagfordban – folytatta Kay. – Az út mellett. Krystal éppen Tessa Wall fiával volt.

Ettől Gaia még jobban szégyellte, amiért hagyta, hogy Mócsing Wall megcsókolja. Pocsék sör– és bagóízű volt a szája, és még taperolni is akart! Gaia tudta, hogy ezerszer többet ér Mócsing Wallnál. Ha legalább Andy Price-szal csókolózott volna, sokkal jobban érezné magát. Sukhvinder egész nap nem válaszolt egyetlen hívására sem.

– Borzalmasan összetörhette a dolog – mondta Kay a semmibe bámulva.

– De te semmit sem tehetsz – mutatott rá Gaia. – Igaz?

– Hát... – bizonytalankodott Kay.

– Ne kezdd újra! – rikoltotta Gaia. – Mindig, mindig ugyanaz! Már nem te vagy a szociális munkása! És én? – üvöltötte, úgy toporzékolva, mint kislány korában.

A rendőr a Foley úton már hívott egy szociális munkást. Terri vonaglott, sikoltozott, püfölni próbálta a bejárati ajtót, amely mögül kihallatszott, hogy éppen eltorlaszolják bútorokkal. A szomszédok kiálltak a házuk ajtajába, így Terri összeomlásának meglett az elragadtatott közönsége, amely az asszony összefüggéstelen üvöltözéséből és a semmi jót nem jelentő rendőrök viselkedéséből még az okot is kitalálta.

– Meghalt a kisfiú – adták tovább egymásnak. Senki sem jött oda vigasztalni vagy csitítani. Terri Weedonnak nem voltak barátai.

– Gyere velem – könyörgött Kay fellázadt lányának. – Odamegyek a házhoz, megnézem, tehetek-e valamit. Mindig kijöttem Krystallal. Senkije sincs.

– Lefogadom, hogy éppen Mócsing Wall-lal dugott, amikor ez történt! – üvöltötte Gaia, de ez volt az utolsó tiltakozása. Pár perccel később becsatolta magát Kay öreg Vauxhalljába, mert mindennek ellenére örült, hogy az anyja elhívta magával.

De mire a leágazáshoz értek, Krystal megtalálta, amit keresett: a kamraszekrénybe rejtett heroinos tasakot, a másodikat a kettő közül, amelyekkel Obbo fizetett Tessa Wall órájáért Terrinek. Bevitte az anyja cuccával együtt a fürdőszobába, az egyetlen helyiségbe, amelynek az ajtaján volt retesz.

Cheryl nagynénje is értesülhetett a történtekről, mert Krystal két ajtón át is hallotta az anyja sikoltozása mellett Cheryl jellegzetes repedtfazék ordítását.

– Nyissad ki a ajtót, te kis kurva! Mutassad meg a képedet a anyádnak!

A rendőrök is kiabáltak, próbálták elhallgattatni a két asszonyt.

Krystal még sose lőtte be magát, de sokszor látta, hogy kell. Tanulta, hogy voltak valamikor hosszúhajók, tudta, hogyan kell tűzhányó-makettet csinálni, kanalat melegíteni, tudta, hogyan kell felitatni a megolvadt herkát az apró vattagombóccal, amely szűrőként szolgál, amikor teleszívjuk a fecskendőt. Tudta, hogy legkönnyebben a könyökhajlatban lehet eltalálni a vénát, és tudta, hogy kell minél laposabban ráilleszteni a tűt a bőrre. Tudta, mert sokszor hallotta, hogy a kezdők nem bírják ki, amit a függők igen, és ez jó volt, mert nem is akarta kibírni.

Robbie halott, és ez az ő bűne. Miközben megmenteni próbálta, megölte. Agyában képek villogtak, miközben az ujjai dolgoztak, tették, amit tenni kellett. Fut a melegítős Mr. Fairbrother a csatorna mentén, miközben a lányok eveznek. Cath nagyi arca izzik a fájdalomtól és a szeretettől. A természetellenesen tiszta Robbie őt várja a nevelőszülei házánál, és ugrál az izgalomtól, ahogy a nővére az ajtóhoz közeledik...

Hallotta, hogy a rendőr bekiabál a levélláda nyílásán, őt kérleli, hogy ne butáskodjon, miközben a rendőrnő csitítani próbálja Territ és Cherylt.

A tű könnyedén belesiklott Krystal vénájába. Tövig nyomta a dugattyút, reménykedve, megbánás nélkül.

Mire Kay és Gaia megérkeztek, és a rendőrök úgy döntöttek, hogy betörik az ajtót, Krystal Weedon valóra váltotta egyetlen ambícióját: követte az öccsét oda, ahol senki sem választhatta el őket.

Hetedik rész

A szegénység enyhítése...

13.5 Adományt juttatni a szegényeknek... jótékony cselekedet, és akkor is jótékonyságnak minősül, ha történetesen a gazdagoknak is haszna van belőle...

CHARLES ARNOLD-BAKER

Helyi közigazgatás

Hetedik kiadás

I

Egy derűs áprilisi délelőttön, többé-kevésbé három héttel azután, hogy szirénák jajgattak az álmos Pagfordban, Shirley Mollison egyedül állt a hálószobájában, és bandzsítva nézte magát a szekrény tükrében. Az utolsó simításokat végezte öltözékén, mielőtt immár naponkénti útjára indult volna a Délnyugati Közkórházba. Egy lyukkal beljebb tudta húzni az övét, mint két hete, ezüstös haja fodrász után kiáltott, és pontosan olyan keservesen fintorgott bele a szobát lángba borító napfénybe, mint amilyen keserves kedvében volt.

Egy év óta járkált ki-be a kórtermekben, tologatta a könyvtári kocsit, karjában virágokkal és csipeszes írótáblákkal, de egyszer sem jutott az eszébe, hogy belőle is lehet olyan kizökkent életű, szegény, megroggyant asszony, mint akik a legyőzött, erejüket vesztett férjek ágya mellett gubbasztanak. Howard nem épült fel olyan gyorsan, mint hét éve. Még mindig nem kapcsolták le a sípoló masinákról, elesett volt, erőtlen, a színe valami borzasztó, és nyűgösen viselte a betegségét. Shirley néha úgy tett, mintha vécére kellene mennie, hogy menekülhessen férjének baljós tekintete elől.

Amikor Miles elkísérte a kórházba, hagyta, hogy egész idő alatt ő beszéljen Howarddal, amit a fia meg is tett, folyamatos monológban ömlesztve a pagfordi híreket. Shirley sokkal jobban – sokkal tekintélyesebbnek, sokkal védettebbnek – érezte magát, ha a szálas Miles járta mellette a dermesztő folyosókat. Fia kedélyesen diskurált az ápolónőkkel, ki– és besegítette Shirley-t az autóba, visszaadta anyjának azt az érzést, hogy ő különleges teremtmény, akit védelmezni és dédelgetni kell. De Miles nem jöhetett mindennap, és Shirley mérhetetlen bosszúságára folyton Samanthát küldte maga helyett kísérőnek. Ez pedig egyáltalán nem ugyanaz volt, még akkor sem, ha Samantha egyike volt azon keveseknek, akik mosolyt tudtak csalni Howard bíborszín, üres arcára.

Mintha azzal sem törődött volna senki, milyen borzasztó ez az itthoni csend. Amikor az orvosok közölték a családdal, hogy a gyógyulás hónapokat vesz igénybe, Shirley reménykedett, hátha Miles felajánlja, költözzön be a Templom soron a nagy ház vendégszobájába, esetleg ő tölt hosszabb időszakokat az Örökzöld Karéjon. De nem: egyedül maradt, egy szál egyedül, kivéve azt a három kínos napot, amikor háziasszonykodnia kellett Pat és Melly miatt.

Sosem tettem volna meg, bizonygatta magának automatikusan a néma éjszakában, amikor nem bírt aludni. Nem gondoltam komolyan. Csak zaklatott voltam. Sosem tettem volna meg.

Andrew EpiPenjét eltemette a puha földbe a madáretető alá, mint egy apró holtat. De zavarta a tudat, hogy ott van. Nemsokára, valamelyik sötét estén, talán azelőtt, hogy elvinnék a szemetet, majd kiássa, és belecsempészi valamelyik szomszéd szeméttartályába.

Howard nem említette a tűt, sem a feleségének, sem másnak. Azt sem kérdezte meg Shirley-től, miért rohant el, amikor meglátta őt.

Shirley abban talált vigaszt, hogy hosszan és harsányan pocskondiázta azokat, akik tántoríthatatlan meggyőződése szerint a családjára zúduló katasztrófát okozták. Köztük természetesen Farminder Jawanda volt az első, aki olyan szívtelenül megtagadta, hogy ellássa Howardot. Őutána jött a két tizenéves, akik aljas felelőtlenséggel eltérítették a mentőautót, holott egyébként hamarabb odaérhetett volna Howardért.

Ez az utóbbi érv talán kicsit gyenge lábakon állt, viszont nagyon élvezetesen lehetett mocskolni vele Stuart Wallt meg Krystal Weedont, és Shirley bőségesen talált belső köreiben készséges hallgatókat. Mi több, kiderült, hogy végig a Wall kölyök volt Barry Fairbrother Szelleme. Bevallotta a szüleinek, akik fiuk rosszindulatának összes áldozatát felhívták telefonon. A Szellem személyazonosságának gyorsan híre ment a szélesebb közösségben, ami, ha hozzávesszük, hogy részben ő volt a bűnös egy hároméves gyermek halálában, kötelességgé és örömmé tette Stuart simfelését.

Shirley ragadtatta magát a legindulatosabb kirohanásokra. Volt valami vérszomj a vádjaiban, amelyek mindegyike felért egy kis ördögűzéssel. így irtotta magából a lelki rokonságot és a csodálatot a Szellem iránt, ugyanakkor cáfolta az utolsó, borzalmas hozzászólást, amelyet, úgy tűnt, senki más nem látott. Shirley-nek nem telefonáltak Wallék, ő azonban felkészült, hogy ha a fiú megemlítené a dolgot a szüleinek, vagy akárki más hozná szóba, végső, megsemmisítő csapást mérhessen Stuart hírnevére.

Úgy tervezte, hogy annyit mond jeges méltósággal: „Ó, igen, Howard és én mindent tudunk róla, és hitem szerint ez a sokk váltotta ki Howard szívrohamát.”

Még gyakorolta is fennhangon a konyhában ezt a mondatot.

Jelenleg mellékes volt, hogy Stuart Wall csakugyan tud-e a férje és Maureen viszonyáról, hiszen Howard pillanatnyilag nem volt és talán sosem lesz képes így megszégyeníteni még egyszer a feleségét, egyébként pedig senki sem pletykált róluk. Ha át is ütöttek a kölcsönös sérelmek a hallgatáson, amellyel akkor ajándékozta meg Howardot, ha már semmiként sem úszhatták meg, hogy kettesben maradjanak, Shirley nagyobb lelkierővel tudott szembenézni férje elhúzódó cselekvésképtelenségének és az otthoni egyedüllétnek a kilátásával, mint amennyire három hete képesnek érezte magát.

Csöngettek, Shirley sietett ajtót nyitni. Maureen billegett odakint rikító akvamarinkékben és tűsarkúban, amelyhez oktalan fővel ragaszkodott.

– Szervusz, drágám, gyere be! – üdvözölte Shirley. – Hozom a táskám.

Még Maureennal is szívesebben járt a kórházba, mint egyedül. Maureent nem riasztotta Howard némasága, ő csak károgott rendületlenül, úgyhogy Shirley békésen üldögélhetett és pihenhetett, cicamicásan mosolyogva. Mindenesetre, amióta ideiglenesen átvette az ellenőrzést Howard üzletrésze fölött, bőven volt alkalma feldolgozni máig nem szűnő gyanakvását. Úgy kötött bele Maureen minden egyes döntésébe, mintha csípős kis nyakleveseket osztogatna.

– Tudod, mi történik ebben a percben a szomszédban? – kérdezte Maureen. – A Mihály arkangyalban? Most temetik a Weedon testvéreket!

– Itt? – borzadt el Shirley.

– Mint hallom, gyűjtést rendeztek! – csörgött Maureenból a pletyka, amely valahogy elkerülte Shirley figyelmét az örökös kórházlátogatás közben. – Ne kérdezd, ki. Bár azt azért nem gondoltam volna, hogy a család pont itt akar gyászolni, közvetlenül a folyó mellett.

(A koszos, mocskos szájú kisfiút, akinek létezéséről kevesen tudtak, és egyedül az anyjának meg a nővérének volt fontos, annyira átváltoztatta a pagfordi kollektív tudatban a vízbefúlás, hogy csak úgy beszéltek róla, mint egy vízibabáról[19], egy kerubról, egy tiszta, édes angyalkáról, akit szeretettel és együttérzéssel öleltek volna a keblükre, amennyiben megmenthették volna.

Ám Krystal hírét nem alakította át a tű és a láng; épp ellenkezőleg, örökre úgy rögzült miattuk a pagfordi ortodoxiában, mint lelketlen perszóna, akinek élvhajhászása, hogy az öregek kedvenc kifejezésével éljünk, egy ártatlan gyermek halálához vezetett.)

Shirley fölvette a kabátját.

– Tudod, hogy én láttam őket aznap? – kérdezte rózsásra pirulva.

– A kisfiú az egyik bokornál bőgött, Krystal Weedon és Stuart Wall pedig egy másikban...

– Tényleg? És csakugyan... ? – lelkesedett Maureen.

– Ó, igen – felelte Shirley. – Fényes nappal. A szabad ég alatt. A kisfiú pedig ott volt a folyónál, amikor megláttam. Ha még kettőt lép, már bele is esett volna a vízbe.

Volt valami Maureen arckifejezésében, ami bántotta.

– Siettem – magyarázta szigorúan –, mert Howard azt mondta, rosszul érzi magát, és halálra aggódtam magam miatta. Egyáltalán ki se akartam menni az utcára, de Miles és Samantha átküldték Lexie-t, ha a véleményemre vagy kíváncsi, azért, hogy nyugodtan veszekedhessenek, azután Lexie el akart menni a kávéházba, én meg teljesen össze voltam zavarodva, csak arra bírtam gondolni, hogy muszáj visszatérnem Howardhoz... csak jóval később fogtam fel, mit látok... és az az egészben az ijesztő – tért vissza kedvenc refrénjéhez még a szokottnál is pirosabb arccal –, hogy ha Krystal Weedon nem hagyja elcsámborogni azt a gyermeket, miközben ő a bokorban hetyeg, a mentő sokkal hamarabb is ideérhetett volna Howardért. Mert mint tudod, kettőt küldtek, és minden össze lett zava...

– Amilyen igaz – szakította félbe Maureen, miközben az autó felé baktattak, mert ezt már hallotta. – Azért tudod, fel nem foghatom, miért itt, Pagfordban van az istentisztelet...

Nagyon szerette volna azt javasolni, hogy útban a kórházba hajtsanak el a templom előtt – majd’ megőrült a kíváncsiságtól, hogy milyen egy kupacban a Weedon família, talán még azt a degenerált drogos anyát is megpillanthatta volna –, de sehogy sem jutott eszébe, hogyan fogalmazza meg a kérést.

– Tudod, Shirley, azért van az egészben valami jó – elmélkedett a leágazás felé menet. – A Parlagnak fújtak. Ez azért nagy vigasz lehet Howardnak. Még akkor is, ha egy darabig nem vehet részt a tanácsüléseken. Ezt legalább elintézte.

Andrew Price lefelé karikázott Széptetőről: a nap forrón sütötte a hátát, haja lobogott a szélben. Egyhetes monoklija sárgászöldre színeződött, ami, ha lehet, még pocsékabbul festett, mint amikor csaknem teljesen bedagadt szemmel jelent meg az iskolában. Az érdeklődő tanároknak azt mondta, hogy leesett a bicikliről.

Már tartott a tavaszi szünet. Gaia előző este küldött neki egy SMS-t, amelyben megkérdezte, jön-e másnap Krystal temetésére. Andrew azonnal igennel felelt, és hosszas töprengés után kiválasztotta a legtisztább farmerjét meg egy sötétszürke inget, mert öltönye nem volt.

Nem egészen értette, hogy Gaia miért megy el a temetésre, hacsak nem Sukhvinder Jawanda miatt, akivel most, hogy visszaköltözni készült az anyjával Londonba, jobban összemelegedett, mint valaha.

– A mama azt mondja, sosem kellett volna Pagfordba jönnie – mesélte boldogan Andrew-nak és Sukhvindernek, miközben ebédidőben az alacsony falon ültek az újságosbolt mellett. – Most már belátja, hogy Gavin egy totál pöcs.

Megadta Andrew-nak a mobilszámát, és azt mondta, majd mászkálhatnak együtt, ha ő leutazik Readingbe az apjához. Még azt is odavetette, hogy elviszi a fiút a kedvenc londoni helyeire, ha Andrew ellátogat Londonba. A leszereléstől boldog baka modorában osztogatta az áldást, és ezek a könnyen jött ígéretek aranyozták be Andrew költözésének kilátásait. Ezért fogadta ugyanolyan lelkesen, mint amilyen szomorúan a hírt, hogy vevő jelentkezett a széptetői házra.

Általában felvidult, ha bekanyarodott a Templom sorra, de ma lelohadt a jókedve. Járkáló alakokat látott a sírkertben, amiről eszébe jutott, hogy milyen lesz vajon a temetés. Ezen a délelőttön Krystal Weedon először lett számára több egy elvont fogalomnál.

Felmerült benne egy emlék, amelyet réges-rég eltemetett a tudata legmélyebb bugyraiba, arról az időről a Szent Tamás játszóterén, amikor Mócsing pártatlan kutatói érdeklődésből adott neki egy szem földimogyorót, pillecukorba dugva... máig érezte égő torka kérlelhetetlen szűkülését. Emlékezett rá, ahogy ordítani próbál, ahogy összecsuklik a térde, a körülötte álló gyerekek pedig különös, vértelen kíváncsisággal figyelik, és akkor meghallja Krystal Weedon visítását: – Andiprice-nak lergijája van!

Rohant vaskos kis lábán a tanári szobáig, az igazgató pedig fölkapta Andrew-t, és átszáguldott vele a közeli rendelőbe, ahol Crawford doktor telenyomta adrenalinnal. Krystal volt az egyetlen az osztályból, aki nem felejtette el a tanító néni figyelmeztető beszédét Andrew életveszélyes állapotáról, és egyedül ő ismerte fel a tüneteket.

Krystalnak aranycsillag járt volna, és talán egy dicsérő oklevél is az iskolagyűlés előtt, de mindjárt másnap (Andrew olyan tisztán emlékezett rá, mint arra, ahogy összeesett) úgy szájba vágta Lexie Mollisont, hogy kiütötte két fogát.

Óvatosan betolta Simon biciklijét Wallék garázsába, majd valami eddig sosem érzett kelletlenséggel nyomta meg a csengőt. Tessa Wall a legjobb szürke ruhájában nyitott ajtót. Andrew haragudott rá, mert miatta kapott monoklit.

– Gyere be, Andy – mondta merev arccal Tessa. – Egy perc múlva készen vagyunk.

A fiú az előszobában várakozott, ahol az ajtó fölötti színes üveg tiritarka foltot festett a padlóra. Tessa bevonult a konyhába, ahol Andrew megpillantotta a fekete öltönyös Mócsingot. Gyűrötten gubbasztott a széken, mint egy eltaposott pók, egyik karjával úgy takarva a fejét, mintha ütésektől védené.

Andrew hátat fordított neki. Nem beszéltek egymással azóta, hogy ő elvezette Tessát a Menedékhez. Mócsing két hete nem járt iskolába. Andrew küldött neki két SMS-t, de nem válaszolt. Facebook-oldalát nem frissítette Howard Mollison születésnapi bulija óta.

Egy héttel korábban Tessa teljesen váratlanul felhívta a Price családot, és tájékoztatta őket, miszerint Mócsing bevallotta, hogy ő posztolt Barry_Fairbrother_Szelleme néven, és most szeretnének a legőszintébben bocsánatot kérni a következmények miatt, amelyeket Price-éknak ezért kellett elszenvedniük.

– No és honnan tudta, hogy itt volt az a számítógép? – bömbölte Simon, miközben Andrew felé nyomult. – Honnan tudta az a kibaszott köcsög Mócsing Wall, hogy munka után fusizok a textilnyomóban?

Andrew-t csak az vigasztalta, hogy ha az apja ismerte volna az igazságot, Ruth tiltakozásával nem törődve, eszméletlenre verhette volna őt.

Nem értette, miért vállalta Mócsing az összes poszt szerzőségét. Talán ezt is hiúságból tette, mert olyan nincs, hogy ne ő legyen az agytröszt, a legpusztítóbb, a legördögibb. Talán azt hitte, fennkölt cselekedet vállalni a bűnhődést mindkettejük helyett. Akárhogyan is, messze nagyobb kárt okozott, mint sejtette; az előszobában várakozó Andrew azon mélázott, hogy Mócsing a padlásszobájával, az ésszerűen gondolkodó, civilizált szüleivel sosem fogta fel, mit jelent egy olyan apával együtt élni, mint Simon Price.

Hallotta a felnőttek halk beszélgetését, mert nem zárták be a konyhaajtót.

– Indulnunk kell – mondta Tessa. – Erkölcsi kötelessége, és el fog jönni.

– Eléggé megbűnhődött már – felelte Bokszos hangja.

– Nem kérem, hogy úgy jöjjön, mint...

– Nem? – kérdezte nyersen Bokszos, – Az ég áldjon meg, Tessa! Gondolod, hogy hiányolni fogják? Te mész. Stu itthon maradhat velem.

Egy perccel később Tessa kijött a konyhából, és egy határozott mozdulattal becsukta az ajtót.

– Stu nem jön, Andy – mondta. A fiú látta rajta, hogy dühös. – Nagyon sajnálom.

– Nem gond – motyogta a fiú. Részéről örült. Úgysem tudta elképzelni, miről beszélgethetnének még. így legalább Gaia mellé ülhet.

Kicsivel lejjebb a Templom soron Samantha Mollison a nappalija ablakánál állva, kezében egy csésze kávéval figyelte a háza előtt elvonuló gyászolókat, akik a Mihály arkangyal és a Mindenszentek temploma felé igyekeztek. Amikor meglátta Tessa Wallt és mellette valakit, akit Mócsingnak vélt, halkan sikkantott egyet.

– Jesszus, odamegy! – mondta a levegőnek.

Azután felismerte Andrew-t, elvörösödött, és gyorsan elhátrált az ablaktól.

Samantha elméletileg otthon dolgozott. Laptopja most is nyitva hevert mögötte a díványon, ám ezen a reggelen egy régi, fekete ruhát vett föl, és azon töprengett, elmenjen-e Krystal és Robbie Weedon temetésére. Úgy számolta, már csak pár perce van, hogy elhatározásra jusson.

Soha, egyetlen jó szava nem volt Krystal Weedonról, így feltehetőleg képmutatás lenne részt venni a temetésen, csak azért, mert elsírta magát, amikor elolvasta a haláláról szóló beszámolót a Yarvil és vidékében, és mert Krystal pufók képe ott vigyorgott minden osztályképen, amelyet Lexie hozott haza a Szent Tamásból.

Letette a kávéját, a telefonhoz sietett, és felhívta az irodában Milest.

– Szia, bébi – üdvözölte a férje.

(Samantha ölelte át, amikor Miles elsírta magát a megkönnyebbüléstől a kórházi ágy mellett, amelyben Howard feküdt gépekre kötve, de élve.)

– Szia – felelte az asszony. – Hogy vagy?

– Megvagyok. Forgalmas reggelem volt. Örülök, hogy hallom a hangod. Jól vagy?

(Éjszaka szeretkeztek, és Samantha nem képzelt valaki mást a férje helyébe.)

– Mindjárt kezdődik a temetés – válaszolta. – Jönnek az emberek...

Howard és a kórház miatt majdnem három hete fojtotta magába, amit el akart mondani, meg félt is emlékeztetni Milest a rettenetes veszekedésükre, de nem bírta tovább.

– ...Miles, én láttam azt a gyereket, Robbie Weedont. Láttam őt, Miles. – Halálra rémült, könyörgő hangon folytatta. – Ott volt a Szent Tamás sportpályáján, amikor aznap délelőtt keresztülmentem rajta.

– A sportpályán?

– Biztos elkószált, miközben a nagyok... teljesen egyedül volt. – Látta maga előtt a piszkos, ápolatlan kisfiút. Folyton azon ette magát, hogy jobban aggódott volna-e érte, ha a gyerek tisztább valamivel, és nem mosta-e össze valahol tudat alatt az elhanyagoltság szembeszökő jeleit a vagánysággal, a keménységgel, a szívóssággal.

– Azt hittem, játszani jött oda, de senki sem volt vele. Csak három és fél éves volt, Miles! Miért nem kérdeztem meg, kivel van?

– Nono! – szólt Miles olyan „álljon meg a menet!”-hangon, amitől Samantha azonnal megkönnyebbült, mert tudta, hogy a férje átvette az irányítást. Könnyek szúrták a szemét. – Ne vádold magad! Nem tudhattad. Valószínűleg azt gondoltad, hogy az anyja is ott van a közelben, csak nem látod.

(Akkor hát nem gyűlöli őt, nem tartja gonosznak. Samanthát az utóbbi időben megszégyenítette a férje képessége i megbocsátásra.)

– Ebben nem vagyok biztos – felelte gyöngén. – Miles, ha beszéltem volna vele...

– Amikor veled találkozott, közelében sem járt a folyónak.

De az útnak igen, gondolta Samantha.

Az utóbbi három hét folyamán egyre jobban vágyott rá, hogy olyasmivel foglalkozzon, ami fontosabb a saját személyénél. Napról napra várta, hogy a különös új igény lanyhuljon (így lesznek vallásosak az emberek, gondolta, és igyekezett kinevetni magából a szükségletet), de az csak erősödött.

– Miles – mondta –, ismered a tanácsot... most, hogy apád... és Parminder Jawanda is lemond... bizonyára kooptálni akartok két személyt, ugye? – Pontosan ismerte a szakszavakat, évek óta hallotta őket. – Gondolom, ezek után nem akartok még egy választást tartani.

– Még csak az kellene!

– Akkor pedig Colin Wall betöltheti az egyik helyet – hadarta az asszony –, és arra gondoltam, mivel van időm, most, hogy az üzlet átment a netté, én is betölthetném a másikat.

– Te? – hökkent meg Miles.

– Szeretnék dolgozni valamit – mondta Samantha.

Krystal Weedon, meghalt tizenhat évesen, abban az elbarikádozott, mocskos kis házban a Foley úton... Samantha két hete nem ivott egy korty bort sem. Érdekelték volna a Bellchapel drogambulancia mellett szóló érvek.

Csengett a telefon a Remény utca tíz szám alatt. Kay és Gaia már indulni készült Krystal temetésére. Amikor Gaia megkérdezte, ki beszél, szépséges arca megkeményedett, és ettől sokkal idősebbnek látszott.

– Gavin az– mondta az anyjának.

– Én nem hívtam föl! – suttogta Kay, akár egy ideges iskoláslány, miközben átvette a telefont.

– Szia – üdvözölte Gavin. – Hogy vagy?

– Most indulunk a temetésre – mondta Kay, egyfolytában a lányát nézve. – A Weedon gyerekekére. Szóval nem valami fényesen.

– Ó – felelte Gavin. – Jesszusom, hát persze. Sajnálom. El is felejtettem.

Kiszúrta az ismerős nevet a Yarvil és vidéke címlapján, és végre támadt benne annyi lanyha érdeklődés, hogy vásároljon egy példányt. Megfordult a fejében, hogy talán elmehetett annak a helynek a közelében, ahol a kamaszok és a kisfiú tartózkodtak, de igazából nem emlékezett, hogy látta-e Robbie Weedont.

Gavinnek különös hetei voltak. Rettenetesen hiányzott neki Barry. O sem értette magát: fuldokolnia kellett volna a boldogtalanságban, amiért Mary kikosarazta, erre neki nem volt más vágya, mint meginni egy sört annak az embernek a társaságában, akinek az özvegyét szerette volna feleségül venni...

(Mary házából távozva hangosan motyogta: „Ezt érdemled, amiért megpróbáltad ellopni a legjobb barátod életét”, és nem vette észre a nyelvbotlást).

– Figyelj – mondta –, arra gondoltam, nem lenne-e kedved később meginni velem egy italt.

Kay csaknem elnevette magát.

– Mary kidobott, mi?

Odaadta a telefont Gaiának, hogy tegye le. Kisiettek a házból, végigloholtak az utcán, keresztülvágtak a főtéren. Arra a tíz lépésre, amíg elmentek a Fekete Ágyú előtt, Gaia megfogta az anyja kezét.

Alighogy megérkeztek, felbukkantak az út végén a halottaskocsik, és akkor léptek be a sírkertbe, amikor a koporsóvivők kicsoszogtak az úttestre.

(– Gyere el az ablaktól! – parancsolt rá Colin Wall a fiára.

De Mócsing, akinek mostantól a saját gyávasága tudatával kellett együtt élnie, még közelebb lépett, mert bizonyítani próbálta, hogy legalább ezt kibírja...

A koporsók tovasiklottak a nagy, fekete ablakú autókban. Az első élénkrózsaszín volt, és a látványától elakadt Mócsing lélegzete, a második pici és ragyogó fehér...

Colin megkésve állt Mócsing elé, hogy eltakarja, de azért összehúzta a függönyt. A homályos, ismerős nappaliban, ahol Mócsing bevallotta a szüleinek, hogy ő kürtölte ki az apja betegségét; ahol mindent bevallott, ami csak az eszébe jutott, abban reménykedve, hátha őrültnek és betegnek nézik; ahol igyekezett olyan sok mindennel vádolni magát, amennyi után vagy elverik, vagy leszúrják, vagy megcsinálnak vele mindent, amiről ő is tudta, hogy megérdemli, ám ehelyett Colin gyengéden rátette a kezét a fia hátára, és kiterelte a napsütötte konyhába.)

A Mihály arkangyal és a Mindenszentek temploma előtt a koporsóvivők felkészültek, hogy elvigyék a koporsókat a templomig. Dane Tully is köztük volt, fülbevalósan, nyakán saját tetoválású pókkal, vastag fekete nagykabátban.

A Jawanda család Bawdenék mellett várakozott a tiszafa árnyékában. Andrew Price a közelükben ólálkodott, Tessa Wall kissé távolabb állt, halvány, megkövült arccal. A többi gyászoló külön falanxot alkotott a templom kapujánál. Voltak köztük dacos arcok; voltak megvertek, belenyugvók; páran olcsó, fekete ruhát viseltek, de a többség farmerban vagy melegítőben volt, egy lány pedig olyan kurta pólóban, hogy a köldökpiercingje megvillant minden mozdulatára. A koporsók az erős napsütéstől csillogva közeledtek az ösvényen.

Sukhvinder Jawanda választotta az élénkrózsaszín koporsót Krystalnak, mert biztosra vette, hogy ő is ilyet akart volna. Szinte mindent ő csinált: szervezett, választott, rábeszélt. Parminder folyton a lányát nézegette, és mindig talált valamilyen ürügyet, hogy megérintse: kisimította a haját a szeméből, megigazította a gallérját.

Míg Robbie megtisztulva és Pagford általános sajnálkozásától övezve került ki a folyóból, Sukhvinder Jawanda hősnővé magasztosult, hiszen az életét kockáztatta, amikor megpróbálta kimenteni a fiúcskát. A Yarvil és vidéke cikket szentelt neki, Maureen Lowe harsányan bejelentette, hogy életmentő érdeméremre terjesztette föl a lányt a rendőrségnél, igazgatónője az iskolagyűlésen szónokolt róla a pulpituson, és Sukhvinder életében először átélhette, milyen érzés elhomályosítani a nővérét és az öccsét.

Hogy gyűlölte a sikerét! Éjszakánként ismét érezte a karjában a halott kisfiú súlyát, amely lehúzta a mélybe; emlékezett a kísértésre, hogy engedje el Robbie-t, magát mentse, és azon tépelődött, meddig bírt volna ellenállni a kísértésnek. Éábának mély sebe viszketett és fájt, akár állt, akár mozgott. Krystal Weedon halálhíre olyan riasztó hatással volt rá, hogy a szülei időpontot kértek egy tanácsadótól, viszont amióta kihúzták a folyóból, nem vagdosta magát. Úgy látszik, a fulladás közelsége kimosta belőle a kényszert.

Majd az első napon, amikor visszament az iskolába, ahonnan Mócsing Wall még mindig hiányzott, őt pedig bálványozó pillantások követték a folyosón, azt hallotta, hogy Terri Weedonnak nincs pénze a gyermekei eltemetésére, sem sírkőre, de még a legolcsóbb koporsóra sem.

– Ez nagyon szomorú, Jolly – mondta az anyja aznap este, miközben a család együtt vacsorázott a családi fényképes falnál. Olyan szelíden beszélt, mint a rendőrnő; Parminder hangja már nem volt éles, ha a lányához szólt.

– Megpróbálom rábeszélni az embereket, hogy adjanak pénzt – jelentette ki Sukhvinder.

Parminder és Vikram összenéztek a konyhaasztal fölött. Mindketten ösztönszerűen ellenezték, hogy ilyesmire kérjenek pénzt a pagfordiaktól, de ezt egyikük sem mondta ki. Miután láttáka lányuk alkarját, kissé féltek felizgatni Sukhvindert. Mintha minden percük fölött ott lebegett volna az egyelőre még ismeretlen tanácsadó árnya.

– Továbbá – folytatta Sukhvinder az anyjáéra emlékeztető lázas energiával –, azt hiszem, itt kellene tartani a temetést a Mihály arkangyalban. Úgy, mint Mr. Fairbrotherét. Krys minden istentiszteleten ott volt, amikor a Szent Tamásba jártunk. Lefogadom, nem is látott más templomot életében.

Isten fénye világít minden lélekből, gondolta Parminder, és Vikram meglepetésére hirtelen azt mondta: – Igen, rendben van. Majd meglátjuk, mit tehetünk ez ügyben.

A költségek nagyját a Jawanda és a Wall család állta, de adakozott Kay Bawden, Samantha Mollison és az evezőscsapat két tagjának az anyja is. Sukhvinder ragaszkodott hozzá, hogy személyesen menjen el a Parlagra, mert el akarta magyarázni Terrinek, mit tettek és miért; beszélni akart az evezőscsapatról és arról, miért a Mihály arkangyalban kell tartani Krystalért és Robbie-ért a gyászmisét.

Parmindert rettenetesen aggasztotta, hogy Sukhvinder egyedül megy ki a Parlagra, pláne abba a szutykos házba, de Sukhvinder nem félt. Weedonék és Tullyék tudták, hogy ő próbálta megmenteni Robbie életét. Dane Tully felhagyott a makogással az angolórákon, sőt a haverjait is leállította.

Terri mindenbe beleegyezett, amit Sukhvinder javasolt. Aszott, mocskos, tökéletesen passzív volt, és egy szótagú szavakkal beszélt. Sukhvinder megrémült himlőhelyes karjától, hiányzó fogaitól. Mintha egy hullával beszélt volna.

A templomban a gyászolók szigorúan elkülönültek: a parlagiak a bal oldali sorokba ültek, a pagfordiak a jobb oldaliakba. Shane és Cheryl Tully közrefogták Territ, és odavitték az első sorba. Terri két számmal nagyobb kabátot viselt, és láthatóan alig érzékelte, hol van.

A koporsók egymás mellett álltak a ravatalokon a templom elején. Krystalén bronzszínű krizantémokból kötött evező volt, Robbie-én fehér krizantémokból kötött maci.

Kay Bawdennek eszébe jutott Robbie szobája, az a kevés, mocskos műanyag játék, és az ujjai reszkettek a szertartásrenden. Természetesen volt nyomozás, mert a helyi újság nagy hűhóval követelte, és olyasmikre célozgatott a címlapsztoriban, hogy a kisfiút két drogosra bízták, és ma is élne, ha a trehány szociális munkások nem mulasztották volna el biztonságba helyezni. Mattie ismét betegállományba vonult a stressz miatt, és még nem zárult le annak az elemzése, hogyan intézte Kay az eseti felülvizsgálatot. Vajon milyen hatással lesz a londoni munkalehetőségeire most, amikor minden önkormányzatnál leépítik a szociális munkásokat? És mit szólna Gaia, ha Pagfordban kellene maradniuk? Meg se merte még beszélni vele.

Andrew Gaiára sandított. Lopva összemosolyogtak. Fönt Széptetőn Ruth már válogatta, mit visznek magukkal költözéskor. Andrew látta az anyján, hogy örök optimizmusával azt reméli, újjászületés lesz a jutalmuk, ha feláldozzák a házat és a gyönyörű kilátást. Ruth, aki egy Simon-eszménnyel lépett holtig tartó frigyre, abban bízott, hogy a dührohamok és a simlik is itt maradnak, mint a költözésnél elfelejtett dobozok... De ha elköltöznek, gondolta Andrew, legalább egy lépéssel közelebb lesz Londonhoz, Gaia pedig biztosította, hogy annyira berúgott, már azt se tudta, mit csinál Mócsinggal, és esetleg meghívja őt és Sukhvindert magukhoz egy kávéra a temetés után...

Gaia, aki még sosem volt ebben a templomban, csak fél füllel hallgatta a lelkész monoton prédikációját, miközben a csillagos mennyezeten és az ékkő ragyogású festett ablakokon jártatta a tekintetét. Tényleg volt valami szépség Pagfordban. Most, a költözés küszöbén ráébredt, hogy talán még hiányozni is fog nelci...

Tessa Wall magányosan ült leghátul, így épp odakerült a higgadt tekintetű főangyal elé, aki örökre megvetette lábát annak a patás, vonagló ördögnek a hátán. Tessa azóta sírt, hogy először megpillantotta a két fényes koporsót, és bármennyire igyekezett elfojtani, azok, akik a közelébe kerültek, hallották fojtott gurgulázását. Félig-meddig arra számított, hogy valaki a Weedon oldalról felismeri benne Mócsing anyját, és majd nekiesik, de nem történt ilyesmi.

(Családi élete a feje tetejére állt. Colin dühöngött.

– Mit mondtál neki?

– Meg akarta ízlelni a való világot – zokogta az asszony. – Látni akarta az élet fonákját. Hát nem érted, hogy csak ezért grasszált a nyomornegyedben?

– Tehát közölted vele, hogy talán vérfertőzésből született, én pedig meg akartam ölni magam, mert a családunkba került?

Tessa éveken át igyekezett összebékíteni őket, ám nem ment volna, ha nincs a halott gyermek és Colin hallatlan jártassága a bűntudatban. Előző este Mócsing padlásszobájában beszélgettek, ő pedig megállt a lépcső alján hallgatózni.

– ...nyugodtan kiverheted a fejedből, amire a mama célzott – mondta nyersen Colin. – Semmilyen testi vagy szellemi defektusod nincs, igaz? Akkor hát... ne aggódj többé emiatt. Majd a tanácsadó átsegít rajta...)

Tessa hüppögött és prüszkölt az átázott papír zsebkendőbe, miközben arra gondolt, milyen keveset tett Krystalért, aki a fürdőszoba padlóján hevert holtan... megkönnyebbülés lett volna, ha Mihály arkangyal Lelép a tündöklő ablakról, és ítél mindenki fölött, szabatosan kimutatva, mennyi mulasztás terheli Tessát a halottakért, a megtört életekért, a káoszért... A padsorok közötti folyosó másik oldalán egy türelmetlen Tully kölyök kiugrott a padjából, mire egy tetovált nő utánanyúlt erős karjával, elkapta és visszarántotta a kisfiút. Tessa hüppögése elakadt a meglepetéstől. Biztos volt benne, hogy saját elveszett óráját ismerte föl a vastag csuklón.

Sukhvinder hallotta Tessa zokogását, sajnálta is, de nem mert hátrafordulni. Parminder dühös volt Tessára. Sukhvinder semmiképpen sem adhatott karjának sebeire olyan magyarázatot, amelyből kihagyja Mócsingot. Rimánkodott az anyjának, hogy ne hívja fel Wallékat, de azután Tessa hívta föl Parmindert, és közölte vele, hogy Mócsing vállalta a felelősséget Barry_Fairbrother_Szellemének posztjaiért a tanács üzenőfalán, Parminder pedig olyan vitriolosan válaszolt neki, hogy azóta nem álltak szóba egymással.

Különös, hogy Mócsing még az ő posztjáért is vállalta a felelősséget; Sukhvinder majdnem úgy vette, mint egy bocsánatkérést. Mindig úgy rémlett neki, hogy Mócsing belelát a gondolataiba: vajon tudta, hogy ő támadta meg a saját anyját? És ő vajon képes lenne-e bevallani az igazságot ennek az új tanácsadónak, akiben a szülei láthatóan annyira megbíznak, és képes lesz-e valaha is elmondani ennek az új, kedves és bűnbánó Parmindernek...

Igyekezett követni az istentiszteletet, de az nem segített neki úgy, ahogy remélte. Örült a krizantémevezőnek és a mackónak, amelyeket Lauren mamája kötött nekik; örült, hogy eljött Gaia és Andrew meg az evezőslányok, de az fájt, hogy a Fairbrother ikrek visszautasították.

(– Felizgatná a mamát – mondta Siobhan Sukhvindernelc. – Tudod, szerinte a papa túl sok időt pazarolt Krystalra.

– Ó! – Sukhvinder megdöbbent.

– És – vette át a szót Niamh – a mamának az sem tetszik, hogy majd minden alkalommal látnia kell Krystal sírját, ha kimegyünk a papához. Mert biztosan közel lesznek egymáshoz.

Sukhvinder kicsinyesnek és alantasnak tartotta ezeket a kifogásokat, habár szentségtörésnek tűnt ilyen jelzőket használni Mrs. Fairbrotherre. Az ikrek egymást átkarolva távoztak, amire mostanában szoktak rá, és Sukhvinderrel hidegen bántak, amióta átpártolt az idegen Gaia Bawdenhez.)

Egyre várta, hogy valaki majd föláll, és beszél arról, milyen is volt valójában Krystal és mit tett életében úgy, ahogyan Niamh és Siobhan nagybátyja csinálta Mr. Fairbrothernél, de a lelkész csak futólag utalt a „tragikusan rövid életekre” és „a tősgyökeres pagfordi családra”, láthatólag kerülni akarva a tényeket.

így Sukhvinder inkább arra a napra gondolt, amikor a helyi bajnokság döntőjében indultak. Mr. Fairbrother minibusszal vitte őket a versenyre a Szent Anna csapatával. Mivel a csatorna átszelte a magániskola területér, az a határozat született, hogy a Winterdown a Szent Anna tornatermében öltözik át, és onnan indul a verseny.

– Ez nem sportszerű – mondta Mr. Fairbrother útközben. – Kihasználják a hazai pálya előnyét. Igyekeztem változtatni rajta, de nem mentek bele. Csak ne hagyjátok megfélemlíteni magatokat, jó?

– Én aztán kurvára...!

– Krys!

– Én nem félek!

De amikor bekanyarodtak az iskolába, Sukhvinder bizony félt. Végtelen, puha, zöld pázsit, aranyszínű kőből rakott, nagy, szimmetrikus épület, tornyocskákkal, száz ablakkal: eddig csak képeslapokon látott ilyet.

– Olyan, mint a Buckingham-palota! – sipította hátul Lauren, és Krystal szája elkerekedett. Néha olyan tudott lenni, mint egy gyerek.

Az ő szüleik és Krystal dédanyja a célnál várakoztak, amely ki tudja, hol volt. Sukhvinder biztosra vette, hogy nem ő az egyetlen, aki parányinak, rémültnek és kisebbrendűnek érzi magát, ahogy közelednek a szépséges épület bejáratához.

Elősuhogott egy egyetemi talárba öltözött nő, hogy üdvözölje a melegítős Mr. Fairbrothert.

– Önök bizonyára a Winterdown!

– Faszt az, hát úgy nézünk mi ki, mint egy kibaszott ház? – mondta Krystal jó hangosan.

Kétségtelenül hallotta a Szent Anna tanárnője is. Mr. Fairbrother hátrafordult, igyekezett haragosan nézni Krystalra, de a lányok látták, hogy igazából viccesnek találja. Az egész csapat vihogni kezdett, még akkor is kuncogtak és pukkadoztak, amikor Mr. Fairbrother elkalauzolta őket az öltöző ajtajához.

– Siessetek! – kiáltotta utánuk.

A Szent Anna evezősei már odabent voltak az edzőjükkel együtt. A két csapat egymást méregette a padok fölött. Sukhvinder a másik csapat haján csodálkozott a legjobban. Mindegyiknek hosszú, festetlen, fényes haja volt, elmehettek volna samponreklámnak. Náluk Siobhan és Niamh apródfrizurát viselt, Lauren rövidre vágatta a haját, Krystal mindig szoros lófarokba kötötte a magáét a feje búbján, Sukhvinderé pedig olyan durva szálú, vastag és kócos volt, mint a ló sörénye.

Úgy rémlett neki, hogy két lány a Szent Annából összesúg, és lenézően bazsalyognak, de igazából akkor bizonyosodott meg róla, amikor Krystal felugrott, kihúzta magát teljes magasságában, fenyegetően rájuk meredt és megkérdezte: – Asziszem, nektek még a szarotok is rózsaszagú, he?

– Párdon? – kérdezte az edző.

– Csak érdeklőttem – felelte édesen Krystal, aztán elfordult, hogy letolja a melegítőalsóját.

Túl erős volt a kísértés a vihogásra, a Winterdown csapata pukkadozva öltözött át. Krystal egyfolytában bohóckodott, és amikor a másik csapat kisorjázott, rájuk düllesztette a pucér fenekét,

– Bájos – mondta az utolsónak távozó lány.

– Köszike! – kiáltott utána Krystal. – Később is megmutathatom, ha akarod. Úgyis tudom, Hogy mind leszbik vattok! – ordította. – Itt vattok egy rakáson, oszt sehun egy srác!

Holly annyira röhögött, hogy kétrét görnyedt, és beverte a fejét a szekrény ajtajába.

– Bazmeg, Hol, fejre vigyázz! – mondta Krystal, aki örült a hatásnak. – Szüksék lesz a fejedre!

Amikor leértek a csatornához, Sukhvinder megértette, miért akarta Mr. Fairbrother, hogy máshonnan induljanak. O volt az egyetlen, aki szurkolhatott nekik a rajtnál, miközben a Szent Anna csapatot rengeteg barátnő biztatta visítozva, tapsolva, szökdécselve, és mindegyiknek egyformán fényes, hosszú haja volt.

– Némá! – bömbölte Krystal, és rábökött a csoportra, miközben elhaladtak mellettük. – Ahun e Lexie Mollison! Hé, Lex, emlékszel, amikor kivertem a fogadat?

Sukhvindernek fájt az oldala a nevetéstől. Boldogan, büszkén menetelt Krystal mögött, és tudta, hogy a többiek is így vannak vele. Abban, ahogy Krystal szembenézett a világgal, volt valami, ami megvédte őket a vizslató szemek, a csapkodó zászlók és a háttérben a palotaszerű épület hatásától.

De azt is tudta, miközben bemásztak a csónakjukba, hogy még Krystal is érzi a nyomást. Odafordult Sukhvinderhez, aki mindig mögötte ült. Valami volt a kezében.

– Kabala – mutatta.

Piros műanyag szív volt egy kulcskarikán, benne a kisöccse képével.

– Aszontam, hogy érmet viszek neki – magyarázta.

– Ja! – helyeselt Sukhvinder, akinek a szívét egyszerre töltötte csordultig a hit és a félelem. – így lesz!

– Ja – bólintott Krystal. Ismét előrefordult, a kulcskarikát visszagyömöszölte a melltartójába. – Nem lesz itt nagy verseny – mondta harsányan, hogy mind hallják. – Eccsomó pinanyaló. Nyomjuk le őket!

Sukhvinder emlékezett a startpisztolyra, a tömeg éljenzésére és az izmok sikolyára. Emlékezett, hogy milyen lázba hozta tökéletes ritmusuk, és milyen jólesett halálosan komolynak lenni a sok nevetés után. Krystal nyerte meg nekik a versenyt. Ő ellensúlyozta ki a hazai pálya előnyét. Sukhvinder szerette volna, ha olyan lehetne, mint Krystal: mókás, vagány és rettenthetetlen, aki sose tér ki a harc elől.

Két dolgot kért Terri Weedontól, aki igent mondott, mert mindig egyetértett mindenkivel. Az érem, amelyet Krystal nyert, legyen a nyakán a koporsóban. A másik kérést, amelyre a szertartás végén került sor, immár rezignáltan jelentette be a lelkész.

Good girl gone bad -

Tctke three -

Action.

No clouds in my storms...

Let it rain, I hydroplane intő fame

Comin down with the Dow Jones...

A család félig-meddig ölben vitte ki Terri Weedont a királykék szőnyegen, a gyülekezet pedig elfordította a tekintetét.

Készült a Borsodi Nyomda Kft.-ben

Felelős vezető: Ducsai György igazgató

A Gabo Kiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a Talentum Kft.

Cím: Törökbálint, DEPÓ II.

Telefon: 06-23-332-105

Fax; 06-23-232-336

[1] Weed on a. m. pisilt. (A könyvben szereplő valamennyi lábjegyzet a fordító megjegyzése.)

[2] Délnyugat-Anglia – a történelmi Cornwallt, Bristolt és környékét magában foglaló – tájegység közkeletű neve.

[3] A szikh vallás alapítója.

[4] A szikh vallás szent könyve, az Adi Granth kiragadott részleteinek, kommentárjainak, fordításainak összefoglaló neve.

[5] Azték eredetű ünnepi kellék: édességekkel és ajándékokkal töltött, feltörhető papírmasé vagy cseréptok.

[6] Hirzutizmus: nőkön kialakuló férfias típusú szőrnövekedés.

[7] Jolly a.m. derűs.

[8] Kleanor Farjcon angol költőnő versének első sora (a. m. Úgy jön fel most is a nap, mint a Teremtés első hajnalán), amelyet Cat Stevens feldolgozása tett híressé.

[9] Kb. „melltartók hegynagyságú méretben”.

[10] A telegram és a sztriptíz hibridje (Strip-O-Gram), megrendelhető szolgáltatás, amikor a sürgönykihordó sztriptízt is mutat be a kézbesítésnél. Az 1970-80-as években élte fénykorát.

[11] Simon István fordítása.

[12] Gurdvara: szikh templom.

[13] Hamar a. m. tímár. A bőrcserzők érinthetetlennek számítottak.

[14] Halsza a. m. tiszta: a szikh vallás.

[15] Anyai nagyanya (hindi).

[16] A.m. fehér (hindi).

[17] Obsessiví-Compulsivc Disorder: rögeszmés-kényszeres rendellenesség.

[18] Angol üzletlánc.

[19] Egy erkölcsnemesítő viktoriánus angol gyerekregény szereplői a vízibabák, a vízbe fúlt gyerekek szellemei.