NNCL1779-5D9v2.0

Jack London

A Profi

Merényi Könyvkiadó Budapest
Fordította Körmendy Viktor
A borítógrafikát Pogonyi Zoltán készítette
Műszaki vezető: Hüse Anikó
ISBN 963 698 078 0
Felelős kiadó: Merényi Zsolt a Merényi Kiadó Kft. ügyvezetője
Budapest, VI. Váci út 1-3. Tel: 120-8270,129-1295, 06-20/463-026

A Profi

I.

Sam Stubener szórakozottan és sebtében nézte át postáját. Mint bokszmenedzser, hozzászokott, hogy mindenféle furcsa levelet kapjon. Minden sportsman, reformer és szédelgő kötelességének tartotta, hogy eszméket tálaljon föl neki. Az életveszélyes fenyegetésektől kezdve a szelídebb figyelmeztetésekig, mely utóbbiak közt az ököllel való orrba vágás kilátásba helyezése a leggyakrabban szerepelt, minden együtt volt Stubener postájában. Amióta egy meglincselt néger bőréből készült borotvaszíjat és egy, a Halálvölgyben talált, szárított fehér kisujjat küldtek neki névnapi ajándékul, már semmi sem lepte meg. Ma reggel azonban mégis megtörtént vele, hogy egy levelet kétszer olvasott el, és miután zsebre vágta, újra elővette, hogy harmadszor is elolvassa. A levél, melyet a Siskiyou County egy teljesen ismeretlen nevű postáján adtak föl, így hangzott:

Kedves Sam!
Te már csak hírből ismersz engem. Te az én időm után következtél, és én már régen nem bokszolok. De azért nem alszom. Figyelemmel kísérem a sportot, és figyelemmel kísértelek téged is Kai Aufmantól Nat Belsonig, és megállapítottam, hogy te vagy a legkitűnőbb menedzser, akit valaha ismertem. Van egy ajánlatom a számodra. Mit szólnál egy huszonkét éves fickóhoz, aki kétszer olyan erőset tud ütni, mint én tudtam, mikor- a legjobb formában voltam. Ez az én fiam volna, aki ifjabb Pat Glendon név alatt akar bokszolni. Nagy terveim vannak vele, s te igazán nem tehetsz okosabbat, mint hogy felülsz az első vonatra, és eljössz megnézni a gyereket. Én neveltem, én treníroztam. Amit valaha tudtam, azt mind belevertem, és ő csak megsokszorozta a tudásomat; született bokszbajnok. Mestere az időnek és a térnek. Másodpercre és centiméterre ismeri a helyzetet, és sohasem téved. Mostanában a fehér faj reményeiről beszélnek a boksz-sportban. Hát az én fiam ez a reménység. Jöjj el érte! Eleinte úgy gondoltam, hogy én fogom menedzselni a fiút. De jobb, ha rád bízom. Mind a ketten jól fogtok járni. 
Üdvözlettel köszönt Pat Glendon.

Stubener elgondolkozott. Első pillanatra tréfának vélte az egészet - a boksz-emberek notórius tréfacsinálók -, de később már természetesnek látta az ajánlatot, és érdemesnek arra, hogy foglalkozzék vele. Pat Glendon az előtte való generáció bajnoka volt, de emlékezett rá, hogy gyerekkorában látta 
egyszer bokszolni az öreget a Jack Dempsey jutalmára rendezett mérkőzésen. Már akkor „öreg" volt a neve, és már akkor évek óta nem szerepelt a ringben.
Pat Glendont mindenki ismerte hírből a bokszsportban, bár már kevesen éltek, akik virágkorában látták küzdeni, és olyanok sem voltak sokan, akik egyáltalában látták. A neve azonban élt, ragyogó betűkkel volt beleírva a ring történetébe, és a sportlexikonok csonkák lettek volna az ő karrierje nélkül.
Ez a karrier egy kissé paradoxon volt. Senki sem létezett, akit a ringben többre becsültek volna, és Pat Glendon mégsem tudta elnyerni sohasem a bajnoki címet. A szerencséje kisebb volt a hírénél, és annak idején mindenki csak a „peches bajnok"-nak nevezte.
Négy alkalommal volt favoritja a nehézsúlyú bajnokságnak, és mind a négyszer a második helyre szorult. Legyőzte az átkozott véletlen. Legelőször a friscói öbölben, ahol a döntő pillanatban eltört a karja; azután a Temze szigetén, ahol hasonló körülmények között a lábát ficamította ki; harmadszor Texasban, ahol a közbelépő rendőrség akadályozta meg. Pavilionban, ahol diadalmas knock out-ját 
egy megfizetett, lelkiismeretlen bíró „fouling"-nak minősítette, és ennek folytán diszkvalifikálták. Minden szemtanú, minden sportszakértő, az egész sportvilág tudta, hogy itt nem volt, nem lehetett 
szabálytalanság. De azért, mint a többi mérkőző, Pat Glendon is alávetetette magát a bíró ítéletének, és az esetet följegyezte balszerencséjének krónikájába.
Ilyen ember volt Pat Glendon. Stubener már csak azon törte a fejét, vajon csakugyan ő írta-e a levelet, vagy más. Bejárta vele a várost, és mindenütt az volt az első -kérdése, hogy mi lett Pat Glendonból. De senki sem tudott róla semmit. Voltak, akik azt mondták, hogy már meg is halt, de biztosan senki sem merte állítani.
Végre Tim Donovan adott némi közelebbi felvilágosítást az öregről.
- Egész biztos - mondta -, hogy még él. Egészséges volt, mint a makk, és mindig nagyon szolid életet folytatott. Sok pénzt keresett, és ami fő, meg is takarította. Egyszerre három iskolája is volt, és mind a háromban sok növendéke. Az öreg a fogát szívta, valahányszor pénzt kellett kiadnia. Amikor utoljára találkoztam vele, sok kiadása volt. A feleségét temette. Azután hajóra ült. Megkérdeztem, hová megy. 
Azt felelte, hogy a hegyek közé.
- Mondd csak, kérlek - érdeklődött Stubener -, amikor a felesége meghalt, volt gyermeke az öregnek?
- Egy kisbaba. A karján vitte.
- Fiú?
- Honnan tudnám most már?
Így történt, hogy Sam Stubener elhatározta magát, és még aznap este egy kényelmes pullmanban Észak-Kalifornia felé robogott.

II.

Stubener kora reggel Deer Lickben szállt le a vonatról, és egy jó óra hosszat bokázhatott a hidegben, mielőtt a városka egyetlen szállodája kinyitotta kapuit. Nem, a szállótulajdonos semmit sem tudott Pat Glendonról, még a hírét sem hallotta, s ha ezen a vidéken lakik, az csak jó messze lehet valahol. A főpincér sem hallott Glendonról, az egész szállodában nem ismerte senki, és csak amikor a fűszeres és a postamester kinyitottak, ért végére Stubener a kérdezősködésnek. Hát bizony, Pat Glendon messze lakik innen. Hajóval kell menni Alpine-ig, ami negyvenmérföldnyire van, onnan lóháton le az Antilope-völgybe egészen a Medve-patakig. Valahol a mellett lakik Pat Glendon. Az alpinei-ek jól ismerik. 
Igen, van egy fiatal Pat is. A fűszeres ismerte. Két évvel ezelőtt jött ide Deer Lickbe. Az öreg Patot már öt év óta nem látta. Nála vásárol, de mindig csekkel fizet. Galambősz, nagyon öreg ember már. Ennyi volt az egész, amit a fűszeres tudott, de Alpine-ban bizonyosan többet fognak mondani róla.
Stubenernek azonban ez is elég volt. Most már nincs kétség az iránt, hogy van a világon egy ifjú Pat Glendon és egy öreg is, akik itt élnek valahol a környéken. Az éjszakát Alpineban töltötte a menedzser, és másnap kora reggel egy hegyi öszvéren elindult az Antilope-völgy felé.
Tizenegy óra volt már, amikor egy fakunyhó elé ért. Két jól megtermett vizsla ugatása fogadta a kapuban, de már nyílt a belső ajtó, nyakába borult az öreg Pat Glendon, és bevezette a házba.
- Tudtam, hogy el fogsz jönni, Sam, édes fiam - mondta az öreg, aki nyomban kávét főzött, és kisütött egy jókora medveszeletet.
- A gyerek nincs itthon - folytatta munka közben. - Kevés húst kaptunk, hát kiment lőni egy szarvast. De én nem mondok semmit. Majd meglátod a fiút, reggel itthon lesz. Kipróbálhatod. Ott vannak a kesztyűk. Majd meglátod...
Mosolyogva fújt egyet, azután tovább beszélt:
- Ami engem illet, én már mindent befejeztem. Nyolcvanegy leszek januárban, és hála Istennek, elég jól érzem magamat. De én sohasem lumpoltam, sohasem éjszakáztam, sohasem égettem végig a gyertyát. Az igaz, hogy átkozott jó gyertyám volt, és azt hiszem, a fiam is jó fából van faragva. Mit szólsz egy olyan huszonkét éves fiatalemberhez, aki még nem ivott egy csöpp alkoholt, és nem szívott el egy fél cigarettát sem? Ez ő! Egy óriás, aki csecsemő kora óta természetes életet él. Majd meglátod, amikor hazajön, hogyan cipeli a hátizsákját és a szarvast! A természet gyermeke ő, aki egész életében, télen-nyáron szabad ég alatt aludt.
De a vén emberek fecsegése rájött az öreg Patra, és még sok időbe telt, 'hogy Stubener álomra zárhatta pilláit.
- Ez a gyerek versenyt fut a szarvassal - tört ki belőle újra az apai büszkeség. - Jó tréning a tüdőnek a vadászélet. A tudományból nem sok ragadt rá, de azért néha olvas egy-egy jó könyvet, és a költőket is ismeri. Természetes esze azonban elég van, ezt mindjárt észre fogod venni, ha ránézel. A staminája és az izomereje olyan, mint egy vad bikáé. Városban nevelkedett ember nem tud vele szembeszállni. Merek fogadni, hogy Jeffries a legjobb formájában sem állhat ki ellene. Leüti a gyerek, mint egy szalmabábot. És az a csodálatos, hogy nem látszik meg rajta ez a borzasztó erő. Egy jóképű, majdnem lányos arcú legény, hanem az izmai... az izmai! De majd meglátod...
- A fiú rajong a virágért, a rétért, fenyvesért, ha a hold mélázik felette, imádja a színes alkonyától és a violaszínű hajnalt a Baldy csúcsán.
- És nem bolondja a nőnek, sőt azt mondhatnám, nőgyűlölő. Ennek, őszintén megvallva, nagyon örülök. Sok derék bokszbajnok karrierjét tette már tönkre a szoknya, de az én fiamnak, hála Isten, nem fog ártani. Ez a gyerek fülig elpirul, ha egy leány hosszabban ránéz. Pedig valamennyi ránéz... Hanem, amikor bokszol, amikor bokszol! Nagy Isten! Igazi ős ír erő lángol fel benne, az acélozza meg az ökleit.
Stubener több ízben elbóbiskolt, de az öreg fecsegése mindannyiszor 
fölébresztette. Álmosan figyelt rá.
- Embert csináltam a fiúból, ha Isten is úgy akarja! - szavalta tovább az öreg. - Embert csináltam a fiúból a két öklével, az izmos lábaival és az éles szemeivel. A* teóriából még mindent tudok; együtt haladtam az idővel, és olvastam a modern technikai reformokról. A guggolás, a félrehajlás? Minden 
stílust, minden fogást ismer a gyerek. És mondhatom: sohasem mozdul két centiméternyit, amikor elég a másfél centiméter. De ha szükség van rá, akkorát tud ugrani, mint egy kölyökkenguru....Hogy hogyan bokszol? Majd meglátod... Várj... Peter, Jackson: az semmi! Corbett? Az is semmi! Mondom neked, Sam, édes fiam, megtanítottam a gyereket mindenre, a legutolsó trükkig. Hihetetlen, hogy milyen könnyen tanul! Valóságos lángész a bokszban. Volt elég alkalma kipróbálni is a tudását itt a 
hegyek közt a markos legényekkel. Olyanok ezek, mind a dühös bikák, mint óriás szürke medvék, amikor küzdelemre kerül a sor, és ő csak játszik velük. Ember, hallod, amit mondok? - Ő csak játszik Velük, mint az ölebekkel.
Amikor Stubener később megint kinyitotta a szemét, az öreg ezeket mondta:
- És az a legfurcsább a gyereknél, hogy a mérkőzést sohasem veszi komolyan. Olyan könnyű dolog neki az egész, hogy csak játéknak véli. De várj csak, majd ha meglátod, hogy milyeneket üt! 
Az öreg Pat elhallgatott, és egy széles kézmozdulattal odamutatott a sötétlő hegyoldalba.
- Most jön a gyerek! Ott jön lefelé az úton! - kiáltotta áradó lelkesedéssel. 
- Gyerünk elébe, és nézd meg jól a ring jövő reménységét, a legnagyobb boksz-matadort, amilyen ezer évben csak egy születik.
A menedzser kidörzsölte az álmot nehéz pillái alól, és öreg házigazdája oldalán kilépett az ajtón.
Egy fiatal óriás közeledett feléjük a holdfényben. A jobb kezében puska, a vállain a zsákmány: egy elejtett, nehéz szarvasgím, melynek terhe alatt azonban oly könnyen mozgott, mintha semmit sem cipelt volna. Az öltözete kék köpeny volt, és gyapjúing, melynek gallérját nyitva, kihajtva viselte.

Stubener az első pillanatra látta, hogy a járása könnyű, puha, mint a macskáé, pedig a szarvas nélkül is száztíz kilót cipelt a testsúlyában. A menedzser meg volt elégedve az első benyomással. Félelmesnek határozottan félelmes volt a fickó, csak valami különös, szokatlan látszott rajta. Újszerű típus volt, egészen elütő az átlagos boksz-emberekétől. A vadon természet gyermeke volt ez a fiú, mintha valami régi, öreg tündérmese életre kelt óriása jött volna el a huszadik századba. És Stubener arról is csakhamar meggyőződhetett, hogy a fiatal Pat nem bőbeszédű. 
A bemutatásnál néma kézfogással üdvözölte a menedzsert, azután lerakta terhét, tüzet gyújtott, és a reggelijét kezdte készíteni. Közben az édesapja kérdéseire többnyire rövid, egy-két szavas mondatokkal felelt.
Arra a kérdésre például, hogy hol lőtte a szarvast, így válaszolt:
- South Forkban.
Az öreg nyomban magyarázattal szolgált.
- Tizenegy mérföldnyire van a hegy túlsó oldalán, és olyan az útja, hogy a 
városi ember egész biztosan a nyakát törné rajta.
A fiú reggelije kávéból, fekete kenyérből és egy óriás adag medvesültből állt. 
Mohón evett, és Stubener megállapíthatta, hogy mind a két Glendon nagy húsevő…
Még most is az öreg beszélt, de a dologra nem tért előbb, míg az ifjú óriás be nem fejezte reggelijét. Akkor azután így szólt hozzá:
- Pat, édes fiam, tudod, hogy ki ez az úr? Az ifjú Pat bólintott, és megértőén nézett Stubenerre.
- Nos, ez az úr elvisz magával téged San Franciscóba.
- Inkább itthon maradnék, papa - felelte a fiú.
Ez a válasz kellemetlenül érintette a menedzsert. Hiszen ez egy vadóc! Ez nem bokszbajnok, és nincs is rajta semmi különös. Egy óriási kamasz, aki végképp el fog hízni.
De az öreg Pat nyomban közbevágott, és élesen, ellentmondást nem tűrően hangzott a szava:
- Fiam, Pat, le fogsz menni a városokba, és részt veszel a bokszmérkőzéseken.
- Jól van - felelte megadással a fiú, és nagyot sóhajtott.
- El fogsz menni, és bokszolni fogsz, mint egy ördög - tüzelt az öreg.
- Jól van. Mikor indulunk? - kérdezte hideg flegmával a fiú.
- Kedves Sam, egy kicsit vadászhatsz és halat is foghatsz, amíg itt vagy, és közben kipróbálhatod a fiút a kesztyűkkel.
Sam bólintott, és egy órával később már más szemmel nézett a fiúra. Maga is bokszolt valamikor a nehézsúlyúak közt, és kitűnően meg tudta ítélni mindenkinek a tehetségét.
Az öreg Pat folyton fecsegett:
- Nézd meg ezt a fiút, Sam, ugye, sohasem láttál még ilyet. Ezek az izmok! Ezek nem artista izmok. Csupa lágyság minden a karján. Lustán, puhán mozog, mint egy csiga. De ha ugrani kell, friss, mint egy fiatal rattler. Kibír ez negyven roundot is - mit? negyvenet? százat! No, rajta, kezdjétek!

És elkezdték. Háromperces roundokat csináltak, egyperces szünetekkel. Stubener csakhamar ráeszmélt, hogy helytelenül ítélte meg a fiút. Dehogy volt az apatikus, dehogy volt az lusta!
- Csak könnyen! Mindig csak könnyedén! - figyelmeztette az öreg Pat a fiát.
Ez ingerelte Samet, és most már csak azért is elővette leghíresebb trükkjeit és legbiztosabb ütéseit - egy nagyon fájdalmas oldalvágást és egy kedvelt gyomorütést. De mind a kettő csak jó szándék maradt, egyiket sem tudta kézbesíteni.
- Ösztön kell az ilyen dolgokhoz, kedves barátom - fecsegett az öreg Glendon -, ösztön. Ezeket a kiszámított hajlásokat nem lehet megtanulni.
Egy összecsapásnál a menedzser kesztyűje egész közel ért a fiatal Pat szájához, de már a következő pillanatban Stubener a magáén érezte ellenfelének öklét. Az ütés nem fájt, de az ereje félelmetes volt, és Stubener egy másodpercig attól félt, hogy eltörik a nyaka.
Hátratántorodott, és bámulattal eltelve kiáltott föl:
- Ez már valami! A gyerek határozottan talentum!
Az öreg Pat szemei ragyogtak a büszkeségtől.
- Mit gondolsz, mint csinál avval, akire komolyan rátámad?
- Egész biztos, hogy megöli - vélekedett Stubener.
- Azt nem; ahhoz nagyon is hideg temperamentum. Hanem alaposan elbánik vele, az bizonyos.
- Csináljuk meg a szerződést - mondta a menedzser.
- Várj, amíg egészen megismered - felelte az öreg Pat. - Menj ki vele szarvasvadászatra, és győződjél meg, micsoda lába van és milyen hatalmas tüdeje.
Stubener két napon át vadászott a fiatal Pattal, és meggyőződött róla, hogy az öreg semmiben sem túlzott. Most már semmiért sem hagyta volna ott a hegyek között; megcsinálták a szerződést, és elbúcsúzott az öregtől.
Pat Glendon egy kissé elfogódottan, de könnyű szívvel vált meg nagy reményű gyermekétől. Forrón megölelte, és így szólt hozzá:
- Remélem, Pat, édes fiam; nem sok idő telik bele, hogy hírt hallok rólad az újságokban. Én magam is elmennék veled, de már öreg vagyok, és jobb, ha itt maradok a hegyek között.
Azután a menedzserhez fordult búcsúszavaival:
- El ne felejtsd, amit többször ismételtem. A fiú tiszta szívű és becsületes. Nem tud semmit a világ romlottságáról, a piszkos fogadásokról, a csalásról. Csak a derék küzdelmet, a romantikus, dicsőséges harcot ismeri, és én telebeszéltem a fejét a ring régi hőseinek történetével. És akár hiszed, akár nem: kivágtam a lapokból a sportrovatot, hogy ne ismerjen meg semmi piszkot az életből. Ő nem tudja, hogy van olyan boksz-ember, aki akarattal lefekszik, vagy föladja a küzdelmet. Nem is mész vele semmire sem másképp, csak becsületes úton. Ne rontsd el a fiút. Játssz vele tiszta játékot, különben vesztesz.
Amikor az ifjú Pat már lóháton ült, az öreg még egyszer kezet fogott a fiával. Végső szavai ezek voltak hozzá:
- És bárhova mész, bármerre jársz, édes fiam, óvakodjál az asszonyoktól. Ne felejtsd el: az asszony halál és átok. Hanem ha az igazit, azt az egyet, egyetlenegyet megtaláltad - azt el ne engedd többé. Az többet ér minden pénznél, minden dicsőségnél. De biztos légy a dolgod felől, és ha biztos vagy, akkor jól fogd meg. Felejts el mindent érte, Pat, édes fiam, mert hiába, egy jó asszony - jó asszony. Ez az utolsó szavam hozzád, édes fiam. 

III.

San Franciscóban Stubenernek sok baja lett az ifjabbik Glendonnal. Nem mintha a nagy reményű Pat valami rossz természetű fiatalember lett volna; sőt ellenkezőleg: feltűnően kezesnek és szelídnek bizonyult. De beteges honvágy gyötörte imádott hegyei után. Szüntelen hazafelé szállt minden gondolata, és titokban félt a várostól, melynek zajos utcáin idegenül érezte magát.
Amikor egy hét hasztalan várakozásban telt el, türelmetlenkedni kezdett.
- Én mérkőzni jöttem ide, nem a napot lopni. Hol van az a Jim Hanford? Gyerünk csak!
Stubener először egy nagyot nézett, azután tréfásan füttyentett.
- Ejha! Te ugyan jól kezded! Hát azt hiszed, kedves öcsém, hogy a legelső bokszbajnok csak úgy mindjárt az első szóra kiáll veled?
- De én le tudom győzni őt!
- Lehet, de a közönség nem hiszi el. Ha te legyőznéd Jim Hanfordot, te lennél a világbajnok, de világbajnok még sohasem lett senki csak úgy az első mérkőzésre.
- Én lennék.
- De a közönség nem hinné el, Pat. El sem jönne, hogy megnézzen téged. Pedig a közönség az úr, ő hozza a pénzt, és a pénz beszél. És ezért nem állna veled szóba Jim Hanford egy fél percre sem. Ez nem volna üzlet neki. Különben is most háromezer dollárt kap egy hétre a vaudeville-ben, és a szerződése huszonöt hétre szól. Csak nem gondolod, hogy felbontja ezt a szerződést egy teljesen ismeretlen senkiért, akinek még a hírét sem hallották. Csinálnod kell előbb valamit, hogy tudomást vegyenek róla, hogy a világon vagy. Szerényebb helyeken, kisebb alakokkal kell kezdened, mint például Chub Collins, Rough-House Kelly és a Bolygó Hollandi. Ha azokat legyőzted, még akkor is csak 
a létra legalsó fokán állsz.
- Evvel a három úrral egymásután elintézem a dolgot, egy délután - vélekedett a fiatal Pat.
Stubener felkacagott.
- No, mi az? - csodálkozott az ifjú óriás. Nem hiszed, hogy elbánok mind a hárommal?
- Én nagyon elhiszem, kedves öcsém. De nem ez az útja a dicsőségnek. Egymásután kell őket legyőznöd. Különben is: én menedzsellek téged és nem te engem. Én tudom, mit, hogyan és mikor kell csinálni. Ha minden jól megy, és egy kis szerencsénk lesz, két év alatt feljuthatsz a tetőre, te leszel a bajnok és annyi pénzed lesz, mint a pelyva.
Pat felsóhajtott.
- Azután hazamegyek a hegyek közé, az öreghez - mondta őszinte vágyódással.
Stubener valami gorombasággal akart válaszolni, de mégis meggondolta a dolgot, és nem szólt semmit. Úgyis tudta, hogy a fiatalember csak beszél, hogy két év múlva, ha fölért a dicsőség csúcsára, másképp fog gondolkodni.
Stubener, amikor észrevette, hogy Pat reggeltől estig otthon van, és a szobájában ülve, a nyilvános könyvtárból hazacipelt verseskönyveket és regényeket falja, Spider Walsh felügyelete alatt átküldte az öböl túlsó oldalára levegőt változtatni és meghízni. Egy hét múlva Spider már meggyőződhetett róla, hogy a kirándulás nem jár a megfelelő eredménnyel. A fiatal Pat hajnaltól alkonyaiig a hegyeket mászta, és pisztrángokra halászott a patakban, s amikor ebbe beleunt, rendületlenül kergette a sziget egyetlen zergéjét, mely arról volt nevezetes, hogy egy évtized óta minden vadászt túlélt, és bár a szakálla már beleőszült a folytonos hajszába, még a patája sem görbült meg. Végeredményben Spider hízott meg, Pat pedig lesoványodott.
Mint ahogy Stubener előre tudta, legfrissebb „szerzeményét" csöndes derültséggel fogadták a klubokban. Hát csakugyan sohasem fognak elfogyni a titkos tippek és bajnokjelöltek? Négy roundot jósoltak neki, de többet semmi esetre sem. Az ellen pedig, hogy győzhetne, a sárga földig lefogadtak minden pénzt. Stubenernek nagy nehezen a Mission Clubbal sikerült megegyeznie, hogy Pat Glendon tizenöt roundig szerencsét próbálhat Rough-House Kellyvel száz dollár díjért.

A ring ifjú óriásai közt divat volt a régi bajnokok neveit fölvenni, úgyhogy hősünkben senki sem sejtette a nagy Pat Glendon fiát. Egy hónapi türelmes várakozás után elkövetkezett az első mérkőzés estéje.
Stubener nagyon aggódott. Professzionista hírneve forgott kockán, ha ez a fiatalember csúfosan kikap, viszont igen sokat fog jelenteni, ha győzelme fényes és meglepetésszerű lesz. És egészen belesápadt az ijedtségbe, amikor észrevette, hogy a kezdés előtt öt perccel Pat sápadtan, álmosan ül le a maga kornerébe.
- Ébredj föl, fiam! - mondta neki idegesen, és a vállára ütött. - Az első nyilvános mérkőzés mindig furcsán hat az emberre, és Kellynek szokása, hogy engedi várni ellenfelét abban a reményben, hogy lámpalázat kap.
Pat elmosolyodott.
- Ó, ez nem lámpaláz. A dohányfüsttől vagyok olyan sápadt.
A menedzser megkönnyebbülten lélegzett föl. Most már nem féltette a fiút. Az, aki lelki okokból sápad el, sohasem fog győzni a ringben, még ha maga Sámson volna is. De akinek a dohányfüsttől lesz halvány az arca, azzal nincs semmi baj. Majd megszokja a dohányfüstöt, és akkor nem fog elsápadni tőle.
Mikor a fiatal Pat kilépett a ringbe, közönyös csend fogadta. Egy hang nem üdvözölte, két tenyér össze nem verődött a tiszteletére. Hanem amikor Rough-House Kelly jelent meg a közönség előtt, a tapsvihar alig akart véget érni.
Ez a Rough-House Kelly nem tagadhatta meg a nevét. Nyers, vad tekintetű, dús fekete hajú ember volt, nagy, csomós izmokkal. Pat kíváncsian nézett rá, amire feleletül egy vérfagyasztó sötét pillantást kapott. Miután mindkettőjüket bekonferálták a közönségnek, ők is kezet fogtak egymással. Kézfogás közben Kelly a fogait csikorgatta, és dühösen mordult ellenfelére:
- Jó lesz, ha összeszeded magadat, mert megeszlek, te kölyök!
A közönség, mely a nézőtéren csak azt látta, hogy Kelly szája mozog, és hogy az arca dühös, nevetett, és találgatni kezdte, vajon mit mondhatott Kelly.
Hátul a kornernél, a gongra várakozó Pat Stubenerhez fordult.
- Miért haragszik rám ez az ember? - kérdezte szelíden.
- Nem haragszik - felelte a menedzser. - Ez a rendes szokása. Minden mérkőzés előtt meg akarja ijeszteni az ellenfelét. Ez afféle szájvívás az ökölvívás előtt.
- Ez nem tartozik a bokszhoz - jegyezte meg Pat, és Stubener csodálkozva látta, hogy a fiú szeme éppoly felhőtlen kék és jámbor, mint rendesen.
A gong az első roundra hívta a küzdőket.

- Vigyázz! - súgta Stubener Patnak. - Úgy fog neked jönni, mint egy emberevő. És valóban: Kelly úgy rontott Patnak, mint egy vadember. Pat mindössze néhány lépést tehetett előre, azután mindjárt oldalt kellett lépnie, hogy ellenfelének mozdulatait kimérhesse. A következő pillanatban a jobb ökle már lecsapott a Rough-House állára. Az ütés után megállt, és furcsán, meglepetve nézett körül.
A mérkőzésnek már vége is volt. Kelly úgy zuhant a földre, mint egy leütött bika, és mozdulatlanul hevert Pat lába előtt.
A bíró odafutott, és föléje hajolva fagyos hangon számolta ki a tíz másodpercet. Kelly nem is hallotta a számolást. Jöttek a segédek is", hogy kivigyék a legyőzött bajnokot, de Pat megelőzte őket. Könnyű kézzel ölbe kapta százkilós ellenfelét, és mint egy pólyásbabát vitte kornerjébe.
Egy fél perccel később Kelly kinyitotta a szemét, és magához tért. Ostobán, meglepetten nézett körül, és azt kérdezte:
- Mi történt? Rám szakadt a tető?...

Bár az általános vélemény szerint Pat csak véletlenül győzött, a siker folytán mégis hamarosan meg lehetett csinálni, hogy az ifjú Glendon Rufe Masonnal kerüljön össze.
A mérkőzés három héttel később történt: a Sierra Club ringjében, és a közönség ugyancsak elbámult az eredményen. Rufe Mason nehézsúlyú volt, és híres az ügyességéről,, Amikor a gong az első roundra szólt, a két ellenfél a ring közepén találkozott. Egyik sem futott, egyik sem ugrált, behajtott karral egész közel álltak egymás mellett, úgyhogy a kesztyűk csaknem összeértek. Szemmel méregették egymást, mintha ki akarták volna találni egymás gondolatait. Ez mindössze tíz másodpercig tartott. Akkor azután történt valami, olyan hirtelen, hogy a közönség, soraiban száz közül egy, ha látta. Rufe Mason jobb öklével egy cselmozdulatot csinált, ami nem is annyira csel volt, mint inkább 
egy rosszul kiszámított, félúton abbamaradt ütés. Ugyanabban a pillanatban Pat is leadta a maga kesztyűjét. Olyan közel állt ellenfeléhez, hogy az ökle alig tett nagyobb utat a levegőben tizenegy centiméternél. Egész rövid alkar-ütés volt, melynek erejét csak a váll nyomása növelhette. Az ütés pontosan Rufe Mason állahegyét érte, és az elámult közönség csak annyit látott, hogy a bajnok két lába az ég felé fordul, és nehéz teste nagy robajjal zuhan a földre. A bíró azonban már mellette volt, és kiszámolta a tíz másodpercet.
Pat megint az ölében vitte ellenfelét a kornerbe, és újabb tíz másodpercet vett igénybe, míg Rufe Mason magához tért, és nagy nehezen föltápászkodva, üveges szemmel öltözőjébe vánszorgott.
Egy újságíró a következő szavakkal gratulált Fainak:
- Nem csoda, ha a minap Rough-House Kelly azt gondolta, hogy a tető szakadt rá.
Mikor aztán Chub Collinssal is az történt, hogy az első round huszadik másodpercében a földön hevert, Stubener helyénvalónak látta, hogy komolyan beszéljen Pattal.
- Tudod - kérdezte tőle -, hogy hívnak téged a sportklubokban?
Pat a fejét rázta.
- One Punch Glendonnak.
Pat udvariasan mosolygott. Nagyon keveset érdekelte, hogy minek hívják a sportklubokban.
- Ez azonban nem helyes - kezdte magyarázni a dolgot a menedzser, és komoly arccal rázta a fejét. - Nem szabad, hogy olyan gyorsan elbánjál az ellenfeleiddel. Több időt kell engedned nekik.
- Hát miért vagyok én itt? - kérdezte Pat meglepetten. - Azért, hogy bokszoljak, vagy azért, hogy ne bokszoljak?
- Mindenesetre azért, hogy bokszolj. De nem úgy, amint te csinálod. Elnézőnek, nemesnek kell lenned a küzdelemben. Nem szabad megsértened az ellenfeleid érzékenységét. És a közönségre is figyelemmel kell, hogy légy. A közönség látni akar valamit a pénzéért. A közönség nem éri be az ilyen 
tíz másodperces mérkőzésekkel. Csak gondold meg jól a dolgot: fizetnél te egy dollárt, vagy pláne ötöt, hogy egy tíz másodperces mérkőzést láss?
A menedzser érvei meggyőzték Glendont, és a fiú megígérte, hogy a jövőben látni is engedi a közönséget a pénzéért.
Pat nevét már szárnyára vette a hír. Sportkörökben, ha említették, jóízű derültség támadt, és Rough-House Kellynek a leszakadt tetőről való megjegyzésén még ma is nevettek.
Senki sem tudta, hogy mi Pat fortélya. Sohasem látták azelőtt. Honnan van ez a csodálatos gyorsasága és ügyessége, senki sem tudta megmondani.

Pat legközelebbi meccsét Pete Sossóval, a butchertown-i portugál bajnokkal vették tervbe, aki nagyszerű trükkjeivel szerezte meg a közönség kegyét.
Pat nem trenírozott erre a mérkőzésre. Hazautazott eltemetni az édesapját. Az öreg bajnok szíve már évek óta gyönge volt, és egyszerre csak fölmondta a szolgálatot.
Az ifjú Pat éppen csak hogy visszaérkezett a mérkőzésre. Útiruhájából mindjárt meccsdresszébe kellett öltöznie, a közönséget még így is megvárakoztatta vagy tíz perccel.
- Ne felejtsd el, amiben megállapodtunk intette Stubener, mielőtt kilépett volna a ringbe. - Játsszál vele, de azért csináld komolyan a dolgot. Adj neki tíz-tizenkét roundot, azután végezhetsz vele.

Pat engedelmeskedett az utasításnak, és bár az első fél percben leüthette volna ellenfelét, játszani kezdett vele. Úgy kezelte, mint a hímes tojást; alig mert hozzányúlni. Csinos látványosság volt, és a közönség el volt ragadtatva. Sosso forgószélszerű támadásai, vad cselei, hátrafutásai és előrerohanásai ugyancsak igénybe vették Pat tudását.
Stubener nagyon meg volt vele elégedve, és agyba-főbe dicsérte a perces szünetekben. És minden simán ment volna, ha Sosso a negyedik roundban ki nem játssza egyik leglátványosabb trükkjét. Pat egy mix-up-ben horgot adott Sosso állára, midőn meglepetésére a portugál leengedte a két karját, hátrálni kezdett, és kifordult szemmel, csukló térdekkel, teljesen megvertnek mutatta magát. Pat annyira meg volt lepve, hogy ő is leengedte a karját és kíváncsian figyelte, mi történik ellenfelével. Sosso még mindig tántorogva hátrált, csaknem elesett, hanem azután egyszerre ismét dühvel rohant Pat Glendonra.
És megtörtént - először és utoljára pályafutása alatt -, hogy Pat kijött a sodrából. Oldalt lépett, hogy rohanó ellenfele elfusson mellette.
De Sosso futás közben mérte le ütését Patra, akit a portugál kesztyűje úgy talált szájon, hogy a fogai csak úgy szikráztak bele. 
A közönség soraiban a tetszés zaja hangzott föl. De Pat nem hallott belőle semmit. Pat csak Sossót látta maga előtt, szemtelenül mosolyogva, és látta, hogy semmi baja sincs neki. Patnak fájt az ütés, de még jobban fájt az, hogy ez a csúnya csel így sikerült. Elöntötte a düh. Rántott egyet a fején, mintha el akarta volna magától dobni a szégyenét, és megállt a portugál előtt.
Ami ezután történt, összesen három másodpercet vett igénybe. Bal karjával egy oldalcsapást tettetve, jobb ökle ugyanabban a pillanatban tönkrezúzta Pete Sosso állat. A bajnok, mint egy nehéz zsák, úgy dőlt el a dobogón. Ahhoz ellenben már egy fél óra kellett, míg a klub orvosai eszméletre hozták a 
portugált. És miután tizenegy öltéssel úgy-ahogy összevarrtak a jeles férfiú szájszélét, bizonytalan időre a kórházba utalták sérüléseivel.
Pat később megsajnálta szegényt.
- Nagyon sajnálom - mondta Stubenernek -, hogy így történt, de nem tudtam uralkodni magamon. Máskor majd jobban vigyázok, és nem csinálok ilyesmit. Szegény apám mindig mérsékletre intett. Azt mondta, hogy a hevességével nem egy mérkőzést vesztett el. Nem is tudom, hogyan történhetett meg ez velem, de ígérem, a jövőben óvatos leszek, és nem ragadtatom el magamat.
Stubener elhitte neki. Stubener már ott tartott, hogy mindent elhitt a fiatal Patnak.
- Nem szabad sohasem dühbe jönnöd. Hiszen úgyis te vagy az ÚT a ringben.
Pat önérzetesen bólintott.
- Minden másodpercben. 
Stubener nevetett.
- És akkor vágod ki az ellenfeledet, amikor akarod.
Pat újra bólintott.
- Úgy van. Nem akarok kérkedni, de úgy érzem, hogy megvan bennem ez a képesség. Nálam az ügyesség a fő; idő és szemmérték másodrangú kérdések. Az apám ezt velem született adománynak nevezte, de én mindig azt hittem, hogy tőle tanultam. Most már elhiszem én is, hogy neki volt igaza.. Azt szokta volt mondani, hogy bennem ész és izom jól el vannak osztva.
- Minden másodpercre - mondta a menedzser jókedvűen.
Pat bólintott, és Stubener olyan rózsásnak látta e pillanatban a jövőt, hogy azt hitte, örömében még az öreg Glendon is föltámad.
- Helyes, édes fiam, csak azt ne feledd el sohasem, hogy a tömeg cirkuszt akar a pénzéért. Látni akar. Roundokat akar. Tízet... tizenötöt... húszat... A jövőben majd előre megállapítjuk, hogy minden mérkőzésed hány roundból fog állani... Most legközelebb a Bolygó Hollandival fogsz mérkőzni. Határozzuk el, hogy tizenöt roundig simán mókázol vele, és a tizenötödiknek a végén kivágod... Knock out... Ez egy szép dolog lesz... És megmutathatod a közönségnek, hogy mit tudsz...
- Rendben van, Sam - felelte Pat jóakaratúlag.
- Csak azután vigyázz ám jól, és el ne számítsd magadat... A tizenötödik roundban kell kivágnod, sem előbb, sem később.
- Bízzál bennem - nyugtatta meg Pat a menedzsert, és egy Longfellow-kötetet vett a kezébe.

V.

- Hová mégy? - kérdezte Stubener, és meglepetten nézett az órájára.
Patnak egyik keze már az ajtókilincsen volt, midőn megfordult," és így válaszolt:
- A Tudományos Akadémiára. Egy egyetemi tanár tart ma este felolvasást Browningról, és Browning az az író, akivel érdemes foglalkozni. Néha az jut eszembe, hogy minden este el kellene mennem ilyen felolvasásra.
- De az Istenért, ember! - kiáltott fel rémülten a menedzser. - Hát nem tudod, hogy ma este a Bolygó Hollandival van mérkőzésed?
Pat nyugodtan válaszolt:
- De tudom. Hanem háromnegyed tíz előtt egy perccel sem megyek korábban a ringbe. A felolvasásnak negyed tízkor lesz vége. Ha egész biztos akarsz lenni a dolgodban, gyere értem a gépkocsiddal.
Stubener vállat vont.
Pat igyekezett megnyugtatni.
- Apám mindig azt mondta, hogy az embernek a legrosszabb ideje a mérkőzés előtti órák, és hogy sok bajnok vesztette el már azért a meccsét, mert közvetlenül előtte nem tudott mit csinálni, és sokat gondolkozott és drukkolt. Látod, engem sohasem kell ilyesmitől féltened. Örülnöd kell, hogy felolvasásokra járok.
És aznap este, a mérkőzés ideje alatt, tizenöt pompás round során Stubener többször eltűnődött rajta, vajon a nézőközönség soraiban sejti-e csak egy ember is, hogy ez a nagyszerű fiatal bajnok egyenesen egy akadémiai felolvasásról jött a ringbe.

A Bolygó Hollandi egy-fiatal svéd volt, akinek nagyszerű képességei voltak a bokszban, és aki híres volt a mesés állóképességéről. Sohasem pihent, mindig támadott, és gongról gongra fáradhatatlanul foglalkoztatta ellenfeleit. A starttól a finisig úgy dolgozott a két öklével, mint a forgószél, innen kapta a nevét is. Volt azonban egy nagy hibája: nem volt helyes ítélete időben és szemmértékben.

Az ötödik round után a perces szünet alatt Stubener odasúgta a fiúnak:
- Ki tudnád most vágni?
- Hogyne - felelte Pat.
- Tudod-e, hogy még sohasem vágta ki senki?
- Félek, hogy elrontom a szériáját - mosolygott Pat. - Az ütésem készen van, 
és ha leadom, vége a meccsnek.
A tizenharmadik round végén megint megkérdezte Stubener:
- Ki tudnád most vágni?
- Mondom, hogy akármikor.
- Jól van, Pat, csak engedd őt a tizenötödik roundig.
A tizennegyedik roundban a Bolygó Hollandi alaposan kitüntette magát. A gong szavára egyenesen a Pattal szemközt levő kornerhez rohant. A nézőtér ujjongott, mert tudta, hogy a Bolygó Hollandi most kezdi komolyan venni a játékot. Pat azonban tréfára vette a nagy ragaszkodást, és föltette magában, hogy a rettenetes támadást teljesen passzív védelemmel fogja föl, és nem üt egyet sem..
És híven megtartotta elhatározását: a most következett háromperces forgószél alatt még csak nem is ért a kesztyűje a svéd testéhez. Nagyszerű, látványosságszámba menő védelmet produkált a fiú. Pompás mókákat csinált; néha bal karral védte az arcát, a gyomrát pedig a jobbal, máskor mind a két kesztyűje az arcának egyik oldalán volt, a karja és könyöke pedig a középtestét fedezte. Gyönyörű mozdulataival, váll-védelmével, előrehajlásaival elragadta a közönséget. Ellenfele tehetetlen volt, s mialatt szapora ütései Pat kesztyűjén pufogtak, Glendon fia még csak egy tust sem adott a svédnek.
Természetesen a közönség ezt csak az első sorokban látta, akik azonban hátrább ültek, azok lábujj hegyre állva, lelkesen tapsolták a Bolygó Hollandit, abban a meggyőződésben, hogy borzasztóan összeverte Patot. A round végén persze, midőn látták, hogy Pat egyenesen és frissen ment vissza kornerjébe, elnémultak a meglepetéstől.
Stubener egy kicsit aggódott.
- Hogyan fogod kivágni?
Pat mosolyogva, naiv önbizalommal felelte:
- Tíz másodpercen belül, figyelj rám. 
Amikor a gong megszólalt, és Pat talpra ugrott, a hozzáértők nyomban észrevehettek, hogy a fiú most komolyan veszi a dolgát. A hozzáértők nem is csalódtak. A Bolygó Hollandi is észrevette a 
hadüzenetet, és amikor a ring közepén találkoztak, először életében, zavarba jött. Egyszerre támadtak, de már a harmadik másodpercben, midőn a Bolygó Hollandi előreugrott, Pat egy nagyszerűen kimért jobb-kereszttel ártalmatlanná tette ellenfelét.
Ez után a meccs után Pat Glendon hírneve egyszerre magasba szökkent. A sportemberek és a sportírók siettek kegyeikbe fogadni a fiút. Hogyne, hiszen a Bolygó Hollandival most először történt meg, 
hogy legyőzőjére talált. A győztes olyan szemfényvesztő védelmet produkált, amilyent még nem láttak a ringben.
Most már Stubener is elérkezettnek látta az időt, hogy kipattantsa szerencsés crackje származásának titkát. És a sportlapok színes, emlékezésekben dúskáló tudósításokban írták meg, hogy az új fenomén nem más, mint az öreg Pat Glendonnak, az egykori ringhősnek a fia és tanítványa.
Mérkőzéseinek új sorozatát Ben Menziesszel kezdte, s Rege Rede és Ernest Lawson után Bill Tarwaterrel végezte. Mind a négyet kivágta annak rendje és módja szerint az előre megállapított roundok után. Hogy a közönség is lásson valamit.
Hogy ezt a négyes szériát elvégezhesse, sokat kellett utaznia. A mérkőzések ugyanis mind más helyen voltak: Goldfieldben, Denverben, Texasban és New Yorkban. Hónapokat vett igénybe ez a dolog, mert ezek a nevesebb bajnokok nem voltak olyan könnyen megkaphatok, és mindegyik tréning-időt kötött ki a maga részére.
A második esztendő annak a fél tucat első osztályú bajnoknak a lekötésével telt el, akik nyomban a „nagy" Jim Hanford, a világbajnok után következtek. Itt, a dicsőség hegyének csúcsa felé már nagyon nehéz volt az előrehaladás, ámbár Stubener fáradhatatlan volt a kihívásokban és a mérkőzések elrendezésében. Will Kinggel Angliában mérkőzött Pat, hogy ellenben Tom Harrisont megkaphassa, körül kellett utaznia a fél világot, mert a meccs Ausztráliában volt a sidneyi „Boxing Day" alkalmával.
Hírével együtt a pénztárcája is megnőtt Pat Glendonnak. A százdolláros díjak helyett, ameIyekért első mérkőzéseiben küzdött, immár húsz-harmincezer dollárt kínáltak egy meccséért, és ugyanennyit kapott a mozisoktól is. Stubener természetesen mindebből kivette a maga menedzser-százalékát ama szerződés értelmében, amit még az öreggel kötött.
Stubenernek máris jelentékeny vagyona volt, és San Francisco-i otthona, egy nagyon szép ház melléképületekkel együtt, sokkal nagyobb volt, mint Glendon hitte volna. A fogadók titkos szindikátusa azonban mindenesetre közelebbről ismerte Stubener vagyonát, mert egyik súlyos összeget a másik után küldte a menedzsernek a mozisokkal, amiről Glendonnak halvány fogalma sem volt.
Stubener legfőbb és legkomolyabb föladata abban állt, hogy ifjú gladiátorának romlatlanságát megőrizze. Ez nem is volt valami nehéz. Glendon, akinek nem sok köze volt a dolgok üzleti részéhez, nem is igen sokat törődött vele.

Bármerre járt is, bármerre utazott, minden szabadidejét vadászattal és halászattal töltötte el. A sportvilágban ritkán fordult meg, a bajnokokkal keveset, érintkezett.
Egyetlenegyszer próbálták megkörnyékezni Pat Glendont. Közvetlenül a Hendersonnal való mérkőzése előtt történt, hogy a szállója folyosóján egy százezer dolláros ajánlattal akarták leszerelni. Az illetőnek nagy szerencséje volt, hogy Pat humorosan fogta fel a dolgot, és az idegein uralkodva vállat vont, és szó nélkül faképnél hagyta a szemérmetlen vesztegetőt.
Nyomban Stubenerhez sietett, és elmondta neki, mi történt. A menedzser észrevehette a felháborodás lángját a fiú szemében.
- Csak próbára akartak tenni, Pat. Kíváncsiak voltak rá, hogy tisztességes fiú vagy-e. Ha beugrottál volna nekik, akkor telekürtölték volna vele az újságot, és vége lett volna a karrierednek. De még ezt sem hiszem. Ma már nem történnek ilyen dolgok. Persze beszélnek róla, de az ilyen mesék a középkori ring legendái közé tartoznak.
És mialatt Stubener így beszélt, szívében már teljesen nyugodt volt afelől, hogy a Hendersonnal való meccs nem lesz rövidebb tizenkét roundnál - ennyi kell a mozisoknak -, és nem fog tovább tartani, mint tizennégy round. Azt is tudta, hogy a fogadások olyan őrült összegekre rúgnak, hogy maga Henderson is eladta a lelkét, hogy a tizennegyediknél tovább nem tartja magát.
Glendon elfelejtette az incidenst, távol tartotta magát a sportkluboktól, és minden szabadidejét a természet ölén töltötte, .színes fotográfiákat készítve. A fényképezés volt a legújabb mániája. Imádta a képeket, de nem tudott festeni, hát megalkudott a fényképezéssel.
A sportlapok cikkeiben a nyers, buta erő típusának írták le, és valami éretlen riporter egy alkalommal „vadállatnak" nevezte el. Ez talált. A klubokban mindenütt nagy örömmel fogadták a sikerült melléknevet, és attól kezdve mindenki tudta, hogy a „vadállat" elnevezés kire vonatkozik.
Annál többet foglalkozott Pat Glendon a boksz technikájával és a tréninggel. Akikkel mostanában mérkőzött, nem akárkik voltak, és a győzelem nem hullott olyan könnyen az ölébe. Csupa elsőrangú bajnokkal került össze, a ring tapasztalt generálisai, és minden mérkőzése külön probléma volt.
Volt rá eset, hogy nem sikerült neki őket az előre meghatározott roundban kivágni, így például Sultzbergert, az óriás germánt a tizennyolcadik roundban kellett volna knock outolnia, de csak a huszadikban sikerült neki.
Tréningje komoly és állandó volt. Szigorúan ügyelt rá, hogy mindig tip-top kondícióban startoljon. A szerencse hű maradt hozzá. Soha sem történt vele baleset. Csontja sohasem tört, izma sohasem zúzódott össze.
Stubener titkos örömmel konstatálta, hogy ifjú bajnoka már nem beszél annyit a hazamenetelről, mint azelőtt, még arra az esetre sem, ha Jim Hanfordtól sikerült elragadnia a bajnoki címet.

VI.

Pat Glendon karrierjének betetőzése gyorsan közeledett. A nagy bajnok késznek nyilatkozott megmérkőzni vele, mihelyt Pat a még köztük lévő négy bajnokot elintézte. Hat hónapon belül hősünknek sikerült is kivágnia Kid McGrathet és Philadelphiában Jack McBridet, és már nem volt hátra más, csak Nat Powers és Tom Cannam. És bizonyára minden simán ment volna, ha egy San Franciscó-i 
társaságbeli leány nem vágyott volna mindenáron riporteri babérokra, és ha Stubener nem tett volna ígéretet ennek a hölgynek, hogy Pat a friscói Courier Journal részére interjút fog adni.
Ennek az újságíró-kisasszonynak a dolgozatai Maud Sangster név alatt jelentek meg, ami mellékesen megjegyezve, a saját neve volt. A Sangster család előkelő, gazdag família San Franciscóban. A ház alapítója, az öreg Sangster, még sátor alatt is lakott, farmer volt nyugaton.
A Nevadában sikerült fölfedeznie egy kimeríthetetlen bóraxtelepet, azt bányászta és szállította öszvérfogatokkal a vasútra, amit maga építtetett, hogy jobban értékesítse a talált kincset. Az így szerzett százezreket kaliforniai, oregoni és washingtoni erdőkbe fektette, ami szintén jó dolog volt a számára.
Később az üzletet összekombinálta a politikával. Államférfiakat, bírákat és gépeket vásárolt, és az ipari élet vezető embere lett. Sok kitüntetéssel és tele pesszimizmussal halt meg, kétes tisztaságú nevet, de egészen pozitív értékű néhány millió dollárt hagyva örökül négy fiára. A temetés után következő osztozkodás halálos gyűlölködést támasztott az örökösök lelkében. A legifjabb fiú, Tivadar, élete delén eladta farmjait, föloszlatta versenyistállóját, és harcot kezdett a korrupció ellen. Ellensége lett a milliomosoknak és Don Quijote-i buzgósággal akarta megtisztítani a közéletet mindenféle panamától.
Maud Sangster Tivadar legidősebb lánya volt. A Sangster család nevezetes volt arról, hogy á férfi tagjai mind atléták, a nők pedig valamennyien nagyon szépek. E szabály alól Maud sem volt kivétel. Ezenfelül megvolt benne a Sangster-vér kalandvágyó hajlandósága is, és mihelyt felnőtt, olyan különc dolgokat vitt végbe, amiket társaságbeli lányok nem szoktak elkövetni.
Mindenekelőtt nem ment férjhez. Át tudott hajózni Európába, anélkül, hogy vőlegényt hozott volna magával, ha pedig otthon volt, nagyon kevés időt töltött lányszobájában.
Imádta a sportot, megnyerte az állami teniszbajnokságot, és merész vállalkozásaival bőséges anyagot szolgáltatott az előkelő képes hetilapoknak. A többi között megtette, hogy San Mateóból Santa Crúzig gyalogolt fogadásból, időre, és nem kis szenzációt keltett azzal sem, hogy férfiakkal együtt pólózott.
Azt azonban ne gondolja senki, hogy Maud Sangster valami. tagbaszakadt amazon lett volna. Ellenkezőleg: szürke szemű, karcsú fiatal leány volt, mindössze huszonnégy éves, középtermetű, és a keze, lába hihetetlenül kicsiny volt.
A Pat Glendonnal való interjú az ő eszméje volt. Bokszbajnokkal mindössze egyszer találkozott életében: a Palace Grillben Bob Fitzsimonnal, villanyvilágítás mellett, esti ruhában. Nem is volt kíváncsi egyre sem, míg meg nem hallotta, hogy az ifjú Pat Glendon visszatért San Franciscóba, és a Nat 
Powersszel való mérkőzésére készült. Ez fölkeltette benne az újságírói ambíciót. A vadállat! - ezt már igazán érdemes volna megnézni és beszélgetni vele egy kicsit.
Szólt egy ügyes fotográfusnak, azzal együtt azután kiment a sziklavári tréningtelepre, hogy a meghatározott órában Stubenerrel találkozzék. A menedzser zavarban volt, Pat nem akart kötélnek állni. Karosszékben ült, és a lábait magasra rakva Shakespeare szonettjeit olvasta, s hallani sem akart róla, hogy egy hölgy látogatását fogadja.
- Mit akarnak itt a nők? - kérdezte. - Mi közük van a bokszhoz? Nincs itt semmi helyük! És nem is értenek hozzá semmit.
- De ő nem olyan közönséges riporter. Hallottad már hírét a Sangstereknek? A milliomosoknak?
Pat bólintott.
- Nos - felelte Stubener -, a kisasszony is azok közül való. Nagyon előkelő, társaságbeli dáma. Igazán nincs rászorulva, hogy fizetésért dolgozzék, és riportokat készítsen bokszbajnokokkal.
- Akkor mi az ördögnek firkál, és miért tartja fel a szegény embereket a foglalkozásukban?
- Ő és az édesapja kissé különcök, azt vették a fejükbe, hogy purifikálni fogják San Franciscót. Ezért hagyták el az otthon kényelmét, és vállaltak új foglalkozást.
Pat érdeklődéssel kezdett figyelni. Stubener folytatta:
- A kisasszony költeményeket is ír, szabályos verslábakkal. Már egy kötet meg is jelent a neve alatt. Azután leírja a képkiállításokat és tárlatokat. Meginterjúvol minden nagy színészt, aki megfordul a városban.
- Már láttam a nevét az újságokban -jegyezte meg Pat.
- Azt elhiszem. Természetes, hogy láttad. És büszke lehetsz rá, hogy eljött hozzád meginterjúvolni. Nem lesz alkalmatlan. Én itt leszek melletted, és magam adom meg a kellő felvilágosítást.
Pat hálásan nézett rá.
- És még valamit, Pat: tanuld meg végre, hogy az interjúvolás a mesterségedhez tartozik. Üzlet. Nagy hirdetés, amit ingyen kapsz. Nem lehetne megfizetni. Érdekli az embereket, vonzza a tömeget, és a tömeg hozza a pénzt.
Stubener az órájára, nézett.
- Azt hiszem, már itt is van. Megyek érte, és bevezetem.
Az ajtóban még egyszer visszafordult.
- És légy udvarias, Pat. Ne kukulj meg előtte, mint egy csiga. Beszélj egy kicsit vele, ha kérdez.
Pat letette Shakespeare szonettjeit az asztalra, és egy újságot vett a kezébe, amelybe mélyen elmerülve olvasni látszott, midőn Stubener és Miss Sangster a szobába léptek.
A találkozás kölcsönös meglepetés volt. Egy kék szempár összevillant egy szürkével, és mindkettő tudta, hogy olyasvalamit látott, amit nem várt. 
Mindkettő olyannyira másnak képzelte el a másikat, hogy a megismerés pillanatában csaknem fölkiáltott a meglepetéstől.
Mint nőhöz illik, először a miss győzte le zavarát, anélkül, hogy külsőleg egyáltalában elárulta volna. És mire kezet fogott vele, már nem volt elfogult.
Pat ellenben maga sem tudta, hogy esett át a bemutatkozáson. Egy nő jött hozzá... egy "nő volt itt. nála! Ez volt az első igazi nő, akivel találkozott. És nem is képzelte volna, hogy a nő ilyen. Az a kevés nő, akivel életében eddig találkozott, nem hasonlított ehhez. Édesapja jutott eszébe, az öreg Pat, és- 
akaratlanul is arra gondolt, hogy íme, itt a nő, akibe mind a két kezével bele kell kapaszkodnia. És nem engedte el mindjárt a leány kezét. Kíváncsian, szinte elbűvölten nézte, és csodálkozva gyönyörködött törékeny finomságában.
Miss Sangster mindamellett félt egy kicsit. Elvégre mégis a „vadállat", aki itt előtte áll, a ring „vadállata", egy öklöző, ostoba, hímnemű bestia, aki a kesztyűivel összelapítja ellenfeleit. A kezére nézett, melyet Pat Glendon még mindig fogva tartott. Mosolyogva szólt a bajnokra:
- Kérem, Mr. Glendon, legyen szíves, adja vissza a kezemet. Nekem... igen, nekem szükségem van még rá.
Pat elsápadt, midőn a lány fehér kezére nézett, amikor pedig ijedten elengedte zsákmányát, belepirult, és vörös lett, mint a rák.
Miss Sangster észrevette ezt a színváltozást és arra gondolt, hogy ez az ember nem is olyan vadállat, mint amilyennek mondják.
Stubener, hogy véget vessen a furcsa jelenetnek, széket hozott a miss számára, mire Glendon is automatikusan visszazökkent a maga helyére.
- Glendon kitűnő kondícióban van, Miss Sangster, nagyszerű kondícióban - kezdte a szót a menedzser. - Ugye úgy van, Pat?
Glendon a pokolba kívánta ezt a témát, kedvetlenül húzta össze a szemöldökét, és nem válaszolt.
Helyette Miss Sangster szólalt meg:
- Már régen óhajtottam önnel találkozni, Mr. Glendon. Még sohasem interjúvoltam meg ökölvívóbajnokot, és ha nem vagyok járatos a bokszban, ön meg fogja nekem bocsátani. Ugye?
A menedzser ismét közbeszólt:
- Talán jobb lenne, ha munka közben nézné meg a fiatalembert. Ha tréning közben látja, én is többet tudok mondani önnek róla, érdekes, új dolgokat. Behívjuk Walsh-t, Pat, és csináljatok egy-két roundot.
Glendon nyersen intette le a menedzsert. Ebben a pillanatban rászolgált a melléknevére.
- Senkit sem hívunk be, és semmit sem csinálunk. Gyerünk azzal az interjúval!
A beszélgetés nem elégítette ki a misset. Stubener mindig közbeszólt, és minduntalan új témát keresett, ami meglehetősen idegessé tette Maud Sangstert. Pat pedig magától semmit sem mondott.
A riporterkisasszony nem győzte eléggé csodálni az ifjú Glendon finom vonásait, nagy, kerek szemének tiszta kékjét, arányos termetét, nemes metszésű orrát, szépen formált ajkait, melyeknek szögletében semmi sem árulta el a „vadállatot".
De hiába volt minden igyekezete, hogy interjúnak való rendes beszélgetést kezdjen vele. Baj volt, hogy az ökölvívásról és az ökölvívókról keveset tudott, és hogy bármit kérdezett is,, Stubener minduntalan közbevágott.
- Nagyon érdekes lehet egy bokszbajnok élete - mondta a miss sóhajtva. - Szeretném közelebbről ismerni. Mondja, miért bokszol?
És hogy Stubener valószínű közbeszólását megelőzze, mindjárt hozzátette:
- Pénzre most, természetesen, nem gondolok. Mondja... élvezi a küzdelmet? Izgatja a tudat, hogy embertársára támad?
- Még nem vesztett el egyetlen mérkőzést sem - szólt közbe Stubener. - Minden meccsét megnyerte.
- És éppen az eredménynek ez a bizonyossága - folytatta Pat -, ez foszt meg minden mérkőzésemben a küzdelem legingerlőbb varázsától.
A menedzser nevetve jegyezte meg.
- No, majd lesz ingerlő varázs, ha Jim Hanforddal fogsz megmérkőzni.
Pat mosolygott, de nem felelt. Miss Maud kérlelni kezdte:
- Mondjon még valamit arról, hogy mit érez, amikor szemben áll ellenfelével a ringben.
Pat erre a kérdésre olyan feleletet adott, amellyel nemcsak a menedzserét és Miss Sangstert lepte meg, hanem amin még maga is elálmélkodott.
- Én azt hiszem - mondta az ifjú Glendon -, hogy jobb, ha nem tárgyalunk ezekről a dolgokról. Úgy gondolom, vannak sokkal fontosabb kérdések, amikről beszélgethetünk. Én...
Hirtelen elhallgatott, mintha megijedt volna attól, amit mondott. A leány örömmel kiáltott fel.
- Helyes! Ez az! így lehet jó interjút csinálni, így érvényesül az igazi egyéniség.
De Pat újra elnémult, és Stubener szolgált helyette statisztikai, súly- és térfogatbeli adatokkal.
Mindez nem nagyon érdekelte Maud Sangstert, akin meglátszott, hogy untatja ez a szakelőadás.
Kezébe vett égy könyvet, és kérdőleg nézett Stubenerre.
- Pat könyve - felelte a menedzser. - Rajong a költőkért, a színes fotográfiákért, a képkiállításokért és más hasonló dolgokért. De az Istenért, ezt meg ne írja az újságban, mert tönkreteszi vele a reputációját.
Miss Maud tréfás vádló tekintettel nézett Patre, aki láthatólag zavarba jött. A miss azonban már tudta, hogy nem mindennapi interjút fog csinálni ma délután. Egy szégyenlős fiatalember, akit „vadállatnak" hívnak, és aki félelmes óriás! -Egy bokszbajnok, aki költőket olvas, képkiállításokra jár, és színes fotográfiákat készít! Hát ez igazán nem vadállat! És ez a szégyenlősség nem az ostobaság, hanem az őszinte szerénység megnyilatkozása. Shakespeare szonettjei! Ezen az alapon lehetne valamit kiszedni belőle...
Néhány perccel később azonban másvalami jutott az eszébe, és ettől a kérdéstől nem hagyta elütni magát. Mert ez nagyon is érdekes riporttéma volt a Courier Journal részére.
- Igaza van különben - mondta Patnak. - Van sokkal fontosabb kérdés is, amiről beszélgethetünk. Valami az eszembe jutott, egy fontos dolog, amiben szeretnék öntől felvilágosítást kérni. Kitalálja, hogy mi az?
Pat tagadólag intett a fejével.
- Szabad őszintének lennem? - Nagyon őszintének? Hallottam több ízben embereket arról beszélni, hogy vannak egyes mérkőzések, amelyek nem tiszták, és hogy vannak olyanok, amelyek titkos megállapodásokkal vannak összefüggésben. Megvallom, most, amikor önnel beszélgetek, alig tudom elképzelni, hogy ön ilyen dolgokban részt vehet. Azt meg tudom érteni, hogy ön szereti a sportot magáért a sportért, azt is be tudom látni, hogy a pénzt sem veti meg, amit a mérkőzéseivel keres, azt azonban már sehogysem...
- Nincs is mit megértenie - vágott közbe Stubener, miközben Pat szelíden, türelmesen elmosolyodott -, mert mindez csak mese, ez a sok ostoba fecsegés a csalásról, az előre kicsinált meccsekről és mindenféle más panamáról. 
De Maud Sangster nem engedte magát elütni a kérdéstől, és egyenesen Pathez fordult.
- Figyeljen rám. Egy esetre határozottan emlékszem. Néhány hónappal ezelőtt történt - már nem emlékszem biztosan a meccs résztvevőire. A Courier Journal egyik szerkesztője azzal a kijelentéssel lepett meg, hogy sok pénzt fog nyerni. Nem azt mondta, hogy reméli, hanem így mondta: sok pénz fogok nyerni. Azt mondta, hogy beszélt néhány bennfentessel, és a roundok számára fogadott. Azt 
mondta, hogy a küzdelem a tizenkilencedik roundban fog végződni. Ez a meccset megelőző estén történt. És másnap diadalmasan figyelmeztetett a mérkőzés eredményére, amely csakugyan neki adott igazat: az előre megmondott roundban végződött a küzdelem. Én nem sokat törődtem a dologgal. Akkoriban nem érdekelt a boksz. Most azonban érdekel. És most megkérdezem öntől, hogy csakugyan üres beszéd-e az, amit a csalásokról suttognak, vagy alapja van a dolognak.
- Emlékszem arra a meccsre - felelte Glendon - Owen és Murgwater mérkőztek. És csakugyan a tizenkilencedik roundban végződött a küzdelem, Sam. És a kisasszony azt mondja, hogy már előtte való nap hallotta, hogy a tizenkilencedik roundban fog végződni. Mit szólsz ehhez, Sam?
A menedzser tréfásan ütötte el az egyenes választ: -
- Mit szólsz ahhoz, ha valaki nyer az osztálysorsjátékon. Ez éppúgy megeshetik. Akik a mérkőzők előzetes szereplését és kondícióját, a stílust és az időt tanulmányozzák, éppúgy eltalálhatják a roundok számát, mint ahogy vannak szerencsések, akiknek beüt hébe-hóba egy hosszú odds-os outsider kint a lóversenyen.
- Mi az ön véleménye, Mr. Glendon? - kérdezte a miss Pattól.
Stubener közbevágott.
- Az, ami az enyém. Glendon jól tudja, hogy amit mondok, az utolsó szóig igaz. Ő sohasem mérkőzött másképp, csak becsületesen, egész pályafutása alatt. Igaz-e, Pat?
Patt bólintott.
- Ez igaz.
Neki elhitte a miss, hogy igazat mond. Idegesen simította végig a homlokát, mintha a gondolataitól akart volna szabadulni.
- Figyeljen ide - mondta újra. - Tegnap este ugyanez a szerkesztő azt mondta nekem, hogy az ön legközelebbi mérkőzése is ilyen előre kicsinált dolog, és hogy a beavatottak tudják, hányadik roundban fog végződni.
Pat hangja élesen csapott le a válasszal.
- Ha az a szerkesztő ezt mondta, hazudik!
- A múltkor nem hazudott - felelte a miss.
- Hát mit mondott, hányadik roundban fogok végezni Nat Powersszel?
Mielőtt a miss felelhetett volna, a menedzser közbevágott.
- Ugyan, Pat, hallgass! Szóra sem érdemes ez a pletyka. Mindig jár a szájuk. Folytassuk az interjút.
De Glendon nem figyelt rá. A szeme most nem volt szelíd kék; harag lángolt benne, és parancsolón tekintett körül. A miss most már biztosra vette, hogy elevenére tapintott a dolognak, és meg fogja tudni, amit akar. Gyönyörrel élvezte Pat haragos hangját és tekintetét, íme, egy igazi férfi, aki tisztán, 
becsületesen akarja az életet.
- Hány roundot mondott a szerkesztő? - követelte Pat kiabálva.
- Legyen eszed, Pat - csillapította Stubener -, hagyd ezt a bolondságot!
- Szeretnék önnel négyszemközt beszélni -  mondta a miss.
- Azt meg lehet csinálni - felelte Pat. - Légy szíves, Sam, menj ki. Tárgyalj addig a fotográfussal.

A két férfi egy pillanatig egymásra nézett, azután a menedzser lassan az ajtó felé indult. Amikor becsukta kívülről maga mögött, a fülét odatette a résre, hogy hallgatózzék.
- Nos, halljuk, hány roundot mondott a szerkesztő? - kérdezte Pat harmadszor is nagyon komolyan.
A miss kissé félősen, bátortalanul felelte:
- Remélem, hogy jól emlékszem, és nem tévedek. Azt mondta, hogy a meccs a tizenhatodik roundban fog végződni.
Glendon arcán meglepetés és harag tükröződött. A tekintete vádlón röppent az ajtó felé.
Megvolt az oka a haragra. Csak néhány nappal ezelőtt beszélgetett erről a dologról Stubenerrel, és abban állapodtak meg, hogy a közönségnek is adnak valamit a pénzéért, és a mérkőzést sem nyújtják a fölöslegesnél hosszabbra, tehát úgy csinálják, hogy a meccs a tizenhatodik roundban végződjék. És most jön egy újságírónő, aki tudja, és előre megmondja ugyanezt a számot.
Stubener elsápadt az ajtó előtt, és benyitott a szobába. De Pat rászólt.
- Majd később gyere be, ha szólok. Légy szíves, csukd be az ajtót magad után.
Az ajtó becsukódott, és ők ketten újra maguk maradtak. Glendon nem szólt semmit. Tekintete leplezetlen zavart és idegességet árult el. 
- Nos? - kérdezte a miss.
Pat fölállt, egy lépést tett előre, azután újra leült, és miután egy nagyot nyelt, így szólt:
- Egyet mondhatok önnek. A meccs nem a tizenhatodik roundban fog végződni.
Maud Sangster nem felelt, de kétkedő, gúnyos mosolya sértette Patet.
- Úgy gondolja, hogy a program megváltozik? - kérdezte merészen a miss.
- Nem szoktam hazudni. Még nőknek sem - felelte élesen Glendon. - És én fogom megmondani önnek, hogy hányadik roundban fog végződni a játék, és senki más nem fogja tudni.
Maud Sangster vállat vont és nevetett.
- Ez úgy hangzik, mint egy lóversenytipp. Azt is így adják le. Egyébként én, ha nő vagyok is, nem vagyok egészen ostoba, és tudom, hogy itt valami nincs rendjén.
Felelet helyett Glendon az ablakhoz ment, mintha ki akarna nézni, de félig megfordult, és a miss tudta, hogy az ő arcát figyeli. Azután visszajött és leült.
- Most mondani fogok magának valamit - szólt a lányhoz. - Elhiszi egy... ökölvívó szavát?
A miss komolyan intett, hogy igen. És amint a fiú arcába nézett, a tekintetén meglátszott, hogy minden mondatát igaznak veszi.
- Mindig tisztességesen, becsületesen mérkőztem - kezdte Pat. - Piszkos pénzhez sohasem nyúltam életemben, csalással sohasem próbálkoztam. Az ön állítása is rágalom, és én igazán nem is tudom, mit feleljek. Mert ez a csúnya vád módfelett izgat engem. Látja, Stubenerrel beszéltünk erről a meccsről, és megegyeztünk abban, hogy a tizenhatodik roundban fogok végezni. És most ön ugyanezzel jön. Honnan tudta meg ezt a szerkesztő? Tőlem nem. Csak Stubener mondhatta meg... ha ugyan… ha ugyan a szerkesztő nem valami szerencsés fickó, aki eltalálta. Nem tudom, mit gondoljak. De majd nyitva tartom a szememet, és vigyázok. Annyi szent, hogy amit mondtam önnek, az a tiszta igazság, itt a kezem rá.
Pat fölkelt, és kezet nyújtott a missnek. Egy pillanatig egymás szemébe néztek, azután mind a kettőnek egymás kezére esett a tekintete. Sangster Maud sohasem érezte még ennyire, hogy nő. A két kéz szexuális különbsége - az egyik kicsiny, lágy, törékeny, a másik izmos, kemény, és óriás - szenzációs volt.
Glendon szólalt meg először.
- Ön könnyen meg tudja sérteni az embert. És elengedte a lány kezét.
A missnek egy öreg király jutott eszébe, aki szerette az óriás katonákat. Miközben visszahúzta kezét, jóízűen mosolygott ezen az eszmetársításon.
- Én nagyon örülök - mondta Pat -, hogy ma ön idejött, s kinyitotta a szememet.
- Ön pedig meglepett engem - felelte a lány. - Nekem úgy látszott, hogy magától értetődő dolog, ha az ökölvívásban panamák fordulnának elő, csak azt nem tudom megérteni, hogy ön, a sport egyik főalakja semmit sem tud ezekről a dolgokról. Természetesnek véltem, hogy ön mindenről jól van értesülve, s igen nagy meglepetésemre szolgál, hogy önnek még csak sejtelme sincs róla. Ön egészen más lehet, mint a többi bokszbajnok. 
Pat bólintott a fejével.
- Azt hiszem, most már kezdem érteni a dolgot. Ezért tartottak hát vissza engem a bajnokok, a menedzserek és klubok társaságától!
- És megváltoztatja őket? - kérdezte a lány érdeklődéssel, abban a meggyőződésben, hogy Pat meg fogja tisztítani a sportot a csalóktól.
- Nem, hanem végzek velük - felelte Glendon. - Ha nem becsületes a játék, nem veszek többet részt benne. Egy dolog egészen bizonyos: ez a legközelebbi meccs Nat Powersszel nem a tizenhatodik roundban fog végződni. Ha a szerkesztő azt hiszi, hogy jó tippet kapott, hát nagyon fog csalódni. Ahelyett, hogy a tizenhatodik roundban vágnám ki, engedem a játékot a huszadikig. Majd meglátja, 
kérem.
A miss fölállt, és menni készült.
- És ne szóljak a szerkesztőnek? - kérdezte.
- Semmi esetre sem; ha csak találgatás volt, hát most tévedni fog. Ha pedig csalt, akkor megbűnhődik. Legyen ez a mi kettőnk titka. Megmondom önnek, mit fogok csinálni. Megmondom a roundot. Nem megyek el a huszadikig. Végezni fogok Nat Powersszel a tizennyolcadikban.
- És én nem mondom el senkinek - felelte a lány.
- Egy nagy szívességet akarok kérni öntől - szólt Pat. - Egy nagyon nagy szívességet.
A lány kedvesen nézett a bajnok arcába, s tekintete elárulta, hogy a kérés máris teljesítve van.
- Arról meg vagyok győződve, hogy a csalás dolgáról semmit sem ír az interjúban. De én többet kérek ennél. Azt óhajtom, hogy egyáltalában semmi se jelenjék meg rólam.
A miss arca csak egy pillanatig mutatott meglepetést, s aztán gyorsan így szólt:
- Rendben van. Nem fog megjelenni az interjú. Egy sort sem írok róla.
- Tudtam - felelte Pat kurtán.
Amint egy pillanatig kelletlenül érintette, hogy Pat nem mondott köszönetet, de a következő percben már örült neki. Érezte, hogy ez az ifjú egészen más ember lett egyórás beszélgetésük alatt, mint volt azelőtt.
- Honnan tudta? - kérdezte kíváncsian.
- Nem tudom. Nem tudnám megmondani. Természetesnek találtam. Valahogy úgy érzem, hogy egy kicsit érdeklődünk egymás sorsa iránt...
- De miért ne tegyük közzé ezt az interjút? Az ön menedzsere azt mondja, hogy kitűnő reklám.
- Tudom - felelte Pat vontatottan. - De azért mégsem akarom. Nem akarok arra gondolni, hogy ez a mi beszélgetésünk most itt efféle hivatalos társalgás volt. Úgy akarok rá emlékezni, mintha csak egy férfi beszélgetett volna egy nővel.
És míg ezt mondta, úgy nézett a missre, mint ahogy a férfi néz egy nőre, aki tetszik neki. Maud Sangster érezte, hogy szótlanná és ügyetlenné lesz ez előtt a férfi előtt, akinek magának volt az a híre, hogy szótlan és ügyetlen. Ó, ez a bokszbajnok, ez a „vadállat" nagyon is tudott beszélni, sok meggyőző erővel és nagyszerű, naiv őszinteséggel.
Pat lekísérte az autóhoz a misst, és ott még egyszer kezet fogott vele.
- Nemsokára látni fogom megint - mondta neki. - Találkozni akarok magával. Valahogy úgy érzem, hogy még van egy-két mondanivalónk egymásnak.
És amikor a gépkocsi tovagördült, Maud Sangster is azt gondolta, hogy Pat Glendon igazat mondott. Nekik még lesz mondanivalójuk egymásnak.

Mikor Pat visszament a telepre, Stubener rátámadt.
- Miért küldtél ki? Most szép szamárságot csináltál. Majd meglátod, mi lesz abban az interjúban!
Glendon hidegen mosolygott a menedzserre. Néhány pillanatig gyönyörködni látszott az ijedtségében, azután azt mondta:
- Nem fog megjelenni. 
Stubener élesen nézett rá.
- Megkértem, hogy ne közölje. 
Stubener fölkacagott.
- Szépen enged el az ilyen jó fogást! 
Glendon fölpattant.
- Nem fog megjelenni! Ő megígérte nekem, és aki kételkedik a szavában, az azt mondja, hogy hazudik.
Szemében az ír szenvedelem lángja lobbant föl, és Stubener nem kételkedett tovább.

VII.

Stubenernek nem sok idő kellett, hogy kitalálja Glendon megváltozott szándékát. Természetesen nyomban érintkezésbe lépett Nat Powersszel és annak menedzserével. 
Powers hű embere volt a fogadóknak, és a szindikátusnak nem volt oka félteni a jó tippet.

A mérkőzés estéjén Maud Sangster megint egyszer komoly kritikára adott alkalmat az előkelő társaságnak. Szerkesztője kíséretében jelent meg a ringben. Haját és csaknem egész arcát egy mélyen ülő nagy kalap takarta el, termetét bokáig érő köpeny födte.
A mérkőzést semmiféle más meccs nem előzte meg, és a miss csak akkor foglalta el helyét, amikor fölzúgott a taps az érkező Nat Powers tiszteletére. Midőn segédei kíséretében a bajnok lejött az oldallépcsőn, a miss szinte megijedt félelmetes erejétől. De a mozgása meglepően könnyű volt, amint mosolyogva köszöngetett jobbra-balra.
Nem volt szép ember. Két óriás füle tanúskodott a hivatása mellett, törött orrát pedig a viharos múltjában olyan laposra verték már, hogy a doktorok régen fölhagytak minden restaurációs kísérlettel.
Újabb taps Glendon érkezését jelezte, és Miss Sangster élénken figyelni kezdett. 
A nagy ellentétet a két ellenfél között csak akkor látta igazán, mikor mind a ketten ott álltak a ring közepén, a villanylámpák fényében. Akkor látta, hogy Glendon a telivér, és Powers a „vadállat". Pat minden ereje mellett is arányos volt és finom, Powers visszataszító és durva. A bevezető pózok közben, amiket a mozisok számára csináltak, Glendon tekintete végigsiklott az újságírók padsorán, és még pihent a miss arcán. És bár semmivel sem árulta el, a miss tudta, hogy a bajnok felismerte. A következő pillanatban megszólalt a kikiáltó hangja:
- Rajta!
Pompás meccs volt. Nem volt vér, nem volt ájuldozás, és mind a kettő mesternek bizonyult. Sangster kisasszony el volt ragadtatva a küzdelem nagyszerűségétől, és elragadtatásának olyan élénk taglejtésekkel adott kifejezést, hogy a mellette ülő szerkesztő több ízben kénytelen volt a karját megfogni és figyelmeztetni, hogy kicsoda és hogy hol van.
Powers könnyed és elegáns stílusban harcolt, mint ahogy közel ötven mérkőzés győzelmes hőséhez illik, és elismerő taps honorálta minden érdekesebb fogását. Mindamellett kevés alkalma volt magát valami nagyon kitüntetni, kivéve néhány hevesebb összeköttetést, amikor úgy látszott, hogy Pat súlyos csapásokat kap tőle.
Ilyenkor a közönség laikusabb része lábújjhegyre állva leste, hogy a rettenetes Nat Powers mikor arat győzelmet. E pillanatban Maud Sangster is erősen féltette Glendont, de a szerkesztő megnyugtatta:
- Az ifjú Pat egész biztosan győzni fog. Nagyszerű speedje van, és ha komolyan elkezdi, nincs aki ellenálljon neki. De nem győz előbb, csak a tizenhatodik roundban.
- Hátha még később? - kérdezte a miss - és csaknem fölkacagott, amikor a szerkesztő tagadólag intett.
Powers szokása szerint folyton támadott, és Glendon belement a játékba. Nagyszerűen védekezett, de nemegyszer támadást is miméit, hogy a közönség érdeklődését fokozza. Powers, ámbár tudta, hogy vesztésre van szánva, sokkal ravaszabb ring-róka volt, semhogy ki ne vágja ellenfelét, ha az alkalom úgy hozza magával. Nemegyszer próbált szerencsét a dupla kereszttel, és komolyan föltette magában, hogy ha lehet, knock-outolja Patot, a fogadók pedig akasszák föl magukat.
A sajtó telekürtölte a sportvilágot, hogy a fiatal Glendon ezúttal emberére talált. Powers azonban meg volt győződve róla, hogy ő a gyöngébbik fél. Hevesebb összetűzések alkalmával több ízben kapott olyan ütést, amelyről meg volt győződve, hogy szántszándékkal volt enyhébb, mint amilyen lehetett volna.
A tizenötödik round végén mind a két ellenfél jó kondícióban volt, de Powers mintha nehezebben lélegzett volna, és a ring szélén oddsokat kínáltak rá, hogy meddig bírja. Mielőtt a gong megszólalt volna, Stubener behajolt Glendon kornerjébe, és odaszólt neki:
- Ki tudod vágni most?
Glendon hátraszegte a fejét, és szemtelenül a menedzser arcába nevetett, mely aggodalmat árult el.
A tizenhatodik roundban Glendont meglepte Powers harcmodora. Az első másodperctől kezdve valóságos förgeteg volt ez a forduló, és Glendonnak ugyancsak vigyáznia kellett, hogy ellenfele össze ne püfölje. Powers blokkolt, trükközött, behúzta a nyakát, oldalugrásokat csinált, hátraszaladt a kötélhez, hogy újra a ring közepére rohanjon, és minden elképzelhető trükköt előszedett. Néha azt is megtette, hogy kapukat kínált Glendonnak, de Pat úgy csinált, mintha nem vette volna észre, és futni hagyta az alkalmat.
Két percig ment ez így. Még egy perc, és a round véget ér, és a fogadók szindikátusát súlyos veszteség éri. De ez a perc nem következett el. A ring közepén találkoztak. Közönséges lefogás következett, amilyen nagyon gyakran fordul elő bokszolás közben. Glendon a bal karjával egy könnyű oldalütést mért ellenfelének arcára, amilyen könnyű ütést már nem egyet adott le, inkább tréfásán, a meccs alatt. Meglepetésére azonban azt vette észre, hogy Powers a karjai közé tán törődik, és nyomban lerogy a dobogóra nagy zuhanással, féloldalt esve, és behunyt szemmel, mozdulatlanul marad a földön.
A bíró fölébe hajolva, már számolta is a másodperceket.
- Egy... kettő... három... öt... hét... kilenc... 
Powers megpróbált fölállni, de nem tudott.
- Tíz!… és vége! - kiáltotta a bíró a tizedik másodperc végén, és kezet fogott Glendonnal, jelezte, hogy övé a győzelem.
Fölzúgott a taps, és Glendon kábultan állt a ring közepén. Nem a diadal tól, hanem a meglepetéstől. Mindenre, ami szent, meg mert volna esküdni, hogy Powers nem az ő ütésétől esett össze. Egész biztosan tudta, hogy nem állcsapás volt, hanem gyönge oldalütés. És ez az ember mégis összeesett, 
mintha „knock out" lett volna. Nagyszerűen csinálta. A padlóra való zuhanással szinte remekelt. A közönség egy pillanatra sem kételkedett benne, hogy „knock out" volt, és a mozisok is megpecsételik a hazugságot. És a szerkesztő nyert.
Glendon egy gyors pillantást vetett a kötélen át Maud Sangster arcába. A miss egyenesen nézett rá, de a tekintete hideg volt és kemény.
Glendon segédei jöttek gratulálni, de Stubener megelőzte őket. Két keze közé fogta Glendon jobb kesztyűjét, és fölkiáltott:
- Jó gyerek vagy, Pat. Tudtam, hogy megcsinálod!
Glendon kihúzta kezét a kesztyűből, s évek óta tartó együttlétük alatt először volt durva Stubenerhez.
- Eredj a fenébe! - mondta a menedzsernek, és odatartotta a bal kezét a segédeknek, hogy arról is húzzák le a kesztyűt.

VIII.

Aznap este Maud Sangster rosszkedvűen feküdt le, és úgy érezte, hogy gyűlöli magamagát, a bokszbajnokokat és egyáltalában az egész világot.

Másnap délután a szerkesztőségben dolgozott, amikor a kifutófiú egy névjegyet vitt be neki. Glendoné volt.
- Mondd meg neki - szólt a fiúhoz -, hogy nem fogadhatom.
A fiú visszajött.
- Azt mondja az az úr, hogy okvetlenül beszélni akar a kisasszonnyal.
- Mondtad neki, hogy sürgős dolgom van?
- Igen, de azt felelte, hogy az ő dolga is sürgős. Én tudom, hogy ki az az úr. Az ifjú Glendon, aki tegnap este megnyerte a meccset.
- Jól van, hát vezesd be.
Nem üdvözölték egymást, amikor Glendon belépett. A miss olyan hideg és barátságtalan volt, mint egy esős őszi nap, székkel sem kínálta meg vendégét, nem is nézett a szeme közé, és félig elfordulva tőle, várta, hogy mit fog mondani. Pat nem árulta el, mennyire bántja ez a fogadtatás, hanem mindjárt a tárgyra tért.
- Beszélni akartam önnel. A tegnapi meccs csakugyan a tizenhatodik roundban végződött.
A miss vállat vont.
- Tudtam.
- Ön nem tudta - vágott vissza Pat. - Ön nem tudta! És én sem tudtam.
A miss megfordult, és nyugodtan nézett Pat szemébe.
- Mi haszna? - kérdezte -. A boksz - boksz, és mi már jól tudjuk, hogy ez mit jelent. A meccs abban a roundban végződött, amit előre megmondtam önnek.
- Igaz - felelte Glendon. - De ön nem tudta előre, hogy úgy fog végződni. Az egész világon éppen csak mi ketten nem tudtuk, hogy úgy fog végződni. Elhiszi?
A miss bólintott.
- De Powers mégis kiesett a tizenhatodikban.
- De nem esett ki. Egyáltalában nem esett ki. Hiszen éppen ez az, erről akarok önnek beszélni. Én nem hazudok önnek. Érti? Én nem hazudok! Bolonddá tettek és velem együtt önt is. Ön azt hiszi, hogy látta, mikor kivágtam Powerst. De nem vágtam ki. Az ütés sokkal gyengébb volt, semhogy elég lett volna arra. Tettetett dolog volt az egész. Powers csalt.
Pat várakozó pillantással nézett a leányra, és Maud Sangster érezte, hogy hisz ennek az embernek, akit csak kétszer látott életében, és ez valami jóleső érzéssel töltötte el.
- Nos? - sürgette Glendon.
A miss fölállt, és kezet nyújtott neki.
- Elhiszem, amit mond. És nagyon örülök. 
Meleg kézfogás volt, és a férfi szeme is forrón találkozott a lányéval. Azután megint egymás kezét nézték. És Pat keze mintha maga felé húzta volna a lányét, és Maud is mintha engedte volna, és valami olyan bolondság jutott az eszébe, hogy jó lenne, ha ezek a borzasztó erős karok átölelnék.
- Tudja-e - mondta Pat - hogy magát nekem teremtette az Isten?
Elfordult a lánytól, és végigsimított a homlokán. Maud szó nélkül ült le a karosszékébe, és Pat is leült vele szemben.
- Tegnap este - folytatta - elmentem a gőzfürdőbe, és ott egy letört, öreg ökölvívóval találkoztam, aki valamikor az édesapám barátja volt. Tudtam, hogy előtte semmi sem titok a ring dolgában. Megszólaltattam az öreget. Alig akarta elhinni, hogy én nem tudok ezekről a panamákról. Azt kérdezte tőlem, hogy hát hol élek, az erdőben? Azt hiszem, igaza volt. Az erdőben nőttem fel, és csak a fákat ismertem. Azok nem csalnak... Nos, ez az öregember fölvilágosított mindenről. A ring rosszabb, mint ön 
gondolja. Mindenkit megmételyez, akinek csak dolga van vele. Mindenütt a panama, a graft uralkodik. Rendezők, menedzserek és ökölvívók egymást csalják, és valamennyien a közönséget. Álmélkodtam azon, amit az öreg beszélt. Évek óta élek itt köztük, és nem tudok ezekről á dolgokról semmit. Csakugyan az erdőben éltem. És csak most látom, mennyire becsaptak. Ma reggel Spider Walshsel találkoztam, és vele beszéltem. Ő volt az én első trénerem, és Stubener instrukcióit követte. Ők nem szóltak nekem, én meg nem érintkeztem a sport-népséggel. Vadásztam, halásztam, 
fényképekkel mókáztam. Tudja, hogy hívtak engem Walsh és Stubener egymás közt? A szűz... Csak ma reggel hallottam Walshtől. És igazuk volt. Ártatlan bárányka voltam mellettük... És Stubener engem is fölhasznált piszkos dolgaihoz, tudtomon kívül. Most már tudom, hogyan csinálták. De látja, sohasem érdekelt annyira a játék, hogy gyanakodtam volna. Egészséges, tiszta fejű embernek születtem, a szabadban nőttem fel, és az apám tanítványa voltam, aki mindenkinél többet értett a bokszhoz. Nekem nagyon könnyű dolog volt az ökölvívás, és mindig biztos voltam a győzelem felől. De most végeztem velük.
Maud figyelmeztette Patot a Tom Cannammel való legközelebbi mérkőzésére.
- Az már Stubener dolga - felelte Glendon. - Hónapok óta reklámozzák. De nem törődöm vele. Megyek vissza az erdőbe. Jóllaktam az emberekkel.
Maud íróasztalára nézett, melyen egy félig kész kézirat hevert.
- Milyen jó a férfiaknak! - sóhajtott föl. - Azt teszik, ami jólesik nekik.
Pat közbeszólt:
- Amint én hallottam, maga sem igen kérdezi, hogy mit szabad. És nekem éppen ez tetszik magában a legjobban. És az is, hogy olyan jól megértjük egymást. 
Forró pillantással simogatta végig a lány arcát, és így folytatta:
- Nos, legalább a ring mégis hozott nekem valami jót: megismertem magát. És ha az ember megismeri az igazi nőt, nincs mit haboznia. Fogja meg mind a két kezével, és ne engedje el többé. Jöjjön, menjünk együtt haza, a hegyekbe...
Villámszerű gyorsasággal jött ez a vallomás, és Maud mégis érezte, hogy ennek így kellett lennie. Olyan volt, mint egy álom, de édes, boldog álom, amilyeneket nem álmodik az ember a szerkesztőségi szobákban.
Pat fölállt, és mind a két kezét a lány felé nyújtotta.
- Nem merem... nem merem... - suttogta Maud inkább magának.
Pat mosolygott:
- Nem merni kell itt, hanem akarni... Akarja? 
Most már Maud is fölállt. Mintha hipnotikus álom vett volna rajta erőt. Körül akart nézni a szobában, hogy az ismerős bútorok és tárgyak visszahozzák a valóságba, de nem tudta, róla levenni a szemét. És szólni sem tudott.
Pat egészen közel lépett hozzá. A keze a lány karján pihent, és ösztönszerűleg a lány is hozzásimult. Ez is az álomhoz tartozott, és Maud már nem kérdezte, hogy szabad-e. Igaza volt Glendonnak, mindent merni kell, amit az ember akar.
Pat fölsegítette a lány kabátját, és Maud gépiesen tette föl a kalapját. Csak azt vette észre, hogy a nyitott ajtón kimegy Glendonnal a folyosóra. Operettfinálék jutottak az eszébe, ahol a primadonna megszökik a bonvivánnal.
Lent a kapuban Pat egy taxinak akart szólni, de Maud megfogta a karját.
- Hová megyünk? - kérdezte ijedten.
- A vasútra. Még éppen elérjük a sacramentói vonatot.
- De én... így mégsem... mehetek... Hiszen még zsebkendőt sem hoztam magammal. 
- Majd vehetsz magadnak Sacramentóban. Ott meg is esküszünk, és megyünk tovább észak felé. Táviratilag mindent elintézek a vonatról.
Amikor már ott állt a gépkocsi, még egyszer körülnézett az ismerős az utcában, az ismerős üzleteken, azután egy kicsit ijedten Glendon arcába pillantott.
- De hiszen én még alig tudok magáról valamit! - rebegte.
- Mindent tudunk egymásról, amit tudnunk kell - felelte Pat.
Maud rátámaszkodott Glendon karjára, és beszállt a taxiba. Azután becsapódott az ajtó, Pat melléje ült, és az autó lerobogott a Markét Streeten. A fordulóban Pat karja Maud derekára simult, s miközben magához vonta a lányt, a csókja már ott égett az ajkán.
- Én... én... úgy hallottam - dadogta a veretlen bokszbajnok -, hogy a csóknak bizonyos művészete van. Én nem ismerem ezt a művészetet, de ígérem, hogy meg fogom tanulni. Mert látod... te vagy az első nő, akit megcsókoltam életemben.

Ahol a sziklás hegység egyik rovátkás csúcsa "figyel a szűz erdő fölött, egy férfi és egy nő alakja hajol össze. Mellettük egy fatörzshöz kötve két ló legel. A lovakon nyereg, a nyereg mögött könnyű poggyász. A fák mind óriás nagyok. Százlábnyi magasságban nyúlnak föl az ég felé, és az átmérőjűk tíz-tizenkét láb. Még nagyobbak is akadnak köztük.
Pat és Maud napok óta törtettek a őserdőn keresztül, és csak most, itt a sziklacsúcson" nyílt először alkalmuk meglátni a rengeteget, amerre útjuk vezetett.
Alattuk és körülöttük szép rendben sorakoztak egymás mellett a ködöt pipáló bíborsipkás hegyek. Végtelen sorban nyúltak a láthatár felé, és erdőruhájuk sötétzöld leple sehol sem szakadt meg. Kéz a kézben feküdtek egymás mellett; a mézesheteiket élték, és a mendonicói vörös erdő árnyéka takarta be őket. A Shasta gerincén jöttek keresztül lóháton, minden különösebb útiterv nélkül. Az öltözetük megfelelő volt; Maud khakiszínű útiruhában, Pat szürke overallban és gyapjúingben. Az ing gallérja nyitva volt, és Glendon napsütötte nyakával olyan volt, mint egy erdei óriás.
Maud felkönyökölt a fűben, és az urára nézett.
- Tudod-e, nagy ember, hogy ez még szebb, mint amilyennek elmesélted. És még szebb, hogy kettesben megyünk rajta keresztül.
Pat átölelte a feleségét.
- És így kettesben fogunk menni mindenütt.
- De most maradjunk csak még itt az erdőben. Úgy szeretem a nagy fákat... és téged, te nagy ember...
Pat szája Maud ajkára tapadt.
- Ó, te szerelmes kamasz! - súgta Maud boldogan a férje fülébe. - És én azt hittem, hogy ilyen nincs is a világon!
- Én pedig azt hittem, hogy nem is fogok soha asszonyt szeretni! - nevetett Pat. - Emlékszel, mikor elmeséltem, hogyan szaladtam el az iskolamester vöröshajú lányától. Akkor jártam először ezen a tájon. Gyalogszerrel, és napjában negyven-ötven angol mérföld gyerekjáték volt nekem. Igazi indián 
voltam. Akkor még nem gondoltam volna, hogy egyszer veled fogok ide visszajönni.
- És azt sem gondoltad, hegy a ring bajnoka leszel?
- Nem. Egyáltalában nem gondoltam rá. Csak az apám mondta mindig, hogy az lesz belőlem. Ő értett hozzá.
- De ő nem gondolta, hogy otthagyod a ringet.
- Nem tudom. Azt azonban tudom, hogy a Stubenerrel kötött szerződésben kikötötte, hogy az első nem tisztességes dolog, amit a menedzser az én szereplésem körül elkövet, érvénytelenné tesz minden megállapodást.
- És most mégis megmérkőzöl Tom Cannammel. Hát érdemes?
Pat a feleségére nézett.
- Nem akarod?
- Édes szívem, én azt akarom, amit te akarsz.
- Jó tréfa lesz - nevetett Pat. - Alaposan elbánok Stubenerrel és a fogadókkal. Kivágom Cannamet az első roundban. Haragudni fogok, először életemben, a dobogón. Szegény Tom Cannam, aki bizonyára olyan csirkefogó, mint a többi, lesz az áldozat. És beszélni, is akarok a ringben. Szokatlan dolog, de sikerem lesz vele, mert föl akarom világosítani a közönséget a panamákról. És Young Glendonnak ez lesz az utolsó megjelenése a ringben.
Maud aggodalmaskodott.
- De drágám, te sohasem szónokoltál életedben. Bele fogsz sülni.
Pat nevetett.
- Hol láttál te egy olyan ír embert, aki ne tudna szónokolni? Majd megmutatom, hogy tudok. És megmutatom szegény Tomnak is. Őszintén sajnálom a fickót.
- Az én szerelmes vadállatom most az egyszer igazán vadállat akar lenni.
- Sőt, nagyon előkelő akarok lenni. Egy pompás utolsó gesztus a ringben. De ha nem akarod, hogy mérkőzzem, csak szólj!
- Hogyne akarnám, nagy ember! Amit te akarsz, azt akarom én is. Ha a Déli-tengerre mégy, követlek, ha az Északi-sarkra, oda is utánad megyek.
- És én teutánad!
- Mert mi két bolond szerelmes vagyunk - kacagott a boldog fiatalasszony, és két gyönge karjával átfonta a bajnok bikanyakát.
Pat fölállt, megmérte a nap állását az égen, és az erdő felé mutatott.
- Gyerünk éjjeli tanyát keresni ott valahol, mert a legközelebbi állomás harmincmérföldnyire van innen.

X.

Az Aranykapu-arénában Glendon és Tom Cannam mérkőzése óriási szenzációt hozott. Még Stubener sem sejtette, mi fog történni. Azt tudta, hogy embere fegyelmezetlenül viselkedett, hogy elszökött és megházasodott, de azt már megbocsátotta neki. Végeredményben Pat mégiscsak megalkudott a helyzettel, és visszajött.
Az Aranykapu-aréna új volt. Ez volt az első mérkőzés benne. Nézőterén huszonötezer ülőhely volt, és az utolsó jegy is elkelt. A világ minden részéből jöttek érdeklődők, és ötven dollárjával fizették az első sorokat. A legolcsóbb szék is öt dollárba került.
A megszokott taps fogadta Billy Morgant, a veterán kikiáltót, amikor belépett a kötelek közé, és meghajtotta ősz fejét. Alighogy beszélni kezdett, a közelben néhány alacsony pad nagy recsegéssel szakadt le a rajtuk ülők alatt. A tömeg harsogó derültségben tört ki, és tréfásan sajnálkozott az „áldozatokon", akiknek persze semmi bajuk sem történt.
Azután hét nehézsúlyú exvilágbajnokot mutatott be Billy Morgan a közönségnek rövid konferansszal, mindegyiknek a neve mellé odatéve bajnoki díszjelzőjét.
Mindez időt vett igénybe. Mindegyik bajnok szólt néhány szót. Ünnepi hangulat lepte meg a ringet. Ott volt mindenki, az egész bokszvilág. Nat Powers eljött, hogy revánsmérkőzésre szólítsa föl Young Glendont, és ott volt maga Jim Hanford is, avval a szándékkal, hogy legközelebbi ellenfelének azt választja, aki a meccset megnyeri.
Glendon a kornerében ült, és Stubener szokása szerint a háta mögött volt. A dobogóra először Cannamet vezették be, akitől hívei lelkes tapssal beszédet követeltek.
- Büszke vagyok rá, hogy itt lehetek ma este. Mindig becsületesen vívtam. Tisztességes voltam egész életemben. És ma este is a legjobb tehetségem szerint mérkőzöm,
- Tudjuk, Tom! Jó fiú vagy, Tom! - zúgta lelkesen a tömeg.
Most Glendon következett. Tőle is beszédet kívántak. És Pat beszélt.
- Mindenki azzal kezdte - szólt -, hogy büszke, mert itt lehet ma este. Én nem vagyok rá büszke.
A közönség elámult, és Pat néhány másodpercnyi időt adott neki, hogy mindenki gondolkozzék a szavain.
- Nem vagyok büszke a társaságomra - folytatta azután. - Önök azt kívánták, hogy beszéljek. Igazat fogok beszélni. Ez az én utolsó meccsem. Ma este búcsút mondok a ringnek. Hogy miért? Már megmondtam önöknek. Nem tetszik a kompánia. A ring meg van mételyezve, fenekestül romlott, a kis professzionista kluboktól a vezető emberekig.
A közönségből, mely eddig ámultan hallgatott, kitört a megbotránkozás. Pisszegés, fütyülés, kiabálás hallatszott.
- Gyerünk azzal a meccsel! Mi arra vagyunk kíváncsiak!
Glendon elhallgatott, és megállapította, hogy a leghangosabban a menedzserek, a trénerek és a bajnokok ordítottak.
A közönség két pártra oszlott.
- Bokszolni! - kiabálta az egyik fél.
- Beszélni! - követelte a másik. Tíz percig tartó őrületes lárma következett.
Stubener, a bíró, az aréna tulajdonosa és a rendező versenyt kiabáltak Glendon fülébe, hogy kezdje meg a meccset. És midőn Glendon megtagadta, a bíró azzal kezdett fenyegetőzni, hogy Cannamet mondja ki győztesnek.
Pat mosolygott.
- Azt szeretném látni! Hiszen meglincselne a közönség! Különben is, én hajlandó vagyok mérkőzni, csak be akarom fejezni a beszédemet.
- De ez, a szabályok ellen, van! - protestált a bíró.
- Szó sincs róla! - vágott vissza Pat. - A szabályok egy szóval sem tiltják a beszédet. És ma este minden bajnok beszélt.
- Csak néhány szót - dörögte a rendező Glendon fülébe. - De te egész előadást tartasz.
- A szabályok egy szóval sem tiltják az előadást - felelte Pat nyersen. - Most pedig menjetek innen, mert kihajigállak benneteket!
És már galléron is fogta a nagy, robusztus termetű rendezőt, és fél kézzel, játszi könnyedséggel dobta át a kötélen a közönség hangos örömére.
Egyre többen és hangosabban követelték a beszédet, és Stubener, az aréna tulajdonosával együtt, jobbnak látta visszavonulni. 
A nagy kavarodásban néhány szék újra összetört, mire Glendon az ügyeletes rendőrtiszthez fordult.
- Ha nem mondhatom el a beszédemet szólt -, a tömeg mindent össze fog törni. Öntől függ, hogy ne történjék baj.
- Óhajtják meghallgatni ezt a beszédet? - kérdezte harsogó hangon a rendőrkapitány. 
Százan feleltek rá hangos kiáltással:
- Igen!
Nagy nehezen elüli a lárma, és Pat folytatta:
- Mihelyt befejezem a beszédemet, megkezdem a mérkőzést, ígérem önöknek, hogy reális küzdelem lesz, olyan reális, amilyent még keveset láttak. A lehető legrövidebb idő alatt akarom legyőzni ellenfelemet. Billy Morgan megmondhatja, hogy egy negyvenöt perces megállapodásról volt szó. Hát én azt mondom, hogy negyvenöt másodpercig sem fog tartani a dolog. Ott hagytam el, hogy a ring meg 
van mételyezve, és amerre néztek, minden panama. Miért törtek össze a székek? A korrupció az oka. Silányan készítették el őket. És a székektől kezdve a bajnokokig, minden és mindenki a korrupció hatalmában van. A rendezők és a menedzserek a főbűnösök. Az ökölvívók csak professzionisták, akiket megfizetnek.
Itt újra felzúgott a tömeg, de Glendon lecsitította.
- Minden program szerint történik, minden üzlet. Minden fogadás, és minden csalás. És ki fizeti meg az árát? A közönség! Most elmondom, mi volt a program Jim Hanforddal és velem. Tudja mindenki, hogy biztosan legyőzöm. Ő is tudja. Egy roundban végzek vele. De ő a világbajnok! És ha nem alkalmazkodom a programhoz, nem ad alkalmat rá, hogy megmérkőzzem vele. Három mérkőzés volt tervbe véve. Azt mondták, hogy az elsőt én fogom megnyerni. Persze, osztozkodunk a díjon, és azon felül jól megfizetnek bennünket. A revánsmeccset Hanford nyeri meg, de természetesen megint osztozkodunk. Azután jön a harmadik mérkőzés, amelyben megint én győzök, és a három komédiával összesen háromnegyed millió dollárt keresnénk, ha én hozzányúlnék ilyen piszkos pénzhez. De nem nyúlok hozzá, és ez az oka, hogy ma este búcsút mondok a ringnek.
Ebben a pillanatban az óriás termetű Jim Hanford félrelökte az előtte álló rendőrt, és két ugrással felrohant a dobogóra.
- Hazugság! - ordította, és mint egy vad bika rohant Glendonra.
Pat félreugrott az őrült támadás elől, mire a világbajnok néhány lépést hátrálva új támadásra indult. Ezt már kész állásban várta Glendon, és mihelyt ellenfelét kellő közelségben látta maga előtt, lecsapott rá. Az ütés telitalálat volt Hanford állára - olyan erővel, amilyennel Pat egész pályafutása alatt most ütött le először. Minden ereje, erejének minden tartaléka benne volt ebben az ökölcsapásban.
Hanford már halott volt a levegőben, amennyiben az eszméletlenség a halálhoz hasonlítható. Két lába az ütés pillanatában kiszaladt nehéz teste alól, mely keresztülesve a kötélen, mint egy zsák zuhant az újságíró-sorban ülők feje fölé.
A nézők tömege felzúgott. Ez szenzációs meglepetés volt. A közönség máris többet kapott, mint amennyit a pénzéért várt. Jim Hanford, a világbajnok megkapta az első knock outot. Nem hivatalosan ugyan, de egyetlen ökölcsapással. Ilyesmi nem történt még a ringben.
Glendon megvetéssel nézett a letört nagyság után, azután fölemelte jobb karját, annak a jeléül, hogy beszélni akar.
- Amikor én bokszolni kezdtem, elneveztek One Punch Glendonnak. Most láthattátok ezt a puncsot. Mindig így dolgoztam, csak arra vigyáztam, hogy az ütés ne legyen túlságosan erős. Azután kineveltek. A menedzserem azt mondta, hogy a közönség látni akar a pénzéért, és nem éri be az egy roundos mérkőzésekkel. Én elhittem ezt. Később a menedzserem mindig megbeszélte velem, hogy hányadik roundban vágjam ki az ellenfelemet. Azután leadta a tippet a fogadóknak, akik agyonnyerték magukat rajtam. Persze a ti bőrötökön. Csak annak örülök, hogy soha egy centet sem fogadtam el ebből a piszkos pénzből. Nem is mertek megkínálni vele. Emlékeztek a Nat Powersszel vívott mérkőzésemre? Akkor fogtam először gyanút. Föltettem magamnak, hogy az előre megbeszélt tizenhatodik roundon túl még engedek neki kettőt. De ő kiesett a tizenhatodikban, persze csalással, tettetve magát. Egy öblös hang közbeszólt.
- És mi lesz most? Ez is meg van előre állapítva?
- Hogyne. Cannam a tizennegyedikben akar kiesni. A szindikátus erre a számra fogadott. De a szindikátus ma veszíteni fog. Cannam nem húz ki tizennégy roundot. Ki fog esni az elsőben.
Cannam felugrott kornerében, és dühösen kiáltott Glendonra.
- Az nem igaz! Olyan ember még nem született, aki engem egy roundban kivágna.
Glendon nem felelt neki, és így folytatta:
- Életemben egyszer ütöttem teljes erőmből. Két perccel ezelőtt, amikor Hanfordot kivágtam. Ugyancsak ma este fogok másodszor teljes erőmből lecsapni - Cannamre, ha ugyan idejekorán át nem ugrik a kötélen, és el nem szalad. És most készen vagyok.
Billy Morgan bekonferálta a mérkőzést. Győzzön a jobbik! Rajta!

A gong megszólalt.
És az első round második percében Cannam minden kétségbeesett védelme és óvatossága dacára is követte Hanford dicstelen példáját, és a kötélen át eszméletlenül zuhant a legkövérebb újságíró ölébe.
Ami ezen az estén az Aranykapu-arénában történt, arról másnap hasábokat írtak az újságok. A rendőrség tehetetlen volt a tömeggel szemben. Nem lárma volt ez, nem tüntetés, hanem orgia. A feldühödött közönség egyetlen széket sem hagyott épségben. Pocsékká rombolta az egész arénát. A híres bokszbajnokok a rendőrség oltalma alá menekültek, de a rendezőket nem tudták megvédeni. A tömeg kegyetlenül elverte valamennyit. Egyedül Jim Hanbirdot kímélték meg. Tönkrezúzott álla szánalmat keltett iránta. Amikor már az épület a földszintig le volt rombolva, a megvadult embersereg egy híres meccs-rendező autójának esett neki, és a hétezer dolláros gépet darabokra zúzta. Glendon, minthogy az ő öltözőjét is összerombolták, nem tudott átöltözködni; meccskosztümjében, fürdőköpenybe burkolózva akart elillanni, de nem sikerült neki. Az ujjongva éljenző tömeg megállította kocsiját, és végül is olyan kompromisszumot kötöttek vele, hogy az autó egész lassan sétáljon el ötezer őrülten ujjongó ember között.
Éjfél lett, mire a tüntetés véget ért, és midőn a szálloda előtt híveinek válláról Glendon utoljára beszélt a tömeghez, az ablakból lenéző Maud tudta, hogy az ő szerelmes vadállata igazán örökre búcsúzik a ringtől.

Vége