ROSAMUNDE PILCHER
KAGYLÓKERESŐK

FORDÍTOTTA:
KOCSIS ANIKÓ ÉS ANTAL GÁBOR
magyar könyvklub

PROLÓGUS
A taxi, a kihűlt cigarettafüst szagát árasztó öreg Rover, komótosan gördült végig a kihalt országúton. Február legvége volt, csodás téli kora délután – harapósan hideg, dérlepte, s fenn, a sápadt égen egy felhő sem látszott. Sütött a nap, hosszú árnyékokat vetett mindenfelé, de melege alig volt; a felszántott földek fagyos-keményen terültek el, mint a vas. Itt-ott egy-egy tanya vagy apró kőház állt, a kéményükből a füst nyílegyenesen emelkedett fölfelé a mozdulatlan levegőégbe. Birkanyájak örvénylettek a szénával telt etetővályúk körül, az állatokat dús gyapjuk és kezdődő vemhességük vaskossá gömbölyítette.
Penelope Keeling a hátsó ülés poros ablakán át szemlélődött, s úgy érezte, még sohasem látta az ismerős vidéket ennyire szépnek.
Az út merész ívben fordult a fa útjelző tábla mögött a Temple Pudleyba vezető irányba. A taxisofőr lassított, s a makrancoskodó sebességváltót legyőzve rágördült a lejtős, kétoldalt magas sövénnyel szegélyezett útra. Rövid bukdácsolás után már benn is voltak a faluban, az ódon kőházak között.
Itt az újságos, a hentes, a Sudeley Arms nevű fogadó és a templom, amely az ősi temetőkert mögött, illően komor megjelenésű, sötét koronájú tiszafák mögött rejtőzik. Ember alig mutatkozott. A gyerekek iskolában voltak, másokat a hideg a négy fal közé szorított be. Csak egy sapkás-sálas öregúr sétáltatta kivénhedt kedvencét.
– Melyik ház az? – kérdezte a taxisofőr a válla fölött.
Penelope nevetséges izgatottsággal és mohósággal hajolt előre.
– Még egy kicsit odébb van, a falu másik végén. Jobbra a fehér kapu. Nyitva van. Ez az! Itt vagyunk.
A taxi befordult a kapun, és a ház mögött állt meg.
Az asszony kiszállt, sötétkék pelerinjét szorosabbra húzta magán, hideg volt. Kinyitotta a táskáját, kivette a kulcsot, s az ajtó felé indult. Mögötte a sofőr felnyitotta a kocsi csomagtartóját, s kivette a hölgy apró bőröndjét. Penelope odafordult, hogy elvegye tőle, de a férfi, némileg aggódó arckifejezéssel, nem engedte el a táska fülét.
– Nincs itt senki, aki fogadja? – Nincs. Senki sincs. Egyedül élek, s most mindenki azt hiszi, hogy még a kórházban vagyok.
– Minden rendben lesz? Az asszony rámosolygott. A kedves arcú sofőr elég fiatal volt, dús, szőke hajjal.
– Persze hogy rendben.
A férfi habozott, nem akart tolakodó lenni.
– Ha óhajtja, beviszem a táskáját. Az emeletre is, ha gondolja...
– Nagyon kedves magától, de ne fáradjon.
– Nem fáradság – válaszolta a férfi, s követte az asszonyt a konyhába. Onnan egy ajtó a szűk, falusias lépcsőre nyílt, felmentek. Minden a tökéletes tisztaság szagát árasztotta. Mrs. Plackett – isten áldja a kezét – nem vesztegette az időt Penelope néhány napos távolléte alatt. Az asszonyság tulajdonképpen örült, ha magára maradhatott a házban, mert akkor nekifoghatott, hogy lemossa a fehérre festett lépcsőkorlátot, kimoshatta a bútorok védőhuzatait, kifényezhette a rezeket és az ezüstneműt.
A hálószoba ajtaja félig nyitva volt, az asszony belépett, a fiatalember követte, lerakta a táskát a padlóra.
– Segíthetek még valamiben? – kérdezte.
– Ó, nem, semmiben. Akkor – mivel tartozom? A fiatalember, kissé szégyenlős képpel, megmondta. Az asszony kifizette, a visszajáró pénzt borravalónak adta. A fiú megköszönte, s együtt lementek a lépcsőn.
A fiatalember még mindig habozni látszott, mintha nem szívesen menne el. Talán van egy öreganyja, gondolta Penelope, akiről időnként ugyanígy gondoskodni szokott.
– Minden rendben lesz? – Persze, szavamat adom rá. Holnap pedig a barátnőm, Mrs. Plackett átjön. Szóval nem leszek egyedül.
Ettől a fiú megnyugodott.
– Akkor megyek is – mondta.
– Viszontlátásra. És köszönöm.
– Nincs mit.
A fiatalember elment, Penelope bezárta maga mögött az ajtót. Egyedül volt. Micsoda megkönnyebbülés. Újra itthon, a saját házában, a saját tárgyai között, a saját konyhájában. Az olajkályha békésen sustorgott magában, s áldott meleget árasztott. Az asszony levette a pelerint, egy szék hátára dobta.
A tisztára sikált faasztalon halomban állt a posta, Penelope beletúrt, de egyik sem tűnt sem fontosnak, sem érdekesnek, így ott hagyta őket az asztalon. Odament az üvegajtóhoz, és kilépett a télikertbe. Az utóbbi napokban kissé aggódott szeretett növényei miatt, hátha kiszáradnak vagy megfagynak – de Mrs. Plackett, mint minden másnak, nekik is jól gondjukat viselte.
A cserepekben nedves, kövér föld volt, a levelek üdén zöldelltek. Egy muskátli már apró bimbókat hordott, s a jácintok legalább nyolc centit nőttek. Az üvegfalon túl a kert télies képet mutatott, a csupasz fák fekete mintázatot rajzoltak a sápadt égre, de a gesztenyefa alatti mohos televényen már kibújtak az első hóvirágok és a sisakvirág aranyosfehér szirmai.
Otthagyta a télikertet, felment az emeletre, hogy kipakoljon, de aztán inkább átengedte magát az elemi örömnek, hogy újra itthon lehet. Ide-odajárkált, ajtókat nyitogatott, benézett minden szobába, kibámult az ablakon, megérintette a bútorokat, megigazított egy-egy függönyt. Minden a helyén volt. Semmi nem változott. Majd megint lement a földszintre, a konyhában felkapta a levélhalmot, átsétált az ebédlőn, be a nappaliba. Itt voltak a legdrágább kincsei: az íróasztala és a festményei.
A kandallóba be volt készítve a fa. Meggyújtott egy gyufaszálat, letérdelt, hogy az újságpapírt lángra lobbantsa. A tűz táncba kezdett, a száraz gyújtós pattogott. Az asszony tett rá néhány hasábot, s a lángok magasra csaptak a kéményben. A ház, íme, újra él, s most, hogy túl van ezen a kellemes feladaton, már nincs több mentsége, hogy ne hívja fel valamelyik gyerekét, s el ne mondja, hogyan cselekedett.
De melyiket hívja? Leült a karosszékébe, hogy megfontolja a lehetőségeket. Hát persze, Nancyt kellene, mivel ő a legidősebb, és ő az, aki úgy gondolja, anyja minden lépéséért felelős.
De Nancy megdöbbenne, pánikba esne, és hangos szemrehányásokkal illetné. Penelope nem érezte most magát elég erősnek, hogy Nancyvel megmérkőzzék.
Akkor Noelt válassza? Talán Noellel kellene beszélnie, hiszen ő a férfi a családban. De a puszta gondolat, hogy Noeltől bármilyen gyakorlati segítséget vagy tanácsot várjon, annyira nevetséges volt, hogy az asszony azon kapta magát, hogy mosolyog. „Noel, fogtam magam, és kijöttem a kórházból, itthon vagyok.” Noel nagyon is valószínű válasza: „Ó!”vajon a közöltek mely részére vonatkozna? Penelope végül azt tette, amiről mindvégig tudta, hogy megteszi. Felvette a telefont, és Olivia londoni munkahelyét tárcsázta.
– Véé-nusz. – A telefonkezelő lány mintha énekelte volna a magazin nevét.
– Tudná kapcsolni, kérem, Olivia Keelinget? – Azonnal.
Penelope várt.
– Miss Keeling titkárnője.
Olíviához telefonon eljutni majdnem olyan volt, mintha az ember az Egyesült Államok elnökével szeretett volna egy kis csevelyt folytatni.
– Beszélhetnék Miss Keelinggel, kérem? – Sajnálom, de Miss Keeling értekezik.
– Ez azt jelenti, hogy az igazgatósági kerekasztal mellett ül, vagy pedig benn van a szobájában? – A szobájában van. – A titkárnő nem volt túlzottan szívélyes. – Van nála valaki.
– Akkor legyen szíves, szóljon neki. Az anyja vagyok, sürgős. – Nem várhat egy kicsit? – Egy percet sem – mondta Penelope határozottan. – Nem fogom sokáig föltartani.
– Rendben.
Újból várakozás, azután végre – Olivia.
– Mami! – Ne haragudj, hogy zavarlak.
– Mami, valami baj van? – Nem, minden rendben.
– Hála istennek. A kórházból telefonálsz? – Nem. Itthonról.
– Otthonról? Mikor kerültél haza? – Ma délután, úgy fél háromkor.
– Én azt hittem, még legalább egy hétig benn akarnak tartani.
– Benn is akartak, de iszonyúan untam az egészet, és ki is merültem. Egy szemhunyásnyit nem aludtam éjszaka, a mellettem fekvő öreg hölgy meg állandóan beszélt. Még hogy beszélt – locsogott szegény öreg pára. Úgyhogy megmondtam a doktornak, hogy nekem ebből elegem van, összepakoltam, és eljöttem.
– Elbocsátottad saját magad – állapította meg Olivia röviden, kissé lemondóan csengett a hangja, de semmi meglepődést nem árult el.
– Pontosan így van. Kutya bajom. Fogtam egy jó kis taxit egy aranyszívű sofőrrel, és ő hazahozott.
– És a doktor nem tiltakozott? – De. Jó nagy hangerővel. De hát hiába.
– Ó, Mami. – Olivia hangjában nevetés bujkált. – Nagyon rossz vagy ám! A hétvégén készültem hozzád látogatóba, a kórházba. Tudod, hogy kilószámra vigyem neked a szőlőt, s aztán én faljam fel az egészet.
– Ide is jöhetsz – jegyezte meg Penelope, de rögtön meg is bánta. Félt, hogy amit mondott, szánalmasan hangzott, mintha rá lenne utalva Olivia társaságára.
– Hát ha csakugyan olyan jól vagy, akkor kissé elhalasztanám a dolgot. Az a helyzet, hogy ezen a hétvégén iszonytatóan sok a dolgom. Mami, beszéltél már Nancyvel? – Nem. Gondoltam rá, de aztán elgyávultam. Tudod, milyen aggályoskodó. Holnap reggel hívom, amikor már Mrs. Plackett is itt van, ha már biztonságban érzem magam.
– És egyébként hogy vagy? Őszintén.
– Tökéletesen. Kivéve, hogy kicsit rosszul alszom.
– Ugye, most nem fogod megerőltetni magad? Úgy értem, nem veszed be magad a kertbe, hogy árkot ássál és fákat ültess át? – Nem, nem. Megígérem. Különben is, olyan kemény a föld, mint a vas. Az ásót nem lehet belenyomni.
– Hál' istennek, vannak még apró örömök. Mami, muszáj most mennem, itt van egy kollégám.
– Tudom, a titkárnőd mondta. Ne haragudj, hogy zavartalak, de szerettem volna, hogy tudd, mi a helyzet.
– Örülök, hogy hívtál. Majd még beszélünk, Mami, és kényeztesd magad egy kicsit.
– Jó. Szervusz, drágám.
– Szervusz, Mami. Az asszony letette a telefont, és hátradőlt a székben.

Most már nincs több tennivalója. Ráébredt, hogy nagyon fáradt, de jótékony fáradtság ez, amelyet meglágyít az otthonos környezet, mintha csak a háza egy kedves személy lenne, aki ölelő karjaiba veszi. A meleg, tűz világította szobában, puha, öreg karosszékében ülve meglepődve észlelte, hogy az a fajta megmagyarázhatatlan boldogság tölti be, amelyet már évek óta nem érzett. Igen, azért, mert élek, gondolta. Hatvannégy éves vagyok, és – ha azoknak az idióta orvosoknak hinni lehet – szívrohamom volt, vagy akármi. Túléltem, túljutok rajta, elfelejtem, nem fogok beszélni róla, nem gondolok rá soha többet. Hiszen élek. Érzékelek – tapintok, látok, hallok, szagolok; el tudom magam látni. Elbocsátottam magam a kórházból, taxit kerítettem, és hazahozattam magam. A kertben előbújnak a hóvirágok, közel a tavasz. Látni fogom. Figyelem majd az évente megújuló csodát, érzem, ahogy a nap hétről hétre melegebben süt. S mivel élek, mindezt láthatom, és része lehetek a csodának.
Eszébe jutott a drága Maurice Chevalier-ről szóló anekdota.
„Milyen érzés hetvenévesnek lenni? – kérdezték tőle. – Nem olyan rossz – felelte -, ha az ember számba veszi a másik lehetőséget.” 
Penelope Keeling azonban a „nem olyan rossz”-nál ezerszer jobban érezte magát. Az élet most már nem pusztán magától értetődő létezés, hanem jutalom, ajándék, s minden nap, amely még eljön, élvezetes élményeket hoz. Az idő nem végtelen. Egy pillanatot sem fogok elvesztegetni, fogadta meg. Még sosem érezte ennyire erősnek, ennyire bizakodónak saját magát.
Mintha megint fiatal lenne, készülne valamire, valahová, s csodálatos dolgok ígérete lógna a levegőben.

1.
NANCY

NANCY időről-időre arra a következtetésre jutott, hogy ő, Nancy Chamberlain arra van ítélve: akármilyen ártatlan és egyszerű dologba fogjon is, előbb-utóbb elkerülhetetlenül rettentő bonyodalmakba sodródik.
Vegyük csak ezt a reggelt. Szürke nap március közepén. Csupán annyi történt, vagyis arra készült, hogy elcsípje a 9 óra 15 perces vonatot Cheltenhamből Londonba, megebédeljen a húgával, Olíviával, utána esetleg beugorjék a Harrods áruházba, azután hazatérjen. Végül is mindebben nem volt semmi különösen felháborító. Nem készült belevetni magát valamiféle szélsőséges, vad orgiába, nem a szeretőjével akart találkozni – valójában égetőbb feladata volt, mint bármi: felelősségteljes dolgokat megbeszélni, dönteni bizonyos kérdésekben. Mégis, amint a tervét otthon előadta, gátló körülményekből nyomban falak emelkedtek elé, s ellenkezéssel – sőt, rosszabb: közönnyel – találta magát szemben. Úgy érezte, mintha az életéért kellene küzdenie.
Tegnap este, miután Olíviával megállapodott telefonon, a gyerekei keresésére indult. A kisnappaliban találta őket, amelyet Nancy némi szépítéssel könyvtárnak nevezett magában; a kandalló előtti díványon heverésztek, és tévét néztek. Volt ugyan saját szobájuk televízióval, de ott nem volt kandalló, ezért a szoba jéghideg, a tévé pedig csak egy öreg fekete-fehér készülék – nem csoda, hogy idejük jó részében itt tanyáztak.
– Drágáim, holnap Londonba kell mennem, hogy Olivia nénivel találkozzam, s megbeszéljük Penelope nagyanyá…
– Ha Londonba mész, akkor ki viszi el Villámot a kovácshoz patkoltatni? Ez Melanie volt. Beszéd közben a copfja végét rágcsálta, és boszorkányos szeme sarkából állandóan a képernyőt betöltő idegbeteg megjelenésű popsztárt figyelte. A lány tizennégy éves volt, s most volt – ahogy anyja nevezte – a „fura” korszakában. Nancy számított erre a kérdésre, így kéznél volt a válasza.
– Megkértem Croftwayt, hogy intézze el a dolgot. Ennyit el tud végezni önállóan.
Croftway a szúrós modorú kertész-mindenes volt, aki az istálló mögött lakott a feleségével. Utálta a lovakat, s az állatokat gyakran kergette rémületbe rettentő hangjával és otrombaságával. Hiába, a munkájához tartozott, hogy segítsen a lovak körül, amit morgolódva meg is tett. Fölvezette a szerencsétlen, tajtékos állatokat a lószállító kocsira, s a böhöm járművet elnavigálta az ország másik felében rendezett Pony Club-versenyekre. Ilyenkor Nancy csak mint főlovászt emlegette őt.
Rupert, a tizenegy éves, lecsapott rájuk a párbeszéd utolsó szavánál, s előállt a saját kifogásával.
– Mondtam, hogy Tommy Robsonhoz megyek teára holnap. Szerzett egypár fociújságot, és azt mondta, kölcsönadja.
Hogy jövök tőle haza? Nancy most hallott először Rupert programjáról, de nem engedte meg magának, hogy kijöjjön a béketűrésből. Tudta, ha azt indítványozná a fiúnak, hogy esetleg menjen máskor, azonnal visításba csapó tiltakozást, „ez nem igazság” felkiáltásokat zúdítana magára. Inkább lenyelte a bosszúságát, és amennyire tudta, lágyan fuvolázta, hogy talán jöjjön haza busszal.
– De akkor gyalogolnom kell a faluból idáig.
– Ó, hát csak egy negyed mérföldet. – Nancy mosolygott, próbálta menteni a menthetőt. – Most az egyszer kibírod. Remélte, hogy a fiú visszamosolyog rá, de ő csak felszisszent, s figyelmét újból a televízióra összpontosította.
Nancy várt. Ugyan mire? Talán némi érdeklődés-nyilvánításra egy olyan ügy iránt, amely az egész család számára alapvetően fontos volt? Vagy talán némi reményteljes kérdezősködésre az iránt, hogy milyen ajándékokat akar nekik Londonból hozni – még ez is jobb lett volna, mint a semmi. De ők már el is felejtették, hogy ott van, teljes figyelmüket abba ölték, amit néztek. Nancy hirtelen elviselhetetlennek érezte a tévéből áradó zajokat, és kiment a szobából, becsukta maga mögött az ajtót. A hallban fagyos hideg burkolta be, amely a kövezett padlóról emelkedett, s a lépcsőkön fölfelé kúszott az emelet jeges űrjébe.
Ez a tél kemény volt. Nancy időnként büszkén hangoztatta magának – vagy bárkinek, aki éppen hajlandó volt odafigyelni -, hogy ő egyáltalán nem bánja a hideget. Lévén melegvérű teremtmény, őt nem zavarja. Egyébként is, dagasztotta tovább a gondolatot, az ember sosem fázhat a saját otthonában. Hiszen mindig annyi tennivaló van.
De ma este, hogy a gyerekek ennyire nem helyénvalóan viselkedtek, és ráadásul be kell mennie a konyhába is, hogy szót váltson” a morózus Mrs. Croftwayjel, megborzongott, s” szorosabbra húzta magán a vastag kardigánt. Közben látta, amint az elnyűtt rongyszőnyeg megemelkedik, és megrázkódik a rosszul illeszkedő bejárati ajtó alatt bejövő huzattól.
Mi tagadás, öreg házban laktak, egy régi, György-stílusú paplakban, egy kicsiny és festői faluban. Öreg Paplak, Bamworth – jól hangzó cím. Nancy élvezettel adta meg a bolti eladóknak. „Csak írja le a számlámról – Mrs. George Chamberlain, Öreg Paplak, Bamworth, Gloucestershire.” A Harrods áruházban rányomatta drága kék levélpapírjára. Az ilyen apróságok, mint a levélpapír, sokat számítottak Nancy szemében. Hiszen olyan jó benyomást keltenek.
Ő és George kevéssel a házasságkötésük után költöztek ide.
Az eseményt röviddel az előzte meg, hogy az előző lakó, a bamworthi paplakra jogosult egyházi férfiú, egyszer csak megdühödött s fellázadt, elpanaszolván feljebbvalóinak, hogy nincs olyan ember a földön. még egy olyan, nem földhözragadt egyházi ember sincs, akitől nyomorúságos járandósága fejében elvárható lenne, hogy egy ilyen irdatlan méretű, kényelmetlen és hideg házban éljen és nevelje a családját. Az egyházkerületi elöljáróság némi fontolgatások és egy főesperesi, éjszakai látogatás után (mely utóbbi során a főesperes megfázott, és csaknem elvitte a tüdőgyulladás) úgy határozott, hogy új paplakot építenek. A falu másik végén téglaházikót emeltek annak rendje s módja szerint, a régi paplakot pedig áruba bocsátották. 
Ekkor jött George és Nancy, akik megvették.
– Lecsaptunk rá – mondogatta Nancy a barátainak, mintha ő meg George különösen szemfülesek lettek volna, hogy nem mulasztották el a jó vételt. Igaz, valóban bagóért jutottak hozzá, de – mint ezt Nancy hamarosan felfedezte – csak azért, mert a kutyának sem kellett. – Persze van mit csinálni rajta, de ez a leggyönyörűbb ház, amit láttam, késő György kori, jókora föld van hozzá. kifutó meg istállók. És csak félórányira van Cheltenhamtől, George irodájától. Tényleg eszményi.
Valóban az volt. Nancynek, aki Londonban nőtt fel, a ház maga volt a megtestesült kamaszkori álom, amelyet a tucatszámra fogyasztott Barbara Cartland- és Georgette Heyer regények táplálgattak benne. Vidéken élni, és egy vidéki nemes felesége lenni – ez volt szerény vágyálmai netovábbja, és persze egy hagyományos londoni báli szezon, esküvő fehér ruhában, koszorúslányok, s minderről fénykép a Tatlerben. Mindent megkapott, kivéve a londoni bálozást, s az esküvő után egy vidéki kúria úrnője lett, lóval, istállóval s egyházi ünnepségekre alkalmas kerttel, helyénvaló barátokkal és megfelelő fajtájú kutyákkal; egy férjjel, aki a helyi konzervatív pártiak elnöke, és vasárnap reggelenként felolvassa az aznapi szent evangéliumot.
Eleinte minden ment, mint a karikacsapás. Volt pénzük, rendbe hozatták a házat, vakoltattak, központi fűtést szereltettek, Nancy berendezte a házat a George szüleitől örökölt viktoriánus bútorokkal, és a saját hálószobáját nagy boldogan virágmintás kárpitok kavalkádjába burkolta. Az évek során azonban, az infláció elszabadulásával, a fűtőolaj ára felment, a fizetések is, úgyhogy egyre nehezebben találtak embert a kerti és a ház körüli munkákra. A ház puszta fenntartásának költségei évről évre nagyobb terhet jelentettek, s Nancybe néha befészkelődött a gyanú, hogy talán tovább nyújtózkodnak, mint ameddig a takarójuk ér.
S mintha mindez nem lenne éppen elég, megkezdődött a gyerekek iskoláztatásának rémületes költségeket jelentő folyama: Melanie és Rupert mindketten a helyi magániskolába is jártak. Melanie valószínűleg addig jár oda, ameddig meg nem szerzi az alapbizonyítványát, de Rupertet már előre beíratták Charlesworthbe, ahová az apja is járt. George aznap íratta be, hogy. Rupert megszületett. Csekélyebb összegű pénzt is lekötött a költségekre, de ez ma, 1984-ben még a vonatjegyre is kevés volna.
Egyszer Olíviával vacsorázott Londonban, s elmondta neki a gondját, remélve, hogy keményfejű, ambiciózus húga praktikus tanáccsal szolgál majd. De Olivia nem volt részvétteljes.
Szerinte ostobaságot akar Nancy meg George.
– Ezek a drága magániskolák a múlt relikviái – mondta Nancynek. – Miért nem külditek a gyereket inkább a helyi középiskolába? Hadd vegyüljön el a nép gyermekeivel. Hosszú távon ez hasznosabb lenne neki, mint az az előkelő légkör meg a poros tradíciók.
De hát erről szó sem lehetett. Se George, se Nancy nem szánt állami iskoláztatást egyetlen fiának. Sőt mi több, titokban Nancy egyenesen arról álmodozott, hogy Rupert Etonbe kerül. S ezekbe a fantaziálgatásokba beszűrődött önmaga képe, amint a június negyedikei ünnepségen kalapban feszít. Ehhez képest Charlesworth, akármennyire tiszteletre méltó és elismert hely volt is, csupán másodosztályúnak tetszett. Persze erről már nem beszélt Olíviának.
– Erről szó sem lehet – felelte kurtán.
– Akkor pedig szerezzetek neki ösztöndíjat vagy támogatást. Csináljon ő is valamit a saját érdekében. Mi értelme van anyagilag elvérezned egy kicsiny fiú miatt? Rupert azonban nem volt tudósi hajlamokkal felruházva.
Semmi reménye nem volt ösztöndíjra, s ezt George és Nancy is jól tudta.
– Ebben az esetben – szögezte le Olivia, lezárva a témát, mert már unta -, úgy tűnik nekem, hogy nincs más megoldás, mint eladni az Öreg Paplakot, s valami kisebb helyre költözni. Gondolj bele, mennyi pénzt megspórolhatnál csak azzal, hogy nem kell az öreg házat fenntartanod.
De ez a lehetőség, ha lehet, még nagyobb riadalommal töltötte el Nancy lelkét, mint az állami oktatás gondolata.
Nemcsak azért, mert kínzó lenne beismerni a vereséget és feladni mindent, amire mindig is vágyott, hanem azért is, mert volt egy olyan lesújtó gyanúja, hogy ha ő meg George, meg a gyerekek egy kényelmes kis házban éldegélnének valahol Cheltenham zöldövezetében, s nem lennének se lovak, se Nők Intézete, se konzervatív pártvezetőség, se sportrendezvények, se egyházi ünnepségek – akkor többé nem lennének érdekesek vidéki szomszédjaik szemében. Lassanként elszürkülnének, s mint fogyó árnyak, a jelentéktelenség homályába vesznének.
Megint fázósan megborzongott, majd összeszedte magát, elhessegette ezeket a bánatos képeket, s határozott léptekkel a konyha irányába ügetett a kövezett padlón. Odabenn a hatalmas olajkályha, amely megállás nélkül dolgozott, kellemesen meleg, barátságos világot teremtett. Nancy arra gondolt, különösen télen, milyen kár, hogy nem költözhetnek be mindnyájan a konyhába. Talán rajtuk kívül bármely család engedett volna a csábításnak, hogy az egész telet ott húzza ki. De ők nem voltak „bármely család”. Nancy anyja, Penelope Keeling, gyakorlatilag a hatalmas Oakley Street-i ház konyhájában töltötte az életét, az alagsorban, ahol hatalmas ebédeket tálalt az óriási faasztalon, leveleket irkált, gyerekeket nevelt, ruhát foltozott, vagy éppen vendégei végtelen áradatát szórakoztatta. Nancy pedig világéletében bosszankodott, sőt kissé szégyenkezett is anyja szívélyes, közvetlen életstílusa miatt. Ha én férjhez megyek, fogadta meg még mint gyerek, lesz nappalim és ebédlőm, mint mindenkinek, és csak akkor megyek a konyhába, ha nagyon muszáj.
George szerencsére hasonló fából volt faragva. Néhány évvel korábban, egy komoly eszmecsere során megállapították, hogy a konyhában reggelizés praktikus mivolta ugyan többet nyom a latban, mint a színvonalbeli csökkenés, amely ezzel jár, de ennél tovább menni egyikük sem volt hajlandó. Következésképp az ebéd és a vacsora a hatalmas, magas mennyezetü ebédlőben szolgáltatott fel a megfelelően terített asztalon, s imigyen a forma helyettesítette a kényelmet. Ezt a barátságtalan helyiséget elektromos kandalló fűtötte, s amikor vacsoravendégeik voltak, Nancy pár órával a felszolgálás előtt bekapcsolta. Soha nem értette, hogy a hölgyvendégek miért érkeznek sálakba burkolódzva. Ennél rosszabb is történt – Nancy soha nem fogja elfelejteni -, amikor egy szmokingos férfiú mellénye alatt egy vastag pulóver eltéveszthetetlen V kivágását fedezte fel... Soha többet nem hívták meg ezt az urat.
Mrs. Croftway a mosogató előtt állt, krumplit hámozott vacsorára. A hölgy igen fensőbbséges személyiség volt (sokkal inkább az, mint csúnya szájú férje), aki a munkához fehér kezeslábast viselt, mintha ettől a főztje elfogadhatóvá és élvezhetővé válna. Nem vált azzá, de Mrs. Croftway esti felbukkanása a konyhában legalább azt jelentette, hogy nem Nancynek kell saját kezűleg a vacsorát elkészítenie.
Nancy elszánta magát, hogy egyenesen előhozakodik a dologgal.
– Ó, Mrs. Croftway... kissé változik a napirend. Londonba kell mennem holnap, hogy a húgommal ebédeljek. Az anyámról van szó, és lehetetlen telefonon megbeszélni ezeket a dolgokat.
– Azt hittem, az anyja kijött már a kórházból, és otthon van megint.
– Igen, otthon van, de tegnap beszéltem telefonon az orvossal, és ő azt mondja, nem szabad továbbra is egyedül élnie. Enyhe volt ugyan a szívrohama, és fantasztikusan gyógyul, de azért... az ember sohasem tudhatja...
Nem azért részletezte mindezt Mrs. Croftwaynek, mert bármiféle segítséget vagy megértést várhatott volna tőle, hanem mert a betegség volt az egyetlen téma, amelyet ez az asszony élvezettel tárgyalt meg. Nancy remélte, hogy ezzel kissé oldja a morcosságát.
– Az én anyámnak is szívrohama volt, és sohasem lett utána az, aki volt. Elkékült az arca, a keze meg úgy felpüffedt, hogy le kellett vágni a jegygyűrűt az ujjáról.
– Nem tudtam erről, Mrs. Croftway.
–- Képtelen volt egyedül boldogulni azután. Velem meg Croftwayjel kellett együtt laknia, az övé volt a legjobb szoba az utca felől, de mondhatom, többet szenvedtem, mintha keresztre feszítettek volna, egész nap le-föl a lépcsőn, ő meg egy bottal verte a padlót. A végére teljesen kikészültem idegileg. A doki azt mondta, nem látott még nőben ilyen roggyant idegeket. Akkor berakta a mamát egy kórházba, ahol meghalt.
Kétségkívül itt volt a leverő történet vége. Mrs. Croftway visszatért a krumplihámozáshoz, s Nancy ügyetlenül megjegyezte :
– Sajnálom... micsoda megpróbáltatás lehetett ez magának. Mennyi idős volt a mama?
– Egy hét híján nyolcvanhat.
– Hát... – Nancy igyekezett határozott hangot megütni. -Az enyém még csak hatvannégy, és biztos vagyok benne, hogy nagyszerűen fog javulni.
Mrs. Croftway az éppen meghámozott krumplit a lábasba dobta, és Nancy felé fordult, rápillantott. Ritkán esett meg, hogy valakinek a szemébe nézett, s ha mégis megtette, a hatás vérfagyasztó volt, mert a szeme savószerűen színtelen volt, s úgy tűnt, sohasem pislog.
Mrs. Croftwaynek megvolt a maga véleménye Nancy anyjáról, Mrs. Keelingről. Egyszer találkoztak, amikor Mrs. Keeling egyáltalán nem gyakori látogatásai egyikét töltötte az Öreg Paplakban, és ez az egy alkalom tökéletesen elég volt mindenkinek. A hölgy magas, nagydarab asszonyság, sötét szemekkel, mint egy cigányasszony. A ruhái már az ócskapiacra kívánkoztak. A tetejébe otrombán viselkedett: bejött a konyhába s mindenáron mosogatni akart, amikor pedig Mrs. Croftwaynek megvan a maga munkamódszere, és nem szereti, ha beleavatkoznak a dolgába.
– Érdekes, hogy szívrohamot kapott – jegyezte meg az asz-szonyság. – Nekem úgy tűnt, olyan erős, mint a bivaly.
– Igen – jegyezte meg Nancy erőtlenül. – Igen, igazi megrázkódtatás volt mindannyiunknak – tette hozzá szenteskedő hangon, mintha az anyja máris halott lenne, s illendő volna szépen beszélni róla.
Mrs. Croftway összeszorította a száját.
– Az anyja csak hatvannégy lenne? – Hitetlenkedés volt a hangjában. – Többnek látszik, nem? Azt hittem, már jócskán túl van a hetvenen.
– Nem, még csak hatvannégy.
– Mennyi idős akkor maga?
Hát ez tűrhetetlen. Nancy érezte, ahogy ettől a szemtelenség-tői megmerevedik egész testében, és az arcába tódul a vér. Bárcsak lenne bátorsága ráförmedni az asszonyságra, hogy törődjön a saját dolgával, de akkor esetleg felmondana, s Croftwayjel együtt távoznának. Mit csinálna akkor ő a kerttel, a lovakkal, a málladozó házzal és az éhes családdal?
– Én... – A hangja rekedten elcsuklott. Megköszörülte a torkát. – Ami azt illeti, negyvenhárom vagyok.
– Csaaak? Hát esküdni mertem volna, hogy megvan már ötven is.
Nancy kis nevetésfélét hallatott, mintha tréfának fogná fel, de mi mást is tehetett?
– Hát ez nem túl hízelgő, Mrs. Croftway.
– Talán a súlya miatt. Biztos azért. Semmi nem öregít jobban, mintha az embernek elmegy az alakja. Fogyókúráznia kéne... Nem is egészséges kövérnek lenni, mert legközelebb -s itt kaccantott egyet – majd magát éri el a szívroham.
Gyűlölöm, Mrs. Croftway. Gyűlölöm.
– Olyan jó kis diéta van az e heti nők lapjában... Egyik nap csak grépfrút, a másikon joghurt. Vagy fordítva... Kivághatom, és elhozhatom magának, ha akarja.
– Ó, nagyon kedves. Talán. Ha gondolja. – Nancy hangja ideges volt, remegett. Hogy összeszedje magát, kiegyenesedett, s némi erőfeszítéssel megpróbált kikecmeregni a kínos helyzetből.
– De Mrs. Croftway, nem erről akartam magával beszélni, hanem a holnapról. A kilenc-tizenötössel megyek, így nem lesz sok időm, hogy rendet rakjak, sajnos, magára vár mindaz, amit meg tudna csinálni... És lenne olyan szíves, megetetné helyettem a kutyákat?... Az ételt elkészítem nekik, aztán megfuttathatná őket kicsit a kertben... és... – Gyorsan folytatta, nehogy Mrs. Croftway közbevágjon, és tiltakozni kezdjen. – És adjon át Croftwaynek egy üzenetet a nevemben, hogy vigye el Villámot a patkolókovácshoz... már ideje patkoltatni, nem akarom elhalasztani.
– Óó... – mondta Mrs. Croftway kétkedő hangsúllyal. -Nem hinném, hogy egyedül be tudná vonszolni az állatot a lószállítóba.
–Dehogynem, biztosan tudja, már máskor is csinálta... azután holnap este, ha hazajöttem, akkor csinálhatnánk egy kis birkavacsorát. Vagy pörköltet, effélét... Croftway nagyszerű brokkolijával...
Nancynek csak vacsora után volt alkalma George-dzsal szót váltania. Addig a gyerekekkel meg kellett íratnia a leckét, megtalálnia Melanie balettcipőjét, túlesni a vacsorán és az asztal leszedésén, telefonálnia a papnénak, hogy megmondja, másnap este nem tud részt venni a Nők Céhe soros ülésén, meg egyáltalán megszerveznie az életet, s eközben egy szót sem tudott volna George-dzsal beszélni, aki amúgy is csak hét órakor vetődött haza, s ilyentájt már semmi másra nem vágyott, csak hogy leülhessen a kandalló elé egy pohár whiskyvel meg az újsággal.
De végül mindenen túl voltak, s Nancy bemehetett George után a könyvtárszobába. Határozottan csukta be maga után az ajtót, hátha a férje felnéz az újságból, de az még csak meg sem rezzent a Times lapjai mögött. így Nancy odalépett a bárszekrényhez, amely az ablak mellett állt, töltött magának egy whiskyt, azután a pohárral leült George-dzsal szemben, a kandalló előtti szőnyeg túloldalán álló karosszékbe. Tudta, hogy perceken belül George keze kinyúlik, hogy bekapcsolja a televíziót, és megnézze a híradót.
– George – szólalt meg. -Hm?
– George, kérlek, hallgass ide egy percre.
A férfi befejezte a mondatot, ahol tartott, majd kényszeredetten leengedte az újságot. Ötvenen túli férfiú bukkant elő a Times mögül, akit koránál jóval idősebbnek mutatott gyérülő, ősz haja, keret nélküli szemüvege és öreges sötét öltönye a komor nyakkendővel. George ügyvéd volt, s tán úgy vélte, ez a gondosan összehangolt megjelenés – amely inkább színdarabba való lett volna, az ügyvéd szerepére – bizalmat kelt az esetleges ügyfelekben. Nancy azonban titkon néha arra gondolt, hogy ha kissé előnyösebben öltözne – venne egy szép tweedöltönyt és egy szarukeretes szemüveget -, akkor talán az üzlet is fellendülne. Hiszen amúgy a világnak ez a tájéka villámgyorsan igen divatos lett, mióta megépült az autópálya Londontól idáig. Új, gazdag lakók költöztek be; farmok döbbenetes összegekért cseréltek gazdát; a legroskatagabb vityillókat is egykettőre megvették, és hatalmas pénzbefektetéssel átalakították hétvégi búvóhelyekké. Az ingatlanügynökségek meg az építési vállalkozások szaporodtak, virágzottak; a legeldugottabb helyeken nyíltak drága üzletek. Nancy nem értette, hogy a Chamberlain, Plantwell és Richards cég ugyan miért nem tudott felkapaszkodni erre a szekérre, s ebből a csurranó-cseppenő gazdagságból megszerezni a maga részét. De hát George régimódi ember volt, aki mindig ragaszkodott a megszokott gyakorlathoz, és rettegett minden változástól. Roppant óvatos és zárkózott volt.
– Nos, mit kellene meghallgatnom? – kérdezte Nancyt.
– Holnap Londonba megyek, hogy Oliviával ebédeljek. Anyáról kell beszélnem vele.
– Most mi a probléma?
– Ó, George, tudod, hogy micsoda... Mondtam már, hogy beszéltem anya orvosával, és ő azt mondja, semmi szín alatt nem lehet tovább egyedül hagyni.
– Mit akarsz tenni a dologban?
– Szóval... találnom kell egy házvezetőnőt. Vagy egy társalkodót.
– Nem tetszene neki az ötlet – szögezte le George.
– De ha találnánk is valakit... van anyának erre elég pénze? Egy megbízható nő negyven-ötven fontot kér egy hétre. Tudom, hogy rengeteg pénzt kapott az Oakley Street-i házért, Podmore's Thatchre viszont nem költött egy árva garast sem, kivéve, hogy azt a nevetséges üvegházat építette hozzá, de hát az a pénz tőke, nem? Megengedhetne magának ekkora költekezést?
George előredőlt a székén, a whiskyspoharáért nyúlt.
– Fogalmam sincs – mondta. 
Nancy felsóhajtott.
– Ő annyira titkolódzó, annyira átkozottul önálló. Egyszerűen nem hagyja, hogy segítsenek neki. Ha legalább a bizalmába avatna bennünket, téged felruházna az ügyvédi jogokkal, akkor nekem sokkal egyszerűbb lenne a helyzetem. Végül is, én vagyok a legidősebb gyerek, és amúgy Olivia vagy Noel soha a kisujját sem mozdította érte...
George már kívülről tudta mindezt.
– És mi van azzal a bejárónőfélével, Mrs. Hogyhívjákkal?
– Mrs. Plackett. Ő csak háromszor megy egy héten, délelőtt, hogy takarítson. Van neki is háza meg családja, az is sok munka.
George letette a poharát, arcát a tűz felé fordította, ujjhegyeit sátorformán egymáshoz érintette.
– Nem egészen tudom kiokoskodni – szólalt meg kisvártatva -, hogy mitől kerültél ilyen állapotba. -- Úgy beszélt, mintha egy különösen lassú felfogású kliense ülne előtte. Nancy sértve érezte magát.
– Nem vagyok semmiféle állapotban. George erre rá sem hederített.
– Csak a pénz miatt? Vagy a puszta feltételezés az oka, hogy esetleg nem kapsz egy olyan galamblelkű asszonyt, aki hajlandó lenne az anyáddal élni?
– Talán mindkettő – vallotta be Nancy.
– És elképzelésed szerint Olivia mennyiben fog hozzájárulni eme rejtvény megoldásához?
– Legalább megvitatja velem a dolgot. Miután egész életében semmit nem tett meg az anyjáért... vagy bármelyikünkért, ami azt illeti – tette hozzá keserűen a régi sérelmei tudatában. – Amikor anya elhatározta, hogy eladja Oakley Streetet, és kijelentette, hogy Cornwallba megy, Porthkerrisbe, én voltam az, aki rettenetes erőfeszítések árán lebeszéltem róla, hogy ilyen őrült lépést tegyen. És lehet, hogy hiába beszéltem volna, ha te nem találod meg Podmore's Thatcht, amely húsz mérföldnyi távolságra sincs ide, úgyhogy szemmel tarthatjuk őt. Ha tegyük föl, Porthkerrisben lenne, olyan messze azzal a rozoga szívével, és egyikünk sem tudná, mi van vele...?
– Ne kalandozzunk el a lényegtől – fogta könyörgőre George, a legőrjítőbb stílusában.
Nancy oda sem figyelt rá. A whisky megmelengette, és egyben a régi belefagyott sirámokat is felolvasztotta benne.
– Ami pedig Noelt illeti, gyakorlatilag teljesen elhanyagolja anyát, amióta az eladta az Oakley Street-i házat, és Noelnek ki kellett költöznie. No, az nagy csapás volt neki. Huszonhárom éves koráig egy fillért nem kellett fizetnie lakbérre; az anyja főztjét ette, a ginjét itta, nem került neki semmibe az élet. En mondom neked, Noelnek megrázkódtatás volt, amikor elkezdhette fizetni a saját költségeit.
George sóhajtott. Noelt sem tartotta többre, mint Oliviát. Az anyósa pedig, Penelope Keeling, maga volt a megtestesült rejtély a számára. Azóta sem küzdötte le magában a csodálkozást: vajon hogyan származhat egy ennyire normális nő, mint Nancy, egy ilyen különös család bugyraiból?
Felhajtotta, ami még a pohárban volt, felkelt, rádobott még egy hasábot a tűzre, s újabb italért ment. Az üveg halk koccanásai közepette szólalt meg a szoba túlsó végéből.
– Tételezzük fel a legrosszabbat. Hogy az anyádnak nem telik házvezetőnőre. – Visszaült a székébe, szemközt a feleségével. – Tételezzük fel, hogy senki nem vállalja azt a nem lebecsülendő feladatot, hogy vele legyen. Akkor mi történik? Azt akarnád, hogy idejöjjön hozzánk?
Nancy Mrs. Croftwayre gondolt, aki örökös sértettségben járna-kelne. A gyerekekre, amint Pen nagyi állandó korholásai miatt siránkoznának. Majd Mrs. Croftway anyja jutott az eszébe, a levágott jegygyűrű, s az ágyban fekvő öregasszony, aki a padlót veri a botjával...
– Nem hiszem, hogy kibírnám – sóhajtott fel elkeseredetten.
– Én sem – vallotta be George.
– Talán Olivia...
– Olivia? – hitetlenkedett George. – Olivia, amint bárkit is beenged az ő kis magánéletébe? Ne nevettess.
– Hát, Noel szóba sem jön.
– Úgy fest a dolog – állapította meg George -, hogy semmi nem jöhet szóba. – Titokban rápillantott az órájára. Nem akarta elszalasztani a híreket. – Nem hiszem, hogy bármilyen épkézláb tanáccsal szolgálhatnék, amíg dűlőre nem vitted a dolgot Oliviával.
Nancy vérig volt sértve. Igaz, hogy ő meg Olivia soha nem voltak felhőtlen barátságban... hiszen annyira különböznek egymástól... Mégis sértette George kifejezése, a „dűlőre vitel", mintha ők ketten soha egyebet sem tettek volna, csak vitáztak. Már éppen azon volt, hogy ezt közli is George-dzsal, de az megelőzte, bekapcsolta a televíziót, és ezzel véget vetett a beszélgetésnek. Pontosan kilenc óra volt, s a férfi elégedetten fogadta az aznapi sztrájk-, bomba-, gyilkosság- és csődadatokat – mindezt megfejelve az időjárás-jelentéssel, miszerint másnaptól nagyon hidegre fordul az idő, s délutánra országos eső várható.
Nancy kisvártatva felemelkedett a székéből, a kedélyállapota csapnivaló volt. Odament a bárszekrényhez, bőkezűen újabb adag whiskyt töltött magának, majd kiment a szobából, az ajtót halkan becsukva maga mögött. Felballagott a lépcsőn a hálószobájába, onnan a fürdőszobájába. Bedugaszolta a kádat, vizet eresztett, s jó bőven illatos habfürdőt öntött bele. Öt perccel később az általa ismert legkellemetesebb foglalatosságba merült – vagyis egy kád forró vízbe, miközben hideg whiskyt kortyolgatott.
A dagonyázás közepette, gőzökbe és buborékokba burkolva, az önsajnálat kéjes érzeteinek engedte át magát. Feleségnek és anyának lenni hálátlan feladat, állapította meg magában. Ha az ember a férjének és a gyermekeinek szenteli magát, megértő a személyzettel, törődik az állatokkal, fenntartja a házat, megveszi az ennivalót, kimossa a ruhákat – mi a fizetség? Mit kap elismerésképpen? Semmit.
Könnyek gyűltek a szemébe, összekeveredtek a vízzel, a gőzzel. Nancy elismerésre, szeretetre vágyott, gyengéd fizikai kontaktusra, arra, hogy valaki átölelje, és azt mondja: nagyszerű vagy, nagyon jól csinálod.
Nancy egyetlen embert ismert, aki sohasem hagyta cserben.
Persze, apa is egy tünemény volt, amíg élt, de az ő anyja, Dolly Keeling volt az, aki folyton erősítgette Nancy önbizalmát, és mindig őmellé állt.
Dolly Keeling sohasem jött ki igazán jól a menyével, Olíviára nem volt ideje, Noel pedig fárasztotta, de Nancy volt a kedvence, akit kényeztetett, imádott. Keeling nagyanyó volt, aki megvette Nancynak a puffos ujjú, csipkés ruhát, amikor Penelope valami avítt, örökölt ruhadarabban akarta volna legidősebb lányát egy partira elküldeni. Keeling nagymama mondogatta neki, hogy milyen csinos, és például teázni vitte a Harrodsba meg pantomim-előadásokra.
Amikor Nancyt eljegyezte George, iszonyú patália tört ki.
Addigra az apja már elköltözött otthonról, s az anyja nem volt hajlandó megérteni, miért olyan fontos Nancynek a hagyományos, fehér ruhás esküvő koszorúslányokkal és illő fogadással.
Penelope szemében ez a pénzpocsékolás egészen idióta módja volt. Miért nem jó az egyszerű családi szertartás, utána nagy ebéd a hatalmas faasztal körül az Oakley Street-i ház alagsorában? Vagy a kertben? A kert óriási, a házban mindenkinek jutna szoba, nyílnának a rózsák.
Nancy zokogott, ajtókat csapkodott, és azt hangoztatta, hogy senki nem érti meg őt, és soha nem is értették. Végül búskomorságba esett, és így is maradt volna, ha a drága Keeling nagyanyó nem lép közbe. Penelope válláról levette a felelősséget, aki roppant boldog volt emiatt, s a nagyi mindent elrendezett. Egyetlen menyasszony sem kaphatott volna többet. A Holy Trinity-templom, uszályos fehér ruha, rózsaszín ruhás koszorúslányok, s utána fogadás igazi, piros kabátos ceremóniamesterrel, és rengeteg virág mindenütt. És a drága Papa – az anyja ösztökélésére – megjelent, istenien festett, s ahogy illik, Nancyt kiadta a vőlegénynek. Még Penelope megjelenése – nem viselt kalapot, és mint egy királynő, ősrégi brokátba meg bársonyba burkolta magát – sem tudott rontani a nap tökélyén.
Ó, Keeling nagyanyó. Nancy, a maga negyvenhárom évével, Keeling nagyanyóért kezdett könnyeket hullatni a fürdőkádban. Ha itt lehetne, az együttérzésével, vigaszával, dicsérő szavaival. Drágám, annyira csodálatos vagy, annyit teszel a családodért, az anyádért, s ezt mindenki magától értetődőnek veszi...
Szinte hallotta a szeretett hangot, pedig Dolly Keeling már halott volt. Egy éve, nyolcvanhét éves korában a finom öreg hölgy, aki pirosította az arcát, lakkozta a körmeit és pasztellszínű kötött kosztümökben járt, egyszer csak örökre elaludt. Ez a szomorú esemény egy kensingtoni kis magánpanzióban történt, amelyet – hasonlóan a többi hihetetlenül öreg bennlakóhoz – azért választott, hogy ott töltse alkonyati éveit. A temetkezési vállalkozó, akivel az előrelátó panziósoknak állandó szerződésük volt, annak rendje s módja szerint kigurította a házból. 

A másnap reggel csakugyan olyan rosszul sült el, amilyenre Nancy rettegve számított. A whisky miatt fájt a feje, az idő hidegebb volt, mint valaha, s a sötétség is teljes volt még, amikor fél nyolckor kikecmergett az ágyból. Öltözködés közben döbbenten állapította meg, hogy a legjobb szoknyáját nem tudja másként összekapcsolni a derekán, csak egy biztosítótűvel. Belebújt a szoknyához nagyszerűen illő gyapjúpulóverébe, s ígyekezett pillantását távol tartani a félelmetes méretű melltartó kosara fölött előtüremkedő zsírpárnákról. A nejlonharisnya – mivel általában vastag gyapjúharisnyát hordott – most rémisztően elégtelennek ígérkezett, ezért belebújt hosszú szárú csizmájába, amelynek alig bírta felhítzni a cipzárját. Lenn, a földszinten sem vártak rá kellemesebb dolgok. Az egyik kutya hányt, a nagy olajkályha éppen csak langyosra melegedett, a kamrában pedig csupán három tojást talált.
A kutyákat kiengedte, a beteget megtisztogatta, azután megtöltötte az olajkályhát a speciális, nagyon drága üzemanyagával, közben imádkozott, nehogy valami baj legyen vele és leálljon, mert akkor hallgathatná Mrs. Croftway sirámait.
Kiabált a gyerekeknek, hogy siessenek, felrakta a teavizet, megfőzte a három tojást, kenyeret pirított, megterített. A két gyerek többé-kevésbé megfelelően öltözve jelent meg, de éppen veszekedtek, mert Rupert megvádolta Melanie-t azzal, hogy elhagyta az ő földrajzkönyvét, Melanie pedig közölte, nála soha nem is volt, különben is Rupert egy buta hazudozó, és Mama, kell huszonöt cent Mrs. Leeper búcsúajándékára.
Nancy még sohasem hallott semmiféle Mrs. Leeperről.
George nem segített semmit, csak megjelent Nancy nagy ügyködése közepette, megette a lágy tojását, ivott egy csésze teát, és elment. Nancy hallotta a Rovert a ház mellett kigördülni, miközben a piszkos edényt halmozta kapkodva a mosogató mellé, hogy majd Mrs. Croftway tegyen velük ízlése szerint.
– Hát, ha nem nálad volt a földrajzkönyvem.
Az ajtó előtt a kutyák vonítottak. Nancy beengedte őket.
Eszébe jutott a vacsorájuk; megtöltötte a tálkáikat keksszel, kinyitott egy kutyakonzervet, s a kapkodásban elvágta az ujját a bádogdoboz reszelős szélű tetején.
– Jézus, de ügyetlen vagy – jegyezte meg Rupert.
Nancy hátat fordított neki, a hideg víz alá tartotta a hüvelykujját, amíg el nem állt a vérzés.
– Ha nem viszem be azt a huszonöt centet, Mrs. Rawlings dühös lesz.
Nancy fölrohant az emeletre, hogy kifesse magát. Nem volt ideje fmomabb árnyalásra, vagy arra, hogy kihúzza a szemöldökét, így az eredmény messze elmaradt a kívánatostól, de nem volt mit tenni, későre járt. A szekrényből előhúzta a bundát meg a hozzá illő szőrmekalapot. Előkapta a kesztyűt és gyíkbőr táskáját. Utóbbiba beleürítette a hétköznapi táska tartalmát, s a gyíkbőr, persze, ezek után nem akart becsukódni. Nem baj, nem érdekes, rohanni kell.
Leszaladt a földszintre, kiabált a gyerekeknek, akik csodálatosképpen meg is jelentek, felkapták az iskolatáskájukat, Melanie a fejére csapta előnytelen kalapját. A hátsó ajtón valamennyien kitrappoltak a garázshoz, be a kocsiba – még szerencse, hogy a motor elsőre beindult -, s elhajtottak.
Nancy leszállította a gyerekeket, mindegyiket a maga iskolájába, a kapu előtt megállt, alig volt idő elköszönni, már nyomta is gázt, robogott Cheltenham felé. Kilenc után tíz perccel állt be a parkolóba, s két perccel később megvette olcsó napijegyét oda-vissza. A könyvespultnál álló sort megelőzve – egy bájosnak szánt mosollyal kért elnézést – vett egy Daily Telegraphot és egy Harpers and Queent, mely utóbbi erőteljesen kicsapongó lépésnek számított. Miután fizetett, észrevette, hogy a múlt havi szám, de már nem volt idő reklamálni. Mellesleg nem számított olyan nagyon, a lap így is fényes-képes, nagyszerű élvezet lesz majd lapozgatni. Ezzel a gondolattal ért ki a vágány mellé, ahová éppen befutott a londoni vonat. Feltépett egy ajtót, nem nézte, melyiket, s lezuttyant egy üres helyre.
Levegő után kapkodott, a szíve zakatolt. Behunyta a szemét.
Hát ilyen lehet az, mondta magának, amikor az ember éppen kimenekült a tűzvészből.
Lassacskán, néhány mély lélegzetvétel és egy kis erősítő önmegnyugtatás után, kezdett magához térni. A vonat, hála istennek, jó meleg volt. Kinyitotta a szemét, és meglazította magán a bundát. Kényelembe helyezkedett, kinézett az ablakon az elsuhanó, fagyott téli tájra, s hagyta, hogy a vonatzakatolás elringassa megtépázott idegeit. Szeretett vonatozni. A telefon itt sosem csörög, lehet nyugton ülni, és még gondolkodni se kell.
A fejfájása is elmúlt. Elővette a púderkompaktját, megvizsgálta a csöpp tükörben az arcát, bepúderozta az orrát, s megmozgatta az ajkait, hogy eldolgozza rajta a rúzst. Az új képeslap az ölében feküdt olyan kéjes finomságokat ígérve, mint egy doboz felbontatlan, krémmel töltött desszert. Forgatni kezdte a lapokat, nézegette a bundareklámokat, a dél-spanyolországi házak hirdetéseit, a skót felföldön ajánlott nyári lakokat, az ékszereket, kozmetikumokat, amelyek nemcsak szépítik az embert, hanem egyenesen újjávarázsolják a bőrt; akadt déltengeri hajókázást hirdető oldal, és.
Szórakozottan lapozgató keze hirtelen megállt, szeme az egyik oldalra tapadt. A Boothby műkincskereskedő cég egész oldalas hirdetése viktoriánus képek aukcióját adta hírül a Bond Street-i galériában, szerdán, március 21-én. Illusztrációképpen egy Lawrence Stern (1865-1946) által festett kép reprodukciója szerepelt. A festmény címe Vizhordók (1904) volt, s fiatal nőket ábrázolt különféle pózokban, amint a vállukon vagy a csípőjükhöz szorítva rézedényeket cipelnek. Nancy figyelmesen vizsgálgatta őket, megállapítva, hogy valószínűleg rabszolgák, mivel a lábuk csupasz, és nem mosolyognak (nem csoda, hisz szegények láthatólag rettentően küszködnek a súlyos edényekkel), a ruházatuk minimális – áttetsző, kék és rozsdabarna leplek, amelyek – mondhatni, szükségtelenülfedetlenül hagyják kerek kebleiket, rózsaszín mellbimbóikat.
Se George-ot, se Nancyt nemigen érdekelte a képzőművészet, legalábbis nem jobban, mint akár a zene, akár a színház.
Az Öreg Paplak természetesen illendően fel volt szerelve a megfelelő mennyiségű festménnyel, a sportjelenetek nyomatai bármely magára adó vidéki házban megfeleltek volna. Akadt néhány olajkép is, rajtuk halott őz vagy hűséges vadászkutyák, szájukban fácánnal. George örökölte a képeket az apjától.
Egyszer-egyszer, ha volt néhány órájuk Londonban, elmentek a Tate Gallerybe, és kötelességszerűen végigcsoszogtak Constable képei előtt, de Nancy mindebből csupán arra emlékezett később, hogy sok-sok zöld lombkoronát láttak, és fájt a lába.
De még Constable is sokkal jobb volt, mint ez a kép. Ahogy bámulta, nem értette, hogyan akadhatna bárki is, aki egy ilyen rémséget eltűrne a falán, nemhogy még sok pénzt is adjon érte.
Ha valaki egy ilyen képet tukmált volna rá, a mű hamarosan a padlás sarkában vagy egy tűzrakás tetején végezte volna. Nancy figyelmét azonban nem pusztán esztétikai megfontolások miatt ragadta meg a Vizhordók. Érdeklődésének az a tény volt az oka, hogy a festő Lawrence Stern volt, aki mint Penelope Keeling apja, az ő nagyapja volt.
Az volt a furcsa a dologban, hogy Nancy szinte egyáltalán nem ismerte a munkáit. Mire ő megszületett, nagyapja neve, ami a századfordulón ragyogott a legfényesebben – már a feledés homályába veszett, a képeit régen áruba bocsátották, szétszórták, elfelejtették. Anyja Oakley Street-i házában csak három Stern-kép lógott a falon, kettő ebből befejezetlen, allegorikus nimfák liliomokat szórtak egy füves-virágos domboldalon.
A harmadik kép a földszinti hall falán függött, a lépcső mellett, mert csak ott volt hely egy ekkora vászonnak. Stern késői olajképe volt, a Kagylókeresők. Fehéren fodrozódó tengert meg egy strandot ábrázolt, fölötte bodorfelhős eget. Amikor Penelope Podmore's Thatchbe költözött, e három értékes vagyontárgy is vele ment. A befejezetlen páros kép a felső lépcsőfordulóban kötött ki, a Kagylókeresők pedig az alacsony mennyezetű, fagerendás nappalit nyomta agyon hatalmas méreteivel. Nancy már észre sem vette a képet, annyira megszokta; éppúgy része volt anyja házának, mint a megereszkedett díványok és karosszékek, az ódivatú virágcsokrok a kék-fehér vázákban vagy a konyhából áradó pompás illatok.
Valójában Nancy már évek óta nem gondolt egyszer sem Lawrence Sternre, de most, ahogy bundában-csizmában ücsörgött a vonaton, a feltámadó emlékek visszarántották a múltba.
Nem mintha olyan sok mindenre gondolhatott volna vissza.
Nancy 1940 vége felé született Cornwallban, Porthkerris kórháznak kinevezett kicsiny házikójában, a háborús éveket Carn Cottage-ban töltötte, Lawrence Stern házának biztonságában.
Kisgyermekkori emlékei az öregről meglehetősen homályosak voltak – inkább a jelenlétére emlékezett csak, mintsem a személyére. Vajon a nagyapja valaha is a térdére ültette, sétáltatta vagy felolvasott neki? Lehet, de ő már nem emlékszik. Úgy látszik, semmilyen mélyebb benyomást nem tett Nancy gyermekagyára egészen az utolsó napig, amikor – a háborúnak éppen vége volt – ő meg az anyja örökre elhagyta Porthkerrist, és visszavonatoztak Londonba. Valamiért ez az esemény megérintette Nancy tudatát, és tisztán, örökre bevésődött az emlékezetébe.
Az öreg kikísérte őket az állomásra. Nagyon roskatag, nagyon magas, soványra aszalódott figura volt, amint ezüstnyelű botjára támaszkodva a nyitott vonatablak előtt állt a peronon, s búcsúzóul megcsókolta Penelopét. Hosszú, fehér haja tweed peleringallérjára hullott; deformálódott kacska kezén ujj nélküli kesztyűt viselt, amelyből fehér, csontszerű ujjak meredtek elő.
Az utolsó pillanatban, amikor a vonat elindult, Penelope a karjába kapta Nancyt, s akkor az öregember kinyújtotta a kezét, és megsimította Nancy kerek babaarcát. Emlékezett a hideg érintésre – mintha márványból lett volna a keze. Ennyi volt az egész, a vonat gyorsított, a peron eltávolodott, rajta a széles karimájú, óriási fekete kalapjával integető figurával.
Ez volt Nancy első és utolsó emléke a nagyapjáról, aki a következő évben meghalt.
Ősrégi história, mondta magának. Nem kell érzelegni rajta.
De az azért nagyon különös lenne, ha manapság valaki is meg kívánná venni a műveit. A Vizhordók… Nancy értetlenül rázta meg a fejét, azután felhagyott a töprengéssel, és szívrepesve tért vissza a magazin Társasági Napló című rovatához.
– 2. OLIVIA
Az új fotóst Lyle Medwinnek hívták. Nagyon fiatal fickó volt, finom szálú barna hajjal – úgy festett, mintha levesestálat borítottak volna a fejére hajvágáskor -, az arca lágy és kedves.
Nem evilági légkör lengte körül, mint egy odaadó apácajelöltet, s Olivia nem értette, hogyan sikerült idáig eljutnia az ő foglalkozásában különösen kemény érvényesülési harcban anélkül, hogy átvágták volna a torkát.
Olivia szobájának ablaka mellett álltak, az asztalon kiterítve a fiú régebbi fotóiból egy válogatás: kéttucatnyi nagyméretű, fényes, színes kép, amelyek Olivia kedvező bírálatára vártak.
Olivia figyelmesen szemügyre vette mindegyiket. Tetszettek neki a képek. Először is érzékletesek voltak, s Olivia mindig is azt hangoztatta, hogy egy divatfotónak a ruha formáját, a szoknya anyagát, a pulóver bolyhosságát kell hangsúlyoznia, s mindez a fiú képein megragadó élességgel látszott. Ugyanakkor élet, mozgás, elevenség, jókedv, sőt gyöngédség áradt a képekből.
Olivia felvette az egyik fotót. Kisportolt, vállas férfi volt rajta vakítóan fehér tréningruhában a kobaltkék tenger háttere előtt. Barna bőr, izzadságcsöppek, szinte a sós levegő illatát is érezni lehetett – a kép a fizikai jó érzés hangulatát árasztotta.
– Hol készült? – Malibun. Sportruhákhoz csináltam ott reklámfotókat.
– És ez? – Olivia felcsippentett egy másikat, egy esti felvételt lángpiros ruhás nővel, aki a lemenő nap izzása felé fordítja az arcát.
– Ez Point Reays. Címlapfotó az amerikai Vogue-nak.
Olivia letette a képet, a fiú felé fordult az asztal szélének támaszkodva. Így ő is csak akkora volt, mint a fotós, a szemük egy magasságba került.
– Mi a képzettsége? – Elvégeztem a szakiskolát – vonta meg a vállát a fiú. Azután szabadúszó voltam egy darabig, később csatlakoztam Toby Stryberhez, vele voltam mint asszisztens pár évig.
– Toby mesélt nekem magáról.
– Azután, mikor Tobytól eljöttem, Los Angelesbe mentem.
Az utóbbi három évben ott éltem.
– És jól ment a sora.
– Hát, nem panaszkodom – mosolygott szégyenlősen.
A fiú öltözéke eltéveszthetetlenül Los Angelesre vallott. Fehér edzőcipő, koptatott farmer, fehér ing, fakó farmerzakó.
A kemény londoni időnek annyi engedményt tett, hogy vékony, lesült nyaka köré egy korallpiros kasmírsálat tekert.
A megjelenése, ha nem is úgy hatott, mintha most húzták volna elő a skatulyából, élvezetesen tiszta volt, mint a frissen mosott ruha, amely a napon száradt, de még nincsen kivasalva. Olivia nagyon vonzónak találta a fiút.
– Carla elmondta a tervet? – Carla Olivia képszerkesztője volt. – A júliusi számba kell anyag, még utoljára a nyári ruhákról, mielőtt beburkolódznánk a gyapjúszövetekbe.
– Igen mondta, hogy szabadtéri képek lennének.
– Van valamilyen javaslata, hol készüljenek? – Ibizáról beszéltünk. Vannak arrafelé kapcsolataim.
– Ibiza.
A fiú sietett, hogy a kedvére tegyen. – De ha másra gondolt, én nem ragaszkodom Ibizához. Esetleg Marokkó? – Nem. – Olivia ellökte magát az asztaltól, s mögé ment, a székéhez. – Már régen nem használtuk Ibizát. De nem strandfotókra gondolok, hanem jobb lenne tájkép a háttérben kecskékkel meg birkákkal, a földjükön görnyedező parasztokkal. Néhány helyit megkörnyékezhetne, hogy hitelesebbek legyenek a képek. Gyönyörűséges arcok vannak arrafelé, és imádják, ha fényképezik őket.
– Nagyszerű.
– Akkor beszéljen meg mindent Carlával.
A fiú habozott.
– Akkor megkaptam az állást? – Persze hogy megkapta. Csak aztán dolgozzék rendesen.
– Persze. Köszönöm. – Elkezdte halomba szedegetni a képeit. A házitelefon megszólalt Olivia asztalán, a nő lenyomta a gombot, a titkárnője jelentkezett be.
– Igen? – Külső hívás, Miss Keeling.
Olivia az órájára nézett. Negyed egy volt.
– Ki az? Éppen ebédelni indultam.
– Bizonyos Mr. Henry Spotswood.
Henry Spotswood. Ki az ördög az a Henry Spotswood? A következő pillanatban beugrott neki a név, emlékezett a férfira, akivel két napja találkozott Ridgewayék koktélpartiján. Őszül a haja, és ugyanolyan magas, mint ő. De akkor Hanknek hívatta magát.
– Kapcsolja, Jane, legyen szíves.
Amint a másik telefon kagylójáért nyúlt, Lyle Medwin, hóna alatt a dossziéba rakott fotókkal, halkan az ajtó felé indult, kinyitotta.
– Viszlát – formálta szájával némán a szót Olivia, és mosolyogva intett a fiú felé, de az már kinn is volt a szobából.
– Miss Keeling? – Igen.
– Olivia, itt Hank Spotswood, Ridgewayéknél találkoztunk.
– Hogyne, tudom.
– Van egy-két szabad órám. Van esélyem, hogy velem ebédel? – Hogy most? – Igen, most.
– Ó, nagyon sajnálom, nem megy. A nővéremet várom vidékről, vele ebédelek. Már el is késtem, el kellett volna indulnom.
– Hát ez baj. Mit szólna akkor egy vacsorához? A férfi hangja előhívta Olivia agyában a többi részletet. Kék szem, kellemes, markáns, amerikaias arc. Sötét öltöny, jó ing legombolt gallérral.
– Jó ötlet. – Nagyszerű. Hol szeretne enni? Egy pillanatra vívódott, aztán határozott.
– Mi lenne, ha most az egyszer nem egy hotelbe vagy egy étterembe menne vacsorázni? – Hogy értsem ezt? – Jöjjön el hozzám, majd én csinálok magának vacsorát.
– Hát ez pompás lenne. – A férfi hangja meglepetésről árulkodott, de örömteliről. – De nem jelent ez magának nyűgöt? – Egy csöpp nyűgöt sem – felelte Olivia, s mosolygott magában az otthonos szón. – Jöjjön úgy nyolc óra tájban. – Megadta a címét, vázolta az irányt arra az esetre, ha egy gyengeelméjű taxisofőrrel akadna dolga, aztán elköszöntek, s letette a telefont.
Hank Spotswood. Hát ezjó. Mosolygott magában, aztán az órájára nézett, és kiverte Hanket a fejéből. Talpra ugrott, felkapkodta a kalapját, kabátját, táskáját, kesztyűjét, és szaporán kopogó cipősarkakkal kisietett az irodából, hogy Nancyvel ebédeljen.
A helyszín a Kettners volt, a Sohóban, ahol Olivia asztalt foglaltatott. Mindig itt bonyolította le az üzleti ebédjeit, s most sem jutott eszébe máshova menni, bár tudta, hogy Nancy otthonosabban érezné magát a Harvey Nicholsban vagy más egyéb helyen, amely tele van a reggeli vásárolgatások után pihegő asszonyságokkal.
Így hát a Kettnersbe tartott, ráadásul későn. Nancy már várta; kövérebb volt, mint valaha a gyapjúpulóverében és szoknyájában. A szőrmekalapja fakószőke tincseihez hasonlatos árnyalatú volt, úgy festett benne, mintha kétemeletes lenne a frizurája. Egyszál magában ücsörgött mint nő az üzletemberek áradatában; a táskáját az ölében tartotta, előtte az apró asztalon egy gin és tonik. Annyira nevetségesen kirítt ebből a környezetből, hogy Olíviába belehasított a lelkiismeret-furdalás. Emiatt hevesebben mentegetődzött, mint különben tette volna.
– Ó, Nancy, rettenetesen sajnálom, de feltartottak, ne haragudj. Régóta vársz? Nem csókolták meg egymást, nem volt közöttük szokásban.
– Semmi baj.
– Legalább ittál már. nem akarsz még egyet, ugye? Háromnegyed egyre kértem az asztalt, jó lenne, ha nem csúsznánk le róla.
– Jó napot, Miss Keeling.
– Á, helló, Gerard. Nem, nem kérünk inni, kifutottunk az időből.
– Rendelt asztalt? – Igen. Háromnegyed egyre. Sajnos kicsit elkéstem.
– Nem baj. Szíveskedjenek utánam jönni.
A férfi elindult, ám Olivia megvárta, amíg Nancy feltápászkodik, összeszedi a táskáját meg a folyóiratát, s lejjebb húzza terjedelmes testtájain a pulóverét. Az étterem meleg volt, zsúfolt, s zsongott a férfiak eszmecseréitől. Olivia megszokott asztalához vezették őket, a túlsó sarokba, ahol a szokásos pincérrituálé után elhelyezkedhettek a hajlított hátú széken: az asztalt eléjük tolták, a terjedelmes méretű étlapot eléjük helyezték.
– Egy pohár sherryt talán, amíg választanak? – Nekem Perrier-t, Gerard. a nővéremnek pedig. – Nancyhez fordult. – Nem akarnál egy kis bort? – De, az nagyon jó lesz.
Olivia, rá sem pillantva az itallistára, az étterem speciális fehérborából rendelt.
– Hát akkor, mit ennél? Nancy bizonytalankodott. Az étlapon elrettentően bőséges volt a választék, ráadásul az egész franciául. Olivia tudta, ha nem lép közbe, egész nap ott ülne, és töprengene, ezért javasolt néhány ételt. Végül Nancy a húslevesnél és a gombás borjúszeletnél kötött ki. Olivia omlettet kért fejes salátával.
– Hogy utaztál? – tette fel a kérdést Olivia, miután a pincér elment.
– Ó, igazán nagyon kényelmesen. Elértem a kilenc-tizenötöst. Kicsit rohanni kellett, hogy a gyerekeket el tudjam vinni az iskolába, de sikerült.
– Hogy vannak a gyerekek? Olivia ígyekezett érdeklődést mutatni, de Nancy tudta, hogy mi a helyzet, így szerencsére nem időzött el a témán.
– Jól vannak.
– És George? – Ő is, gondolom.
– És a kutyák? – faggatódzott tovább Olivia.
– Remekül. – kezdte Nancy, aztán eszébe jutott. – Egyikük rosszul volt reggel.
Olivia fintorgott.
– Ne folytasd. Előbb együk meg az ebédet.
Az italospincér megjelent Olivia Perrier jével és Nancy kis üveg borával. Szakszerűen kinyitotta az üvegeket, töltött, majd várt. Nancynek eszébe jutott, hogy meg kell ízlelnie a bort, úgyhogy belekortyolt, a beavatott módján csücsörített, és kijelentette, hogy a bor felséges. A pincér az asztalra helyezte az üveget, és kifejezéstelen arccal visszavonult.
Olivia kitöltötte magának a Perrier-t.
– Te sosem iszol bort? – kérdezte tőle Nancy.
– Üzleti ebédek alatt sosem.
Nancy csaknem tökéletes félkörívbe felvonta a szemöldökét.
– Ez most üzleti ebéd? – Talán nem? Nem azért vagyunk itt, hogy a Mami körüli üzleti dolgokat megbeszéljük? – A gyermekded „mamizás” bosszantotta Nancyt, mint mindig. Penelope három gyereke háromféleképpen hívta az anyját. Noel anyunak. Nancy néhány éve anyának szólította, mert ezt illendőnek vélte mindkettejük korához és Nancy saját társadalmi állásához. Csak az egyébként mindenben kőszívű és rafinált Olivia ragaszkodott a mamihoz. Nancy néha eltöprengett, vajon Olivia tisztában van-e, milyen nevetségesen hangzik ez.
– Jobb is, ha belevágunk. Nem tudom az egész napomat erre szánni.
Olivia hűvös megjegyzése volt az utolsó csepp. Nancy, aki Gloucestershire-ből utazott fel erre a találkozóra, aki a kutya hányását takarította reggel, elvágta a kezét a kutyakonzerves dobozzal, elvitte nagy nehezen a gyerekeit az iskolába, és az utolsó pillanatban csípte el a vonatot, most nagy megbántottságot érzett.
Nem tudom az egész napomat erre szánni.
Miért ilyen nyers, szívtelen és érzéketlen Olivia? Lehetetlen, hogy egyetlenegyszer az életben testvérekként tudjanak társalogni, anélkül hogy Olivia éreztetné vele az elfoglalt, dolgozó nő fölényét, mintha az ő otthona, férje és gyermekei körül forgó élete nem érne egy fabatkát sem? Amikor kislányok voltak, Nancy volt a szép. Szőke, kék szemű, aki (hála Keeling nagyanyónak) csinos ruhácskákban járt. Nancy vonzotta a szemeket, az elismerést, a férfiakat.
Olivia eszes volt és törekvő, folyton a könyveivel, a vizsgáival, az egyetemi előmenetelével volt elfoglalva. Ugyanakkor annyira, de annyira csúnyácska volt, emlékeztette magát Nancy a tényre: hórihorgas és sovány, deszka és szemüveges, aki szinte modortalan módon nem érdeklődött az ellenkező neműek iránt. Valahányszor Nancy egy-egy barátja felbukkant, megvető hallgatásba burkolódzott, vagy egy könyvvel eltűnt az emeleti hálószobában.
Mégis, volt, ami ezt ellensúlyozza – nem lett volna a szülei gyereke, ha nem áldatik meg e jellegzetességekkel: sűrű haja fényes gesztenyeszínével, anyjától örökölt sötét szempárja madárszerű ragyogásával, amely gunyoros intelligenciát tükrözött.
Nos, mi történt? A nyakigláb, nagy eszű egyetemistából, akit egyetlen férfi nem volt hajlandó táncra kérni, valahogy, valamikor átváltozott e jelenséggé, aki most a harmincnyolc éves Olivia, a félelmetes sikerasszony, a Venus vezető szerkesztője.
Mai megjelenése is éppoly szokatlan, mint valaha volt. Csúnya, de hibátlan, s majdnem rémisztően sikkes. Széles karimájú, fekete velúrkalap, bő, fekete kabát, krémszínű selyemblúz, aranyláncok és arany fülbevaló, ujjain – mintha bokszer lenne – hatalmas gyűrűk. Az arca halvány volt, a szája vérpiros, s hogy, hogy nem, még hatalmas, fekete keretes szemüvege is irigylésreméltóan állt rajta. Nancy nem volt hülye, amint Olivia nyomában haladt át az éttermen, érezte a férfiak felszikrázó érdeklődését, látta a titkos pillantásokat, a megforduló fejeket, s tisztában volt vele, hogy nem őcsinosságának szólnak, hanem egyedül Olíviának.
Nancy sosem törte a fejét, mi lehet Olivia életének sötét titka. Egészen öt évvel ezelőttig, amikor az a bizonyos esemény bekövetkezett, őszintén hitte, hogy Olivia vagy még szűz, vagy teljesen hidegen hagyja a szex. (Volt persze még egy ennél jóval súlyosabb lehetőség is, amely akkor ötlött fel Nancyben, amikor átrágta magát Sackville-West önéletrajzán, de az a dolog, döntötte el magában, túl mocskos ahhoz, hogy akárcsak rá is gondoljon.) Mint a törekvő és okos nő mintapéldányát, Oliviát láthatólag teljesen lefoglalta a hivatása, és rendíthetetlenül haladt előre a ranglétrán, míg végül a Venus vezető szerkesztője nem lett. Akkor hetedik éve dolgozott e nívós, kapós nőlap számára. A neve ott díszelgett az impresszumban, időről időre a fényképét is közölték egy-egy cikke mellett. Egyszer pedig a televízióban is szerepelt, amikor kérdésekre válaszolt egy családi műsorban.
Azután sikerei csúcsán Olivia megtette azt a váratlan és meglepő lépést. Ibizára ment szabadságra, találkozott egy Cosmo Hamilton nevű férfival, és nem jött haza, vagyis egy év múlva jött haza, addig ott élt azzal a férfival. A főszerkesztője annyit tudott csak, hogy kapott egy hivatalos levelet, amelyben Olivia felmondott. Amikor a zavarba ejtő hírek az anyjukon keresztül kiszivárogtak, Nancy nem akarta elhinni. Azt mondogatta magában, hogy ez túlságosan borzasztó lenne, de valójában azt érezte, hogy Olivia valamilyen rejtélyes úton-módon, fölébe kerekedett.
Alig várta, hogy George-nak kitálalhasson, s az ugyanúgy hüledezzék, mint ő, de George meghökkentő módon egészen másképp reagált.
– Érdekes – jegyezte meg, s ez volt minden.
– Nem látszol meglepettnek.
– Nem is vagyok az. Nancy összevonta a szemöldökét.
– De George, Oliviáról beszélek! – Hát persze hogy Oliviáról. – A férfi ránézett a felesége zavart arcára, és majdnem elnevette magát. – Nancy, ugye nem képzelted azt, hogy Olivia úgy élt eddig, mint egy rendes kis apáca? Ő, a rejtélyes útjaival, titokzatos modorával és a kis londoni lakásával. Ha ezt hitted, akkor ostobább vagy, mint gondoltam.
Nancy érezte, hogy mindjárt könnyek szöknek a szemébe.
– De hát. azt gondoltam volna.
– Mit gondoltál? – Jaj, George, ő annyira előnytelen külsejű.
– Nem – felelte George. – Nancy, ő egyáltalán nem előnytelen külsejű.
– Eddig azt hittem, nem kedveled őt.
– Nem is kedvelem – mondta George, és kinyitotta az újságot, jelezvén, hogy vége a diskurzusnak.
George-tól szokatlan volt, hogy bármiben is kertelés nélkül, ilyen nyersen foglaljon állást. Az sem vallott rá, hogy egy helyzetet éles szemmel bíráljon el, de miután Nancy jobban belegondolt a dologba, és emésztgette egy darabig ezt az új fordulatot, úgy vélte, George-nak mégiscsak igaza lehet Olíviával kapcsolatban. Miután hozzászokott a gondolathoz, már az sem okozott neki gondot, hogy az előnyére fordítsa a helyzetet.
Egy ilyen merész kapcsolattal dicsekedni Nancy szemében elegáns és érdekes dolog volt – mint egy régi Noël Coward színjáték! -, s ha az ember a szerelmi viszony törvénytelen mivoltán átsiklott, Olivia és Cosmo története hálás beszédtémát szolgáltatott vacsoravendégségek alkalmával. „Olivia, tudod, az én eszes húgom, egy nagy romantikus. Mindent otthagyott a szerelemért. Most éppen Ibizán él. a leggyönyörűségesebb házban...” Nancy képzelete reménykedően még csodásabb lehetőségek felé száguldott: „Talán jövő nyáron George, én meg a gyerekek nála töltünk pár hetet. Persze, az egész a Pony Club eseményeitől függ, nem igaz? Mi, anyák a Pony Club rabszolgái vagyunk.” Olivia meghívta ugyan az anyjukat, s Penelope örömmel ment is látogatóba – több mint egy hónapot töltött vele és Cosmóval -, de a Chamberlain család részére nem érkezett invitálás. Nancy ezt sohasem bocsátotta meg a húgának. 

Az étteremben nagyon meleg volt. Nancy egyszerre úgy érezte, megsül. Bárcsak blúzt vett volna pulóver helyett, gondolta, de mivel a pulóvert nem vethette le, kortyolt még egyet a hűvös borból. Látta, hogy a meleg ellenére reszket a keze.
– Láttad Mamit? – szólalt meg mellette Olivia.
– Ó, igen. – Nancy lerakta a borospoharat. – Meglátogattam a kórházban.
– Hogy érezte magát? – Nagyon jól, ahhoz képest.
– Biztosak benne, hogy szívrohama volt? – Ó, hogyne. Egy vagy két napig az intenzív osztályon tartották. Azután betették egy kórterembe, mire Anya elbocsátotta saját magát, és hazament.
– Gondolom, az orvos nem volt valami boldog.
– Nem, ideges lett. Ezért hívott engem, s akkor mondta, hogy Anyának nem szabadna egyedül élnie.
– Beszéltél más orvossal is? – De Olivia. – kapta fel a fejét Nancy. – Ő nagyon jó orvos.
– Egy vidéki körorvos.
– Nagyon meg lenne sértve.
– Ostobaság. Szerintem nem kéne a házvezető vagy a társalkodó ügyében addig lépnünk, amíg specialista nem látta.
– Tudod, hogy sosem volt még specialistánál.
– Hát akkor most elmegy. Miért varrjunk a nyakába valami kellemetlen nőszemélyt, ha egyszer önálló akar lenni? Ott van neki az a kedves Mrs. Plackett háromszor egy héten, s biztos vagyok benne, hogy a falusiak mind ott fognak nála nyüzsögni, és szemmel tartják. Végül is öt éve él ott, mindenki jól ismeri. – De mi lenne, ha még egy roham érné, és meghalna, csak azért, mert nincs ott senki vele? Vagy leesne a lépcsőn, vagy a kocsival érné baleset, és elgázolna valakit.
Olivia, megbocsáthatatlan módon, elnevette magát.
– Sosem gondoltam, hogy ilyen élénk a fantáziád. De nézzünk szembe a dologgal: ha autóbalesete lenne, azon nem segít, hogy van házvezetőnője vagy nincs. Őszintén – szerintem nem kell miatta aggódnunk.
– Dehogyisnem kell.
– Miért? – Nemcsak a házvezetőnő miatt. Van más is, amire gondolni kell. A kertre például. Két hektár, amit mindig egymaga gondozott. Kapálta a zöldséget, nyírta a füvet. Mindent maga csinált. Nem lehet most elvárni tőle, hogy effajta fizikai erőkifejtést végezzen.
– Nem is fogja csinálni – jelentette ki Olivia, mire Nancy összeráncolta a szemöldökét. – A minap hosszan fecsegtünk telefonon.
– Nem is mondtad nekem.
– Nem sok időt hagytál rá. Szóval, nagyon kiegyensúlyozottnak, erősnek és jókedvűnek hallottam. Azt mondta, hogy szerinte az orvos ostoba fajankó, meg azt, ha bárki vele lakna, előbb-utóbb meggyilkolná. A ház kicsi, és állandóan egymásba ütköznének, én meg tiszta szívemből helyeseltem. Ami meg a kertet illeti, még a szívroham – nevezzük annak -, szóval, az előtt látta már, hogy nem bírja a munkát, ezért beszélt a helyi kertészeti ügynökséggel, és most majd megy hozzá egy héten kétszer vagy háromszor egy ember. Ha jól emlékszem, jövő hétfőn kezd.
Mindez nem hangolta jobb kedvre Nancyt. Mintha Olivia meg Anya az ő háta mögött konspirálnának.
– Nem hinném, hogy ez nagyon jó ötlet. Honnan tudjuk, kit fognak küldeni? Akárki lehet. Találhatott volna valami rendes embert a faluból.
– A falu minden rendes embere már Pudleyban, az elektronikai üzemben dolgozik. Nancy tovább vitázott volna, ha nem állítja meg a leves érkezése. Kerek agyagtálban helyezték elé, s az illata pompás volt. Hirtelen rájött, mennyire éhes, felkapta a kanalát, és egy friss, meleg franciakifliért nyúlt.
Kisvártatva fagyosan megjegyezte: – Sose jutott az eszedbe, hogy megbeszéld a dolgot velem meg George-dzsal.
– Az isten szerelmére, mit kellett volna megbeszélnünk? Senki másra nem tartozik a dolog, csak Mamira. Tényleg, Nancy, úgy kezelitek őt, te meg George, mintha szenilis lenne, pedig csak hatvannégy, ereje teljében van, erős, mint a bivaly, s éppolyan önálló most is, mint valaha. Hagyd abba az életébe való beavatkozást.
Nancy felháborodott.
– Beavatkozást?! Ha te meg Noel, ahogy te mondod, beavatkoztatok volna egyszer-kétszer, akkor egy csomó terhet levettetek volna a vállamról! Olivia jéghidegen válaszolt.
– Először is, ne említs engem egy napon Noellel. Másodszor, ha neked terhek vannak a válladon, azt mind magad fantaziálod, s magad rakod magadra.
– Nem is értem, én meg George, miért izgatjuk magunkat, úgysincs érte köszönet.
– Mi a csudáért kéne neked köszönetet mondani? – Rengeteg mindenért. Ha én nem győzködöm Anyát, akkor visszament volna Cornwallba, és most valami halászkunyhóban élne.
– Sosem értettem, miért nem tetszett neked ez a terve.
– Olivia. Száz mérföldekre lenne tőlünk, mindannyiunktól, az ország másik felében. nevetséges. Meg is mondtam neki.
Soha nem mehetsz már oda vissza, mondtam neki. Mert azt akarta, hogy visszakapja a fiatalságát. Borzasztó lett volna.
Mellesleg, George volt, aki Podmore's Thatcht találta neki.
Még te sem mondhatod, hogy nem a legbájosabb, legtökéletesebb ház. Mindez George érdeme. Ne felejtsd ezt el, Olivia.
George érdeme. – Háromszoros hurrá George-nak.
Ekkor megint közbelépett a pincér, elvitte Nancy levesestálját, s felszolgálta a borjút meg az omlettet, a bor maradékát beletöltötte Nancy poharába, Olivia pedig vett a salátából.
– És mibe fog kerülni az a kertész? – folytatta Nancy, amikor a pincér elvonult. – Ezek az ügynökségi kertészek mindig borzalmasan drágák.
– Ugyan, Nancy, számít ez? – Persze hogy számát. Megengedheti ezt Anya magának? Félő, hogy nem. Mindig annyira titkolódzik pénzügyekben, miközben rémesen költekezik.
– Mami? Költekezik? Egy árva garast nem költ magára.
– De állandóan vendégeket fogad. Az étel- és italköltsége biztosan csillagászati. És az a nevetséges üvegház, amit építtetett. George próbálta lebeszélni. Sokkal ésszerűbb lett volna, ha a pénzt dupla ablakokra fordítja.
– Lehet, hogy nem akart dupla ablakokat.
– Te persze nem óhajtod izgatni magad, igaz? – Nancy hangja remegett a felháborodástól. – Hogy gondolkozz az eshetőségeken? – És mik az eshetőségek, Nancy? Ugyan, világosíts már fel! – Lehet, hogy kilencvenéves koráig fog élni.
– Remélem is, hogy addig él.
– A tőkéje nem fog örökké tartani.
Olivia szeme huncutul csillogott.
– Szóval, te meg George attól rettegtek, hogy egyszer csak rátok marad egy magatehetetlen, ágrólszakadt szülő? És ez újabb érvágás lesz nektek, azok után, hogy fenntartjátok azt a hodályt, amiben laktok, és bedugtátok a gyerekeiteket a legdrágább iskolákba? – Hogy mire költjük a pénzünket, az nem a te dolgod.
– És hogy Mami mire költi az övét, nem a ti dolgotok! A visszavágás belefojtotta Nancybe a szót. Elfordult Oliviától, és a borjúsültjére összpontosított. Olivia figyelte, ahogy nővére arca kivörösödik, és a szája meg a tokája remegni kezd.
Te jó ég, gondolta, még csak negyvenhárom éves, de már egy kövér, szánalmas vénasszony. Hirtelen megsajnálta Nancyt, és kis lelkifurdalást is érzett, úgyhogy azon kapta magát, hogy jóval kedvesebb hangot üt meg: – Én nem aggódnék a helyedben annyira. Jó árat kapott Oakley Streetért, a pénz jó része még most is, Podmore's Thatch megvásárlása után is megvan. Talán az öreg Lawrence Stern észre sem vette, de hogy, hogy nem, egész rendes kis vagyont hagyott rá. Ami persze neked, nekem meg Noelnek is jól jött, mert az apánk, ez az igazság, ebből a szempontból csak terhet jelentett.
Nancy hirtelen ráébredt, hogy nem bírja tovább. Kimerült a vitában, s gyűlölte, ha Olivia így beszélt a drága Papáról.
Normális körülmények között rögtön a védelmébe vette volna a drága halottat. De már nem volt rá energiája. Olíviával a találkozó teljesen hiábavalónak bizonyult: semmit nem döntöttek el – se Anyáról, se a pénzről, se a házvezetőről, semmiről. Olivia, mint mindig, lehengerelte őt, s Nancy most pontosan így is érezte magát, mint akin átment az úthenger.
Lawrence Stern.
Az élvezetes étel elfogyott. Olivia az órájára nézett, és megkérdezte Nancyt, inna-e kávét. Nancy, miután lehangoltan kiverte a fejéből az édességes pultnál már korábban kifigyelt pudingokat, kért, és a Harpers and Queen után nyúlt, amelyet a vonatútra vett, s amely most a mellette álló szék bársonyán hevert.
– Láttad már ezt? Fellapozta a magazint, amíg a Boothby hirdetéséhez nem ért, és átnyújtotta a lapot a húgának. Olivia rápillantott, és bólintott.
– Igen, láttam. Jövő szerdán lesz az árverés.
– Nem különös? – Nancy visszavette az újságot. – Hogy bárki is megvenne egy ilyen rémséget.
– Nancy, biztosíthatlak, hogy rengetegen vennének ilyen rémséget.
– Tréfálsz.
– Nem én. – Nancy őszinte értetlenségét látva Olivia felnevetett. – Ó, Nancy, hol voltál te meg George az utóbbi években? Rettentő nagy az érdeklődés a viktoriánus festészet iránt. Lawrence Stern, Alma-Tadema, John William Waterhouse. Hatalmas összegekért kelnek el az aukciókon.
Nancy megpróbált friss szemmel nézni a homályos Vizhordókra. Ugyanolyannak látta.
– De miért? – értetlenkedett.
Olivia megvonta a vállát.
– Újraértékelték a festési módjukat. Ritkaságértékük miatt.
– A hatalmas összegeken pontosan mit értesz? Például ez mennyiért menne el? – Fogalmam sincs.
– Nagyjából.
– Háát. – Olivia lebiggyesztette a száját, úgy gondolkodott. – Talán úgy kétszázezerért.
– Kétszázezerért? Ez? 
– Plusz-mínusz húsz százalék.
– De miért? – siránkozott újra Nancy.
– Mondom, a ritkaságértéke miatt. Semmi sem ér egy fabatkát sem, csak ha kell valakinek. Lawrence Stern soha nem volt termékeny festő. Ha megnézed a kép részleteit, megérted, miért. Ez a kép hónapok munkájába kerülhetett.
– De mi történt a többi képével? – Szétszóródtak, eladták őket. Talán egyenesen a festőállványról, még nedvesen. Minden magára adó privát gyűjtemény vagy állami képtár kell hogy őrizzen egyet-egyet. Mostanában már csak nagyon ritkán bukkan elő a piacon egy Stern.
S ne felejtsd el, jóval a háború előtt abbahagyta a munkát, amikor a megnyomorodott keze már tartani sem bírta az ecsetet. Gondolom, mindent eladott, amit tudott, és még örült is, hogy elkeltek, mert így fenn tudta tartani a családot. Sosem volt gazdag. Nagyon szerencsések vagyunk, hogy örökölte azt a hatalmas londoni házat az apjától, s így később meg tudta venni Carn Cottage-ot. Jórészt annak az árából iskoláztattak minket, és Oakley Street maradványaiból él Mami ma is.
Nancy hallgatta, de csak fél füllel. A figyelme elkalandozott, más utakon járt, eshetőséget latolgatott, spekulált! Amennyire tudta, flegmán megkérdezte: – És mi van Anya képeivel? 
– A Kagylókeresőkre gondolsz? 
– Igen. Meg a páros képre a lépcsőfordulóban.
– Mi lenne velük? – Ha most mennének aukcióra, sokat adnának értük? – Gondolom, igen.
Nancy nyelt egyet. Kiszáradt a szája.
– Mennyit? 
– Nancy, nem vagyok képkereskedő.
– Durván.
– Gondolom, körülbelül ötszázezret.
– Ötszázezret. – A szó alig jött ki Nancy torkán. Teljesen döbbenten dőlt hátra a székében. Félmillió. Leírva látta a számot, a font jelével és sok, szép nullával. Ebben a pillanatban odalépett a pincér a kávéval, amely koromfekete volt, és illatosan gőzölgött. Nancy megköszörülte a torkát, és újra próbálta: – Félmillió.
– Nagyjából. – Olivia – máskor ritkán – mosolygott, miközben a cukortartót Nancy felé tolta. – Most már tudod, miért nem kell Mami miatt aggódnotok George-dzsal.
Ezzel véget is ért a beszélgetésük. Megitták a kávét csendben, Olivia fizetett, s felkeltek az asztaltól. Az étterem előtt, mivel különböző irányba tartottak, két taxit rendeltek, s mert Olivia sietett, ő ment el az elsővel. A járdán búcsúztak, Nancy Olivia után pillantott. Amíg ebédeltek, esni kezdett, most már zuhogott, de Nancy észre se vette.
Félmillió.
Megérkezett a taxija. A sofőrt utasította, hogy a Harrodsba menjenek; nem felejtkezett meg az ajtónállónak járó borravalóról, azután bekászálódott a kocsiba. A taxi nekilendült.
Nancy hátradőlt és a vízcsíkos ablakon át kibámult az elsuhanó Londonra. Nem látott semmit. Nem jutott ugyan dűlőre Olíviával, de azért a nap nem veszett kárba. A szíve egészséges izgalomtól zakatolt.
Félmillió font. 

Olivia Keeling szakmai sikerének egyik titka az volt, hogy megtanulta, miképpen vesse ki agyából a fölösleges dolgokat, és nem lebecsülendő szellemi képességét hogyan összpontosítsa egyszerre csak egy dologra. Olyan volt, mint egy tengeralattjáró, amelynek részegységei egymástól lég- és vízmentesen el vannak választva. Délelőtt kiverte Hank Spotswoodot a fejéből, hogy teljes erőbedobással letudhassa Nancyt. Visszatérve a munkahelyére, amint keresztülsétált eme nagyrabecsült épület ajtaján, már eszébe sem jutott Nancy a maga kicsinyes családi nyűgeivel. Ismét a Venus szerkesztője volt, s fejében a lap ügye zsongott. Délután leveleket diktált, tanácskozott a reklámfőnökkel, megszervezett egy üzleti ebédet a Dorchesterben, és megejtette a rég esedékes fejmosást, amellyel az irodalmi szerkesztőnek tartozott, közölvén a szerencsétlen nővel, ha nem ígyekszik jobb novellákat találni, a Venusban nem lesz többé irodalmi rovat, és a szerkesztő elveszíti az állását. A nő – két gyermekét egyedül nevelő anya – könnyekben tört ki, de Olivia könyörtelen maradt, hisz első a lap érdeke. Csupán egy papír zsebkendőt nyújtott át a nőnek, s adott neki két hét haladékot, hogy produkáljon valami csodát.
Mindez elég kimerítő volt. Eszébe jutott, hogy péntek van, s ennek szívből örült. Hatig intézte a dolgokat, rendet rakott az asztalán, összeszedte a holmiját, és lifttel lement az alagsori garázsba a kocsijához.
A forgalom rémes volt, de Olivia már megszokta a csúcsforgalmat. A Venust a vízhatlan szellemi ajtóval azonnal kirekesztette az agyából, mintha a délután nem is létezett volna, s gondolatban megint a Kettnersben volt, Nancyvel.
Kicsit kíméletlen volt vele, azzal vádolta, hogy túllihegi a dolgokat, lekicsinyelte Mami betegségét, lesöpörte az asztalról a vidéki körorvos intelmeit. Mindezt azért, mert Nancy a bolhából is elefántot csinál. Szegény, mit is tehetne, ha ilyen unalmas az élete. De azért is, gondolta, mert ő, Olivia valahol még mindig gyerek, és hallani sem akar az anyjával kapcsolatban semmiféle betegségről. Ő halhatatlan – se beteg nem lehet, se meg nem halhat. Szívroham. Hogy ilyesmi történhetett éppen az anyjával, aki annyira erős, eleven, királynői tartású, aki még sosem volt beteg. Ő mindig a helyén volt. Olivia az Oakley Street-i ház alagsori konyhájára gondolt, a nagy, zegzugos londoni ház szívére, ahol mindig fortyogott a leves, emberek ülték körül a nagy faasztalt, és órákat beszélgettek át kávé és brandy mellett, míg az anyja vasalt vagy lepedőt foltozott. Ha bárki mostanában kiejtette a száján a „biztonság” szót, Olíviának mindig ez a szívmelengető emlék jutott az eszébe.
Most meg. Olivia felsóhajtott. Talán igaza van a doktornak, és Penelopénak kellene valaki, aki mellette lenne. Az lenne a legjobb, ha elmenne hozzá, és megbeszélnék a dolgokat, s ha úgy adódna, segítene valamilyen megoldást találni. Holnap szombat. Holnap elmegyek, meglátogatom, döntötte el, s mindjárt jobban érezte magát. Reggel elindul Podmore's Thatchbe, és ott marad egész napra. Ezzel ki is rekesztette az egészet az agyából, s átengedte a terepet a közelgő este örömteli izgalmának.
Már közel járt az otthonához. Először azonban beugrott a szomszédos szupermarketbe, hogy bevásároljon. Kemény héjú barna kenyeret, libamájkrémet, kijevi csirkét és hozzá való salátát válogatott. Olívaolajat, őszibarackot, sajtot, egy üveg skót whiskyt meg néhány palack vörösbort tett még a kosarába. Virágot is vett, egy kazalnyi sárga nárciszt, az egészet berámolta az autó csomagterébe, s hazahajtott közeli lakásába a Ranfurly Roadon.
Az egyik kis vörös téglás ház volt az övé az Edward-stílusú sorházak láncából, amelyek mindegyike kiugró üvegablakkal és előkerttel tekintett az utcafrontra. Kívülről csaknem túlságosan is rendezett volt, hogy aztán meglepő módon annál rendhagyóbb belső tér táruljon a szem elé: a földszinti zsúfolt beosztás helyett egyetlen tágas térbe lépett a látogató, amelyben a konyhát csak egy pult választotta el, s az emeletre vezető lépcső szabadon kanyarodott fel a magasba. A helyiség hatalmas franciaablakokkal tekintett a kertre, s a kert – mintha vidéken s nem Londonban lenne – messze nyújtózott, mert a kerítés mögötti templom mintegy félhektárnyi park közepén állott, ahol nyáron pikniket tartottak a vasárnapi hitoktatásra járó gyerekeknek a hatalmas tölgyfa terpeszkedő lombja alatt.
Természetes lett volna, ha Olivia vidékiesen rendezi be az otthonát – virágos huzatokkal és fenyőbútorokkal, ehelyett a lakás hűvös modernséget árasztott, mintha egy felhőkarcoló tetején lenne. Az alapszín a fehér volt. Olivia imádta a fehéret mint a luxus és a fény színét. A padlót fehér csempe borította, a falak és a függönyök is fehérek voltak. A mély, hívogatóan süppedős, fehér huzatú díványok és fotelok mellett fehér lámpák álltak. A végeredmény mégsem volt hideg, mert a fehér szigorúságát élénk foltok enyhítették: piros és lilás rózsaszín párnák, spanyol szőnyegek, ezüstkeretes absztraktok. Az ebédlő üvegasztala körül fekete székek álltak, s az egyik falat Olivia kobaltkékre festette, s családi-baráti fényképgalériává alakította.
Mindez meleg, tökéletes és ragyogóan tiszta hatást keltett Olivia szomszédjának jóvoltából, aki már régóta átjárt naponta takarítani. Most is érezni lehetett a tisztítószernek a jácintokéval keveredő szagát. A kék virágok hagymáit Olivia előző augusztusban ültette el, s éppen most borultak virágba.
Ráérősen, tudatos nyugalommal nekiállt a készülődésnek.
Összehúzta a függönyöket, meggyújtotta a tüzet a kandallóban – amely valójában gázzal működött, és műfahasábok takarták, de a valódi hatását keltette -, betett egy kazettát a magnóba, és töltött magának egy whiskyt. A konyhában összeállította a salátát, megcsinálta hozzá az öntetet, megterített, betette a bort a hűtőszekrénybe.
Már csaknem fél nyolc volt. Felment az emeletre. A hálószobája a hátsó fronton volt, a kertre nézett, a tölgyfára. Itt is fehér volt minden, vastag padlószőnyeggel és egy hatalmas franciaággyal. Olivia rápillantott az ágyra, Hank Spotswoodra gondolt, egy-két pillanatig habozott, majd levette a takarót, fényes, hűvös, frissen vasalt ágyneműt húzott fel. Ezek után levetkőzött, vizet engedett a kádba.
Olivia számára az esti rituális fürdés jelentette a tökéletes kikapcsolódást. Az illatos gőzökben szabadjára engedte a gondolatait. Kellemes dolgokat tervezgetett: hová utazzék szabadságra, milyen ruhákat vásároljon, s éppen aktuális barátjával kapcsolatban is homályosan elképzelt egy-két dolgot. Ma este azonban megint Nancyre terelődtek a gondolatai: vajon otthon van már abban a borzalmas házban, azzal a lehangoló családjával? Valóban vannak gondjai, de mindet saját magának köszönheti. Ő meg George, a maguk színházasdijával jóval az anyagi lehetőségeiket meghaladva élnek, s mégis meg vannak győződve róla, hogy még ennél is sokkal több járna nekik. Alig bírta megállni nevetés nélkül, amikor visszaidézte Nancy kiguvadt szemét, leesett állát, amikor meghallotta, mennyit érnek Lawrence Stern festményei. Nancy sohasem tudta eltitkolni az érzéseit, főképp akkor nem, ha valami váratlanul érte, így most sem rejthette el a számító kapzsiságot, amely szinte azonnal megjelent az arcán a döbbenet üres kifejezése nyomában. Nyilván kifizetett iskolaszámlákat képzelt maga elé, meg az Öreg Paplak duplára cserélt ablakait és egyáltalán: jólétet az egész Chamberlain família számára.
Oliviát ez nem nyugtalanította, egy percig sem aggódott a Kagylókeresők sorsa miatt. Lawrence Stern nászajándékul adta a képet a lányának, aki többre tartotta a festményt a világ összes javainál. Soha nem adná el. Nancy – ugyanúgy, mint Noel – várhat, amíg a természet elvégzi a munkáját, és Penelopé feldobja a talpát. Olivia őszintén remélte, hogy ez még hosszú évekig nem fog bekövetkezni.
Kiverte a fejéből Nancyt, és kellemesebb gondolatok felé kalandozott. Ez az intelligens, fiatal fotós, Lyle Medwin.
Igazán kitűnő. Jól jártak vele. Van érzéke a dolgokhoz. 
„Ibiza”, mondta a fiú, s ő önkéntelenül megismételte a szót.
A fotós talán valamit kiérzett a hangjából, azért ajánlott rögtön másik helyszínt. Ibiza. Olivia most jött rá, ahogy a szivacsból balzsamos forró vizet csorgatott mezítelen bőrére, hogy ez a súlytalan beszélgetés fölkavarta az emlékeit, melyek azóta ott keringenek valahol tudat alatt az agya egyik zugában.
Már hónapok óta nem gondolt Ibizára. De nem véletlen, hogy a „vidékies tájat” javasolta „kecskékkel, birkákkal, a földjükön robotoló parasztokkal”. Maga előtt látta a piros tetős házat, a leomló bougainvillaea virágaival, a szőlőfürtökkel. Hallotta a marhák kolompjait, a varjak károgását. Érezte a fenyő és a borókabokrok meleg illatát, amelyet a forró tengeri szél sodort magával. Mintha újra a vakító mediterrán nap forrósága tűzne rá…

3. COSMO

Olivia egy hajón rendezett parti alkalmával ismerkedett meg Cosmo Hamiltonnal. 1979 kora nyara volt, s Olivia éppen a szabadságát töltötte a barátaival.
Olivia nem szerette a hajókat. Nem szerette a bezártságot, a klausztrofóbiás érzést, amelyet a szűk helyre szorított nagy társaság keltett benne. Azért sem lelkesedett, hogy efféle helyen az ember minduntalan beveri a sípcsontját vagy a fejét a boomba vagy a csónakdaru állványába. Ez a bizonyos tízméteres hajó a mólótól beljebb, a kikötő vizében horgonyzott, s motoros gumicsónakkal lehetett megközelíteni. Olivia azért ment hajózni, mert a társaság többi tagja is ment, de már előre rettegett a dologtól, s nem alaptalanul. Túl sokan voltak, nem volt hova ülni, s mindenki harsányan virgonckodott, elengedte magát, Bloody Maryt vedelt, és az előző esti nagyszabású parti – amelyből Olivia és a barátai kimaradtak – részleteit ecsetelték dörgő kacajok közepette.
Végül a jacht aljában, a kajütben kötött ki, ott ácsorgott a poharára kulcsolt kézzel tizennégy emberrel együtt. Mintha egy zsúfolt liftben kellene barátságosan csevegnie. Rémes volt, hogy nem tudott elmenekülni. Nem sétálhatott csak úgy ki az ajtón az utcára, hogy fogjon egy taxit, és hazamenjen. Kelepcében volt. Ráadásul egy áll nélküli emberrel szorult egy sarokba, aki azt hitte, Oliviát lenyűgözi a történetével, mondván ha az „ember” a királyi testőrség tagja, gyors kocsijával ilyen meg ilyen hamar ér Hampshire-ből Windsorba.
Olivia feje lassan megfájdult az unalomtól. Mikor a férfi elfordult egy pillanatra, hogy feltöltse kiürült poharát, Olivia azonnal menekülőre fogta. Elindult fölfelé a lépcsőn, ki a fedélzetre. A kajüt tetején egy csaknem teljesen pucér nő napozott. Elment mellette, s a vitorlás orrában leült, hátát az árbocnak támasztotta. A fel-felcsapó hangok zsivaja itt sem hagyta nyugodni, de legalább magára maradhatott. A nap forrón tűzött. Olivia csüggedten bámulta a vizet.
Egy árnyék vetődött egyszer csak a lábára. Felnézett – jaj, csak ne a windsori testőr legyen! -, s látta, hogy a szakállas férfi az, akit rögtön beszálláskor észrevett, de azután egy szót sem váltottak. A szakálla szürkébe hajlott, sűrű haja azonban teljesen ősz volt; az alakja vékony, magas és izmos – fehér inget, fakó színű farmernadrágot viselt.
– Nem akar még egy pohárral? – kérdezte Oliviától.
– Inkább nem.
– Egyedül szeretne lenni? A férfi hangja kellemesen zengett. Olivia benyomása szerint nem az a fajta férfi volt, aki úgy emlegeti saját magát, hogy „az ember”.
– Nem ragaszkodom az egyedülléthez – felelte.
A férfi leguggolt mellé. Így egy vonalba került a tekintetük, s Olivia megállapíthatta, a szeme színe is éppen olyan puha kék, mint a farmerjáé. A férfi arca mélyen barázdált és erősen napbarnított volt. Az íróknak szokott efféle megjelenésük lenni.
– Akkor csatlakozhatom magához? Olivia habozott egy pillanatig, majd elmosolyodott.
– Miért ne? A férfit Cosmo Hamiltonnak hívták, s már huszonöt éve itt, a szigeten élt. Nem, nem író, mondta, kezdetben jachtügynöksége volt, majd egy londoni utazási iroda ügynöke lett, de most már csak a maga szórakozásainak él.
Oliviát akaratlanul is érdekelni kezdte a férfi.
– Hogyhogy nem unatkozik? – Miért kellene unatkoznom? – Hát ha nincs semmi dolga.
– Ezer dolgom van.
– Mondjon kettőt.
A férfi szemében nevetés csillant.
– Hát ez csaknem sértés.
Valóban – Hamilton annyira energikusnak és egészségesnek látszott, hogy Olivia megjegyzése akár sértően is hangozhatott. – Nem szó szerint értettem – mosolygott Olivia.
A viszontmosoly a férfi arcán – mint amikor lámpát kapcsolnak fel – szívmelengető kedvességet sugárzott; szeme összehúzott sarkából a nevetés ráncai szaladtak szét, s Olivia érezte, ahogy – nagyon egészséges reakció! – a szíve meglódul.
– Van egy hajóm – mondta Hamilton -, egy házam kerttel.
Rengeteg könyvem, két kecském és egy tucat bantam csirkém. Legalábbis utóbb még tucatnyian voltak. A bantamok nagyon termékenyek.
– És maga gondozza őket, vagy a felesége? 
– A feleségem Waybridge-ben lakik. Elváltunk.
– Tehát egyedül él.
– Nem egészen. Van egy lányom. Angliában tanul, bejáró diák, az anyjánál lakik, amíg a félév tart, azután hozzám jön a szünidőre.
– Mennyi idős? 
– Tizenhárom. Antoniának hívják.
– Biztos imád ide jönni.
– Igen. Nagyon jól megvagyunk. Magát hogy hívják? 
– Olivia Keeling.
– Hol lakik most? 
– Los Pinosban.
– Egyedül? – Nem, a barátaimmal. Ezért is vagyok most itt. Az egyiküket meghívták, s mi meg ráakaszkodtunk.
– Láttam, amikor beszállt.
– Gyűlölöm a hajókat – mondta Olivia; a férfi nevetett.
Másnap reggel Hamilton felbukkant a hotelban, Oliviát kereste. Az úszómedencénél talált rá, egyedül volt. Kora reggel, míg a barátai talán éppen a másik oldalukra fordultak, Olivia már leúszta az adagját, s megrendelte a reggelijét az uszoda teraszára.
– Jó reggelt.
Felnézett a napba, s ott állt a férfi a fényözönben.
– Helló. Olivia haja még nedvesen tapadt, s fürdőlepedőbe burkolódzva ült.
– Csatlakozhatom magához? 
– Ha óhajtja. – Olivia kinyújtotta a fél lábát, és a férfi felé tolt egy széket. – Reggelizett már? 
– Igen – válaszolta Hamilton, és leült. – Vagy két órája.
– Kávét se kér? – Nem, kávét se.
– Akkor mit tehetek magáért? 
– Azért jöttem, hogy megkérdezzem, nem töltené-e velem a napot.
– A többiekre is vonatkozik a meghívás? 
– Nem, csak magára.
A férfi egyenesen, szinte mereven nézett a szemébe. Olivia kihívásnak érezte a dolgot, s valamiért kizökkent a magabiztosságából. Ez már évek óta nem történt meg vele. Hogy palástolja furcsa zavarát, és csináljon is valamit, felkapott egy narancsot az asztalon álló gyümölcsöstálból, s hámozgatni kezdte.
– Mit mondanék a többieknek? – vetette fel.
– Csak annyit, hogy velem tölti a napot.
A kemény narancshéj ellenállt, felsértette a körmét.
– És mit csinálnánk egész nap? 
– Arra gondoltam, hogy kimennénk a hajómmal, vinnénk ennivalót, rendeznénk egy pikniket. Várjon. – Türelmetlenség csendült ki a hangjából. Előrehajolt, és kivette Olivia kezéből a narancsot. – Sose szabad így hámozni. – Benyúlt a hátsó zsebébe, elővett egy bicskát, és négyfelé behasította vele a gyümölcs héját.
– Gyűlölöm a hajókat – jegyezte meg Olivia, s a férfi kezét figyelte.
– Tudom. Mondta tegnap. – Hamilton visszatette a bicskát a zsebébe, gondosan megpucolta a narancsot, és átnyújtotta a nőnek. – És most – szólalt meg, miközben Olivia némán elvette a narancsot tőle -, mit válaszol? Igen vagy nem? Olivia hátradőlt, és mosolygott. Szeletekre bontotta a narancsot, s eszegetni kezdte egyiket a másik után. Cosmo csendben figyelte. A növekvő melegben, a gyümölcs kellemes ízével a szájában, Olivia a napon doromboló macskáéhoz hasonlatos kellemes megelégedettséget érzett szétáradni a testében. Lassan végzett a naranccsal. Utána megnyalta az ujjait, és az asztal túloldalán várakozó férfira pillantott.
– Igen – mondta.
Olivia aznap rájött, hogy annyira azért nem is utálja a hajókat. Cosmóé nem volt akkora, mint amelyen a partit rendezték, de sokkal szebb volt. Az is sokat számított, hogy csak kettesben voltak, másrészt nem csak a kikötő körül keringtek értelmetlenül, hanem felvonták a vitorlákat, és a kikötői móló mentén kihajóztak a nyílt vízre. A part mentén addig mentek, amíg egy rejtett öbölbe nem értek, ahová már nem törtettek a turisták. Lehorgonyoztak, és a fedélzetről beugrottak úszni. Zavarba ejtően izgő-mozgó kötélhágcsón másztak fel újra a fedélzetre.
A nap már magasan állt az égen, s annyira tűzött, hogy Cosmo ponyvát feszített a kajüt nyílása fölé, s árnyékban ebédeltek. Kenyeret, paradicsomot, szalámit, gyümölcsöt és sajtot ettek, és édes bort ittak hozzá, amely hűs volt, mert Cosmo a nyakukra kötött zsinóron belógatta a palackokat a tengerbe.
Később nyugodtan elnyúlhattak, békésen napoztak. Még később, amikor leállt a szél, a nap lemenőben volt, s a hullámokon tükröződő fénye ott táncolt a kajüt fehérre festett falán, nyugodtan szeretkezhettek.
Cosmo másnap is eljött, egy elnyűtt, nyitott Citroennel, amely inkább tűnt mozgó szemetesládának, mint bármi másnak. Elvitte Oliviát a sziget belsejébe, oda, ahol a háza állt.
A társaság többi tagja – érthetően – ekkorra már kissé megorrolt Olíviára. Az ő szórakoztatására meghívott férfi szemrehányást is tett neki, amiből szóváltás kerekedett. Az egésznek az lett a vége, hogy a férfi sértődött hallgatásba burkolódzott. Így még könnyebb volt faképnél hagyni.
A reggel ismét gyönyörű volt. Az út szelíd dombok között kanyargott felfelé, álmos falucskákon haladt át, fehér templomok és farmok mellett. A gyér fűben kecskék legelésztek, s a gabonaőrlő kerekét türelmesen ballagó ökrök forgatták körbe-körbe.
Minden olyan volt, mint évszázadokkal korábban, nyoma sem volt a fogyasztói kultúrának vagy a turistáknak. Az út is hepehupásra váltott, elfogyott alóluk az aszfalt. Végül a Citroen egy keskeny földúton bukdácsolt tovább, amelyet szétterülő koronájú fenyők árnyékoltak, s megállt egy terebélyes olajfa alatt.
Cosmo leállította a motort, és kiszálltak. Olivia hűs fuvallatot érzett az arcán; a távolban megpillantotta a tengert. Egy ösvény vezetett innen lefelé egy mandulaligeten keresztül. Mögötte állt a hosszúkás, fehér, piros tetejű ház. A tető pirosát helyenként virágzó bougainvillaea árnyalta bíborra. A ház az eléje táruló, széles völgyre nézett, amely a partig lejtett. A tengerre tekintő teraszt szőlő fonta körbe, alatta bokrokkal benőtt kis kert húzódott az úszómedencéig, amelyben türkizkék, tiszta víz csillant.
– Micsoda hely! – Olivia csak ennyit tudott mondani.
– Gyere be, megmutatom a házat.
Jó zűrös beosztású otthonba léptek. Összevissza mindenfelé lépcsők vezettek le s fel, s úgy tűnt, minden szoba más szinten van. Valaha gazdasági épület volt a ház, s még most is az emeleten volt a nappali meg a konyha, s a földszinten a hálószobák, ahol egykor a ló- és a tehénistálló meg a disznóólak álltak.
Odabenn, a meszelt falak között hűvös volt, a berendezés a lehető legegyszerűbb: néhány színes szőnyeg a nyers hajópadlón, itt, a faluban összeeszkábált faszékek, asztalok. Csak a nappaliban lógtak függönyök, a többi helyiségben a vastag falban mélyen ülő ablakok csak zsalukkal voltak felszerelve.
Azért volt más is: süppedős díványok és fotelok színes huzatokba burkolva; kancsók virágcsokrokkal, vesszőkosarak tele fahasábokkal a kandalló előtt. A konyhában rézedények lógtak a mennyezetgerendákra függesztve, s fűszeres illatok terjengtek. Mindenütt jól láthatóan ott volt a művelt ember nyoma, aki már negyedszázada lakja a helyet: könyvek százával, nemcsak a polcokon, hanem asztalokon és ablakmélyedésekben is, és az ágya mellett. A falakon jó képek és rengeteg fotó lógott. A lemezjátszó mellett rendben sorakozott egy seregnyi korong.
Végül, miután az egészet körbejárták, Cosmo egy alacsony ajtón át újabb lépcsőkön vitte le Oliviát. Egy téglaszín padlócsempés szobán át újra kijutottak a szabadba, a teraszra.
Olivia háttal a tenger felé megállt, és a ház homlokzatát szemlélte.
– Tökéletesebb, mint képzeltem – jegyezte meg.
– Ülj le, nézd a kilátást. Hozok neked egy pohár bort.
Az asztal körül néhány nádfotel állt a kövezeten, de Olivia nem akart leülni. Inkább nekidőlt a fehér falnak. A fal tövében agyagedényekben citromillatú, méregzöld levelű futómuskátlik burjánzottak. Seregnyi hangya masírozott le-föl szervezett sorokban. Tökéletes csönd volt. Ha belehallgatózott, halk neszeket fedezett föl, amelyek mind alkotórészei voltak a csendnek. Távoli tehénkolomp. Békés kárálás valahonnan a kertből, ahol nem lehetett látni a tyúkokat, de tisztán hallatszottak. A szélben susogtak a levelek.
Egy egészen új világ. Csak pár kilométert jöttek a parttól, de mintha ezer mérföldnyire kerültek volna a szállodától, a barátaitól, a koktélok, a zsúfolt úszómedence, a nyüzsgő utcák, a villogó fények és elegáns diszkók világától. És még távolabb volt London, a Venus, a lakása, a munkája – mintha nem is léteznének, csak mint egy sosemvolt élet elfeledett álmaiként.
Olivia érezte, ahogy lénye szivacsként szívja magába ezt a békét. Tudnék itt élni – jelent meg valahol a tudata mélyén ez a félénk gondolat, s bebocsáttatást követelt. Itt tudnék élni.
Hallotta maga mögött a férfi közeledő lépteit a kőlépcsőn.
Laza szandálja talpa csattogott a szegélyeken. Olivia megfordult, s figyelte, amint magas alakja megjelenik az ajtó sötét négyszögében – olyan magas volt, hogy ösztönösen mindig lehajtotta a fejét a szemöldökfák előtt. Egy üveg bort hozott, meg két széles szájú poharat. A nap már nagyon magasan állt, az árnyéka mélyfeketén vetült a földre. Letette a poharakat és a hideg, gyöngyöző palackot, benyúlt a farmerja zsebébe, és elővett egy szivart. Meggyújtotta.
– Nem is tudtam, hogy dohányzol – mondta Olivia.
– Csak ilyenkor. Ritkán. Valaha ötven szál cigarettát szívtam egy nap, de abbahagytam. De most igazán megfelelő az alkalom saját magam kényeztetésére. – Már ki is vette a dugót az üvegből, töltött; az egyik poharat átnyújtotta Olíviának.
Jéghideg volt.
– Mire igyunk? – kérdezte Cosmo.
– A házadra, mi is a neve? – Ca'n D'alt.
– Akkor Ca'n D'altra. És a tulajdonosára.
– Néztelek a konyhából – szólalt meg a férfi, miután ittak.
– Nagyon elmélyültnek látszottál. Töprengtem, vajon min gondolkozol.
– Csak arra, hogy idefenn mintha elhalványulna a valóság.
– Es ez jó? 
– Azt hiszem, igen. Én. – habozott, mert kereste a legmegfelelőbb szót. Hirtelen nagyon fontosnak érezte, hogy pontosan fejezze ki magát. – Én nem vagyok valami otthonülő teremtés. Harminchárom éves vagyok, a Venus című magazin vezető szerkesztője. Sok időbe került, míg idáig eljutottam. Mióta elvégeztem az egyetemet Oxfordban, dolgozom, és magam keresem a kenyerem. Ezt nem azért mondom, hogy sajnálj. Soha nem is akartam egyebet. Nem akartam férjhez menni, gyerekeket nevelni. Nem akartam ilyenfajta lekötöttséget.
– Vagyis? 
– Szóval, hogy. ez olyan hely, ahol meg tudnék maradni. Nem érezném magam csapdában vagy lekötözve. Nem tudom, miért. – Rámosolygott Hamiltonra. – Nem tudom.
– Hát akkor maradj itt – mondta Cosmo.
– Ma? Vagy éjszakára? – Nem. Maradj itt. – A mamám mindig azt mondogatta, hogy sose fogadjak el határozatlan idejű meghívást. Mindig kell hogy legyen megbeszélt időpontja az érkezésnek és a távozásnak is.
– Igaza volt. Akkor az érkezés időpontja ma, és a távozásét pedig magad állapítod meg.
Olivia kutatóan meredt a férfira; okokat, magyarázatokat keresett.
– Azt mondod, költözzem hozzád? – kérdezte végül. – Igen.
– Es mi lesz a munkámmal? Nagyon jó állás, Cosmo. Jól fizető és felelősségteljes. Belekerült az egész eddigi életembe, hogy itt tartok.
– Akkor pedig éppen ideje, hogy kikapcsolj egy kicsit. Senki sem dolgozhat megállás nélkül.
Kikapcsolódás. Mondjuk, egy évre. Tizenkét hónap még behatárolható, ennél több annyit jelentene, hogy megszökött.
– Van egy házam. Meg egy kocsim.
– Add kölcsön a legjobb barátodnak.
– És a családom? 
– Meghívhatod őket is ide.
Az ő családja – itt. Elképzelte Nancyt, amint az úszómedence mellett fő a napon, míg George benn ül a házban, kalapban, nehogy napszúrást kapjon. Lelki szemeivel látta, amint Noel elhúz a topless strandok irányába, és vacsorára visszatér aznapi csemegéjével, egy szőke hajadonnal, aki nem beszél semmiféle közismert nyelven. Elképzelte az anyját. De ez már egészen más ügy volt, egyáltalán nem hatott nevetségesnek. Ez a bájos, szabálytalan ház, a benőtt kert – tökéletesen anyjához illő környezet. A mandulafák, a napégette terasz, még a bantamok is – különösen a bantamok! – mennyire tetszenének neki. Olívián átfutott a gondolat, hogy furcsamód, talán éppen ezért tetszik neki ennyire Ca'n D'alt, ezért érzi annyira jól és annyira otthonosan magát itt.
– Nemcsak nekem van családom. Neked is vannak kötelezettségeid – mondta végül.
– Csak Antonia. – Nem elég? Biztosan nem akarnád felborítani a lelki egyensúlyát.
Cosmo megvakargatta a tarkóját, és egy másodpercre kissé zavartnak látszott.
– Talán nem ez a legjobb pillanat, hogy mondjam, de voltak már itt más hölgyek is.
Olivia nevetett a zavarán.
– És Antonia nem bánta? 
– Megértette a helyzetet. Bölcs gyerek. Könnyen barátkozik. Nagyon jól megáll a talpán.
Csend ereszkedett közéjük. A férfi láthatóan Olivia válaszára várt. Olivia belenézett a poharába.
– Ez komoly döntés, Cosmo – szólalt meg.
– Tudom. Gondolkodjál rajta. Mi lenne, ha kotyvasztanánk valamit magunknak? Közben megbeszélhetnénk mindent.
Így is tettek. Bementek a házba, Cosmo kijelentette, hogy spagettit csinál gombával és sonkaszósszal, s mivel sokkal jobb szakácsnak bizonyult, mint ő, Olivia kiment a kertbe. Megtalálta a zöldségeket, szedett egy kis salátát, néhány paradicsomot, s a nagy levelek között felfedezett egy kis halom édesgyökeret. E finomságokat bevitte a konyhába, és a mosogató mellé állva egyszerű salátát ütött össze belőlük. A konyhaasztalnál költötték el az ebédet, azután Cosmo kijelentette, hogy ideje sziesztázni. Együtt elvonultak a hálószobába, s ezúttal még jobbat szeretkeztek, mint első alkalommal.
Négy órakor, amikor a meleg enyhült kissé, kimentek a medencéhez úszni egyet. Utána kifeküdtek a napra szárítkozni.
Cosmo beszélt. Elmondta, hogy ötvenöt éves; aznap hívták be, amikor megkapta a bizonyítványát, s a háború jó részét átkatonáskodta. Ráébredt, hogy élvezi ezt az életet, ezért a háború után – nem lévén semmi más, amit szeretett volna csinálni – jelentkezett hivatásos katonának. Harmincéves volt, amikor a nagyapja meghalt, és hagyott rá egy kis pénzt. Akkor volt először független anyagilag, azonnal otthagyta a sereget, és mivel semmi lekötöttsége, felelőssége nem volt, elindult világot látni. Ibizáig jutott el, amely akkoriban még háborítatlan volt és döbbenetesen olcsó. Beleszeretett a szigetbe, elhatározta, hogy letelepedik, és nem is utazott tovább.
– És a feleséged? 
– Mi van vele? – Mikor került ő bele a képbe? 
– Az apám meghalt, hazamentem a temetésére. Maradtam egy kicsit, hogy segítsek anyámnak elrendezni a dolgait. Akkor már nem voltam fiatal, negyvenegy éves. Jane-nel egy londoni partin találkoztam. Annyi idős lehetett akkor, mint te most. Virágüzlete volt. Én pedig magányosnak éreztem magam, nem tudom, miért. Talán összefüggésben volt apám halálával.
Soha előtte nem éreztem magam egyedül, de akkor igen, s valahogy nem akaródzott egyedül visszajönnöm ide. Nagyon aranyos volt, és rettentően szeretett volna férjhez menni, Ibizát pedig őrülten romantikusnak találta. Ez volt életem legnagyobb hibája. El kellett volna ide hoznom őt először, mint ahogy általában a barátunkat is bemutatjuk a családunknak.
De nem tettem. Még Londonban összeházasodtunk, s már mint a feleségem látta meg először ezt a vidéket.
– Boldog volt itt? – kérdezte Olivia.
– Egy darabig igen. De hiányzott neki London. Hiányoztak a barátai, a színház, a koncertek az Albert Hallban, a vásárolgatás, a beszélgetés, a hétvégi kirándulások. Elunta magát.
– És Antonia? 
– Antonia itt született. Igazi bennszülött szigetlakó. Eleinte azt hittem, a baba majd megnyugtatja az anyját, de csak rosszabb lett minden. Úgyhogy egészen barátságosan egyetértettünk, hogy el kell válnunk. Nem voltak szemrehányások, jelenetek köztünk, de nem is lett volna miért. Elvitte Antoniát, nyolcéves koráig nála volt, s azután, mikor Antonia iskolás lett, nyaranta meg húsvétkor el-eljött ide, s velem töltötte a szünidőt.
– Nem jelentett neked ez nyűgöt? – Nem. Semmi gondom nem volt vele. Van itt egy helyes házaspár, Maria és Tomeu, ott van a farmjuk lenn, az útnál. Tomeu segít a kertben, Maria takarítani jár ide, és vigyáz a lányomra. Nagyon jóban vannak. Antonia kétnyelvű lett. 
Hűvösödött. Olivia felült, az inge után nyúlt, belebújt, összegombolta magán. Cosmo is fészkelődött, s kijelentette, hogy megszomjazott a sok beszédtől. Olivia megjegyezte, hogy inna egy csésze finom teát. Cosmo szerint nem úgy nézett ki, mint akinek éppen teára volna szüksége, de azért feltápászkodott, és a kerten át beballagott a házba, hogy feltegye a vizet. Olivia ücsörgött a medence mellett, élvezte az egyedüllétet, különösen, mert tudta, hogy nem tart soká. A víz mozdulatlanul állt a medencében; a túlsó végénél álló furulyázó fiúcska szobra tisztán tükröződött benne.
Sirály repült el Olivia feje fölött. A lány hátrahajtott fejjel figyelte kecses röptét, a szárnyait, amelyeket rózsaszínűre árnyalt a lenyugvó nap. Ebben a pillanatban tudta, hogy itt fog maradni. Ad magának gyönyörű ajándékként egy teljes évet. A hidak felégetése magunk mögött nem is olyan egyszerű, mint ahogy először gondolnánk, ébredt rá Olivia, amikor nekiláttak a dolog elrendezéséhez. Először is visszamentek Los Pinosba, a szállodába, Olivia holmijáért. A fizetést és a kijelentkezést a lehető legnagyobb titokban intézték, nehogy beleütközzenek valakibe. Olivia, ahelyett hogy megkereste volna a barátait, és próbálta volna megmagyarázni nekik a helyzetet, inkább a gyávák módján távozott: hagyott egy homályos levelet a recepción.
Azután táviratokat kellett feladnia, leveleket írnia, recsegő vonalakon Angliába telefonálnia. Mikor mindent elintézett, és azt hitte, szabadnak és boldognak fogja magát érezni, remegett a félelemtől, és beteg volt a kimerültségtől. Rosszul volt. Igyekezett leplezni az állapotát Cosmo előtt, de kicsit később, amikor a férfi a díványon lelt rá, amint kimerültségében zokog, de úgy, hogy abba sem tudja hagyni, már nem volt mit titkolnia.
Cosmo megértően viselkedett. Felvitte őt Antonia kis szobájába, ahol nyugton, egyedül lehetett, s hagyta, hogy két nap, három éjjel aludjék. Olivia csak akkor ült fel, ha Cosmo meleg tejet hozott neki egy szelet vajas kenyérrel vagy gyümölcsöt. A harmadik nap reggelén felébredt, és tudta, hogy túl van a dolgon. Frissen, újjászületve tért magához, nagyszerű állapotban, tele energiával. Nyújtózkodott, felkelt, kinyitotta a zsalugátereket. Odakint harmatos-balzsamos kora reggel volt. Olivia érezte a nedves föld illatát, hallotta a károgó varjakat.
Felvette a fürdőköpenyét, és felment a konyhába. Elkészítette a teát, két csészével egy tálcára rakta a kannát, és a másik lépcsőn lement Cosmo szobájába.
A zsalugáter még csukva volt, a szoba sötét, de a férfi már nem aludt.
– Á, jó reggelt – mondta a belépő Olíviának.
– Jó reggelt. Hoztam neked teát. – Letette a tálcát az ágy mellé, és az ablakhoz lépett, hogy kinyissa. Betűzött a még alacsonyan járó nap, a szoba megtelt fénnyel. Cosmo kinyúlt az órájáért.
– Fél nyolc. Korán kelő vagy.
– Jöttem, hogy megmondjam, jobban vagyok. – Olivia leült az ágyra. – Meg azt, sajnálom, hogy ennyire kikészültem, és köszönöm, hogy ilyen megértő és kedves voltál.
– És hogyan akarod megköszönni? – kérdezte Cosmo.
– Hát, egy mód eszembe jutott, de talán még túl korán van.
Cosmo mosolygott, és odébb húzódott az ágyon, hogy helyet adjon Olíviának.
– Sosincs túl korán – mondta.
Később megjegyezte: – Nagyon kifinomult vagy.
Olivia elégedetten heverészett a férfi karjának ölelésében.
– Csakúgy, mint neked, Cosmo, nekem is van egy kis gyakorlatom.
– Mondja, Miss Keeling – szólalt meg Cosmo Noël Coward hangját parodizálva -, mikor veszítette el a szüzességét? A hallgatóinkat tudom, hogy rettentően érdekelné.
– Elsőéves egyetemista koromban.
– Melyik kollégiumban? 
– Fontos ez? 
– Lehet, hogy fontos. 
– A Lady Margaret Hallban.
A férfi megcsókolta.
– Szeretlek – mondta, de már nem Noël Coward hangján.
Felhőtlen, hosszú, forró napok következtek semmittevéssel és csakis a legcéltalanabb foglalatosságokkal. Úsztak, aludtak, lementek a kertbe megetetni a tyúkokat, vagy összeszedni a tojást, kicsit gyomlálni. Olivia találkozott Tomeu-val és Mariával, akik egyáltalán nem rökönyödtek meg a láttán, hanem minden reggel széles mosollyal és meleg kézszorításokkal üdvözölték. Olivia felszedett egy kis konyha-spanyolt, amíg figyelte Mariát, amint kiadós paellát készít. Az öltözködés elveszítette a fontosságát; Olivia festék nélkül járt-kelt, mezítláb, öreg farmerban vagy bikiniben. Néha fogtak egy kosarat, és felsétáltak a faluba vásárolni, de hallgatólagos egyetértés alapján a városnak vagy a strandnak a közelébe sem mentek.
Most, hogy volt ideje átgondolni addigi életét, Olivia ráébredt, hogy még sohasem csinált mást, csak dolgozott, gürcölt, araszolgatott előre hivatása szamárlétráján. Amióta az eszét tudta, az az egyszerű ambíció fűtötte, hogy ő legyen a legjobb.
A legjobb az osztályban, a középiskolában. Ösztöndíjakért, kiváló vizsgaeredményekért hajtott éjjel-nappal, hogy bejusson Oxfordba. Ott pedig az egész kezdődött elölről, egészen a végső idegroncsoló vizsgákig. Angolból és filozófiából elérte a legkiválóbb eredményt, akkor joggal engedhetett volna magának egy kis pihenőt. De a beléivódott tennivágyás ösztöne tovább hajtotta, nem akart időt, esélyeket elvesztegetni, úgyhogy rögtön állásba ment. Ez tizenegy éve történt, s azóta nem lazított a gyeplőn.
A kocka el van vetve, de Olivia nem bánta a történteket.
Ráébredt, hogy éppen időben találkozott Cosmóval, s éppen ideje volt kiszállnia a körhintából. Mint akit lelki eredetű betegség gyötör, de megtalálja a gyógymódot, még mielőtt a testi tünetek elhatalmasodnának. Nagyon hálás volt a sorsnak.
A haja fénylett, sűrű szempillás, sötét szeme elégedettségtől ragyogott. Még az arca is kevésbé látszott szögletesnek – kisimult, kigömbölyödött. Amikor a tükörbe nézve megszemlélte a nyúlánk, vékony, gesztenyebarnára sült testét, most először az életben látta magát igazán szépnek. Egyik nap egyedül maradt. Cosmo bement a városba az újságokért és a leveleiért, meg hogy ellenőrizze a hajót. Olivia a teraszon heverészett, s az olajfa ágán incselkedő két, ismeretlen fajtájú kis madarat figyelte.
Amíg lustán szemlélgette a madárflörtöt, furcsa üresség érzete fogta el. Azonnal a végére akart járni, mi ez, s rájött, hogy unatkozik. Nem Ca'n D'altot unta, nem is Cosmót, hanem saját magát, azt hogy üres az agya, hogy olyan a belseje, mint egy kiürített szoba. Töprengett egy darabig ezen az új fejleményen, azután felkelt a székből, és bement, hogy kerítsen valami olvasnivalót.
Nem is vette észre, hogy Cosmo visszatért, annyira belemerült a könyvbe. Egészen megijedt, amikor hirtelen észrevette a férfit maga mellett.
– Felforrtam, és nagyon szomjas vagyok – jelentette ki Cosmo, de aztán megállt, és Olíviára bámult. – Olivia, nem is tudtam, hogy szemüveges vagy.
A lány leengedte a könyvet.
– Csak olvasáshoz, munkához hordom, és akkor, amikor keményfejű üzletemberekkel kell tárgyalnom, s hatni akarok rájuk. Egyébként kontaktlencsém van.
– Sose gondoltam volna.
– Baj? Befolyásolja a kapcsolatunkat?
– Dehogyis. Iszonyúan intelligensnek látszol így.
– Iszonyúan intelligens is vagyok.
– Mit olvasol? – George Eliotot. A Mill on the Flosst.
– Csak nehogy szegény Maggie Tulliverrel azonosulj.
– Én soha nem azonosulok senkivel. Isteni könyvtárad van.
Mindent el akarok olvasni belőle, vagy újraolvasni, elővenni azt, amire sose volt időm. Lehet, hogy az egész évet könyvekbe bújva fogom eltölteni. – Én nem bánom, feltéve, ha néha leteszed őket, és kielégíted az én gyarló vágyaimat.
– Úgy lesz. – A férfi lehajolt, megcsókolta Oliviát szemüvegestül, és elvonult egy doboz sörért.
Amikor befejezte Eliotot, Olivia elkezte az Üvöltő szeleket, azután Jane Austent vette kézbe. Ezután Sartre, majd az Eltűnt idő nyomában következett. Életében először elolvasta a Háború és békét. Klasszikusokat vett le a polcról, életrajzokkal meg számára ismeretlen nevű szerzők regényeivel ismerkedett. Elővette John Cheevert és Joseph Conradot, és a Kincskeresők egy elrongyolt példányát, amely egyenesen visszarepítette az Oakley Streetre, a gyermekkorába.
Mivel Cosmo jó ismeretségben volt valamennyi könyvével, öreg barátaival, az estéket hosszú irodalmi diskurzusokkal tölthették. Közben zenét hallgattak, az Új világ szimfóniát, más teljes szimfóniákat és operákat.
Cosmo járatta a Timest – egyszer egy héten küldték neki Londonból -, hogy ne essék ki teljesen a világ folyásából.
Egyik este, miután elolvasott egy, a Tate Gallery kincseiről szóló cikket, Olivia megemlítette Cosmónak Lawrence Sternt.
– A nagyapám, anyám apja volt.
Cosmo imádnivalóan meglepődött.
– Ez roppant érdekes. Miért nem beszéltél soha róla? – Nem tudom. Nem szoktam beszélni róla. Amúgy is, mostanában már kevesen tudják, ki volt. Elfelejtették, kiment a divatból.
– Micsoda festő volt. – Cosmo homlokát ráncolva előrehajolt, úgy töprengett. – De hát ő mikor is született, valamikor 1860 táján. Nagyon öreg lehetett, amikor te születtél.
– Sőt már nem is élt: 1946-ban halt meg, ágyban, párnák közt, a saját házában, Porthkerrisben.
– Jártál Cornwallba a szünidőre? – Nem. A ház mindig ki volt adva másoknak, a végén Mami eladta. Muszáj volt eladnia, mindig pénzszűkében volt, ezért nem is jártunk sehová nyaralni.
– Sajnáltad? – Nancy rettenetesen sajnálta. Noel is bánta volna, ha nem lett volna olyan ügyes, és nem szerzett volna mindig megfelelő barátokat, akiktől meghívásokat csikarhatott ki. Így vitorlázhatott, síelhetett, és Dél-Franciaországba járt előkelő bulikra.
– És te? – kérdezte Cosmo gyöngéden.
– Én nem bántam. Nem kívánkoztam sehová. Egy nagy házban laktunk, az Oakley Streeten, hatalmas kertje volt, s ott volt egy ugrásra az összes múzeum, galéria és könyvtár. Olivia mosolygott, amint az akkori zsúfolt és gyönyörű napokra gondolt. – Oakley Street az anyámé volt. Lawrence Stern hagyta rá, amikor véget ért a háború. Az apám eléggé... kereste a megfelelő szót -. súlytalan ember volt. Nem voltak ambíciói, se pénze. Gondolom, nagyapám tisztában volt vele, és aggódott anyám anyagi függetlensége miatt, s legalább az otthonát akarta biztosítani, ahol felnevelheti a gyerekeit.
Nagyapám akkor már nyolcvan felé járt, és az ízületei elnyomorodtak. Tudta, hogy már nem megy soha vissza abba a házba.
– Anyád még mindig ott él? 
– Nem. Nagyon nagy volt, és sokba került fenntartani, s végül is idén eladta, és kiköltözött Londonból. Arról álmodozott, hogy visszamegy Porthkerrisbe, de a nővérem, Nancy lebeszélte, és talált neki egy házikót Gloucestershire-ben, egy Temple Pudley nevű faluban. Nancy javára legyen mondva, a ház tényleg bájos, és Mami nagyon-nagyon boldog ott. Csak a neve szörnyű: Podmore's Thatch, vagyis Podmore kalyibája. Olivia fintorgott, Cosmo elnevette magát.
– Valld be, Cosmo, hogy egy kicsit ciki.
– Hát kereszteld el valami más névre. Mon Repos, mondjuk. És a ház tele van gyönyörű Lawrence Stern-képekkel? 
– Nem. Sajnos, nem. Csak három van. Szeretném, ha több lenne neki. Ha a piacot nézzük, egy-két éven belül nagyon sokat érhetnek.
A beszélgetésük más viktoriánus festőkre kalandozott, végül kikötöttek Augustus Johnnál, mire Cosmo felkelt, hogy megkeresse kétkötetes életrajzát, amelyet Olivia egyszer olvasott, de újból kézbe szerette volna venni. Részletesen megvitatták a témát, megállapítva, hogy minden gyarlóságával együtt csak csodálni tudják ezt a temperamentumos vén oroszlánt, bár mindketten úgy vélték, lánytestvére, Gwen volt a nagyobb művész kettejük közül.
Ezután lezuhanyoztak, kissé komolyabb öltözéket vettek magukra, és fölsétáltak a faluba, Pedro bárjába, hogy a csillagos égbolt alatt ücsörögve ígyanak valamit. Egyszer csak egy fiatalember tűnt föl gitárral, aki leült egy faszékre, s minden felhajtás nélkül belekezdett Rodrigo Gitár-concertójának második tételébe. A langyos sötétséget betöltötte a szenvedélyes, büszke zene – a spanyol szív. 

Antonia érkezését egy hét múlva várták, Maria azonban már nekilátott, hogy kitakarítsa a szobáját. Kihordta a bútorokat a teraszra, kimeszelte a falakat, kimosta a takarókat és a kárpitokat, s nagy vehemenciával porolta a szőnyegeket.
Ez a lázas tevékenység Antonia látogatását nagyon is valóságossá tette, s Oliviát aggodalom töltötte el. Nem csupán önző megfontolásokból fogták el rossz érzések, bár a kilátás, hogy Cosmón egy másik – még ha csak tizenhárom évesnővel, a lányával osztoznia kell, szintén nem töltötte el örömmel. A fő aggodalma azonban saját magával volt kapcsolatos: félt, hogy Cosmo előtt leszerepel, hogy rosszat mond vagy tesz, tapintatlanul viselkedik. Cosmo szerint ugyan Antonia kedves és problémamentes gyermek, de ez még nem nyugtatta meg Oliviát, akinek még soha nem volt dolga gyerekkel. Noel akkor született, amikor Olivia csaknem tízéves volt, s mire az öccse kikerült a pelenkából, Olivia már alig lakott otthon, az iskoláskorától kezdve úgyszólván kilépett a világba. Ott voltak persze Nancy gyerekei, de azok annyira elkedvetlenítőek és kibírhatatlanul rossz modorúak voltak, hogy Olivia, amennyire lehetett, elkerülte őket. Most mi lesz – mit mondjon? Miről beszélgessenek? Mi a csudát fognak hármasban csinálni? 
Egyik késő délután, amikor úszás után a nyugágyban heverésztek a medence mellett, Olivia beavatta a gondjaiba Cosmót.
– Arról van csak szó, hogy nem akarok nektek alkalmatlankodni. Ti ketten bizonyára nagyon szorosan kötődtök egymáshoz, és egyszerűen nem hiszem el, hogy ne fordulna meg a fejében, hogy én valamiképpen kettőtök közé állok. Végül is még csak tizenhárom éves. Ez nehéz korszak, és az lenne a legtermészetesebb dolog, ha féltékeny lenne rám.
Cosmo felsóhajtott.
– Hogyan győzhetlek meg arról, hogy nem lesz semmi efféle? – A három akkor is a legrosszabb szám – néha biztosan szeretne egy kicsit kisajátítani magának, és én nem biztos, hogy elég fogékony leszek ahhoz, hogy észrevegyem, mikor kell lelépnem a színről. Ismerd el, Cosmo, hogy igazam van.
A férfi fontolgatta a hallottakat, s kisvártatva sóhajtva válaszolt.
– Látom, hogy semmiképpen sem győzhetlek meg arról, hogy alaptalanul rettegsz. Próbáljuk meg akkor más oldalról közelíteni a dolgot. Mi lenne, ha addig, amíg Antonia itt van, még valakit meghívnánk ide? Amolyan összejövetelfélét tartanánk – ez megnyugtatna? Így az egész helyzet másként festett.
– Persze, nagyon jó lenne. Zseniális vagy. Kit hívjunk meg? 
– Bárkit, akit akarsz, csak ne legyen fiatal, jóképű és férfias.
– Mit szólnál az anyámhoz? 
– Eljönne? 
– Mi az hogy! 
– Nem várná el, ugye, hogy külön szobában aludjunk? Már öreg vagyok ahhoz, hogy a folyosón osonjak éjszaka, biztosan legurulnék a lépcsőn.
– Anyámnak nincsenek illúziói senkiről, a legkevésbé rólam. – Olivia hirtelen izgatottan felült. – Jaj, Cosmo, imádni fogod őt. Alig várom, hogy találkozzatok.
– Ebben az esetben ígyekezzünk. – Cosmo felpattant a nyugágyból, és felkapta a farmernadrágját. – Gyerünk, kislány, emeld a hátsódat. Ha sikerül mozgósítanunk az anyádat, és Antoniával is megszervezni a dolgot, akkor találkozhatnának a Heathrow-n, s egy géppel jöhetnének. Antonia amúgy sem szeret egyedül repülni, a mamád pedig örülne, hogy van társasága.
– De hova megyünk? – kérdezte Olivia, és begombolta a blúzát.
– Felmegyünk a faluba, és telefonálunk Pedrótól. Nálad van Podmore kalyibájának a telefonszáma? Cosmo nagy élvezettel ejtette ki a nevet, amely így még nevetségesebben hangzott. Megnézte az óráját.
– Most körülbelül fél hét van Angliában. Otthon van ilyenkor? 
– Biztosan kertészkedik, vagy tíz emberre vacsorát főz. Vagy italt tölt valakinek.
– Nagyon szeretném, ha eljönne. 

A Valenciát érintő londoni járatot negyed tízre jelezték. Maria, aki már repesve várta Antoniát, átjött, hogy vacsorát csináljon. Cosmo és Olivia magára hagyta, hogy készítse a hatalmas étket az örömünnepre, és kimentek a repülőtérre. Mindkettőjüket ideges izgatottság fogta el, ha nem is vallották be. Ezért túl korán érkeztek, s jó félórát lötyöghettek a lélektelen váróteremben, amíg a hangosbeszélő recsegő spanyolsággal be nem jelentette, hogy a gép földet ért. Ezután további várakozás következett, hogy az utasok átessenek a vámon és egyéb procedúrákon. Végül kinyíltak az ajtók, és kiáradtak a megszabadultak. Sápadt arcú turisták elnyűtten az utazástól, helyi családok rengeteg gyerekkel; szigorúan öltözött, szemüveges férfiak, papok és apácák. és végül, amikor Olivia már éppen rettegni kezdett, hogy lekésték ajáratot, feltűnt Penelope Keeling és Antonia Hamilton.
Fogtak egy üres poggyászkocsit, és rápakolták a csomagjaikat. A kocsi kereke azonban rossz volt, s ahogy tolták, mindig rossz irányba kanyarodott. Ettől mindketten kuncogni kezdtek, és annyira belemerültek a dolog kommentálásába, a nevetgélésbe és az ígyekezetbe, hogy a vacakot valahogy irányban tartsák, hogy észre sem vették Cosmót és Oliviát.
Olivia idegessége részben abból fakadt, hogy mindig félt hosszabb távollét után újra látni az anyját, hátha megváltozott időközben. Nem annyira az öregedés látható jeleitől félt, mint inkább attól, hogy fáradtnak, töpörödöttnek, vagy másként, lélekben megváltozottnak észleli őt. Abban a pillanatban, hogy meglátta Penelopét, aggodalma elröppent. Minden rendben volt. Penelope ugyanolyan életerősnek látszott, mint bármikor, és nagyszerűen festett. Magas volt, egyenes tartású; sűrű, őszes haját kontyba csavarta. Fekete szeme vidáman csillogott, s még a poggyászkocsival való viaskodás sem vett el jottányit sem a méltóságából. Természetesen tele volt táskákkal és kosarakkal, öreg, kék pelerinjét viselte, amely eredetileg egy tengerésztiszt kabátja volt, Penelope másodkézből vette az elszegényedett özvegytől a háború végén, s azóta viselte minden alkalomra – temetésre éppúgy, mint esküvőre.
Antonia pedig… Olivia magas, vékony gyereket látott, aki koránál érettebbnek tűnt. A haja hosszú, egyenes szálú, hirtelenszőke; farmert, trikót és piros dzsekit viselt.
Több ideje nem volt szemlélődni, mert Cosmo kitárta a karját, és elkiáltotta a kislány nevét, s azok ketten feléjük fordultak. Antonia otthagyta Penelopét a poggyászkocsival, és lobogó hajjal, egyik kezében strandpapuccsal, a másikban vászontarisznyával futott feléjük. Átnyomakodott a csomagokat cipelő embertömegen, és végül Cosmo karjaiba vetette magát. A férfi elkapta, megpörgette – hosszú lábai úsztak a levegőben -, majd egy nagy csókot csuppantott az arcára, s lerakta a földre.
– Megnőttél – mondta szemrehányóan.
– Tudom, teljes három centit.
A kislány Olivia felé fordult. Orrát szeplők borították, szív alakú arcához képest túl nagy, telt szája kedves látvány volt; hosszú, seprűs, szőke szempillái alatt zöldesszürke szem csillogott nyíltan, érdeklődő kedvességgel. – Helló. Olivia vagyok.
Antonia kibontakozott apja karjából, hóna alá csapta a strandpapucsot, és kezet nyújtott.
– Üdvözlöm.
A ragyogó, fiatal arcra letekintve, Olivia tudta, hogy Cosmónak igaza volt – nincs mitől tartania. Antonia nagyvilági modorától elbájolva és lefegyverezve kezet rázott a kislánnyal.
– Örülök, hogy itt vagy – mondta neki, s hogy ezen túlestek, otthagyta az apát meg a lányát, hogy a saját családja után nézzen. Penelope hűségesen őrizte a kocsit, s néma örömmel, rá jellemző, szenvedélyes mozdulattal szélesre tárta a karját Olivia láttán. Olivia boldogan ölelte meg, s szorította arcát anyja hűvös, kemény arcához, s beszippantotta erős kölnije oly ismerős illatát.
– Drága kicsinyem – mondta Penelope. – Nem is igaz, hogy itt vagyok.
Cosmo és Antonia melléjük lépett, s valamennyien egyszerre beszéltek.
– Cosmo, ő az anyám, Penelope Keeling.
– Könnyen megtalálták egymást Heathrow-n? 
– Nem volt gond; újságot tartottam ismertetőjelül, meg egy szál rózsát a fogam között.
– Papa, isteni volt a repülés. Valaki rosszul lett.
– Ez mind a csomagja? 
– Mennyit kellett Valenciában várni?
– ... és akkor a légikisasszony kiöntött egy teljes üveg narancslét, pont egy apácára.
Végül Cosmo lett úrrá a helyzeten, átvette a poggyászkocsit, és kivezette a társaságot a váróból a meleg, sötétkék, csillagfényes estébe. A levegőben benzinszag terjengett, és a kabócák hangosan zenéltek. Valamiképpen sikerült mindannyiuknak bepréselődniük a Citronbe; Penelope ült előre, Olivia pedig Antoniával elfoglalta a hátsó ülést. A csomagok beborították őket, így indultak haza.
– Hogy van Maria és Tomeu? – érdeklődött Antonia. – És a bantamok? Jaj, papa, nem is tudod, kiválót kaptam franciából. Jé, itt egy új diszkó. Meg egy görkoripálya. Papa, el kell mennünk görkorizni, ugye, elmegyünk? Es szörfözni is meg akarok tanulni már. Nagyon sokba kerül az oktatás? A már ismerős út fölkanyarodott a domboldalon, elhagyta a várost. Benn, a hegyek között csak itt-ott pislákoltak egy-egy gazdaság fényei, s a levegő illatozott a fenyőfáktól. Mikor lekanyarodtak a Ca'n D'Alt felé vezető ösvényre, Olivia látta, hogy a ház körül ég az összes lámpa; mintha ünnepség lenne, úgy szűrődtek át a mandulafák lombjain keresztül a fények.
Amint Cosmo leállította a kocsit, Maria és Tomeu már jött is feléjük a fényözönben. A megtermett, napbarnította Maria fekete ruhában-kötényben, és Tomeu, aki megborotválkozott és tiszta inget vett a nagy alkalomra.
– Hola, senor – kiáltotta feléjük Tomeu, Mariának viszont nem volt másra gondja, csak az ő kis kedvencére.
– Antonia.
– Ó, Maria. – A kislány kipenderült a kocsiból, lefutott az ösvényen, bele Maria ölelő karjaiba.
– Antonia. Mi nina. Favorita. Cómo está usted? 
Otthon voltak.
Penelope hálószobája, amely valaha szamáristállóként működött, egyenesen a teraszra nyílt. Olyan kicsi volt, hogy csak az ágy és egy komód fért el benne. Szekrény helyett fogas volt a falon. Maria azonban ezt a szobát is kíméletlenül megdolgozta, így fehéren vakított, s a huzatok szappan és friss vasalás szagát árasztották. Olivia pedig sárga rózsákat tett a kék-fehér vázába, s a váza mellé néhány gondosan válogatott könyvet is helyezett az éjjeliszekrényre. Két lépcső vezetett a másik ajtóhoz, Olivia kinyitotta, és elmagyarázta, hogyan lehet a ház egyetlen fürdőszobájához jutni.
– A vízcsövek néha makrancoskodnak, s a kút állapotától függ a helyzet. Szóval, ha a klotyó nem szuperál első nekifutásra, akkor tovább kell próbálkozni.
– Szerintem minden tökéletes. Milyen gyönyörű hely. – Penelope kibújt a pelerinjéből, felakasztotta a fogasra, s az ágy fölé hajolt, hogy kinyissa a bőröndjét. – Milyen drága ember ez a Cosmo. Te meg ragyogóan nézel ki! Még sose láttalak ilyennek.
Olivia leült az ágyra, s nézte az anyját, amint kicsomagol.
– Angyal vagy, hogy ilyen hamarjöttél. Gondoltam, könynyebb lesz Antoniával, ha te is itt vagy. Nem mintha ez lenne az egyetlen indok, hogy hívtalak. Amióta csak betettem ide a lábam, az járt a fejemben, hogy bárcsak megmutathatnám neked.
– Tudod, hogy szeretek a pillanat hatása alatt cselekedni. Felhívtam Nancyt, mondtam neki, hogy ide jövök, s majd megpukkadt az irigységtől. Meg morcos is lett kicsit, hogy őt nem hívtad meg, de egyáltalán nem izgattam magam miatta. Ami Antoniát illeti, micsoda egy tündér.! Egy picit sem volt elfogódott, egész nap beszélt és nevetett. Bárcsak Nancy gyerekei feleennyire lennének barátságosak és kellemesek. Csak a jóisten tudja, mit követhettem el, hogy két ilyen unokával vagyok megverve.
– És Noel? Láttad mostanában? – Nem, már hónapok óta nem bukkant fel. Nemrég felhívtam, hogy tudjam, él-e még. Él.
– Mihez kezd saját magával? – Hát, talált egy új lakást, valahol a King's Road tájékán. Hogy mibe kerül, nem mertem megkérdezni, az ő gondja. Azon gondolkodik, hogy felhagy a kiadói munkával, és inkább reklámtevékenységbe kezd. Azt mondja, vannak jó kapcsolatai. Éppen Cowesba készült a hétvégére. A szokásos…
– És te? Veled mi van? És Podmore's Thatchcsel? 
– A jó öreg házikó – mondta Penelope szeretettel. – Végre elkészült a télikert, nem tudom elmondani, milyen gyönyörű. Fehér jázmint meg szőlőt ültettem, és vettem egy elég szép fonott széket.
– Már ideje volt, hogy új kerti bútorod legyen.
– A magnólia most virágzott először, a lilaakácot visszavágattam. Atkinsonék átjöttek a hétvégére, és olyan meleg volt, hogy kinn tudtunk vacsorázni a kertben. Kérdeztek felőled, és forró üdvözletüket küldik. – Egyszerre anyásan elmosolyoI dott, az arca szerető elégedettséget tükrözött. – S ha visszamegyek, elmondom nekik, hogy még sose láttalak ilyenjó bőrben. Ragyogsz, gyönyörű vagy.
– Gondolom, úgy ért, mint derült égből a villámcsapás, hogy itt maradtam Cosmóval, feladtam az állásomat, és egyáltalán úgy viselkedem, mint egy holdkóros? – Talán igen. De végül is – miért ne tetted volna? Mindig dolgoztál, egész életedben. Néha, amikor láttam, milyen fáradt és nyúzott vagy, aggódtam az egészséged miatt.
– Sosem mondtad.
– Olivia, a te életed, hogy mit csinálsz, a te ügyed. De ez nem jelenti azt, hogy nem érdekel.
– Igen, igazad volt. Valami nem volt rendben. Miután túl voltam a dolgon, hogy elvágtam a szálakat, felégettem a hidakat, teljesen szétestem. Három napig aludtam. Cosmo egy angyal volt. Utána meg minden rendbe jött. Sose gondoltam, hogy ennyire ki vagyok merülve. Lehet, hogy ha nem cselekszem így, előbb-utóbb az idegosztályon kötök ki egy csinos kis összeroppanással.
– Ne is mondd! Amíg beszélgettek, Penelope ide-odajárkált, berakosgatta a ruháit a komód fiókjaiba, vagy egy-egy ismerősen ódon ruháját felakasztotta a fali fogasra. Jellemző volt rá, hogy semmi új, divatos holmi nem volt nála, nem vásárolt külön darabokat a nyaralásra, de Olivia tudta, hogy anyja ezekben az időtlen ruhákban is méltóságteljesen néz majd ki.
Mégis, meglepő módon, akadt egy új darab. A táska mélyéről előkerült egy smaragdzöld selyemköntös. Mikor Penelope kirázogatta, kiderült, hogy arannyal hímzett, mesés kaftán, mintha egyenesen az Ezeregyéjszaka világából keveredett volna ide.
Olivia kellőképpen el is ámult.
– Honnan szerezted ezt a mennyei darabot? 
– Ugye, remek? Azt hiszem, marokkói. Rose Pilkingtontól vettem. Még az anyja hozta haza valami marrakesi kéjutazásról; Rose egy öreg bőrönd mélyén találta. 
– Királynői jelenség leszel benne.
– Ó, ez még nem minden. – Miután felakasztotta a kaftánt is a kifakult pamutholmik mellé, Penelope méretes bőrtáskája után nyúlt, és beletúrt. – Ugye, írtam vagy mondtam, hogy a drága Ethel néni meghalt? Nos, hagyott rám egy apróságot. Néhány napja kaptam meg, így el tudtam hozni.
– Ethel néni rád hagyott valamit? Nem hittem volna, hogy bármije van.
– Én sem. De valahogy ez mégis jellemző rá, hogy még a végén is tud meglepetést szerezni.
Valóban, Ethel néni világéletében meglepő lény volt. Lawrence Stern egyetlen, jóval fiatalabb húga volt. Az első világháború végén, amikor a brit férfilakosság színe javát kegyetlenül lemészárolták a francia csatamezőkön, Ethel harminchárom évesen úgy látta, hogy nincs sok esélye elkerülni a vénleányi státust. Nem adta azért búra a fejét, hanem megpróbálta a helyzet előnyeit kihasználni, s amennyire lehet, élvezni. London mellé, Putneyba költözött, egy bájos házikóba, még jóval azelőtt, hogy az a vidék divatossá vált, s hogy megéljen, kiadott egy szobát valakinek (a szeretőjének? – ezt a család sohasem tudta meg), és zongoraleckéket adott. Nem valami izgalmas sors – Ethel néni azonban, mint mindent maga körül, ezt is megtöltötte élettel, mindennap történt valami. Amikor Olivia, Nancy meg Noel gyerekek voltak, mindig nagyon várták, mikor jön Ethel néni látogatóba. Nemcsak azért, mert mindig kaptak ajándékot, hanem mert a néni roppantul mulatságos teremtés volt, egyáltalán nem olyan, mint egy felnőtt. Ha ők mehettek hozzá, az volt a legjobb hecc, mert sohasem tudhatták előre, mi történik a következő pillanatban. Egyszer, amint éppen hozzáláttak volna a csáléra sikeredett süteményhez, amit a néni nekik csinált a tea mellé, leszakadt a hálószoba mennyezete. Máskor máglyát gyújtottak a kicsiny kert végében, a kerítés lángra kapott, és ki kellett hívni a tűzoltókat, akik nagy csilingeléssel érkeztek. Ezenkívül megtanította nekik a kánkánt, és malac dalocskákat énekelt, amelyek tele voltak kétértelműségekkel. Olivia mindig majd megpukkadt a szégyenlős nevetgélés közben, Nancy viszont összeszorította az ajkait, és úgy tett, mintha egy kukkot sem értene az egészből.
Olivia emlékezetében Ethel néni kis, vézna, rovarszerűjelenségként élt, akinek gyerekméretű volt a lába, vörösre festette a haját, és szinte mindig ott füstölt a cigaretta a kezében. Mondén megjelenése és életvitele ellenére (vagy tán éppen ezért) barátok hada vette körül, s szinte nem volt olyan város az országban, ahol Ethel néninek ne lett volna egy hajdani iskolatársa vagy régi udvarlója. Az ideje jó része arra ment el, hogy végiglátogassa az ismerőseit, akik folyton könyörögtek, jöjjön és derítse fel őket. Vidéki kiruccanásai között azonban mindig felbukkant Londonban a kiállításokon, a koncerteken – ezek nélkül nem élhetett -, kiterjedt levelezést folytatott, foglalkozott az éppen aktuális „lakóval”, a zongoratanítványaival és telefonálgatott. Állandóan hívogatta a tőzsdeügynökét, aki feltehetően türelmes ember volt, és ha jelentéktelen kis részvényei csak egyetlen ponttal is feljebb mentek aznap, akkor napnyugtakor két pohárka gint engedélyezett magának a szokásos egy helyett.
A hetvenes években, amikor a londoni árak és a nyüzsgés még neki is túl sok lett, Ethel néni Bathba költözött, hogy legkedvesebb barátai, Milly és Bobby Roadway közelében legyen. De Bobby Roadway csakhamar jobblétre szenderült, kisvártatva követte őt Milly, és Ethel egyedül maradt. Egy darabig még tartotta magát, töretlen kedvvel, elpusztíthatatlanul, de a kor megtette a magáét: egy nap a saját ajtajában elvágódott a tejesüvegen. Eltörte a csípőjét, s ezután állapota gyorsan hanyatlott. Végül annyira gyengévé és magatehetetlenné vált, hogy a hatóságok bedugták egy szeretetotthonba.
Penelope rendszeresen látogatta a sálakba burkolódzó, feledékeny és reszkető fejű öregasszonyt; Londonból vagy később Gloucestershire-ből kocsikázott hozzá az öreg Volvón. Egyszer-kétszer Olivia is elkísérte az anyját, de mindig annyira lehangolták ezek a kirándulások, hogy inkább mentséget talált a távolmaradásra. 
– Drága kis öregasszony – mondta Penelope gyengéden. Tudtad, hogy csaknem kilencvenöt éves volt? Vénséges vén…na, itt van.
Penelope végre megtalálta, amit keresett. Egy ütött-kopott bőr ékszeresdobozt húzott elő a táskából. Megnyomta a kapcsot, és íme, egy pár fülbevaló feküdt a doboz fakó bársonyán.
– Ó! – kiáltott fel Olivia önkéntelenül, a látvány annyira lenyűgözte. Igazán gyönyörű volt. Kereszt alakú, zománcozott aranyban rubin és gyöngy volt belefoglalva. A kereszt rövidebb szárait apró gyöngyök íve rögzítette. Más korból származó apróság volt, a reneszánsz pompázatos levegője lengte körül.
– Ez Ethel nénié volt?! – nyögte ki Olivia.
– Csodás, nem? – De honnan szerezte ezt az öreglány? – Fogalmam sincs. A bankban porosodott az utóbbi ötven évben.
– Nagyon réginek látszik.
– Nem hinném, hogy túl régi. Talán Viktória kori. Lehet, hogy olasz.
– Esetleg az anyjáé lehetett? 
– Talán. Az is lehet, hogy kártyán nyerte, vagy egy gazdag és bőkezű lovagjától kapta. Ethel néninél nem lehet tudni.
– Felértékeltetted? 
– Még nem volt időm. Nagyon szép, de nem hinném, hogy sokat érne. Nem számít – nagyon jól fog menni a kaftánomhoz. Nem gondolod, hogy összepasszolnak? 
– Dehogynem. – Olivia visszaadta a dobozt. – De ígérd meg, ha hazamész, rögtön felértékelteted, és kötsz rá biztosítást.
– Igazad van, ezt kell tennem. Annyira járatlan vagyok az effélében.
Visszaejtette a dobozt a táskába.
A kicsomagolással készen volt. Becsukta az üres bőröndöt, bedugta az ágy alá, és a tükörhöz lépett. Kivette a teknőchéj fésűket a hajából, és szétrázta derékig érő, szürkével csíkozott, de sűrű haját. Egyik vállán át előredobta az egészet, felvette a I fésűt, a hajkefét, és Olivia gyönyörködve nézte az ismerős jelenetet, amint anyja hosszú, nyugodt mozdulatokkal keféli a haját.
– És te, drágám? Hogy lesz veled? 
– Itt maradok egy évig. Nyaralok.
– Tudja a főszerkesztő, hogy vissza akarsz menni? 
– Nem.
– És vissza fogsz menni a Venushoz? 
– Talán. De az is lehet, hogy máshová megyek.
Penelope letette a kefét, hosszú haját felcsavarta és feltűzte.
– Most megmosakszom, s aztán egészen készen vagyok.
– Le ne gurulj a lépcsőn.
Penelope elindult a fürdőszoba irányába. Olivia, hogy megvárja, ott maradt, az ágyon ücsörögve. Hálát érzett Penelope iránt, amiért ilyen nyugodtan és gyakorlatiasan fogta fel a helyzetet. Elgondolta, ha másféle lenne az anyja, most égne a kíváncsiságtól, tele volna romantikus képzelgésekkel vele meg Cosmóval kapcsolatban; fehér ruháról fantaziálna, amelyet mindig úgy terveznek, hogy hátulról legyen mutatós, s már látná benne a lányát az oltár előtt. Olíviának nevethetnékje támadt a gondolattól, egyszersmind bele is borzongott.
Mikor Penelope visszajött, talpra ugrott.
– Mit szólnál, ha vacsoráznánk? 
– Eléggé éhes vagyok. – Penelope ránézett az órájára. – Te jó ég, majdnem fél tizenegy.
– Az semmi. Most Spanyolországban vagy. Gyere, menjünk, nézzük meg, mit kotyvasztott nekünk Maria.
Kisétáltak a teraszra. A lámpák fénykörén kívül a sötétség áthatolhatatlan volt, s meleg, mint mélykék bársony. Olivia előrement a konyha felé vezető lépcsőn. Odabenn ült Cosmo, Antonia, Maria meg Tomeu, körbevették a gyertyavilágította asztalt, boroztak, s valamennyien egyszerre beszéltek, kasztanyettapergésű spanyol nyelven. 

– Nagyszerű teremtés – mondta Cosmo.
Megint magukra maradtak, s úgy érezték, hazaérkeztek. Szeretkeztek, s most csendben feküdtek a sötétségben – Olivia a férfi karjának ölelő ívében. Suttogtak, nehogy felébresszék a ház többi lakóját.
– Mami? Tudtam, hogy imádni fogod.
– Most már értem, honnan van a szépséged.
– Ő százszor szebb nálam.
– Fel kéne vágnunk vele. Senki nem bocsátaná meg nekem, ha visszaengedném őt Angliába anélkül, hogy bemutattam volna nekik.
– Hogyhogy? 
– Csapunk egy murit. Nemsokára. Elkezdünk társadalmi életet élni.
Muri. Hát ez valami új. Cosmo és Olivia azóta kettesben töltötte a napjait, hogy a hajón rendezett sikertelen partin összetalálkoztak. Senki mással nem beszéltek, csak Mariával, Tomeu-val és néhány falusival, akik Pedro bárját látogatták.
– Kit hívunk meg? – kérdezte Olivia.
A lány inkább érezte, semmint hallotta Cosmo fojtott nevetését. A férfi megszorította a vállát.
– Drága, meg fogsz lepődni, de tele van a sziget a barátaimmal. Végül is már huszonöt éve élek itt. Azt hitted, hogy egy számkivetett remete vagyok? 
– Sose gondolkodtam ilyesmin – vallotta be Olivia őszintén. – Annyira nem érdekelt semmi más, csak te.
– Engem meg csak te érdekeltél. Egyébként is úgy vettem észre, mintha eleged lett volna az emberekből. Nagyon megijedtem, amikor három napig csak aludtál, s elhatároztam, hogy egyelőre jobb lesz csendben éldegélni.
– Értem. – Olivia mindebből semmit nem vett akkor észre, teljesen természetesnek fogta fel magányukat. Most már csodálkozott, hogy eszébe sem jutott, vajon miért élnek remete módra. – Ezen sem akadtam fenn.
– Nem baj, még van időnk változtatni. Mit szólnál a partihoz? 
– Remek lenne – ismerte be Olivia.
– Szerényebb összejövetel legyen, vagy nagy felhajtás? 
– Nagy felhajtás. Az anyám hozott magával báli ruhát.
Másnap, a reggelinél Cosmo összeállította a vendégek listáját; a lánya helyeselt, vagy új nevekkel állt elő.
– Ja, papa, Madame Sangét is hívd meg.
– Nem lehet, már meghalt.
– Hát akkor Antoine-t. Ő biztosan eljönne.
– Azt hittem, nem kedveled azt a vén kujont.
– Nem nagyon, de most szeretném látni. És a Hardback fiúkat is, annyira aranyosak. Lehet, hogy meghívnak szörfözni, és akkor nem kerül pénzbe az oktatás.
A lista elkészült, s Cosmo elindult Pedro bárjába, hogy nekilásson a telefonálgatásnak. Akit nem ért el, annak írásos meghívót küldtek Tomeu segítségével, aki a Citroennel kézbesített némiképp ön- és közveszélyesen haladva az utakon. A viszontválaszok özönlöttek, s hamarosan hetven név állt a listán.
Olivia meg volt lepődve, Cosmo szerénykedett, mondván, ő az a fajta, aki elrejti a nagyszerűségét a világ elől.
Hívtak egy villanyszerelőt, aki színes lampionokat szerelt a medence fölé. Tomeu söpört-takarított, asztalkákat állítgatott föl, párnákat és székeket cipelt a kertbe. Antoniát poharak fényesítésére, a ritkán használt porcelán elmosására, a szekrények mélyén rejtőző szalvéták és terítők felkutatására kérték fel. Olivia és Cosmo egy félméteres bevásárlócédulával elindult a városba, s a fárasztó körút eredményeképp zöldségekkel, olívaolajjal, pörkölt mandulával, naranccsal, citrommal és többládányi borral megrakodva tért vissza. Maria meg Penelope el nem mozdult a konyhából, ahol tökéletes egyetértésben főzték a sonkát, sütöttek csirkét, paellát készítettek, tojáshabot vertek, szószokat kotyvasztottak, kenyeret, paradicsomot szeleteltek – pedig egy szavát sem értette egyik a másiknak.
Végre minden készen állt. A vendégeket kilencre hívták.
Olivia nyolckor elvonult zuhanyozni és átöltözni. Cosmo már megborotválkozott, illatosan ücsörgött az ágyon, s a legjobb inge kézelőjével bíbelődött. – Nem tudom betenni a mandzsettagombot, mindig kicsúszik ez a vacak.
Olivia mellé ült, kivette a kezéből az inget meg a gombot.
Cosmo figyelmesen nézte őt.
– Mit fogsz felvenni? 
– Van két klassz új ruhám, amit arra szántam, hogy lehengereljem velük a hotelban a népeket, de egyszer sem voltak rajtam. Túl hamar jöttél az életembe, s azóta rongyokban kell szaladgálnom.
– Milyenek? Melyiket veszed föl? 
– A szekrényben vannak. Választhatsz.
Cosmo odalépett a szekrényhez, kinyitotta, és beletúrt a holmik közé. Talált egy rövid, fényes rózsaszín selyemruhát, a szoknyarésze lebegős-könnyű, mint a felhő. A másik zafirkék, hosszú, elöl-hátul kivágott ruha volt, vékony vállpántokkal.
Cosmo a kéket választotta – Olivia ezt előre tudta, csókkal jutalmazta, visszaadta neki az ingét, s ment zuhanyozni. Mikor visszatért a szobába, Cosmo már nem volt ott. Olivia nagy gonddal készült, kifestette az arcát, megcsinálta a frizuráját, feltette a fülbevalóit, parfümöt permetezett magára. Bebújt könnyű szandáljába, és a fején át felhúzta a ruhát. A hűvös anyag lágyan simult a testére, s leheletkönnyű volt, minden mozdulatát követte. Olyan volt, mintha könnyű szellőbe burkolódzott volna csupán.
Valaki kopogott az ajtón.
– Bújj be – szólt oda Olivia. 
Antonia volt az. – Olivia, szerinted jól nézek ki? – A kislány megtorpant, és Olíviára bámult. – Hú, de gyönyörű vagy. Micsoda klassz ruha.
– Köszönöm. Hadd nézzelek.
– A mamám vette ezt Weybridge-ben, és a boltban nagyon jól állt, de most elbizonytalanodtam. Maria szerint nem elég elegáns.
A fehér ruhának rakott szoknyarésze és kék, szögletes matrózgallérja volt. A kislány barnára sült, csupasz lábán fehér szandált viselt. Aranyosvörös haja két tincsét hátrafogta egy tengerészkék szalaggal. – Szerintem tökéletes. Friss-ropogós vagy, mint egy nem is tudom. Mint egy új papírzacskó? Antonia kuncogott.
– Apu azt mondja, le kéne menned. Már megérkezett néhány vendég.
– Az anyám ott van? 
– Igen, a teraszon van, és fantasztikusan néz ki. Na, gyere már.
A kislány megragadta Olivia kezét, és húzta maga után. Kéz a kézben értek ki a teraszra, a lámpák fényébe. Olivia látta, hogy Penelope már nagyban társalog egy férfival. Úgy volt, ahogy gondolta: az anyja a selyemkaftánban és az örökölt ékszerrel valóban úgy festett, mint egy királynő. 

A parti napját követően életük Ca'n D'altban alaposan megváltozott. A magányos, céltalanul átlebzselt hetek után most úgy tűnt, egy napjuk sincs egymás számára. Özönlöttek a meghívások vacsorapartikra, piknikre, kerti hússütésre, hajókázásra. Autók jöttek, mentek – egy tucatnyinál ritkán voltak kevesebben a medence körizl, legtöbbjük Antoniával megegyező korú fiú. Cosmónak sikerült megszerveznie a kislány szörfleckéit, s mindannyian levonultak ilyenkor a tengerpartra. Olivia és Penelope a homokban napoztak, úgy tettek, mintha Antoniát figyelnék, aki küszködött, hogy elsajátítsa a szörfözés őrjítően bonyolult technikáját. Valójában azonban Penelope kedvenc foglalatosságába merültek: az embereket figyelték maguk körül. A csaknem mezítelen – öreg és fiatal – figurákat Penelope dévaj megjegyzésekkel kísérte; ő meg Olivia alig bírtak szünetet tartani a kacarászásban.
Néha ajándékképpen azért adódott egy-egy csöndes, pihentető nap. Ilyenkor nem mozdultak ki a házból, a kertből. Penelope, aki rozzant szalmakalapjában, avítt ruhájában és frissen szerzett barnaságával nagyon úgy festett, mint egy bennszülött, talált egy metszőollót, s letámadta Cosmo gondozatlan rózsatöveit. Testgyakorlásnak úsztak a medencében, és estefelé, amikor hűvösödött, kis sétákat tettek a környéken a kukoricaföldeken át, kis farmházak mentén, ahol pucér fenekű gyerekek játszadoztak nevetgélve a porban a kecskék és tyúkok társaságában, amíg anyjuk leszedte a száraz ruhát a kötélről, vagy vizet húzott a kútból. 

Eljött az idő, amikor Penelope hazafelé készülődött. Semmi kedvük nem volt őt hazaengedni. Cosmo, akit Olivia és a lánya is támogatott, szépen kérte, maradjon még, de Penelope, noha meghatódott, nemet mondott.
– Három nap után a hal meg a vendég már állott portéka, én meg már itt vagyok veletek egy hónapja.
– De te nem vagy se hal, se vendég, és nem is vagy állottmondta Antonia.
– Nagyon édesek vagytok, de haza kell már mennem. Már így is sokáig maradtam. A kertem sose bocsátja ezt meg nekem.
– De megint eljössz, ugye? – makacskodott Antonia.
Penelope nem felelt. A néma csendben Cosmo Olivia pillantását kereste.
– Ó, mondd, hogy megint eljössz.
Penelope elmosolyodott, és megveregette a gyerek kezét.
– Talán – felelte. – Egyszer.
Mindannyian kikísérték a repülőtérre. Miután elbúcsúztak, nem mentek el, várták, hogy felszálljon a gép. Amikor eltűnt, s a hangja is elenyészett a végtelen levegőégben, s már semmi értelme nem volt tovább várni, megfordultak, és beszálltak a kocsiba. Csendben voltak hazáig.
– Most már nem ugyanaz így, nélküle, ugye? – mondta Antonia szomorúan, amint a terasz felé lépdeltek.
– Soha semmi sem ugyanaz nélküle – felelte Olivia. 

Podmore 's Thatch, Temple Pudley, Glos.
– Aug. 17.
– Drága Olíviám és Cosmo, Hogyan köszönjem meg nektek, hogy olyan végtelenül kedvesek voltatok velem, és ilyen felejthetetlen hónapot tölthettem veletek? Egyetlenegy nap sem éreztem úgy, hogy ne látnátok szívesen, s ne törődnétek velem odaadóan. Annyi élménnyel megrakodva jöttem haza, mint egy élő.fényképalbum. Ca'n D'alt varázsos hely, a barátaitok elragadóak és barátságosak, még (vagy különösen ?) a topless strandok is lenyűgözőek. Nagyon hiányoztok, a legjobban talán Antonia. Már nagyon régóta nem élvezhettem egy ilyen elbájoló fiatal teremtés társaságát. Még .folytathatnám, de biztosan érzitek, mennyire hálás vagyok mindenért. Ne haragudjatok, hogy ilyen későn irok csak, de eddig egy szabadpercem nem volt. A kert egészen eldudvásodott, a rózsaágyások tele vannak elszáradt virágokkal. Talánfel kéne vennem egy kertészt.
Ha már a kertészeknél tartok: hazafelé pár napra megálltam Londonban, Friedmannéknál laktam, elmentünk egy nagyszerű koncertre a Festival Hallba. Ahogy mondtad, Olivia, bevittem a fülbevalót a Collingwoodféle céghezfelbecsültetni. Nemfogod elhinni, de azt mondták, hogy legalább négyezer fontot ér. Amikor magamhoz tértem, megkérdeztem, mennyi lenne a biztositása, de olyan hatalmas összeget emlitettek, hogy inkább beraktam a bankba, ahogy hazaértem. Szegény kis ékszer, valószinűleg ez lesz a további sorsa, hogy a bankban porosodik. El is adhatnám, de mikor olyan szép. Azért jó érzés, hogy bármikor kivehetem, pénzzé tehetem, ha éppen valami őrültségbe akarok fogni például, ha venni szeretnék egy fűnyiró gépet. (Ezért jutott az egész az eszembe a kertészekről.) Nancy, George meg a gyerekek itt voltak ebédre a múlt vasárnap, állitólag, hogy hallják a beszámolómat Ibizáról, de igazándiból azért, hogy panaszkodhassanak a Croftway házaspárra, és eldicsekedhessenek azzal, hogy ebédmeghivást kaptak Lord Liutenanttól. Fácánt csináltam nekik friss karfiollal, amit a kertből szedtem le, és konyakos-mazsolás almatortát, de hiába – Rupert és Melanie folyton piszkálták egymást, és meg sem próbálták leplezni, hogy halálosan unatkoznak. Nancy teljesen hasznavehetetlen velük szemben, George pedig mintha észre sem venné a borzalmas viselkedésüket. Annyira felbosszankodtam, hogy elkezdtem Nancyt ingerelni azzal, hogy meséltem neki a fülbevalóról. Nem igazán érdekelte a dolog – annak idején egyszer meg nem látogatta szegény Ethel nénit -, egészen addig, amig ki nem ejtettem a bűvös szavakat: négyezer font, mert akkor aztán hegyezni kezdte a fülét, mint a vadászkutya, mikor szagot kap. Sosem tudta elrejteni, mit gondol, most is tudtam, hogy meglódult a fantáziája. Talán Melanie mint első bálozó járt a fejében, akit nem hagy emlités nélkül a Harpers and Queen társasági rovata: „Melanie Chamberlain, az idei legcsinosabb elsőbálozók egyike, fehér csipkét viselt és nagyanyja hires, rubintos aranyfülbevalóját.” De lehet, hogy tévedek.
Milyen kegyetlen és részvétlen vagyok a lányommal, de nem birtam megállni, hogy meg ne osszam veled ezt a kis tréfát.
Köszönet még egyszer. Olyan keveset érnek ezek a szavak, de hát mi mást is mondhatnék ?” Szerető csókkal Penelope 

A hónapok száguldottak. Eljött, majd elmúlt a karácsony, beköszöntött a február sok esővel, viharokkal. Olivia és Cosmo a tűz mellett ültek a nap nagy részében, de hamarosan tavasz szaga úszott a levegőben, a mandulafák virágba borultak. Napközben már kicsit ki is lehetett ülni a ház elé.
Február. Olivia úgy érezte, már mindent tud Cosmóról.
Tévedett. Egyik délután, amint éppen egy kiskosárnyi tyúktojással sétált fölfelé a kertből, hallotta, hogy egy kocsi áll meg az olajfa alatt. Elindult fölfelé a teraszlépcsőn, s ekkor egy furcsa férfit látott felé közeledni. Helyinek látszott, de jóval elegánsabb volt, mint a falusiak – barna öltönyt, szalmakalapot, nyakkendőt viselt. Egy dossziét tartott a hóna alatt.
Olivia kérdőn rámosolygott, erre a férfi megemelte a kalapját.
– Buenos dias.
– Buenos dias.
– Senor Hamilton itt van? Cosmo odabenn leveleket írt.
– Mit parancsol? – Szeretnék beszélni vele. Mondja meg, hogy Carlos Barcello keresi. Itt megvárom.
Olivia bement Cosmóért, akit a nappaliban, az íróasztala mellett talált.
– Látogatód van – mondta neki. – Valami Carlos Barcello.
– Carlos? Te jó ég, elfelejtettem, hogy jön. – Cosmo letette a tollat, s felkelt az asztaltól. – Megyek, beszélnünk kell. Előreszaladt, lefutott a lépcsőn.
– Hombre! – hallotta Olivia az üdvözlését.
A lány bevitte a tojásokat a konyhába, s egyenként berakta őket egy sárga porcelántálba. Azután a kíváncsiság az ablakhoz húzta, onnan figyelte Cosmót és Mr. Barcellót, amint beszélgetésbe merülve mennek a medence felé. Ácsorogtak ott egy kicsit, majd visszamentek a teraszra. Szemügyre vették a kutat. Olivia hallotta, hogy bejönnek a házba, de csak a hálószobáig. A vécében felzubogott a víz. Talán ez a Barcello vízvezeték-szerelő? – tűnődött Olivia.
A két férfi újból megjelent a teraszon, még váltottak néhány szót, azután elköszöntek egymástól. Olivia csakhamar hallotta, hogy Barcello beindítja a kocsiját és elhajt. Cosmo léptei hangzottak, amint bement a nappaliba, majd egy fahasáb puffant a kandallóban. Valószínűleg visszaült folytatni a levelezését.
Öt óra feléjárt az idő. Olivia vizet forralt, megcsinálta a teát, és egy tálcán bevitte a nappaliba.
– Ki volt ez? – kérdezte, és lerakta a tálcát. – Tessék? – Cosmo elmélyedt az írásban.
– Ki volt a látogatód? Ez a Barcello.
Cosmo feléje fordult a széken és mosolygott.
– Mi ez a hatalmas kíváncsiság a hangodban? – Hát, csak úgy kíváncsi vagyok. Még sohasem láttam.
Amúgy meg túl elegáns ahhoz képest, hogy a vízvezeték-szerelőd.
– Ki mondta, hogy vízvezeték-szerelő? – Hát nem az? 
– Dehogyis, az ég szerelmére – mondta Cosmo. 
– Ő a háziúr.
– A háziúr?! 
– Igen, a háziúr.
Olivia hirtelen megborzongott. Összefonta a mellén a karját, és Cosmóra bámult; szerette volna, ha azt hallja Cosmótól, hogy rosszul értette.
– Úgy érted, hogy nem a tied ez a ház? 
– Nem az enyém.
– Huszonöt éve itt élsz, és nem a tulajdonod? 
– Mondom, hogy nem.
Ezt a tényt Olivia csaknem ízléstelenségnek érezte. A ház, a maga otthonos, barátságos zugaival, az életteli kert, a kis medence, a csodás kilátás – egyik sem volt Cosmóé. Soha nem is volt. Mind Carlos Barcellóhoz tartozott.
– Miért nem vásároltad meg? 
– Soha nem válna meg tőle.
– És soha nem kerestél másikat? 
– Nem akartam másikat. – Cosmó lassú mozdulattal felállt, mintha a levélírás elfárasztotta volna. Félrelökte a széket, és a kandallópárkányon álló dobozból kivett egy szivart. Háttal állva folytatta: – Amikor pedig Antonia iskolába kezdett járni, fizetnem kellett a tandíjat. Nem maradt semmire pénzem. – Kivett egy gyújtóst a kandalló előtt álló fáskosárból, beletartotta a tűzbe, hogy rágyújtson.
Nem maradt semmire pénzem. Eddig sosem beszéltek pénzről. Egyszerűen a téma nem került szóba közöttük. Együttlétük hónapjai alatt Olivia magától beszállt a költségek fedezésébe; hol a fűszeresnél rendezte a számlát, hol ő fizette a kocsiba a benzint. Előfordult, hogy éppen nem volt Cosmónál elég pénz, és akkor ő állta a cechet a bárban, vagy fizette olykor a vacsorát. Végül is nem volt pénzszűkében, s természetesnek vette, hogy nem Cosmo pénzéből él, még ha vele lakik is.
Kérdések rajzottak a fejében, de nem merte feltenni őket – félt a választól.
Csendben nézte Cosmót, ahogy rágyújt. A férfi behajította a gyújtóst a tűzbe, és a lány felé fordult, vállával a kandallópárkánynak támaszkodott.
– Nagyon döbbentnek látszol – jegyezte meg.
– Meg vagyok döbbenve, Cosmo. Alig tudom elhinni. Valahol mélyen tiltakozik bennem valami az egész ellen. Számomra a saját ház mindig a legfontosabb dolgok közé tartozott. Biztonságot adott, a szó minden értelmében. Oakley Street a mamámé volt, és amiatt mi, gyerekek, védett helyzetben voltunk. A házunkat senki nem vehette el tőlünk. A világ legjobb érzése volt hazaérni, belépni az utcáról, becsukni magunk mögött az ajtót – és otthon lenni.
Cosmo csak ennyit kérdezett: – A londoni ház a tiéd? – Még nem. De két éven belül az enyém lesz, ha kifizettem a tartozásomat az építési társaságnak.
– Igazi üzletasszony vagy.
– Nem kell üzletasszonynak lenned ahhoz, hogy tudd, nem éri meg huszonöt évig házbért fizetni, s a végén itt állni üres kézzel.
– Szerinted én ostoba vagyok.
– Nem, Cosmo, dehogyis. Értem az indokaidat, de attól még aggódhatom.
– Miattam.
– Igenis, miattad. Most ébredtem csak rá, hogy amióta csak veled vagyok, egyszer nem fordult meg a fejemben, miből élünk.
– Akarod tudni? 
– Csak ha el akarod mondani.
– A nagyapám néhány befektetése jövedelméből és a hadseregtől kapott nyugdíjból.
– Ez minden? 
– Nincs egy fillérrel sem több.
– És ha veled történik valami, hát a sírba viszed a hadinyugdíjadat.
– Így van – vigyorgott Cosmo, remélve, hogy mosolyt csal Olivia gondterhelt, feszült arcára. – De még ne húzzuk meg a sírom fölött a nagyharangot. Elvégre még csak ötvenöt vagyok.
– És Antoniával mi lesz? – Hát, nem hagyhatom rá, ami nem az enyém. Remélem, mire feldobom a talpamat, már talált magának egy jó gazdag férjet.
Eddig csendben vitatkoztak, minden indulat nélkül. Az utolsó megjegyzésre azonban Olivia kijött a béketűrésből.
– Cosmo, ne mondj ilyen zöldségeket, hagyd ezt az ócska viktoriánus szöveget. Még hogy Antonia élete végéig egy férfitól függjön. .! Kell, hogy legyen saját jövedelme. Minden nőnek kell! – Nem tudtam, hogy ennyire fontos neked a pénz.
– Egyáltalán nem fontos a pénz. Sose érdekelt. Csak akkor fontos, ha nincs. És ha szép dolgokat vehet rajta az ember. Nem sportkocsit vagy bundát, hawaii hajókázást s más efféle haszontalanságot, hanem igazi, nagyszerű dolgokat: függetlenséget, szabadságot és méltóságot. Meg tudást. És időt.
– Ez az, amiért egész életedben dolgoztál? Hogy fenéken billenthesd az arrogáns hímet, a viktoriánus családfőt? – Ez nem szép tőled! Úgy csinálsz, mintha én egy szüfrazsett lennék, de a legrosszabb fajtából! Egy ronda, agresszív leszbikus.
Cosmo nem válaszolt a kifakadásra, Olivia elszégyellte magát, amint kimondta a szavakat. Bánta már, hogy elragadta az indulat. Még sohasem veszekedtek. Hirtelen támadt dühe elpárolgott, gondolkodni próbált, Cosmo kérdésére ígyekezett válaszolni. – Igen, ez az egyik ok – mondta halkan. – Mondtam már neked, hogy az apám jelentéktelen ember volt. Rám semmiféle hatással nem volt. Anyám viszont annál inkább, őt követném mindenben, hogy ugyanolyan erős és független legyek. És mivel igénylem a kreatív munkát, az írást, az a fajta újságírás, amit most csinálok, kielégít. Szóval, szerencsés vagyok. Azt csinálom, amit szeretek, és még fizetnek is érte. De ez még nem minden. Van bennem egy leküzdhetetlen hajtóerő, s ez arra sarkall, hogy embert próbáló munkát végezzek, döntéseket hozzak, határidőkre teljesítsek. Igénylem a terhelést, a munka izgalmát. Ez tart életben.
– És ettől boldog is vagy? 
– Ó, Cosmo, boldogság. Nincs olyan, hogy „Kékmadár”, vagy séta a szivárvány alatt. Szerintem az a lényeg, hogy amíg dolgozom, sohasem vagyok teljesen boldogtalan. Ha pedig nincs munkám, sohasem lehetek teljesen boldog. Érted? – Szóval, itt nem vagy teljesen boldog? – Ezek a veled töltött hónapok mások, még sose volt ilyen az életemben. Olyan, mintha álmodnék, mintha valamiféle lopott időben élnék. És egész életemben hálás leszek neked, amiért olyasmivel ajándékoztál meg, amit senki nem vehet el tőlem: élménnyel. De az ember nem álmodhat örökké. Fel kell ébrednünk. Talán nemsokára nyugtalanná válok, és nehezen elviselhetővé. Elkezdesz majd töprengeni, mi baj van velem, és én sem értem majd magamat. Azután magamba mélyedek, és rájövök, ideje visszamennem Londonba, elkötni az elszakított szálakat, s folytatni az életemet.
– Mikor következik ez be? 
– Talán jövő hónapban. Márciusban.
– Azt mondtad, egy évig maradsz. Ez csak tíz hónap.
– Tudom. De áprilisban megint jön Antonia. Jobb, ha akkor már nem vagyok itt.
– Azt hittem, jól megvoltatok.
– Így is volt. Eppen ezért. Jobb, ha nem számít rá, hogy itt vagyok, ha nem válok fontossá a számára. Mellesleg, éppen elég dolog vár rám, többek között találnom kell egy állást. 
– Visszakapod a régi állásodat? 
– Ha nem, majd találok jobbat magamnak.
– Nagyon magabiztos vagy.
– Muszáj.
Cosmo mélyet sóhajtott, azután türelmetlen mozdulattal a lángokba hajította a szivart.
– És ha megkérném a kezed, akkor maradnál? 
– Ó, Cosmo. – Olivia hangja lemondóan csengett.
– Tudod, kicsit nehéz a jövőmet elképzelni nélküled.
– Ha valaha férjhez mennék – szólalt meg Olivia -, csak hozzád mennék. De mondtam neked az első nap, amikor ide jöttem Ca'n D'altba, hogy sose akartam férjhez menni, gyerekeket nevelni. Én szeretem az embereket, lenyűgöznek, de szükségem van a magányra is. Hogy egyedül lehessek önmagammal. Hogy egyedül élhessek.
– Szeretlek – mondta Cosmo.
Olivia odalépett mellé, átölelte a derekát, és a vállára hajtotta a fejét. Az ingén, pulóverén át hallotta a férfi szívdobogását.
– Csináltam teát – szólalt meg. – Hozzá sem nyúltunk, biztos kihűlt.
– Igen. – Olivia a haján érezte a kezét. – Visszajössz majd Ibizára? 
– Nem hiszem.
– Írsz majd nekem? Kapcsolatban maradunk? 
– Küldök majd neked karácsonyi lapot kis vörösbegyekkel.
Cosmo az álla alá nyúlt, és maga felé fordította Olivia arcát.
Világoskék szemében végtelen szomorúság ült.
– Most már tudom – mondta a lánynak.
– Mit? 
– Hogy örökre el foglak veszíteni.

4. NOEL
Fél négykor, azon a sötét, nedves, hideg márciusi pénteken, amikor Olivia elbocsátással fenyegette az irodalmi szerkesztőt, Nancy pedig a Harrods áruházban lófrált, a bátyjuk, Noel rendet rakott íróasztalán, amely a Wenborn és Weinburg hirdetési ügynökség ultramodernül berendezett irodahelyiségében állt, s elindult haza. Az iroda ugyan csak fél hatkor zárt, de Noel már öt éve dolgozott itt, és úgy vélte, olykor-olykor teljes joggal távozhat kicsit korábban. A kollégáinak már a szemük sem rebbent, megszokták a dolgait. Arra az esetre pedig, ha lefelé a liftben az egyik tulajdonos öregúrral futna össze, tartogatott egy jó kifogást: pocsékul érzi magát, talán influenza, úgyhogy hazamegy lefeküdni.
Nem futott össze az öregurakkal, és nem ment haza lefeküdni: Wiltshire-be ígyekezett hétvégére. Holmi Early nevű emberek hívták meg, akikkel még sohasem találkozott. Camilla Early Annabel régi osztálytársa volt, Annabel pedig Noel jelenlegi barátnője.
– Házibulit tartanak a helyi potentátoknak szombaton – mondta Annabel. – Szerintem elmehetnénk.
– Van a házban központi fűtés? – kérdezte Noel óvatosan.
Az évnek ebben a szakában semmi kedve nem volt akár csak egy órát is vacogva eltölteni holmi ócska kandalló mellett.
– Hát persze hogy van. Iszonyú gazdagok. Camillát mindig egy hatalmas Bentleyvel vitték haza az iskolából.
Ez nem hangzott rosszul. Az ilyen helyeken lehet hasznos emberekkel megismerkedni. Amint lefelé suhant a lifttel, félretette az aznapi gondokat és elmerengett. Ha Annabel nem késik, akkor még kijutnak Londonból a péntek esti csúcsforgalom előtt. Noel remélte, Annabel kocsival jön, így azzal mehetnek. Az ő Jaguárja furán zörgött valahol, mellesleg, ha a másik kocsival mennek, esetleg megússza, hogy ő fizesse a benzint. A hivatal épülete előtt a Knightsbridge masszív forgalma és szakadó eső fogadta. Általában busszal utazott haza Chelsea be, vagy – nyári estéken – lesétált a Sloane Streeten. Most azonban, ahogy körbefogta a kemény hideg, költséget nem kímélve, inkább leintett egy taxit. A King's Road közepe táján megállította a kocsit, kiszállt, fizetett, és elsétált a közeli Ver non-házakig.
A kocsija a járdánál parkolt – nagyon férfias Jaguár volt, de már tízéves. Egy csődbe ment pasastól vette bagóért, de csak otthon vette észre a rozsdásodó alvázat; a makacskodó fék is csak később tűnt fel neki, meg az is, hogy úgy issza az üzemanyagot a kocsi, mint a gödény. Most meg az a kopogó hang. Megállt, hogy szemügyre vegye a gumikat. Belerúgott az egyikbe. Puha volt. Ha szerencsétlenségére mégis használnia kéne ma este, meg kell állnia egy kútnál, hogy felfújhassa.
Otthagyta a kocsit, átment az úton, és kinyitotta az épület bezárt főkapuját. Odabenn nehéz, áporodott volt a levegő.
Volt ugyan egy apró lift, de mivel Noel az első emeleten lakott, felment a szőnyeggel borított lépcsőn. A szőnyeg a keskeny folyosón is folytatódott, amely az ajtajához vezetett. Betette a kulcsot a zárba, kinyitotta az ajtót. Otthon volt. Otthon.
Hát ez jó vicc.
Ezeket a lakásokat arra találták ki, hogy üzletemberek húzzák meg magukat benne, akik már unják a napi utazgatást Surreyból, Sussexből vagy Buckinghamshire-ből. Az ajtó egy apró előszobába nyílt, ahol egy beépített szekrény állt, hogy elnyelje az üzletember valamennyi, üzlethez szükséges ruhadarabját. Egy mikroszkopikus méretű fürdőszoba következett, egy jachtba illő nagyságú konyha és egy nappali. Utóbbiban egy összecsukható ajtó rejtette a ketrecszerű hálószobát, amelyben éppen elfért egy kétszemélyes ágy. Nemcsak lehetetlen külsejű helyiség volt, de nyáron kibírhatatlanul levegőtlen is. Ilyenkor Noel inkább a nappali díványán aludt.
A lakás díszítése, berendezése benne foglaltatott az inflációtól magasra szökkent bérben. Minden drapp vagy barna volt, és iszonyúan unalmas. A nappali ablaka egy új szupermarket téglafalára nézett meg egy szűk mellékutca garázsaira. A nap sosem sütött be. A valaha krémszínű falak az avas margarin színére sötétedtek.
A környék azonbanjó hírű volt. Noel számára ez mindennél többet számított. Hiszen a róla kialakított kép része volt a cím, ahol lakik, csakúgy, mint a feltűnő Jaguár, a drága Harvey és Hudson-ing, a Gucci-cipő. Minden ilyen részlet fontos volt, mert Noel a családi körülményeknek és anyagi viszonyoknak köszönhetően, nem járhatott magániskolába, csak egy átlagos londoni állami intézménybe. Emiatt nem adatott meg neki, hogy hasznos barátságokat és ismeretségeket kössön, amit egy etoni, harrow-i vagy wellingtoni diák könnyedén megtehet. Ezt még most, harmincévesen is bánta.
Az iskola után nem volt gond állást találnia. Apja családi vállalkozásában, a Keeling és Philips régi, jó nevű kiadóvállalatnál melegen tartottak neki egy helyet. Itt dolgozott öt évig, mígnem átváltott a reklámszakma sokkal érdekesebb és jövedelmezőbb területére. A társadalmi élete azonban más ügy volt, itt teljesen magára maradt. Persze, nem kellett őt félteni.
Magas volt, jóképű, ügyes a társas sportokban. Még gyermekkorában sikerült elsajátítania azt a fajta lefegyverzően nyílt és őszinte modort, amellyel mindenkit gyorsan levett a lábáról.
Tudta, hogyan bűvöljön el idősebb hölgyeket, udvarias tisztelettudással kezelte az öregedő urakat. Egy jól képzett kém módján, időigényes és ravasz hadműveletek során beférkőzött a londoni jó társaság felső régióiba. Már évek óta szerepelt a lányos anyák listáin, a táncestélyekre meghívandó, méltó és megfelelő fiatalemberek sorában. Amíg a báli szezon tartott, alig aludt. Hajnalban ért haza, ledobta a frakkot, lezuhanyozott, és indulhatott dolgozni. Víkendre Henleybe, Cowesba vagy Ascotba járt. Davosba hívták síelni, Sutherlandbe horgászni, s időről időre felbukkant jóképű ábrázata a Harpers and Queen fényes hasábjain, amint éppen „háziasszonyával tréfálkozik”.
A maga nemében mindez hatalmas teljesítménynek számított. Noel azonban egyszer csak úgy érezte, ez nem elég. Elege volt mindenből, abból, hogy nem jut előre. Ő pedig előbbre akart jutni.
A szűk lakás mogorván fogta körül, mint egy nyűgös rokon, aki arra vár, hogy Noel cselekedjék valamit. Összehúzta a függönyöket, felkattintotta a lámpát, így a látvány kevésbé volt nyomasztó. Kivette a Timest a kabátja zsebéből, s az asztalra dobta. Lehúzta a kabátját, és egy szék hátára ejtette.
Kiment a konyhába, töltött magának egy nagy adag whiskyt, s telirakta a poharat jégkockával. Visszasétált a nappaliba, leült a pohárral a kezében a díványra, és belemerült az újságba.
Elsőként a tőzsdei árindexet vette szemügyre, s megállapította, hogy a Consolidated Cables felment egy ponttal. Azután a lóversenyhíreket olvasgatta. Vörös Virág csak negyediknek jött be, ötven fontja bánja. Átfutotta az új színdarab kritikáját és a műkincspiac híreit. Egy Millais-t eladtak Christie-nél csaknem nyolcszázezer fontért.
Nyolcszázezer.
Már a puszta gondolatra fizikai rosszullét környékezte, anynyira elfogta a tehetetlen irigység. Letette az újságot, belekortyolt a whiskybe, és Lawrence Stern képére gondolt, a Vizhordókra, amely a Boothbynál kerül kalapács alá a jövő héten.
Nancyhez, a nővéréhez hasonlóan ő sem tartotta semmire a nagyapja festményeit, de Noel figyelmét nem kerülte el, mekkora érdeklődés ébredt az utóbbi években a régi viktoriánus festők iránt. Figyelte, ahogy az árak lassan felfelé kúsznak, mígnem elérték a mostani irdatlan összegeket, amelyek szerinte már minden józan mértéket meghaladtak.
A legjobb áron kelnek most el ezek a képek, neki meg egy sincs, hogy eladhassa. Hiába volt Lawrence Stern a nagyapja, egy mázolmánya sincs az ő birtokában. Oakley Streeten annak idején mindössze három festmény árválkodott, ezeket anyja magával vitte Gloucestershire-be, a nagy kép Podmore's Thatch alacsony mennyezetű szobájában terpeszkedik.
Mennyit érhetnek vajon? Ötszáz-, hatszázezret? Talán meg kéne próbálnia rábeszélni az anyját, hogy adja el őket. Ebben az esetben perszé a pénzt meg kéne osztaniuk. Nancy biztosan ragaszkodna az ő részéhez, de még akkor is csinos összeg jutna rá. Noel fantáziája óvatosan araszolgatott a ragyogó jövő irányába: nem járna többet kilenctől ötig dolgozni a Wenborn és Weinburghoz, hanem megalapozná a saját cégét. Nem reklámmal foglalkozna, hanem tőzsdézne, mégpedig nagyban.
Mindehhez csak egy jó West End-i cím kell, egy telefon, komputer – és jó idegek. Utóbbiból volt neki bőven. Milyen jól csinálná – fejné a balekokat, puhítgatná a nagyfejűeket, s mindig a kellő időben lépne a porondra. Csaknem érzéki bizsergést érzett, ahogy elfogta az izgalom: megtörténhet! Éppen csak a tőke hiányzik, amellyel az egész gépezetet mozgásba lehetne lendíteni.
A Kagylókeresők. A jövő vasárnap esetleg meglátogathatná az anyját. Már hónapok óta nem látta, s az utóbbi időkben az anyja gyengélkedett – Nancy értesítette őt komor, vészjósló hangon -, ez jó ürügy a látogatásra. Ha már ott van, majd valahogy finoman szóba hozza a festményeket. Ha az anyja kibúvókat keresne, és, mondjuk, az adót emlegetné, amely a vagyonszerzőkre vonatkozik, megemlítené, hogy van egy barátja, Edwin Mundy, aki régiségekkel foglalkozik, s nagy szakértelemmel ment át műkincseket Európába, s a pénzt svájci bankokban helyezi biztonságba, ahol az adóhivatal keze nem éri utol. Edwin volt az, aki felhívta Noel figyelmét a hatalmas összegekre, amelyeket a londoni és a New York-i aukciókon fizettek a századforduló táján oly divatos allegorikus művekért. Noel némi fejtörés után visszakozott. Tudta, hogy Edwin túl merészen ügyködik, s Noelnek nem volt kedve akár csak egy hetet is a Wormwood Scrubs börtönben eltölteni.
Hát ez elég nehéz dió lesz. Mélyet sóhajtott, felhajtotta a maradék italt, és megnézte az óráját. Negyed hat. Annabel fél hatra jön érte. Talpra ugrott, elővette a bőröndjét az előszobaszekrényből, és csomagolni kezdett a hétvégére. Ebben már sokéves gyakorlata volt, nem kellett neki több öt percnél.
Amikor végzett, levetkőzött, és bevonult a fürdőlyukba zuhanyozni és borotválkozni. A víz forró volt – ez kétségtelenül eme nyúlketrec előnyei közé tartozott -, s Noel mindjárt jobban érezte magát illatosan, átmelegedve a fürdéstől. Kényelmes ruhát öltött: pamutinget, kasmírpulóvert, tweedkabátot. A neszesszerét a bőrönd tetejére rakta; a piszkos ruhát a konyha sarkába halmozta, hogy majd a bejárónő megtalálja, és remélhetőleg gondjaiba vegye.
Nem mindig tette meg, sőt néha nem is jött. Noel mélységes nosztalgiával gondolt régi, jó életére, még azelőtt, hogy az anyja – senki mást nem véve tekintetbe, mint saját magát – úgy határozott, eladja Oakley Streetet. Ott bezzeg megkapta mindenből a legjobbat. Saját kulcsa volt, s a legfelső emeleten saját lakosztálya. A függetlenség mellett minden kényelme megvolt, amit egy ember az otthonában élvezhet. Állandó meleg víz, duruzsoló kandallók, étel a kamrában, bor a pincében, nagy kert a nyári estékhez, kocsma az utca túloldalán, a közeli folyó, tiszta, vasalt ruha, bevetett ágy – még a vécépapírért sem kellett fizetnie. Emellett az anyja ugyanolyan független személy volt, mint ő, aki valószínűleg nem volt teljesen süket a nyikorgó lépcső és a hálószobája előtt elsurranó női lábacskák zajára, mégsem szólt soha egy szót sem. Noel azt hitte, ez az idilli élet mindörökké tart – legalábbis addig, amíg ő meg nem unja.
Amikor az anyja először említette, hogy el akarja adni a házat, és vidékre költözni, úgy érezte, kiszalad a lába alól a talaj.
– És velem mi lesz? Mi az ördögöt fogok csinálni? – Noel, kedvesem, már huszonhárom éves vagy. Pici korod óta velem vagy. Talán ideje lenne kiröppenned a fészekből. Biztos, hogy meg fogod találni a megoldást.
Megoldás. Fizetni a házbért, ételt és whiskyt venni, olyan szörnyűségekre költeni, mint súrolópor meg mosoda – ez a megoldás? Az utolsó pillanatig nem mozdult a házból, azt a teljesen hiábavaló reményt táplálgatta magában, hogy hátha az anyja meggondolja magát. Még akkor is ott volt, amikor a bútorszállító kocsi megérkezett, hogy anyja holmiját Gloucestershire-be vigye. Végül Noel legtöbb bútora is rákerült, mivel a patkánylyukszerűségben, amelyet egy vagyonért kényszerült kibérelni, nem fértek el. Most a dolgai az udvariasan „Noel szobájának” elkeresztelt kis kamrában álltak Podmore's Thatchben.
Noel, ha tehette, nem ment az új házba. Egyrészt haragudott az anyjára ezért a hallatlan viselkedésért, másrészt bosszantotta, hogy milyen elégedetten éldegél vidéki magányában – nélküle. Legalább udvariasságból kéne kicsit sóhajtoznia az együtt töltött szép napok után, vélte Noel, de anyja semmilyen jelét nem adta, hogy a legkisebb mértékben is hiányolná egy szem fiát.
Noel ezt azért nem értette, mert neki viszont nagyon hiányzott az anyja.
E keserű gondolatait Annabel érkezése szakította félbe, aki negyedórával később állított be. Noel a csengőszóra kiment ajtót nyitni. A lány két degeszre tömött válltáskával állt odakint, az egyikből egy khakizöld lovaglócsizma kandikált elő.
– Szia.
– Késtél – fogadta Noel.
– Tudom. Ne haragudj. – Annabel belépett, lezuttyantotta a két táskát. Noel becsukta az ajtót, és megcsókolta a lányt.
– Mi történt? 
– Alig kaptam taxit ebben az őrült forgalomban.
Taxival jött. Noel mélyet sóhajtott.
– Nem hoztad a kocsidat? 
– Defektet kapott. Pótkerekem meg nincs, egyébként sem tudok kereket cserélni.
Hát ez jellemző. A gyakorlati dolgokban teljesen hasznavehetetlen, gondolta Noel; a legrendetlenebb nő, akivel valaha találkoztam. A lány húszéves volt, apró, vékony, majd elfújta a szél. A bőre majdnem áttetszően sápadt, nagy, zöld szemeit sűrű pillák keretezték. Hosszú, finom szálú haja egyenes, Annabel kibontva hordta, rendszerint az arcába hullott. Ezen a hideg, nedves estén feltűnően kevés holmit viselt: feszes farmernadrágot, trikót, fölötte egy kopott vászonkabátot. A cipője vékony volt, a bokája csupaszon villant elő. Egészében úgy festett, mint egy krónikus étvágytalanságban szenvedő szanatóriumi ápolt, pedig nem más volt ő, mint a tiszteletre méltó Annabel Remington-Luard kisasszony, Lord Stockwood lánya, nagy családi birtokkal Leicestershire-ben. Utóbbi tény vonzotta Noelt elsősorban Annabelhez, bár az is igaz, hogy a fiú hogy, hogy nem, roppant szexisnek találta Annabel lidérc-szerű megjelenését.
Hát akkor nincs mit tenni, a Jaguárral mehetnek Wiltshire-ig.
– Akkor igyekezzünk – szólalt meg, lenyelve a bosszúságát. – Meg kell állnunk a szerviznél, hogy felpumpáljam a kerekeket és tankoljak.
– Jaj, rémesen sajnálom.
– Tudod az utat? 
– Hova? A szervizbe? 
– Nem. Oda, ahova megyünk, Wiltshire-be.
– Persze hogy tudom.
– Hogy hívják a házat? – Charbourne. Már csomószor voltam ott.
Noel szemügyre vette a lányt és a két válltáskát.
– Ez minden ruhád? – Elhoztam a csizmát is.
– Annabel, tél van, és nagyszabású buliba vagyunk hivatalosak holnap. Kabátod sincs? – Nincs, vidéken hagytam a múlt hétvégén. – A lány meg vonta csontos vállát. – Majd kölcsönkérek valamit. Camillának biztos hogy többtucatnyi megfelelő szerelése van.
– Nem ez a lényeg. Először is oda kell jutnunk, a Jaguárban iszont nem megbízható a fűtés. A legkevésbé sem szeretnélek tüdőgyulladással ápolni.
– Bocsánat.
A bocsánatkérése semmi sajnálkozást nem sugallt. Noel megpróbálta elfojtani a mérgét, kinyitotta a gardrób tolóajtaját, beletúrt az összezsúfolt holmik közé, s végül előhúzta, amit keresett: egy ősöreg férfifelöltőt vastag gyapjúszövetből, fakó bársonygallérral, kopott nyúlszőr béléssel.
– Tessék – nyújtotta át a lánynak. – Ezt kölcsönadom.
– Uramatyám. – A lány odavolt a gyönyörűségtől. Noel tudta, hogy nem az ő aggódó gondoskodása lelkesítette fel, hanem az avítt ruhadarab viharvert előkelősége. Annabell imádta az ócska holmikat, sok időt és pénzt elvert a bolhapiacon, a Portobello Roadon, ahol molyette estélyiket vásárolt a harmincas évekből, meg gyöngyös táskákat. Belebújt a kabát hajdan előkelő maradványaiba. Szinte eltűnt benne, az alja éppen csak nem söpörte a földet.
– Ó, micsoda klassz kis kabát. Hol a csudába szerezted? – A nagyapámé volt. Az anyám szekrényéből csentem el, amikor eladta a londoni házat.
– Nem tarthatom meg, ugye?  Nem bizony. De viselheted a hétvégén. A nagyfejűek majd csodálkoznak, azt hiszik, rosszul látnak, de legalább lesz beszédtémájuk.
A lány magára ölelte a kabátot, és szívből kacagott, nem is annyira az enyhe tréfán, hanem inkább afeletti fizikai gyönyörében, hogy egy szőrmebélésű kabát fogja körbe. Annyi gyerekes mohóság és pajkosság áradt belőle, hogy Noelt hirtelen elfogta a vágy. Rendes körülmények között azonnal felkapta volna, hogy az ágyba cipelje, de most nem volt erre idő. Majd később.
A wiltshire-i út semmivel sem múlta alul Noel számításait.
Az eső egy percre el nem állt, a Londonból kifelé araszoló kocsitenger három sávot töltött dugig, és csigalassan haladt.
De végül kijutottak az autópályára, gyorsíthattak. A kopogó motorhang nem jelentkezett, és a fűtés, ha gyengén is, de működött.
Kicsit beszélgettek, aztán Annabel elcsendesedett. Noel azt hitte, elaludt, mint szokott ilyenkor, de csakhamar fészkelődés, mocorgás neszeit hallotta maga mellől.
– Mi van? – kérdezte.
– Valami recseg.
– Recseg?! – Noel megrémült, már látta, amint a Jaguár lángba borul. Még a lábát is levette egy kicsit a gázpedálról.
– Igen. Recseg. Tudod. Mint egy darab papír.
– Hol? – A kabát belsejében. – Annabel megint mocorgott egy kicsit. – Van egy lyuk a zsebén. Szerintem van valami a bélésben. Noel nagyon megkönnyebbült, és visszagyorsított százharminc kilométeres sebességre.
' – Már azt hittem, hogy fel fogunk robbanni – mondta.
– Egyszer találtam egy régi félkoronást a mamám kabátbélésében. Lehet, hogy ez egy ötfontos.
– Inkább egy régi levél vagy egy csokoládépapír. Majd megnézzük, ha megérkeztünk.
Egy óra múlva helyben voltak. Annabel – Noel kissé meg is lepődött – nem tévesztette el az utat, biztosan irányította számos városkán keresztül, miután letértek az autópályáról. Végül egy keskeny, kanyargós szakaszra értek, amely sötét legelők mellett vezetett Charbourne falujáig. Még az esőben, homályban is látszott a hely festői szépsége: a kerek kövekkel borított főút mentén, kis kertek mélyén zsúpfedelű házikók álltak. Elhajtottak a kocsma és a templom előtt, át egy tölgyfá val szegélyezett sétányon, és íme, előttük állt egy impozáns vaskapu. – Ez az.
Noel befordult a kapun, kis őrházikó maradt el mögötte, s a ház felé haladt a parkszerű kert kocsibehajtóján. A kocsi fényszórói bevilágították a szögletes, fehér, György-stílusú házat. Kellemes arányai, szimmetriája hamisítatlanul idézték a kort, amelyben épült. Behúzott függönyök mögött lámpák égtek. Noel körbefordult a kaviccsal felszórt térségen, s meg állt a főbejárat előtt.
Leállította a motort, kiszállt, s kivette a csomagjaikat. Felsétált az ajtóhoz vezető néhány lépcsőfokon. Annabel megtalálta a csengő kovácsoltvas fogantyúját, megrángatta, s közben kijelentette: – Nem kell azért várakoznunk – és kinyitotta az ajtót.
Kőpadlós helyiségbe léptek, amelyből üvegajtó vezetett tovább a hallba. A tágas belső tér ki volt világítva, s Noel látta az üvegen át a faburkolatot és a lenyűgöző lépcsőt, amely az emeletre vezetett. Amint ott tébláboltak, a hall túloldalán felpattant egy ajtó, és egy asszony robogott elő. Fehér hajú, jól megtermett nőszemély, ízléses türkizkék ruhája fölött virágos kötényt viselt. A kertész felesége, gondolta Noel, aki besegít a hétvégén.
Az asszony kinyitotta előttük az ajtót.
– Jó estét. Jöjjenek be. Önök Mr. Keeling és Miss Remington-Luard? Rendben. Mrs. Early éppen fürdőt vesz, Camilla és az Ezredes még odalenn vannak az istállóban, de Mrs. Early meghagyta, hogy fogadjam magukat, és kísérjem föl a szobáikba. Ezek a csomagjaik? Micsoda borzalmas éjszaka. Hogy utaztak? Az eső, az valami pocsék, nem? – Ezután már benn is voltak. A márványkandallóban égett a tűz, az egész házban kellemes meleg uralkodott. A kertészné becsukta az ajtót. Csak jöjjenek utánam. Megbirkóznak a csomagokkal? Megbirkóztak. Annabel, még mindig az öreg kabátba burkolódzva, a csizmával töltött táskáját vitte, Noel hozta a másikat meg a maga csomagjait. Imigyen felmálházva követték a termetes hölgyet, aki előttük ment fel a lépcsőn.
– Camilla többi vendége teaidőben érkezett, de most éppen felmentek a szobáikba átöltözni. Mrs. Early megkért, hogy mondjam meg, nyolckor van a vacsora, de ha lejönnek háromnegyedkor, ihatnak egyet a könyvtárszobában, és a többiekkel is találkozhatnak.
A lépcsőforduló egy boltívbe torkollott, mögötte vörös szőnyeges folyosó vezetett a ház hátsó szárnyába. A falakat sportjelenetek díszítették. Noel beleszimatolt a levegőbe, s érezte a jól ápolt vidéki kúriákra oly jellemző illatot: a frissen vasalt vásznak, a tisztítószerek és a levendula összevegyülő szagát.
– Ez a magáé, kedves. – Az asszony kinyitott egy ajtót, és félreállt, hogy beengedje Annabelt. – A magáé, Mr. Keeling, pedig ez. A fürdőszoba itt van, a kettő között. Gondolom, minden rendben lesz, de ha hiányozna valami, csak szóljanak.
– Nagyon köszönjük.
– Megmondom Mrs. Earlynak, hogy lejönnek háromnegyed nyolckor.
Az asszony sugárzó mosollyal visszavonult, becsukta maga mögött az ajtót. Noel lerakta a bőröndjét és körülnézett. Különféle helyeken eltöltött víkendek sokéves tapasztalatával a háta mögött, az első pillantással fel tudta mérni, mire számíthat, s benyomásai alapján rögtön megállapította a várható színvonalat. Véleménye szerint a kategóriák a következők voltak: A legalacsonyabb, egycsillagos besorolást az igénytelen, huzatos vidéki ház kapta, amelyben kellemetlenül süppedtek az ágy matracok, ízetlen volt az étel, és más nem állt a szomjas férfitorok rendelkezésére, csak sör. A vendégsereg itt általában unalmas rokonokból állt, akik rosszul nevelt kölyköket hoztak magukkal. Ha Noel ilyen helyzetben találta magát, egyszeriben eszébe jutott egy sürgős és halaszthatatlan elkötelezettség, amely Londonba szólította már vasárnap reggel. A kétcsillagos kategóriába általában a Surrey-vidéki katonatiszti otthonok tartoztak, ahol a partikon rengeteg sportos lány és fiatal kadét jelent meg. Az elfogadott szórakozás a tenisz volt, amelyet füves pályán játszottak, majd este belátogattak a helyi sörözőbe. A háromcsillagos minősítés a kissé kopott, kényelmes vidéki kúriákat illette, ahol rengeteg kutya rohangált a kertben, lovak álltak az istállóban, parázslott a kandalló, az étel bőséges volt és a bor majdnem mindig – kitűnő. A négycsillagos volt a csúcs, az igazán dúsgazdagok otthona. Itt komornyik csomagolta ki a vendég holmiját a kandalló fűtötte hálószobában. A négycsillagos víkendek apropója általában bál volt, amelyet valahol a szomszédságban rendeztek. A kertben nagy sátor, ünnepélyesen kivilágítva. a zenekart Londonból hozatták iszonyú összegért. a pezsgő pedig reggel hatig pukkan, habzik.
Charbourne – állapította meg minden kétséget kizáróan háromcsillagos. Nyilvánvaló, hogy nem ő kapta a legjobb vendégszobát, de ezzel sem volt semmi baj. Régimódi, masszív, kényelmes viktoriánus bútorok álltak benne, nehéz függönyök lógtak az ablakokban, s nem hiányzott semmi a szállóvendég kényelméhez. Noel kibújt a kabátból, az ágyra dobta, benyitott a másik ajtón, és nagy, szőnyeges fürdőszobában találta magát, ahol a hatalmas fürdőkád mahagónival volt burkolva.
A fürdő másik falán volt még egy ajtó. Noel odament, lenyomta a kilincset. Arra számított, hogy zárva találja, de tévedett, s ő máris benn volt Annabel szobájában. A lányt még mindig a kabátban találta, a táskájából húzgált elő mindenféle ruhadarabokat. A táskát, mint egy falevelet, a lába elé ejtette.
Felnézett, és látta, hogy Noel vigyorog.
– Hát te meg? – A háziasszonyunk valószínűleg értelmes és belátó hölgy.
– Hogy érted? – Annabel nagyon ostoba tudott lenni.
– Úgy értem, hogy semmi esetre sem rakna minket egy szobába, de hogy mit csinálunk az éjszaka, az már őt nem foglalkoztatja.
– Ja, igen – mondta Annabel. – Valószínűleg elég tapasztalt. – Mélyen beletúrt a táskába, és előhúzott egy hosszú, fekete, kombinépántos estélyit.
– Mi ez? – kérdezte Noel.
– Ezt fogom fölvenni ma estére.
– Nem gyűrött egy kicsit? – Ez dzsörzé – mondta Annabel, és megrázta a ruhát. Állítólag nem gyűrődik. Gondolod, hogy van forró víz? 
– Biztos van.
– Jaj, de jó. Akkor megfürdöm. Engednél vizet? Noel bement a fürdőszobába, bedugaszolta a kádat, és kinyitotta a csapokat. Azután visszament a szobájába, beakasztotta az öltönyeit a tágas szekrénybe, és a tiszta ingeit a komód fiókjaiba fektette. A bőrönd alján volt egy ezüstkulacs. A fürdőszobából illatos gőzök szállingóztak a nyitott ajtón át, s Noel hallotta Annabel pancsolását. Fogta a kulacsot, átment a fürdőszobába, keresett két fogmosó poharat, félig töltötte őket whiskyvel, és a hideg csapból vizet eresztett beléjük. Annabel úgy döntött, hajat mos. Állandóan mosta a haját, amely mindig ugyanúgy nézett ki. Az egyik poharat odavitte a lánynak, a kád mellé helyezte egy székre, hogy Annabel elérhesse, ha kimosta a szeméből a szappant.
A lány szobájában leakasztotta a fogasról a nagyapai kabátot, bevitte a fürdőszobába, és letelepedett a vécé ülőkéjére vele. A poharát gondosan a mosdóra helyezte, és nekilátott a vizsgálatnak.
A gőzök oszladoztak a kád fölül, Annabel felült, hátravetette ázott, hosszú tincseit az arcából, és kinyitotta a szemét. Meglátta a poharat, és kinyúlt érte.
– Mit csinálsz? – kérdezte.
– Keresem az ötfontos bankót.
Végigtapogatta a vastag szövetet, megkereste a zörgő papírt.
Beledugta a kezét a megfelelő zsebbe, megtalálta a lyukat, de nem fért át rajta a keze, kicsit fel kellett tépnie a bélést.
A gyapjú és a szőrmebélés hátoldala között mindenféle szösz ért az ujjaihoz. Összeszorította a fogát, elképzelte, hogy egy egér vagy más efféle gusztustalanság rejtőzhet a bélésben, de legyűrte undorát, és tovább matatott. Végül legalul akadt rá arra, amit keresett. Óvatosan előhúzta, a kabát lecsúszott a földre. A kezében egy megbarnult, régi, vékony papirost tartott kétrét hajtogatva.
– Mi az? – kíváncsiskodott Annabel.
– Hát nem ötfontos. Gondolom, egy levél.
– Jaj, de kár.
Óvatosan, nehogy szétszakadjon, Noel széthajtogatta a papírlapot. Régies, dőlt betűs kézírás tárult a szeme elé, a sorokat finom, vékony hegyű tollal rótták. 
Dufton Hall.
Lincolnshire
. 1898. május 8
– Kedves Stern,
köszönöm a Rapallóból küldött levelét, gondolom, azóta már Párizsban van újra. Remélem, jövő hónapban Franciaországba utazhatom, s ha Isten is úgy akarja, meglátogatom a műtermében, és megtekintem A kert olajvázlatát. Ha már megtettem a szükséges előkészületeket, küldök egy táviratot, hogy tudassam érkezésem pontos dátumáról.
Üdvözli: Ernest Wollaston 
Noel csendben olvasott. Mikor befejezte, elgondolkozott, azután felemelte a fejét, és Annabelre nézett.
– Fantasztikus – mondta.
– Mi van benne? – Micsoda fantasztikus lelet.
– Ó, Noel, az ég szerelmére, olvasd már föl nekem.
Noel felolvasta a levelet. Annabel nem értett belőle egy kukkot sem.
– Mi ebben a fantasztikus? 
– Ezt a levelet a nagyapámnak írták.
– Na és? – Hallottál valaha Lawrence Sternről? 
– Nem én.
– Festő volt. Nagyon sikeres viktoriánus festő.
– Nem tudtam. Akkor már értem, honnan volt ilyen szuper kabátja.
Noel elengedte a füle mellett ezt a csacsiságot.
– Ez egy levél Ernest Wollastontól.
– Ő is festő volt? 
– Nem volt festő, te tudatlan gyermek. Gyáros volt, a maga erejéből lett milliomos. A végén nemesi rangot kapott, és Lord Duftonnak nevezte magát.
– És mi van azzal a képpel. mi is a címe? 
– A kert. Megbízásra festette. A gyáros megbízta Lawrence Sternt, hogy fesse meg neki.
– Erről sem hallottam.
– Pedig kellett volna. Nagyon híres kép. Már tíz éve ott lóg a New York-i Metropolitan Múzeumban.
– És milyen? Mi van rajta? Noel összehúzott szemöldökkel eltöprengett, hogy felidézze magában a festményt, amelyet eredetiben nem, csak egy művészeti folyóirat hasábjain látott egyszer.
– Egy kertet ábrázol, valahol Olaszországban. Nagyapám nyilván ezért ment Rapallóba. A kerti terasz korlátjának nők támaszkodnak, mindenhol rózsák burjánzanak. ciprusok, kék tenger meg egy hárfázó fiú. A maga nemében gyönyörű. – Noel ismét a levélre pillantott, s hirtelen érteni vélte az egészet. – Ernest Wollaston megcsinálta a szerencséjét, és feljebb került a társadalmi ranglétrán. Feltehetően ő építtette magának ezt a nagy lincolnshire-i házat – ezt, aminek a képe ide van nyomva a levélpapírra. Bebútorozta, szőnyegeket rendelt, amelyeket neki szőttek Franciaországban, s mivel nem voltak öröklött, családi festményei – se egy Gainsborough, se Zoffany -, megbízta a kor legdivatosabb festőjét, hogy fessen neki egy képet. Mint ahogy mostanában filmet készíttetnek. Ki kellett találni a kép helyszínét, a modelleket, a ruháikat. Azután, ha ezen túl voltak, a művész készített egy olajvázlatot a megrendelőnek, hogy biztos legyen abban, ha hónapok múlva elkészül a kép, az pontosan olyan lesz, amilyet a megrendelő szeretne, és amit szívesen ki is fizet.
– Értem. – Annabel visszabújt a vízbe, a haja, mint Oféliáé, lebegett a feje körül. Emésztgette a hallottakat. – Azt még mindig nem értem, mitől lettél izgatott.
– Csak mert. Sose jutott még eszembe, hogy mindig készültek vázlatok, vagyis elfeledkeztem róluk.
– Olyan fontosak? 
– Nem tudom. De lehet, hogy fontosak.
– Milyen kis okos vagyok, hogy megtaláltam ezt a zörgő levelet...
– Igen. Nagyon okos vagy.
Noel összehajtogatta a levelet, betette a zsebébe, felhajtotta a maradék whiskyjét, és felállt, az órájára nézett.
– Fél nyolc – mondta a lánynak. – Igyekezz glédába vágni magad.
– Hova mész? 
– Átöltözni.
Otthagyta a kádban ázó Annabelt, átment a saját szobájába, becsukta maga mögött az ajtót. Azután óvatosan, csendben kinyitotta a folyosóra vezető ajtót, s a lépcsőn lement a hallba.
A vastag szőnyeg elnyelte léptei neszét. A lépcső alján megállt, de senkit nem látott, csak beszélgetés és edényzörgés szűrődött ide a hátsó traktusból, s ínycsiklandozó illatok szállongtak a levegőben. Erre oda sem figyelt, mert teljes figyelmével a telefont kereste.
Rögtön rá is lelt a lépcső alján egy üvegezett mélyedésre, abban volt egy készülék. Magára csukta az üvegajtót, felkapta a kagylót, és egy londoni számot tárcsázott. A vonal túlsó végén azonnal beleszóltak.
– Itt Edwin Mundy.
– Edwin, Noel Keeling vagyok.
– Noel, rég nem találkoztunk. – Mundy hangja vaskos bariton volt, amelyen még érződött a külvárosi akcentus, hiába küzdött ellene. – Hogy vagy? – Jól, figyelj, nincs sok időnk. Vidéken vagyok. Kérdezni akarok valamit.
– Kérdezz bármit, öregfiú.
– Lawrence Sternnel kapcsolatban. Képben vagy? 
– Persze.
– Tudsz arról, hogy bármely nagy munkájához készült olajvázlat felbukkant valaha a piacon? Edwin hallgatott egy kicsit, majd óvatosan megjegyezte: – Hát ez érdekes kérdés. Miért? Neked van? – Nincs. Azt sem tudom, létezik-e ilyesmi. Ezért hívlak.
– Nem hallottam róla, hogy a nagy aukciókon felbukkannának ilyenek mostanában. De persze kiskereskedők is vannak szerte az országban.
– Mennyi. – Noel megköszörülte a torkát. – A jelenlegi árviszonyok mellett mennyit érne egy ilyen vázlat? 
– A festménytől függ. Ha fontos képéhez készült a vázlat, akkor úgy négy-ötezret. De ne vedd készpénznek, amit mondok, ez csak durva becslés. Addig nem mondhatok biztosat, amíg nem láttam.
– Mondtam neked, hogy nekem nincs.
– Akkor miért hívtál? 
– Mert rájöttem, hogy eféle vázlatok létezhetnek, csak éppen senki nem tud róluk.
– Úgy érted, mondjuk, az anyád házában? 
– Hát valahol lenniük kell. 
– Ha véletlenül rájuk bukkannál – mondta Edwin a tőle telhető legfinomabb modorban -, akkor esetleg megengednéd, hogy én foglalkozzam velük? 
Noelnek azonban esze ágában sem volt ilyen simán elköteleznie magát.
– Először meg kell őket szereznem. – Gyorsan folytatta, mielőtt Edwin közbeszólhatott volna: – Mennem kell, Edwin. Öt perc múlva lesz a vacsora, s még át kell öltöznöm. Köszönöm a segítséget, elnézést, hogy zavartalak.
– Nem zavartál, öregfiú. Örülök, hogy segíthettem. Érdekes a dolog. Hát, jó vadászatot.
Noel lassan visszatette a kagylót a helyére. Négy- vagy ötezer font. Több, mint amit remélni mert. Vett egy nagy levegőt, s kilépett a hallba. Még mindig üres volt, s mivel senki nem látta, hogy telefonált, nem is hagyott pénzt a készülék mellett.

5. HANK
Az utolsó percben, amikor már minden készen állt a Hank Spotswooddal kettesben elköltendő vacsorához, Olíviának eszébe jutott, nem hívta fel az anyját, hogy holnap kimenne hozzá Gloucestershire-be, s vele töltene egy lazsálós szombatot. Felkapta a dívány mellett álló fehér telefon kagylóját, s már tárcsázott is, amikor hallotta, hogy egy taxi közelít lassan a házhoz. Ösztönösen tudta, hogy ez Hank lesz. Habozott – ha felhívja az anyját, aki szeret fecserészni, leadni és meghallgatni a legújabb pletykákat, nem teheti csak úgy le a telefont, miután megbeszélték a szombatot. Olivia hallotta, amint a kocsi megállt a ház bejárata előtt. Abbahagyta a tárcsázást, és visszatette a kagylót a helyére. Majd később hívja az anyját, úgysem szokott éjfél előtt lefeküdni.
Felállt, megigazította a szétnyomódott párnát, s körbepillantott, minden rendben van-e. Tökéletesen rendben volt.
Hangulatvilágítás, bekészített italok, jég a jegesvödörben, s a zene alig hallhatóan szólt. Olivia belenézett a kandallópárkány fölötti tükörbe, megigazította a haját és krémszínű szatén Chanel-blúzának gallérját. A fülébe gyöngyöket tett, s a festék az arcán szintén gyöngyházszínű volt – finom és nőies, ellentétben a merész színekkel, amelyeket napközben használt. Hallotta, hogy kinyílik a kertkapu, majd csukódik. Léptek közeledtek. Megszólalt a csengő.
Sietség nélkül ment, hogy ajtót nyisson.
– Jó estét.
A lépcső tetején, az esőben ott állt a barázdált arcú, jóképű férfi. A negyvenes évei végén járhatott; kezében az obligát hosszú szárú, vörös rózsák.
– Helló.
– Jöjjön be. Milyen rémes este. De azért könnyen idetalált, ugye? 
– Persze, nem volt gond. – A férfi belépett, Olivia becsukta mögötte az ajtót, és átvette a felé nyújtott virágot.
– Kis ajándék – mondta a férfi, és mosolygott. Olivia csak most emlékezett vissza erre a vonzó mosolyra, és a nagyon fehér, nagyon szabályos, nagyon amerikai fogsorra.
– Jaj, de gyönyörűek. – Olivia automatikus mozdulattal megszagolta a virágokat, de nem érzett semmit, mert holmi üvegházban kényszerítették őket a bimbózásra. – Nagyon kedves. Vegye le a kabátját, szolgálja ki magát egy itallal, addig vízbe teszem őket.
Olivia bement az apró konyhába, egy kancsót megtöltött vízzel, és csak úgy belecsúsztatta a csokrot, minden rendezgetés nélkül. A virágok – ahogy ez rózsáknál szokásos – azonnal kecses pózt öltöttek magukra. Kivitte a vázát a nappaliba, s szertartásosan a gesztenyefa komód tetejére helyezte. A fehér fal előterében a virágfejek vércseppként vöröslöttek.
– Nagyon figyelmes – fordult Olivia a férfihoz. – Van már itala? 
– Whiskyt töltöttem – mutatta Hank. – Remélem, nem baj. – Letette a poharát. – Magának mit tölthetek? 
– Ugyanazt. Vízzel és jéggel.
Olivia belesüppedt a dívány egyik sarkába, maga alá húzta a lábát, és figyelte Hanket, amint az üvegekkel bíbelődik.
Átvette a feléje nyújtott poharat. A férfi felkapta a magáét, és a szemben lévő fotelba telepedett.
– Csin-csin.
– Egészségére – felelte Olivia.
Ittak, majd elkezdtek beszélgetni; könnyedén és oldottan társalogtak. A férfi megcsodálta a házat, érdekelték Olivia képei a falon, kérdezősködött a munkájáról, megkérdezte, honnan ismeri Ridgewayéket, akiknél néhány napja megismerkedtek a partin. Olivia tapintatos érdeklődésére magáról kezdett mesélni. Szőnyegekkel foglalkozott, s azért jött át Angliába, hogy részt vegyen egy nemzetközi textilipari konferencián.
A Ritz Hotelban lakott most. Egyébként New York-i, de egy ideje Daltonban, Georgiában él és dolgozik.
– Nem kis váltást jelenthetett New Yorkból Georgiába költözni.
– Így van. – A férfi elfordította a pillantását, a poharát babrálta. – De éppen jókor jött. Akkoriban váltunk külön a feleségemmel, így sokkal egyszerűbb volt a dolgokat elrendezni.
– Sajnálom.
– Nem kell sajnálnia. Szokvány történet.
– Gyerekei vannak? 
– Igen, kettő. Egy kamaszfiú és egy lány.
– Láthatja őket? 
– Persze. Velem töltik a nyári vakációt. A Dél remek hely gyerekszempontból. Ott egész évben lehet teniszezni, lovagolni, úszni. A helyi klubhoz tartozunk, ahol sok korukbelivel találkoznak.
– Tényleg remek lehet.
Elhallgattak, Olivia tapintatosan hagyott egy kis időt, hátha Hank előveszi a tárcáját a gyerekei fényképeivel, de – hála istennek – nem tette. Olivia kezdte megkedvelni a férfit.
– Üres a pohara – szólalt meg Olivia. – Tölthetek? Azután komolyabb témákra váltottak: az amerikai politikára, a két ország közötti gazdasági egyensúly kérdéseire. A férfi nézetei liberálisak, egyszersmind józanok voltak, s bár bevallása szerint republikánus volt, mélyen foglalkoztatták a harmadik világ problémái. Amikor csevegés közben Olivia az órájára pillantott, meglepődve látta, hogy már kilenc óra.
– Azt hiszem, vacsorázhatnánk – javasolta.
Hank felállt, felkapta üres poharaikat, és követte Oliviát a kicsiny ebédlőbe. Olivia felkattintotta a nem túl erős világítást, előtűnt az ízlésesen megterített asztal, amelyen ólomkristály és ezüst ragyogott. A közepén korai liliom illatozott. A gyenge fényben is azonnal felkeltette Hank figyelmét a kobaltkék fal, amelyet padlótól a mennyezetig bekeretezett fotók borítottak.
– Hűha, mi minden van itt. Micsoda jó ötlet.
– A családi fotók nekem mindig nagy gondot jelentettek. Sose tudtam őket hova tenni, úgyhogy inkább ezt a megoldást választottam, hogy kitapétázok velük egy falat. Olivia a konyhapult mögé lépett, elővette a libamájpástétomot és a barna kenyeret. Hank eközben háttal neki figyelmesen nézegette a fényképeket, mintha képtárban lenne.
– Ki ez a helyes lány? – A nővérem, Nancy.
– Nagyon bájos.
'- Az volt -jegyezte meg Olivia. – De elhagyta magát, ahogy mondani szokták. Tudja, nagyon elhízott, és minden szempontból középkorú nőszemély lett. De akkor még tényleg bájos volt. Az a kép közvetlenül a házassága előtt készült.
; – Hol él? 
– Gloucestershire-ben. Van két rettenetes csemetéje, egy unalmas férje, és szerinte az a mennyország, ahol a gyepen két Labradort pórázon vezetve szórhatná üdvözleteit a barátaira.
A férfi értetlen képpel fordult felé, Olivia nevetett. – Maga nem érti, mit beszélek, ugye? 
– Nem. De a mondanivalót igen. – Visszafordult a képekhez.
– És ez a szép arcú hölgy itt? 
– Az anyám.
; – Az apjáról nincs kép? 
– Nincs. Ő már meghalt. De ott van az öcsém, Noel. Az a jóképű fickó kék szemekkel.
– Tényleg elég jóképű. Nős? 
– Nem. Már majdnem harminc és agglegény.
– Barátnője van? 
– Nem állandó. Soha nincs állandó barátnője. Folyton retteg attól, hogy lekösse magát. Tudja, az a fajta ember, aki sosem mondja egy meghívásra, hogy jó, ott leszek, hátha kap egy előnyösebbet.
Hank válla rázkódott a nevetéstől.
– Nem valami kedves a családjához.
– Tudom. De hát mi értelme lenne holmi érzelgős illúziókat táplálni, különösen ebben a korban? Olivia megkerülte a pultot, a pástétomot, a vajat meg a kenyeret letette az asztalra. Meggyújtotta a gyertyákat.
– És ez ki? 
– Melyik? – Ez a fickó a kislánnyal.
– Ó. – Olivia melléje lépett. – Ő Cosmo Hamilton. És a lánya, Antonia.
– Milyen helyes gyerek.
– Öt éve csináltam a képet. Most már tizennyolc éves.
– Rokonok? 
– Nem. A barátom, vagyis volt. Tulajdonképpen együtt éltünk. Van egy háza Ibizán, és öt évvel ezelőtt egy évre abbahagytam a munkát, elmentem vakációzni hozzá egy évre.
Hank felvonta a szemöldökét.
– Egy év hosszú idő. Együtt élni egy férfival.
– Nagyon gyorsan elrepült.
Olivia magán érezte Hank pillantását.
– Kedvelte? 
– Igen, sokkal jobban, mint valaha bárkit is.
– Miért nem ment hozzá feleségül, vagy volt már felesége? 
– Nem, nem volt. De nem akartam hozzámenni, mert egyáltalán nem akartam férjhez menni. Nem is akarok.
– Találkoztak azóta is? 
– Nem. Elbúcsúztunk, és azzal vége volt.
– És a kislány, Antonia? 
– Nem tudom, mi van vele.
– Leveleznek? 
Olivia megvonta a vállát. – Küldök neki karácsonyi lapot. Ebben állapodtunk meg. Minden évben egy karácsonyi lap, vörösbeggyel.
– Hát ez nem valami sok.
– Hát nem, az biztos. Nem érti, ugye? Az a fő, hogy Cosmo viszont érti. – Olivia elmosolyodott. – Ha végzett a barátaimmal és a rokonaimmal, akkor jó lenne, ha töltene bort, és nekiülnénk a vacsorának. 

– Holnap szombat – jegyezte meg Hank. – Mit csinál szombatonként? 
– Néha elmegyek valahova a hétvégére. Néha csak úgy itt hon maradok. Pihenek, leeresztek, meghívok néhány barátot egy italra.
– Holnapra van valamilyen programja? – Miért? 
– Nincs semmi hivatalos tennivalóm. Gondoltam, beülhetnénk a kocsiba, és együtt elmehetnénk valahova… Megmutathatna nekem valamit abból a híres angol vidékből, amelyről annyit hallok, de még nem volt időm szemügyre venni.
A vacsorával végeztek, leszedték az asztalt. Kávéval és konyakkal felszerelkezve visszaültek a nappaliba, a kandalló mellé. Ezúttal mindketten a díványon foglaltak helyet, a két végében, félig egymás felé fordulva ültek. Olivia feje egy mályvaszínű párnán nyugodott, a lábát maga alá húzta, az egyik bőrszandál lecsúszott a szőnyegre.
– Holnap az anyámhoz készültem Gloucestershire-be mondta Olivia.
– Várja magát? 
– Nem. De majd felhívom, mielőtt lefekszem.
– Mindenképpen mennie kell? Olivia megfontolta a kérdést. Eltervezte, hogy megy, és megkönnyebbült, amikor így döntött. De most…
– Nem kell mennem – felelte. – De nem volt jól mostanában, amúgy is régen láttam, szóval, illene elmennem hozzá.
– S ha igyekeznék, hogy meggyőzzem: változtassa meg az elhatározását? Olivia mosolygott. Ivott még egy kortyot az erős kávéból, és óvatosan visszahelyezte a kis csészét az alj közepébe.
– S hogyan igyekezne? 
– Azzal csábítanám, hogy meghívnám egy pompás ebédre. Vagy egy hajókázásra a folyón, vagy egy vidéki sétára. Választhat tetszése szerint.
Olivia eltöprengett.
– Egy héttel elhalaszthatom a látogatást. Nem számít rá, hogy megyek, így nem éri csalódás.
– Szóval, akkor jön. 
– Igen, megyek – döntött Olivia.
– Béreljek kocsit?
– Van egy teljesen kifogástalan autóm.
– És hova menjünk?
Olivia megvonta a vállát, és lerakta a kávéscsészét.
– Ahová akarja. New Forestbe, vagy föl a folyó mellett, Hanleyig. Kentbe is kiszaladhatunk, hogy megnézzük a sis-singhursti kerteket.
– Holnap is eldönthetjük?
– Ha gondolja.
– Mikor induljunk?
– Szerintem korán kellene. Jobb lenne kiérni Londonból, még mielőtt nagyon beindul a forgalom.
– Akkor viszont tanácsos lenne most irányt vennem a hotelem felé.
– Igen – felelte Olivia. – Talán tanácsos lenne.
Egyikük sem mozdult. Szemben ültek egymással a nagy, fehér dívány két végén, és a tekintetük összekapcsolódott. Néma csend volt. A magnó már régen elhallgatott, csak az eső csapdosta az ablaküveget. Autó húzott el a ház mellett, s az apró óra a kandallópárkányon tiktakolta a múló másodperceket. Egy óra felé járt.
Hank Olivia felé mozdult – a lány előre tudta, hogy ezt fogja tenni -, átfogta a vállát, és magához húzta. Olivia feje a férfi meleg mellkasán nyugodott. Hank elsimította a lány haját az arcából, majd az álla alá nyúlva maga felé fordította Olivia arcát. Lehajolt, és szájon csókolta. A keze elindult lefelé Olivia nyakán, s apró mellén állapodott meg.
– Egész este erre vártam – mondta kis idő múlva Hank.
– Én pedig vártam, hogy megtedd.
– Ha olyan korán akarunk holnap elindulni, nem volna butaság, ha most visszabumliznék a Ritzbe, hogy aludjak négy órát, s aztán visszajöjjek reggel érted?
– Iszonyú butaság volna.
– Itt maradhatok?
– Miért ne?
Hank kissé hátrahajolva szemügyre vette Olivia felé forduló arcát, a szeme egyszerre derűsen és vágyakozva csillogott.
– Csak egy baj van – jegyezte meg. – Nincs nálam se fogkefe, se borotva.
– Nálam viszont van. Vadonatúj. Minden eshetőségre... Hank nevetni kezdett.
– Fantasztikus nő vagy.
– Már mondták...
Olivia, mint mindig, korán ébredt. Fél nyolc volt, az összehúzott függöny résén át friss, csípős levegő áradt be. Világos volt, s az ég tiszta. Szép nap ígérkezett.
Kicsit még heverészett, félálomban mosolygott az előző estét visszaidézve, s a várakozás kellemes izgalmával gondolt az előttük álló napra. Megfordította a fejét, és szívbéli örömmel szemlélgette a hatalmas ágy másik oldalán alvó férfit. Az egyik karja a feje alatt, a másik a vastag, fehér takarón keresztben nyugodott. A bőre barnára volt sülve egészséges, fiatalos testén mindenütt, s apró, aranyszőke szőrök borították. Olivia kinyúlt, és megérintette a karját, mintha porcelán vagy szobor lenne, hogy érezze fizikai közelségének örömét az ujja alatt. A könnyed simítás nem ébresztette fel a férfit.
Olivia szeméből kiment az álom, s elfogta szokásos nyughatatlan tettvágya. Mehetnékje támadt, óvatosan felkelt, belebújt a papucsába, és halvány rózsaszín gyapjúköntöséért nyúlt. Felvette, megkötötte az övet keskeny derekán. Kiment, becsukta maga mögött az ajtót, és elindult lefelé a lépcsőn.
Elhúzta a függönyöket, s rögtön látta, hogy gyönyörű nap áll előttük. Gyenge zúzmara hullt ugyan éjszaka, de az ég már kitisztult, sápadtan fénylett, s a korai nap téli, fakó sugarai már végigvetődtek a néptelen utcán. Olivia kinyitotta a bejárati ajtót, bevette a tejesüveget, bement a konyhába, és betette a hűtőbe. A tegnapi edényeket berakosgatta a mosogatógépbe, és megterített. Kávét pörkölt, elővette a tojást és a szalonnát, a zabpelyhet. A nappaliban megigazgatta a párnákat, összeszedte a poharakat és a kávéscsészéket, begyújtott a kandallóba. A rózsák, amelyeket tegnap kapott, már nyiladoztak, a külső szirmok kifelé hajlottak, mint kérő tenyerek. Föléjük hajolt, hogy megszagolja őket, de szegények még mindig illattalanul álltak. Sebaj, gondolta, szépek vagytok. Meg kell elégednetek ennyivel.
A levélnyílás megzörrent, s a posta a szőnyegre hullott.
Olivia elindult, hogy felszedje, amikor megcsörrent a telefon.
Odarohant, hogy felkapja, nehogy az alvó férfit felverje az erőszakos hang.
– Tessék.
A kandallópárkány fölötti tükörben megpillantotta reggeli önmagát, sötét haja az arcába hullott. Hátrasimította, s újra beleszólt a telefonba, mert nem válaszolt senki.
– Helló.
Kattanás, majd búgás, és egy női hang szólalt meg.
– Olivia? 
– Igen.
– Olivia, Antonia vagyok.
– Antonia? – Antonia Hamilton. Cosmo lánya.
– Antonia! – Olivia lehanyatlott a díványra, felhúzta a lábát maga alá, s a fülére szorította a kagylót. – Honnan beszélsz? 
– Ibizáról.
– Úgy hallak, mintha itt lennél a szomszédban.
– Igen. Jó a vonal, hála istennek. – Valami a hangjában megragadta Olivia figyelmét. A mosoly lehervadt az arcáról, és szorosabban markolta a hófehér kagylót.
– Valami baj van? 
– Olivia. Tudnod kell. Sajnálom, de szomorú hírem van. Meghalt, az apám meghalt.
Meghalt. Cosmo halott.
– Halott – suttogta öntudatlanul.
– Csütörtök éjjel halt meg. A kórházban. Tegnap volt a temetés. 
– De hát… – Cosmo meghalt. Nem lehet igaz. – De…., hogyan? Mi történt? – Nem. nem mondhatom most el, így, telefonban.
Antonia egyedül van Ibizán, Cosmo nélkül.
– Honnan telefonálsz? 
– A Pedro bárjából.
' – És hol laksz? 
– Ca'n D'altban.
– Egyedül vagy ott? 
– Nem. Tomeu és Maria beköltözött, hogy ne legyek ma, gam. Csodálatosak.
– De hát.
– Olivia, Londonba kell mennem. Nem maradhatok itt, mert a ház nem az enyém, és. ó, még ezer más dolog miatt. Egyébként is állás után kell néznem. Ha ott vagyok. szóval, lehetnék nálad pár napig, amíg el nem rendezem a dolgaimat? Nem kérnék ekkora szívességet tőled, de egyszerűen nincs kihez forduljak.
Olivia habozott, s közben gyűlölte magát ezért, de határozottan érezte, amint minden idegszála tiltakozik a gondolat ellen, hogy bárki – akár Antonia is – betörjön háza, élete értékes nyugalmába.
– És. és mi van anyáddal? 
– Férjnél van megint. Északra költözött, Huddersfieldbe. Nem akarok odamenni. később ezt is elmagyarázom, miért.
– Mikor akarsz jönni? 
– Jövő héten. Talán kedden, ha lesz repülőjegy. Olivia, csak egypár napról lenne szó, amíg összeszedem magam.
Fiatal hangja kérlelően csengett, és a sebezhetőség is érezhető volt belőle a sok-sok mérföldnyi távolságból. Éppen olyan volt, mint annak idején. Hirtelen Olivia eszébe villant az a jelenet, amikor Antoniát először látta, ahogy az apja ölelő karjaiba fut az ibizai repülőtéren. Utálta magát. Hiszen ez Antonia, te önző állat, gondolta, aki segítséget kér. Cosmo Antoniája, Cosmo pedig halott, és a puszta tény, hogy a lány hozzád fordul a bajban, felér egy bókkal, a legnagyobbal, ami tőle telik. Most az egyszer az életben ne csak magadra gondolj.
Mintha a lány látná, biztatóan, megnyugtatóan mosolygott.
– Persze hogy gyere – mondta erős és meleg hangon. Értesíts, mikor jön a gép, és kimegyek eléd a reptérre. Akkor mindent megbeszélünk majd.
– Ó, te egy angyal vagy. Nem lesz velem gondod.
– Persze hogy nem. – Olivia gyakorlatias észjárása a lehetséges problémák után kutatott. – Pénzzel jól állsz? 
– Ó. – Antonia mintha meglepődött volna, mintha még nem foglalkozott volna ezzel a kérdéssel, ami valószínű is volt.Igen. Azt hiszem.
– Ki tudod fizetni a repülőjegyet? 
– Igen, azt hiszem. Éppen csak.
– Akkor hívjál még, és várlak.
– Nagyon köszönöm. És. sajnálom, hogy ezt kellett mondanom apával kapcsolatban.
– Én is sajnálom. – Ez volt a legsemmitmondóbb meghatározás arra, amit érzett. Olivia lehunyta a szemét, hogy elzárkózzon a fájdalom elől, a veszteség tudata elől, amelyet még nem is tudott teljes egészében felfogni. – Kivételes ember volt.
– Igen. – Antonia sírt. Olivia hallotta, látta, szinte érezte a könnyeit. – Igen. Szervusz, Olivia.
– Szervusz.
Antonia letette a telefont.
Kis idő múlva Olivia is kissé ügyetlen mozdulattal letette a telefont. Hirtelen nagyon fázni kezdett. A dívány egyik sarkába gömbölyödött, karjával melengette magát, bámulta a ragyogóan tiszta, rendezett nappalit, amelyben minden ugyanolyan volt, mégis, semmi sem volt ugyanaz. Mert Cosmo elment. Halott. Ezentúl olyan világban kell élnie, amelyben nincs többé Cosmo. Arra az estére gondolt, amikor a Pedro bár teraszán ültek, s a fiú Rodrigót játszott gitáron, megtöltve az éjszaka levegőjét spanyol zenével. Miért éppen ezjut az eszébe, amikor a Cosmóval töltött hónapok bőségszarujából számlálhatatlanul ömölhetnének lába elé az emlékek? Lépteket hallott a lépcső felől, felnézett. Hank Spotswoodot látta leereszkedni az ő fehér fürdőköpenyében. Nem tűnt nevetségesnek benne, tán mert egyébként is férfiköntös volt, nagyjából a férfi mérete. Olivia örült, hogy a megjelenése nem komikus. Most, ebben a pillanatban, nem tudná elviselni, ha az volna. S ez megint csak őrültség, gondolta – mit számít, hogy néz ki, most, mikor Cosmo halott! Olivia ránézett, de nem szólt egy szót sem.
– Hallottam a telefoncsörgést – mondta Hank.
– Reméltem, hogy nem ébreszt fel.
Olivia nem tudta, hogy az arca hamuszürke, a szeme mint két gödör az arcában.
– Mi a baj? – kérdezte a férfi. Borostás volt és kócos.
Olivia az éjszakára gondolt, és örült, hogy Hankkel hozta össze a sors.
– Cosmo meghalt. Az a férfi, akiről tegnap meséltem, aki Ibizán élt. 
– Te jó ég.
Hank odasietett Olíviához, leült mellé, s szótlanul a karjába vette, mint egy vigaszra szoruló gyereket. A lány, arcát saját fürdőköpenye frottírjának szorítva, hevesen kívánta, bárcsak sírni tudna. Vágyott rá, hogy a könnyek szabad folyást engedjenek a kínzó fájdalomnak, s megkönnyebbülhessen a szorításától. De nem sírt, soha nem is tudott igazán.
– Ki telefonált? – kérdezte a férfi.
– Cosmo lánya, Antonia. Szegény gyerek. Az apja csütörtökön halt meg, éjjel. Tegnap volt a temetés. Ennyit tudok.
– Mennyi idős volt? 
– Gondolom. úgy hatvan körül járt. De annyira fiatalos volt.
– Mi történt? 
– Nem tudom. Antonia nem akarta telefonon elmondani. Csak annyit mondott, hogy kórházban halt meg. Antonia ide jön jövő héten. Nálam akar maradni pár napig.
Hank nem szólt semmit, még jobban magához szorította, gyengéden megveregette a vállát, mintha egy ideges állatot kellene megnyugtatnia. Kisvártatva Olivia jobban érezte magát. Már nem fázott. Kiszabadította a karját, eltolta magát Hanktől, és újból régi önmaga volt.
– Sajnálom – mentegetődzött. – Általában nem vagyok ennyire érzelmes.
– Segíthetek valamiben? – Senki nem segíthet már. Vége.
– És mi legyen a mai programmal? Halasszuk el? Ha akarod, felszívódom, nem alkalmatlankodom. Hátha egyedül szeretnél maradni.
– Nem, nem akarok egyedül maradni. Az lenne a legrosszabb. – Olivia megpróbált úrrá lenni száguldozó gondolatain.
Rájött, hogy legelőször is értesítenie kell az anyját arról, hogy Cosmo meghalt.
– Sajnos, Sissinghurst vagy Hanley ugrott. Mégis Gloucestershire-be kell mennem, anyámhoz. Mondtam, hogy nem volt jól mostanában, de azt nem, hogy enyhe szívrohamot kapott nemrégiben. Nagyon szerette Cosmót. Amikor Ibizán éltem, meglátogatott, és velünk maradt egy darabig. Annyira jól éreztük magunkat. Talán az volt életem legboldogabb időszaka. Meg kell mondanom neki, hogy Cosmo meghalt, és ott kell legyek mellette, amikor megmondom. – Hankre nézett. – Velem jönnél? Tudom, hogy iszonyú messze van, de kapnánk ebédet, és együtt tölthetnénk vele egy békés délutánt.
– Szívesen jövök. És én vezetek.
Hank állt a lábán, mint a kőszikla. Olivia kipréselt magából egy hálás mosolyt.
– Akkor most felhívom őt. – A telefon után nyúlt. – Megmondom, hogy ebédre ott vagyunk.
– Nem vihetnénk el őt valahova ebédelni? Olivia tárcsázott.
– Te nem ismered az anyámat.
Ez tény volt – Hank talpra ugrott, és beleszimatolt a levegőbe.
– Kávészagot érzek. Mi lenne, ha megcsinálnám a reggelit? 
Kilenc órakor már kinn voltak az utcán, Olivia a vezetőülés mellett foglalt helyet a sötétzöld Alfasudban, Hank vezetett. A férfi először nagyon óvatosan hajtott, igyekezett nem elfelejteni, hogy a „forgalommal szemben”, a bal oldalon kell közlekednie, de a benzinkút után, ahol meg kellett hogy álljanak tankolni, már magabiztosabb lett, gyorsított, s száznegyvennel robogtak Oxford felé.
Egyikük sem szólt, Hank a vezetésre összpontosított, Olivia pedig örült, hogy állát szőrmegallérjába fúrva hallgathat, és semmit nem látó szemmel bámult kifelé az elsuhanó, egyhangú tájra.
Oxford után oldódott a hangulatuk. Ragyogó téli délelőtt volt, a magasba kúszó nap télutói sugarai felolvasztották a vékony dérréteget a szántókról és a legelőkről, s a fekete fák zúzmarás ágai hosszú árnyékokat vetettek. A gazdák már nekiláttak a szántásnak, sirályok követték csapatokban a traktorokat, amerre a gépek kifordították a fekete rögöket. Szombati nyüzsgéssel teli városkákon hajtottak keresztül, ahol a keskeny utcákat vásárolni szándékozó, a külvárosokból érkező családok autói szegélyezték. Anyák totyogó gyerekekkel babakocsit toltak, a piaci standokon tiritarka ruhák, műanyag játékok álltak halomban, léggömbök lengedeztek; virágokat, friss zöldséget, gyümölcsöt válogattak a vevők. Kijjebb, a fogadó után, gyülekező vadászokat pillantottak meg: a kövezeten lópaták csattogtak, a levegő rezgett a vadászkürtök búgásától-harsogásától, a kutyák ugattak, vonítottak, a rózsaszín kabátos hajtók kiáltoztak. Hank alig hitt a szemének, ilyen szerencséje van! „Azt nézd meg !” – ismételgette minduntalan, s leállította volna a kocsit, ha egy fiatal rendőr határozottan továbbhaladásra nem inti. Hank engedelmeskedett, ha méltatlankodva is, és a válla fölött visszapillantgatva leste ezt a hamisítatlan angol vidéki jelenetet.
– Mintha csak a moziban ültem volna. Az a régi vendégfogadó, a kövezett udvarával. Bárcsak itt lett volna a videokamerám.
Olíviának tetszett a lelkesedése.
– Nem mondhatod, hogy nem gondoskodom a szórakoztatásodról. Úgy is áthajthattunk volna a fél országon, hogy közben semmi érdekeset nem látunk. 
– Ma szerencsés napom van.
Ezután a jellegzetes gloucestershire-i falvak következtek: az út elkeskenyedett, víztől csillogó legelőkön kanyargott át, kicsiny kőhidak szakították meg. A mézsárga kőből rakott házak és gazdasági épületek aranyszínben álltak a napfényben, a kertekben – amelyek nyáron ezerféle színű virágoktól pompáznak – alma- és szilvafák.
– Már értem, miért akart az anyád ide költözni. Még sosem láttam ilyen vidéket. S minden milyen zöld.
– Mókás, de nem a szép táj kedvéért jött ide. Amikor eladta a londoni házat, azt tervezte, hogy visszamegy Cornwallba, ahol felnőtt. Oda vágyott vissza. A nővérem, Nancy viszont úgy vélte, hogy az túl messze van, túl messze tőlünk, a gyerekeitől. Szóval Nancy találta számára a házat. Végül is minden a lehető legjobban sült el, de akkoriban nagyon dühös voltam Nancyre, amiért beavatkozik anyám életébe.
– Anyád egyedül él? 
– Igen. Ez a másik gond. Az orvosok szerint kellene mellé valaki, házvezetőnő, eflfţéle, de tudom, hogy nehezen tűrne meg bárkit is. Nagyon önálló ember, és nem is túl öreg. Csak hatvannégy. Nyilvánvalóan sértőnek érezné, ha elkezdenénk úgy kezelni, mintha már szenilis lenne. Pedig olyan tevékeny, hogy le sem lehet állítani. Főz, kertészkedik, vendégeket fogad, mindent elolvas, ami csak a kezébe kerül, meg zenét hallgat, felhívogatja az ismerőseit, és jó hosszan, élvezettel cseveg.
Néha fogja magát, és meglátogat öreg barátokat külföldön, például Franciaországban. Az apja festő volt, így fiatalkorában sokat volt Párizsban. – Olivia Hank felé fordult, mosolygott. – Nem is kéne ennyit beszélnem az anyámról, úgyis mindjárt találkozol vele.
– Tetszett neki Ibiza? 
– Imádta. Cosmo egy öreg farmházban lakott, a hegyekben. Nagyon hangulatos volt, éppen olyan, amit anyám szeret. Ha volt egy szabad pillanata, akkor rögtön fogott egy metszőollót, és eltűnt a kertben, mintha otthon lenne.
– Ismeri Antoniát? 
– Igen. Ők ketten egyszerre voltak ott látogatóban. Nagyon jóban voltak, nem számított a korkülönbség. Az anyám nagyon jól kijön a gyerekekkel. Én e téren ügyetlenebb vagyok nála. – Olivia elhallgatott egy percre, majd őszinteségi rohamában folytatta: – Már nem vagyok tisztában magammal, úgy értem, szeretnék Cosmo gyerekén segíteni, mégis, nem lelkesedem a gondolatért, hogy bárki velem lakjon, még ha csak rövid időre is. Nem szégyenletes dolog ez? 
– Nem. Teljesen természetes. Mennyi időre jön a kislány? 
– Gondolom, amíg talál magának állást és lakást.
– Van valamilyen végzettsége? 
– Fogalmam sincs.
Lehet, hogy nincs semmilyen végzettsége. Olivia felsóhajtott. A reggeli események kimerítették, fáradt volt. Nem elég, hogy meg kell emésztenie Cosmo halálhírét, s meg kell valahogy szoknia a gondolatot, hogy nincs többé, ráadásul más emberek problémáival is küszködnie kell: Antonia megérkezik ajövő héten, vigaszra, segítségre szorul, nyilvánvalóan állást kell neki kerítenie, azután Nancy fog telefonálni, zaklatni fogja a házvezetőnő-problémával, az anyja pedig tűzzel-vassal fog harcolni, hogy senki ne költözzön oda a házába. A tetejébe még…
Hirtelen megtorpant a töprengésben. Lássuk csak – Nancy, Mama, Antonia. Hát persze. Itt a megoldás. Ha gondosan csoportosítjuk a problémákat, akkor egyikkel kilőhetjük a másikat. Milyen egyszerű! – Isteni ötletem támadt – szólalt meg.
– Igen? – Antonia idejöhetne az anyámhoz.
Hankből nem tört ki a lelkesedés; elgondolkodott, majd óvatosan megkérdezte: – Antonia hajlandó lenne?
– Hát persze. Mondtam, hogy imádta Mamit. Amikor haza kellett utaznia, Antonia nem akarta elengedni. És mennyivel jobb lenne most neki itt, csöndben, nyugalomban egy olyan emberrel, mint az anyám néhány hétig, mielőtt nekilátna a nyüzsgő londoni utcákat koptatni állás után. 
– Ez igaz.
– Ami meg Mamit illeti, nem házvezetőnőt kapna, hanem egy barátot. Fel is vetem neki az ötletet. Biztosan nem mondana nemet, a nyakam tenném rá.
A problémamegoldás, döntések hozatala mindig feldobta Oliviát, most is mindjárt jobban érezte magát. Feljebb ült, lehajtotta a napellenzőt, és a hátoldalán lévő tükörben megvizsgálta magát. Halálosan sápadt arc nézett vissza rá, a szeme alatt sötét karikák. A sötét szőrmegallér még jobban hangsúlyozta fehérségét. Remélte, hogy az anyja nem tesz aggódó megjegyzést. Kirúzsozta magát, megfésülködött, visszahajtotta a napellenzőt, és az útra fordította a figyelmét.
Éppen elhagyták Burfordot, már csak mintegy három mérföld volt hátra az ismerős vidéken.
– Itt fordulj jobbra – mondta Hanknek, aki nagy lendülettel ráfordult a Temple Pudley felirattal jelzett, keskeny útra, s egészen lelassította a kocsit. Egy dombtetőre értek, ahonnan az egész falu elébük tárult a mély völgy ölén, mint egy játék terepasztal. A Windrush folyó kanyargó ezüst szalagja szelte ketté a települést. Beértek az első házak közé: ezek is aranyszínű kőből épültek, nagyon öregek és nagyon szépek voltak.
Elhagyták a tiszafák mögött álló fatemplomot. Egy juhász birkacsordát hajtott az út mentén, a Sudeley Arms nevű fogadó előtt kocsik parkoltak. Hank melléjük kanyarodott, és leállította a motort.
Olivia kissé meglepetten nézett rá.
– Szeretnél most rögtön inni valamit? – kérdezte udvariasan.
Hank mosolyogva megrázta a fejét.
– Nem. De úgy gondolom, szeretnél kicsit egyedül lenni anyáddal. Itt kiszállok, és majd később csatlakozom hozzád, ha elmagyarázod, hogyan találom meg a házat.
– Innen a harmadik ház arra, lefelé. Jobbra, ahol a fehér kapu van. De nyugodtan jöhetsz velem.
– Tudom. – Hank megpaskolta a kezét. – Szerintem azért jobb lenne neked és a mamádnak is így.
– Nagyon drága vagy – mondta Olivia halálosan komolyan. 
– Szeretnék valamit vinni. Ha venni akarok itt egypár üveg bort, a fogadós hajlandó lesz adni? 
– Persze, különösen akkor, ha megmondod, hogy Mrs. Keelingnek lesz. Valószínűleg rád sózza a legdrágább vinkóját.
Hank vigyorgott, kinyitotta az ajtót, és kiszállt. Olivia nézte, ahogy átballag a kövezett udvaron, és fejét lehajtva belép a fogadó ajtaján. Azután kikapcsolta a biztonsági övét, a volán mögé csusszant át, és beindította a motort. Már majdnem déli tizenkét óra volt. 

Penelope Keeling jól fűtött konyhájában állt, és számba vette, mit kell még csinálnia, de már minden készen állt. Pedig arra is szakított időt, hogy felmenjen illően átöltözni a hirtelen jött vendégségre. Olivia mindig olyan elegáns volt, az a legkevesebb, hogy ő is kicsípje magát egy kicsit. Elővett tehát egy régi, kedvenc vastag szoknyát – amely hajdanán mint függöny kezdte életét -, hozzá egy csíkos gyapjú férfiinget választott bíborszínű ujjatlan kardigánnal. Vastag, sötét gyapjúharisnyája fölött magas szárú cipőt viselt. A nyakába aranyláncot tett, s frissen fésült frizurájával meg néhány csöpp parfümmel egészen ünnepi hangulatba ringatta magát, s jóleső izgaiommal várta, hogy Olivia megérkezzék. Lánya látogatása ritka, ám annál becsesebb alkalom volt, s ezért a kora reggeli londoni telefonhívás óta nagy buzgalommal sürgölődött.
Most azonban már minden készen állt. A nappaliban égett a tűz, csakúgy, mint az ebédlőben; az italos-boros taskák glédában sorakoztak. Itt, a konyhában pedig a levegőt betöltötte a lassacskán párolódó marhaszelet, a sülő hagyma és krumpli illata. Süteményt is sütött, almát hámozott, megtisztította a babot, répát pucolt. Azután sajtokat rendezett egy nagy tálra, megdarálta a kávét, leszedte a zsíros, falusi tej színét, amelyet egy helyi gazdaságban vásárolt. Kötényt kötött, és elmosta a főzéshez használt edényeket. Rendet rakott a pulton, letörölte az asztalt, meglocsolta a muskátlit egy vizeskancsóból. Levette a kötényt, és felakasztotta a fogasra. A mosógép éppen abbahagyta a zúgást. Penelope sosem mosott rossz időben, csak akkor, ha kiakaszthatta a ruhákat száradni; mert nem volt centrifugája: egyébként is szerette a szabadban szárítani a ruhát, mert így finom, friss illata lett, s vasalni is sokkal könnyebb volt. Olivia és a barátja bármely percben itt lehetnek már, de azért fogott egy vesszőkosarat, belerakta a nagy halom nedves ruhát, a kosarat fölkapta, a csípőjéhez szorította, és a konyhán meg a télikerten át kiment a kertbe. Átgyalogolt a füvön, a sövény nyílásán keresztül belépett a gyümölcsösbe, amelynek a felét már átalakította csodásan burjánzó veteményessé, a másik rész az öreg almafákkal úgy festett, mint hajdanán. A galagonyasövény mögött békésen folydogált a Windrush.
Három fa között feszült a szárítókötél, amelyre Penelope aggatni kezdte a mosott ruhát. Friss, napsugaras reggelen ez volt a kedvenc foglalatossága. Valahol rigó csivitelt, Penelope lábánál pedig már bújtak elő a virágok a vastag, nedves fűből.
A hóvirágot, nárciszt és a krókuszt maga ültette százával.
Amikor ezek elvirágzottak, a felburjánzó, vadzöld nyári gyepen újabb virágok bontogatták a szirmaikat: kankalin, búzavirág és piros pipacs, amelyek magjait szintén ő szórta el.
A kötélen lepedők, ingek, párnahuzatok, harisnyák és hálóingek lobogtak az enyhe szélben. Penelope felkapta az üres kosarat, s minden sietség nélkül visszasétált a házba, útközben szemügyre vette a zöldségeit, vajon kárt tettek-e a nyulak a káposzta zsenge hajtásaiban. Megállt a kis labdarózsafa mellett; vékonyka ágait már sötét rózsaszín virágok borították, amelyek csodamód nyáriasan illatoztak. A metszőollóval néha lenyesett egy-két ágacskát, hogy a nappalit díszítse vele. Elindult a ház felé, de megint elvonta valami a figyelmét. Ezúttal azért torpant meg, hogy szemügyre vegye a házát, amely a zöld gyep mögött, a ragyogóan kék ég és a fekete tölgyfaágak előterében fehéren vakított a napfényben. Az épület keskeny volt, hosszú fagerendázata között vakítóra volt meszelve; a zsúpfedél vastag szemöldökként fogta körbe az emeleti ablakokat. 
Podmore kalyibája. Olivia szerint nevetségesen hangzik. Mindig is szégyenlősen ejtette ki a száján ezt a nevet. Még azt is javasolta egyszer Penelopénak, hogy találjon ki egy másikat az öreg háznak. Penelope azonban tudta, hogy ez éppúgy lehetetlen, mintha egy személynek kellene megváltoztatnia a nevét. Ráadásul megtudta a paptól, hogy William Podmore volt kétszáz éve a falu tanítója, s róla nevezték el a házat. Ezzel el is dőlt a kérdés Penelope számára.
Hajdanán a ház két épületből állt, az előző tulajdonos nyitotta egybe azzal az egyszerű művelettel, hogy ajtót tetetett a közös válaszfalba. Emiatt a háznak két bejárata, két emeletre vezető lépcsője és két fürdőszobája volt, a szobák pedig egymásba nyíltak. A földszinten volt a konyha, az ebédlő, a nappali és a másik épület konyhája, amelyet Penelope tárolónak használt a kerti munkához szükséges holmijai – szalmakalapja, csizmája, köténye, a virágcserepei és a szerszámai számára. Mögötte volt a zsúfolt kis szoba, amely Noel holmijaival volt tele. Ezután következett libasorban a három nagyobb hálószoba. Penelopéé a konyha fölött volt.
A tető alatt hosszan húzódott a padlás, amely szürkéllett a portól a zsúpfedél alatt. Itt sorakoztak mindazok a dolgok, amelyeket Penelopénak nem volt szíve kidobni, amikor elköltözött Oakley Streetről, és máshol már nem fértek el. Minden évben megfogadta, hogy majd most, ezen a télen kiüríti, rendet rak, de valahányszor felmászott a meredek lépcsőn, és körülnézett, elgyávult a feladat nagyságától, és keresett valami mentséget, hogy tovább halaszthassa a dolgot.
Amikor ide költözött, a kert elhanyagolt ősvadon volt, de Penelope csöppet sem bánta – sőt. Megszállottan szeretett kertészkedni; minden szabad pillanatát odakinn töltötte, gyomlálgatott, ásott, kapált, trágyát terített szét, kivágta a kiszáradt fákat, ültetett, hajtatott, vetett. Most, öt év múltán élvezhette igazán a munkája gyümölcsét. El is feledkezett ebben a pillanatban mindenről, még Oliviáról is. Gyakran megtette, hogy csak nézelődött, s ilyenkor az idő megállni látszott.
Ez volt az öregség jó oldala: sohasem kellett sehova sietnie. Egész életében másokról gondoskodott, most pedig nem kell másra gondolnia, csak magára. Van ideje megállni, gyönyörködni – és emlékezni.
Képek bukkantak elő a múltból, mintha hegytetőről nézné a kilátást a fárasztó kapaszkodás után. Butaság is lenne nem elgyönyörködni, ha már feljutott a csúcsra.
Persze, a kor meghozza a maga szörnyűségeit is. A rosszullétet, a magányt. Az öregek mindig a magány miatt panaszkodnak, de Penelope a maga hatvannégy évével, ami nem volt túlzottan vészes, élvezte az egyedüllétet. Soha életében nem lakott egyedül, így először kissé furcsán érezte magát, de hamarosan rájött a dolog ízére, és felszabadultan művelt olyan dolgokat, amelyeket korábban szégyellt volna: akkor kelt fel, amikor kedve tartotta, vakaródzott, ha viszketett, fennmaradt hajnali kettőig, hogy meghallgasson egy zenedarabot. És így volt az étellel is. Egész életében főzött a családjára, a barátainak, s valóban kiváló szakácsnő volt. Idővel azonban élvezettel rákapott gusztustalan, korábban elképzelhetetlen hóbortokra: hideg babot kanalazott egyenesen a konzervdobozból; konyhakész salátaöntettel ízesítette a zöldséget, és megvette az üveges uborkát, amely korábban sohasem kerülhetett volna házának asztalára a régi szép időkben.
Még a betegség is hozott valami jót. Amióta az a kis csuklás elővette egy hónapja – amiről az ostoba orvosok váltig állították, hogy szívroham -, először életében ébredt tudatára a saját halandóságának. Nem rémült meg a gondolattól – sohasem félt a haláltól -, de a figyelmét ráirányította bizonyos dolgokra, például azokra, amelyek hiányát az egyház a mulasztás vétkeként tartja számon. Penelope nem volt vallásos, nem emésztődött a saját „bűnein” – bár meglehet, hogy a vallás szempontjából seregnyi bűnre bukkanhatott volna, ha ilyen szemmel kutat a saját életében -, elkezdte azonban számba venni mindazt, amit élete folyamán már elmulasztott. Afféle meglehetősen kivitelezhetetlen vágyálmokon kívül, mint Bhutan hegyeinek bebarangolása vagy átkelés a szíriai sivatagon Palmira romjaiig (belenyugodott, hogy ezek már megmaradnak mindörökké vágyálomnak), égető, szinte könyörtelen vágyként élt benne, hogy visszamenjen Porthkerrisbe.
Negyven év túl hosszú idő. Éppen annyi telt el azóta, hogy a háború végén felszállt a vonatra Nancyvel a karján, búcsút mondott az apjának, és Londonba utazott. A rá következő évben az öregúr meghalt, Penelope az anyósára bízta Nancyt, ' és visszament Cornwallba a temetésre. A temetés után ő meg Doris pár napig ott maradt Carn Cottage-ban, hogy a házat kiürítsék. Azután visszatért Londonba, ahol anyai-asszonyi kötelességei várták. Azóta egyszer sem volt arrafelé. Pedig mindig készült – majd a gyerekekkel odamegyek a szünidőre, mondogatta magának. Elviszem őket a tengerpartra, ahol én játszottam, megmásszuk a dombokat, vadvirágot szedünk.
Sohasem tette meg. Vajon miért nem? Mi történt az évekkel, hogy úgy elillantak, mint a híd alatt rohanó folyóvíz? Sosem ragadta nyakon a kínálkozó lehetőséget, vagy azért, mert nem volt idő, vagy mert hiányzott a pénz a vonatjegyre, túlságosan lefoglalta a nagy ház, a lakók, a gyereknevelés, Ambrose.
Évekig ragaszkodott Carn Cottage-hoz, nem volt hajlandó eladni, s azt sem vallotta be magának, hogy nem fog soha visszaköltözni. Ügynökségen keresztül kiadta bérbe, a lakók jöttek, mentek: ő pedig hitegette saját magát, hogy egyszer csak visszatér. Ósszepakolja a gyerekeket, és megmutatja nekik a hegytetőn álló szögletes, fehér házikót, a magas sövény mögött rejtőzködő kertet s a kilátást az öbölre és a világító toronyra.
Ez addig ment, míg Penelope – éppen a mélyponton – hallotta az ügynöktől, hogy egy idősebb házaspár látta a házat, és szeretné megvenni, s oda visszavonulni hátralévő idejükre.
Nemcsak idősek voltak, hanem nagyon gazdagok is. Penelope, aki küszködött, hogy iskoláztathassa a gyerekeit, és eltartsa a családot a hasznavehetetlen férjével egyetemben, rákényszerült, hogy elfogadja a nagyon csábító ajánlatot. Carn Cottage tól imigyen végül megvált.
Ezután már sohasem gondolt arra, hogy visszamenjen Cornwallba. Amikor eladta Oakley Streetet, még tett néhány kijelentést, hogy odaköltözik, s elképzelte magát egy kőházban, amelynek a kertjében pálmafa nő, de Nancy lehengerelte őt az ellenvetéseivel, s talán így volt jó. Ami igaz, igaz – s ezért Nancyt illeti az elismerés -, Penelope rögtön tudta, amint meglátta Podmore kalyibáját, hogy sehol másutt nem akar élni, csak itt.
Azért, mégis… jó lenne, csak egyetlenegyszer, mielőtt beadja a kulcsot, s elmegy ebből a világból… még egyszer visszamenni Porthkerrisbe. Dorisnál megszállhatna. Talán még Olivia is csatlakozna. 

Olivia befordult az Alfasuddel a nyitott kapun, áthajtott a csikorgó kavicson a házig a rozoga fészer mellett, amely alkalmi garázsként és szerszámoskamraként szolgált, és megállt a ház mögött. A félig üveges bejárati ajtó egy kövezett verandára vezetett. Kabátok, esőkabátok lógtak itt, egy molyette szarvasfej agancsát különféle kalapok ékítették, egy kék-fehér porcelán esernyőtartóban napernyők, sétapálcák és egypár golfütő sorakozott. A verandáról Olivia egyenesen a konyhába lépett, amelyben meleg gőz és ínycsiklandó marhasültszag terjengett.
– Mami! Senki. Olivia kilépett a télikertbe a másik ajtón át, s azonnal meglátta Penelopét a gyep túloldalán, amint merőn néz valamerre, mintha transzban lenne, csípőjén egy üres vesszőkosárral. A haját kócosra borzolta a friss szellő.
Olivia kinyitotta a kertbe vezető ajtót, és kiment a hűvös, de ragyogó napsütésbe.
– Helló! Penelope felriadt ábrándozásából, meglátta a lányát, és felé sietett nyomban.
– Drágám! Olivia nem látta őt a betegsége óta, s most aggódva figyelte, látja-e rajta valami nyomát. Eltekintve attól, hogy kissé megvékonyodott, az anyja teljesen egészségesnek látszott, mint mindig: az arca pirospozsgás volt, a léptei ruganyosak. Olivia arra vágyott, bárcsak ne kellene letörölnie anyja arcáról ezt a sugárzó boldogságot Cosmo halálhírével. Eszébe villant, hogy az emberek addig élnek, amíg valaki nem közli velünk, hogy mostantól halottak. Talán kár, hogy mindig közlünk egymás sal mindent.
– Olivia, jaj, de jó, hogy itt vagy! 
– Mit ácsorogsz itt egy üres kosárral? Mit csináltál? 
– Hát csak ácsorogtam. Néztem ezt a gyönyörű napot. Jól utaztál? – Olivia válla fölé pillantott. – Es a barátod? 
– Bement a fogadóba, hogy vegyen neked valamit.
– Nem kellett volna.
Penelope ellépett Olivia mellett, futólag megtörölte a lábát és bement. Olivia követte, s becsukta maguk mögött az ajtót.
A télikertben kövezett padló volt, fonott székek álltak rajta, bennük fakó, virágmintás huzatú párnák. Itt is nagyon meleg volt, zöld bokrok és cserepes növények töltötték be a teret.
A levegő illatos volt a fréziáktól, Penelope kedvenc virágaitól, amelyek nagy bőségben hajtottak.
– Az az igazság, hogy tapintatból maradt le – mondta Olivia, és a táskáját az asztalra ejtette. – Valamit mondanom kell neked.
Penelope lerakta a kosarat, és szembefordult a lányával.
Lassacskán lehervadt a mosoly az arcáról; gyönyörű, sötét szeme elborult, de amikor megszólalt, a hangja erős és határoů zott volt, mint egyébként: – Olivia, olyan fehér vagy, mint egy kísértet.
Olivia bátorságot merített anyja erejéből.
– Tudom. Ma reggel jött a hír. Szomorú, sajnos. Cosmo meghalt.
– Cosmo? Cosmo Hamilton? Meghalt? 
– Antonia hívott fel Ibizáról.
– Cosmo. – ismételte az anyja, az arcára kiült a kétségbe esett szomorúság. – Nem hiszem el. az a drága ember.
Nem sírt; Olivia előre tudta, hogy nem fog, hisz sohasem ejtett könnyet. Legalábbis Olivia még sohasem látta sírni. De azt látta, hogy elsápad, s ösztönösen a szívére szorítja a kezét, mintha azzal megfékezhetné a szívverése iramát. 
– Az a drága, kedves férfi. Jaj, drágám, ez borzasztó. Annyira sajnálom, olyan sokat jelentettetek egymás számára. Jól vagy? 
– És te? Te jól vagy? Nagyon féltem neked megmondani.
– Meg vagyok döbbenve. Hirtelen jött. – Kezével egy szék után kutatott, beleroskadt. Olivia megrémült.
– Mami? 
– Semmiség. Csak egy kicsit furcsán érzem magam.
– Mit szólnál egy korty konyakhoz? Penelope halványan mosolygott, a szemét behunyta.
– Remek ötlet.
– Hozom.
– A konyak a…
– Tudom, hol van. – Olivia előkapott egy másik széket. Tedd föl a lábad, maradj így. mindjárt itt vagyok.
A konyakosüveg az ebédlőben volt, a tálalószekrényben.
Olivia bevitte a konyhába, elővett két poharat, és jó nagy, egészséges adagokat töltött. A keze reszketett, az üveg nyaka odaverődött a pohárhoz. Egy kicsit ki is ömlött az asztalra, de ez nem számított. Csak Mami számít, és az ő rakoncátlan szíve: Csak nehogy még egy roham érje. Felkapta a két poharat, és visszasietett a télikertbe.
– Tessék.
Anyja kezébe adta a poharat. Csöndben kortyolgattak.
A konyak jólesően melegített. Néhány korty után Penelope kipréselt magából egy erőtlen mosolyt.
– Gondolod, hogy ez az öregségtől van, hogy az embernek néha olyan nagy szüksége van az italra? 
– Egyáltalán nem. Nekem is szükségem volt rá.
– Szegény kicsikém. – Penelope ivott még egy kicsit. A színe lassan visszatért. – Akkor most kezdd el elölről.
Olivia elmondta újra, amit tudott, s az nem volt sok.
– Szeretted, ugye? – mondta Penelope, amikor Olivia elhallgatott, s ez nem kérdés volt, hanem inkább ténymegállapítás.
– Igen, szerettem. Akkor, abban az évben, ő a lényem részévé vált. Megváltoztatott úgy, ahogy soha senki nem tudott. 
– Hozzá kellett volna menned.
– Ő akarta. De én nem voltam rá képes, Mami. Nem voltam képes.
– Pedig jó lett volna.
– Ne sajnáld. Jobb így nekem.
Penelope bólintott – értően és jóváhagyólag.
– És Antonia? Vele mi van? Szegény gyerek. Ő ott volt, amikor ez történt? 
– Igen.
– Mi lesz vele? Ibizán marad? 
– Nem. Nem maradhat, a ház nem Cosmóé volt. Antonia nem tud hová menni, az anyja újból férjhez ment, és Északra költözött. Nem hiszem, hogy jól áll anyagilag.
– De mihez kezd most? 
– Hazajön Angliába. A jövő héten Londonban lesz. Nálam marad egy-két napra. Állást akar szerezni.
– Még olyan fiatal. Pontosan mennyi idős? 
– Tizennyolc. Nem gyerek már.
– Annyira helyes kislány volt.
– Szeretnéd újra látni? 
– Nagyon.
– Mi lenne, ha... – Olivia ivott még egy kortyot, az ital megmelegítette, bátorságot öntött belé. – Mi lenne, ha itt lenne veled egy időre? Néhány hónapra? 
– Hogyan jutott ez eszedbe? 
– Több dolog miatt. Szerintem Antoniának szüksége lenne egy kis időre, amíg összeszedi magát, és kigondolja, mihez akar kezdeni az életben. Másrészt meg Nancy állandóan rágja a fülem, hogy a doktorok szerint nem szabadna egyedül élned.
Olivia kertelés nélkül beszélt, őszintén, mindig így beszélt az anyjával, köntörfalazás nélkül. Ezért is voltak olyanjó kapcsolatban, hogy még a legfeszültebb helyzetekben sem veszekedtek egymással soha.
– Az orvosok hülyeségeket fecsegnek – mondta Penelope energikusan. A konyak őt is fellazította.
– Valószínűleg, de ott van Nancy, aki nem fog leszállni rólam addig, amíg ide nem veszel magad mellé valakit. Szóval, ha fogadnád Antoniát, akkor nekem is jót tennél. Mellesleg szereted őt. Nem? Akkor, ott Ibizán egy hónapig kacarásztatok együtt. Antonia jó társaság lenne neked, te pedig átsegítenéd őt egy nehéz időszakon.
Penelope még kételkedett.
– És nem lenne neki szörnyen unalmas itt? Én nem élek mozgalmas életet, és lehet, hogy ő már, tizennyolc évesen, komoly hölgy lett.
– Nem úgy beszélt. Ugyanolyan volt, mint akkor. Ha pedig kiderül, hogy a nyüzsgést, a diszkót meg a fiúkat részesíti előnyben, akkor még mindig bemutathatjuk őt Noelnek.
Még csak az kéne, gondolta Penelope, de nem mondta ki.
– Mikor jönne? 
– Azt mondta, kedden jön Londonba. Jövő hét végén lehozhatnám.
Olivia aggódva figyelte az anyját, mikor egyezik végre bele a dologba. Penelope azonban némán ült, láthatóan valami egészen más járt a fejében, mert hirtelen kaján vidámság tükröződött a szemében.
– Én is hallhatom a tréfát? 
– Az jutott eszembe, amikor lenn voltunk a strandon, mert Antonia szörfözni tanult. Emlékszel, hogy hevertek szanaszét az emberek, mint a sült heringek, és az öregasszonyok kiaszott melle a térdükig lógott, mint egy zacskó. Mennyit nevettünk, emlékszel? 
– Sosem felejtem el.
– Milyen boldog idő volt.
– Igen, az volt a legboldogabb. Szóval – jöhet? 
– Hogy jöhet? Ha akar, persze hogy jöhet. Addig marad, ameddig akar. Nekem jó lesz. Megfiatalodom újra.
Mire Hank megérkezett, túl voltak a kritikus megbeszélendőkön. Megegyeztek, a bánatukat pedig – egy időre – félretették. Az élet megy tovább, s Oliviát megvigasztalta részben a konyak, részben anyja közelsége. Úgy érezte, meg fog birkózni ezzel a megrázkódtatással. Amikor megszólalt a csengő, talpra ugrott, és a konyhán keresztül kiment, hogy beengedje a férfit, aki egy barna papírzacskót tartott a kezében. Miután túlestek a bemutatáson, Hank átnyújtotta a zacskót Penelopénak. Ő mindjárt az asztalra tette, és – lévén olyan ember, akinek igazán érdemes ajándékot adni – kinyitotta, kibontotta a két üveget a csomagolópapírból, és boldogan kiáltott fel.
– Chateau Latour, Gran Cru! Maga egy kedves ember. Csak azt ne mondja, hogy Mr. Hodgkins a Sudeley Armsban önként megvált ezektől? 
– Ahogy Olivia mondta, mikor megtudta, kinek lesz, boldog volt, hogy szolgálhat velük.
– Sosem tudtam, hogy ilyen nyalánkságokat tart a pincéjében. Mindig van új a nap alatt. Nagyon köszönöm. Megisszuk az ebédhez, bár kinyitottam már néhány üveget.
– Tegye el valami ünnepi alkalomra – javasolta Hank.
– Rendben. – Penelope az öltözködőasztalra tette a palackokat, Hank pedig levette a kabátját. Olivia a többi rozzantabb darab mellé akasztotta a verandán, majd mindnyájan bementek a nappaliba.
A szoba nem volt nagy, s Olivia mindig elcsodálkozott, hogy sikerült az anyjának a drága, kedves tárgyaiból ennyit belezsúfolnia. Kedves öreg díványok és székek, színes párnák és ragyogó indiai ágytakarók. Az írószekrényt – amely mindig nyitva állt – beborították a számlák és a levelek. Varróasztalka, lámpák álltak a gyapjúszőnyegen, értéktelen, színes rongyszőnyegek hevertek szanaszét. Az asztalokat, szekrényeket könyvek, fényképek, porcelán, ezüsttárgyak tömege borította.
Itt-ott egy-egy újság, folyóirat, vetőmag-katalógus meg félbehagyott kötés árválkodott. Tevékeny élete jellemző tárgyai ide voltak bezsúfolva a négy fal közé. Hank figyelmét azonban mint minden először ide érkezőét – a kandalló fölött függő hatalmas festmény ragadta meg.
A másfél méterszer egyméteres kép uralta a szobát. A Kagylókeresők. Olivia sosem unta meg ezt a látványt, s tudta, hogy akkor sem unná, ha állandóan a szeme előtt lenne. A kép láttán mintha friss tengeri levegő fuvallata érné a szemlélőt: a szeles égen felhők rohannak, a tenger fehéren fodrozódik, a köveken megtörő hullámok habosan csapnak föl a magasba. A homok halvány rózsaszín és szürke; a dagály nyomában megmaradt sekély tócsák vizében reszketve tükröződik az áttetsző napfény. Az előtérben három gyerek; két kislány szalmakalapban és felgyűrt ruhácskában, és egy fiú. Mindhármójuk barnára sült lába mezítelen. Kíváncsian hajolnak egy kis, piros vödör fölé.
– Hűha. – Hank, tőle szokatlan módon, nem tudta, mit mondjon. – Micsoda kép! 
– Ugye, szép? – ragyogott Penelope a szokásos büszkeséggel. – Ez a legértékesebb holmim.
– Te jó ég. – A férfi a szignó után kutatott. – Ki festette? 
– Az apám. Lawrence Stern.
– Az ön apja Lawrence Stern?! Olivia, ezt nem említetted.
– Hagytam, hogy anyám mondhassa el. Ő sokkal többet tud róla, mint én.
– Azt hittem. szóval, hogy. a preraffaelita festőkhöz tartozik.
Penelope bólintott.
– Igen, hozzájuk tartozott.
– Ez mégis inkább olyan, mint egy impresszionista kép.
– Tudom. Érdekes dolog, ugye? 
– Mikor készült? 
– Úgy kilencszázhuszonhét táján. Porthkerris északi partján volt a műterme, és ezt látta az ablakból. A címe: Kagylókeresők. Én vagyok ez a kislány, itt a bal oldalon.
– De miért van, hogy itt annyira más a stílusa? Penelope megvonta a vállát.
– Száz oka van. Minden festő változik idővel. Egyébként nem érne egy hajítófát sem. Meg azért is, mert megtámadta az artritisz a kezét, és már egészen egyszerűen képtelen volt a finom, részletező, hosszadalmas munkára.
– Mennyi idős volt akkor? 
– Ezerkilencszázhuszonhétben? Hatvankettő körüljárt. Nagyon öreg volt apának, későn házasodott. Ötvenöt évesen. 
– Van tőle más kép is? – Hank körbepillantott a festményekkel borított falon, mintha kiállításon lenne.
– Itt nincs – felelte Penelope. – Ezeket csaknem mind a kortársai festették. Van egypár befejezetlen vászon odafönn, a lépcső tetején. Azok a legutolsó munkái, mert később már alig tudta megfogni az ecsetet. Ezért nem is fejezte be őket.
– Artritisz? Kegyetlen dolog.
– Igen, szomorú. Ő nagyon jól fogta fel a dolgot – filozofikusan. Mindig azt mondta, „elértem annyit, amennyit érdemeltem”, és ezzel letudta a témát. De azért biztosan nagyon szenvedett. Már régen nem festett, de megtartotta a műtermet, és valahányszor rosszkedve volt, vagy ahogy mondani szokta, a Fekete Kutya a vállára telepedett, fogta magát, és elballagott a műterembe. Ült ott, az ablak mellett, és nézte a tengerpartot, a vizet.
– Te emlékszel rá? – kérdezte Hank Oliviát.
– Nem – rázta a fejét a lány. – Azután születtem, hogy ő meghalt. De a nővérem, Nancy, ott született, a porthkerrisi házban.
– Még megvan a ház? 
– Nincs – mondta Penelope szomorúan. – Végül el kellett adnom.
– És visszamegy egyszer? 
– Már nem voltam ott negyven éve. Furcsa, de éppen ma reggel gondoltam, hogy el kéne mennem, és megnéznem újra.
– Olíviára nézett. – Nem jönnél velem? Csak egy hétre. Dorisnál lakhatnánk.
– Ó. – Olivia meglepetésében nem tudta, mit mondjon. Hát. nem is tudom.
– Bármikor mehetnénk. – Penelope beharapta az ajkát.... .jaj, de ostoba vagyok. Hiszen te nem gazdálkodsz ilyen szabadon az időddel.
– Mami, nagyon sajnálom, de ez nehezen menne. Nyárig nem mehetek sehova, akkor pedig a barátaimmal Görögországba utazunk, van ott egy házuk meg egy jachtjuk. Ez így nem volt igaz, mert csak tervezték, de még nem véglegesítették a programot. Olíviának azonban kincset ért a vakáció, és nagyon vágyott a délszaki nap után. Amint kimondta, bűntudata támadt, mert látta Penelope arcán a csalódottság átfutó felhőjét, mielőtt megértő mosolyra húzódott volna a szája.
– Persze, persze. Gondolhattam volna. Futó ötlet volt. Mellesleg egyedül is elmehetek.
– Nagyon hosszú lenne az út kocsival.
– Vonattal is remekül utaznék.
– Vidd el Lalla Friedmannt. Nagyon örülne egy cornwalli útnak.
– Lalla. De régen nem jutott az eszembe. Hát, majd meglátom. – Témát váltva, Penelope Hankhez fordult. – Mi csak fecsegünk összevissza, ez a szegény ember meg inni sem kap. Mit szeretne? 
Az ebéd bőséges volt, kitűnő; lassan, élvezettel fogyasztották a porhanyós, rózsaszín marhaszeletet, a friss, ropogós, zsenge zöldségköretet, a tormaszószt, a Yorkshire-pudingot.
Eközben Penelope kérdésekkel bombázta Hanket Amerikáról, az otthonáról, a gyerekeiről, a feleségéről. Olivia jól tudta, hogy nem udvariasságból társalog, hanem mert valóban érdekli, amit kérdez. Penelopét szenvedélyesen érdekelték az emberek, különösen, ha más országból jöttek, de leginkább akkor, ha ilyen közvetlenek és kedvesek voltak, mint Hank.
– Daltonban lakik, Georgiában? Nem tudom magam elé képzelni Daltont, se Georgiát. Lakást bérel, vagy háza van, kerttel? – Házam van, kertem is van, de mi udvarnak hívjuk.
– És ugye, jól gondolom, hogy azon az éghajlaton bármi megterem? – Sajnos, nem vagyok szakértő efféle kérdésekben. Kertészt tartok, hogy rendben legyen a házam tája. Be kell vallanom, még a füvet sem magam nyírom.
– Józan hozzáállás, nincs mit szégyellni rajta.
– És ön, Mrs. Keeling? 
– Maminak soha nem volt kertésze – szólt közbe Olivia. Amit az ablakon túl látsz, azt mind a saját két kezével alkotta.
– Hihetetlen – csóválta a fejét Hank. – Már csak azért is, mert akkora a kert.
Penelope nevetett.
– Nem kell úgy megrökönyödni. Nekem ez nem áldozat, hanem gyönyörűség. Persze, az ember nem csinálhatja örökké, úgyhogy hétfő reggel – nagy dobpergés és fanfárok hangjai közepette – bevonul ide a kertész.
Olíviának leesett az álla.
– Tényleg? Komolyan mondod? 
– Mondtam neked, hogy keresek valakit.
– Igen, de nem hittem el.
– Van egy nagyon jó cég Pudleyban. Autoparknak hívják őket, ami nem valami fantáziadús név, de hát nem ez a lényeg.
Háromszor egy héten küldenek ide egy fiatalembert, aki elvégezné a földmunkákat, s ha rendes, más dolgokat is rá fogok bízni, mint például a favágást, a szén behordását. Majd meglátom. Ha valami lusta fickót küldenek, vagy túl sokat kérnek, bármikor lemondhatom a dolgot. Hank, vegyen még húst.
A hatalmas ebéddel eltelt a fél délután. Már majdnem négy óra volt, mikor végül felálltak az asztaltól. Olivia ajánlkozott, hogy leszedi az asztalt, de az anyja tiltakozott. Kabátot vettek, és kimentek a kertbe egy kis friss levegőt szívni. Körbesétáltak, megnézegették a növényeket; Hank segített Penelopénak fölkötözni az egyik futónövényt, Olivia pedig talált egy csapat sisakvirágot az egyik almafa alatt, s szedett magának egy kis csokrot, hogy hazavigye.
Mikor búcsúra került a sor, Hank megcsókolta Penelope arcát.
– Igazán nem tudom, hogyan köszönjem meg. Nagyon jól éreztem magam.
– Jöjjön máskor is.
– Szívesen.
– Mikor megy vissza Amerikába? 
– Holnap reggel. 
– Ó, de hamar. Kár. Örülök, hogy megismerhettem. 
– Én is.
Hank a kocsihoz lépett, hogy kinyissa Olíviának az ajtót.
– Szervusz, Mami.
– Ó, kicsikém. – A két nő összeölelkezett. – Nagyon sajnálom Cosmót. De te ne legyél szomorú. Inkább hálás, hogy olyan szép évet tölthettél vele. Ne pillantsunk hátra. Ne bánjunk semmit sem.
Olivia bátran mosolyogni próbált.
– Semmi megbánás.
– És ha nem mondasz mást, akkor tudom, hogy jössz hét végén Antoniával.
– Még hívlak.
– Szervusz, drágám.
Elmentek. Olivia elment. A lánya, a gyönyörű, gesztenyebarna kabátjában, feltűrt szőrmegallérral, a kezében a kis csokorral – éppen olyan volt, mint egy gyerek. Penelope elszomorodott, sajnálta Oliviát. A gyerekek mindig gyerekek maradnak, még harmincnyolc évesen is. Még akkor is, ha sikeres, dolgozó nők. A fájdalom nem számít, ha minket ér, de a gyermekünk fájdalma elviselhetetlen. Penelope szíve ott maradt Olíviával, aki London felé tartott; a teste viszont, megfáradtan a napi munkától, lassan visszavitte őt a házba.
Másnap reggel még mindig a tagjaiban érezte a fáradtságot.
Rosszkedvűen ébredt, először nem tudta, mi a baj, aztán eszébe jutott Cosmo. Esett az eső, és most kivételesen nem várt senkit vasárnapi ebédre, így ágyban maradhatott fél tizenegyig. Mikor fölkelt és fölöltözött, elsétált a faluba a vasárnapi újságokért. Éppen harangoztak, és sokan ígyekeztek a délelőtti misére. Penelope – nem először – kívánta, bárcsak igazán vallásos lenne. Nem volt persze hitetlen, és karácsonykor meg húsvétkor el is ment a templomba, hiszen szemernyi hit nélkül elviselhetetlen lenne az élet. De most, hogy látta a falusiak templomba ígyekvő kis menetét, amint az ősi sírkövek közötti kavicsos ösvényt tapodják libasorban, arra gondolt, de jó is lenne csatlakozni hozzájuk annak tudatában, hogy a templomban biztos megnyugvás várja. Nem tette meg – még sosem talált ily módon megnyugvást, miért lelne éppen most? Nem Isten hibája ez, a saját esze járása a ludas.
Hazaérve tüzet gyújtott, és elolvasta az Observert, majd összeállított magának egy kis ebédet hideg sültből, almából, és egy pohár borral leöblítette. A konyhaasztalnál evett, azután bement a nappaliba szunyókálni egyet. Mikor felébredt, látta, hogy elállt az eső. Feltápászkodott, belebújt öreg kabátjába, a kerti cipőjébe, és kiment a növényeihez. Augusztusban megmetszette a rózsákat, és komposzttal jól meg is trágyázta őket, de akadtak rajtuk száraz ágak. Átbújt a galagonyasövény nyílásán, és nekilátott a munkának.
A nagy kertészkedésben mindig elveszítette az időérzékét, most sem figyelt másra, csak a rózsatöveire. Amikor felegyenesedett, hogy kinyújtóztassa sajgó hátát, kissé riadtan vette észre, hogy ketten közelednek felé a gyepen. Nem hallott kocsizörejt, és látogatókat sem várt. Egy lány és egy férfi. A férfi magas és feltűnően jóképű, sötét haj, kék szem, zsebre dugott kézzel sétál. Hisz ez Ambrose. Penelope szíve kihagyott egy pillanatra, de rögtön elszégyellte magát ezért a butaságért, mert a férfi nem a múltjából lépett elő a férje képében, hanem a fia volt, Noel, aki annyira hasonlított halott apjára, hogy gyakorta okozott Penelopénak efféle kísérteties pillanatokat.
Noel, hát persze. Természetesen egy lánnyal.
Összeszedte magát, mosolyra igazította a vonásait, a metszőollót a zsebébe dugta, lehúzta a kesztyűjét, és kiaraszolt a rózsaágyás közepéből.
– Helló, Anyu. – Noel mellé lépett, és még mindig zsebre dugott kézzel Penelope arcához hajolt, hogy rácuppantson egy puszit.
– Micsoda meglepetés! Honnan kerültél elő? 
– Wiltshire-ben voltunk. Gondoltam, beugrunk, megnézem, hogy vagy.
– Wiltshire? Onnan ugrottál be? Hát az elég nagy kerülő.
– Ez pedig Annabel.
– Jó napot kívánok. 
– Helló – mondta Annabel, és nem mozdult, hogy kezet nyújtson.
Olyan vékony volt, mint egy gyerek, a haja hosszú, egyenes, mint a vizisás; nagy, kerek, zöld szemei mint két egresbogyó.
Óriási, bokáig érő gyapjúkabátot viselt, amely Penelope szemében ismerősnek tetszett. Ahogy jobban megnézte, rájött, Lawrence Sterné volt, s ez a kabát tűnt el oly rejtélyes módon a költözködés közepette.
Noelhez fordult újra.
– Wiltshire-ben voltál? Kinél? 
– Bizonyos Earlyéknél, ők Annabel barátai. De már ebéd után eljöttünk, és gondoltam, nem láttalak azóta, hogy kórházban voltál, hát beugrom, megnézlek, hogy vagy. – Noel a legelragadóbb mosolyát villantotta az anyjára. – Meg kell mondanom, hogy fantasztikusan nézel ki. Azt hittem, sápadt és gyenge leszel, és feltámasztott lábbal pihegsz a díványon.
A kórház emlegetése bosszantotta Penelopét.
– Ostoba riadalom volt. Semmi bajom. Mint mindig, Nancy elefántot csinált a bolhából, s ez a nagy hűhó az, amit utálok. – Rögtön megbánta hirtelen kifakadását, hiszen Noel mégiscsak ideautózott olyan messziről, hogy meglátogassa őt. – Nagyon kedves tőled, hogy érdeklődsz, istenien vagyok. És örülök, hogy látlak benneteket. Mennyi az idő? Szent ég, majdnem fél öt. Akartok teát? Menjünk be, kaptok egyet. Menj előre, Noel, vidd Annabelt. Jól befűtöttem a nappaliban. Mindjárt jövök én is, csak letisztítom a bakancsom.
Noel engedelmeskedett, és elindult a télikert felé. Penelope utánuk pillantott, majd a fészer felől bement a házba, másik cipőt vett, felakasztotta a kabátját, és felment a saját szobájába az üres hálókon keresztül. Kezet mosott, megigazította a haját.
A másik lépcsőn leereszkedett a konyhába, feltette a teavizet, kikészítette a tálcára a csészéket. Talált egy doboz gyümölcsös süteményt. Noel imádta, és ez a lány, Annabel, úgy festett, mint akire ráfér egy kis édesség. Penelope eltűnődött, hogy vajon nem szenved-e kóros étvágytalanságban. Nem lepődne meg, Noel mindig megtalálja a legfurcsább lányokat. – Elkészítette a teát, és bevitte a nappaliba a tálcát,ahol Annabelt a dívány sarkában kuporogva találta,mint egy vézna kis macskát. A kabát már nem volt rajta. Noel éppen fahasábokat rakott a pislákoló tűzre. Penelope lerakta a tálcát.
– Milyen klassz ház – jegyezte meg Annabel.
Penelope igyekezett barátságos lenni hozzá.
– Igen. Nagyon barátságos,ugye? 
A zöld bogyószemek a festményre szegeződtek.
– Nagyon klassz kép.
– Mindenkinek ez a véleménye.
– Cornwallban készült? 
– Igen. Porthkerrisben.
– Gondoltam. Egyszer nyaraltam ott, de folyton esett az eső.
– Istenkém... – Penelope nem tudott mit mondani erre, és a tea töltögetésével hidalta át a beállott csendet. Körbeadta a csészéket, felvágta a süteményt, s újból felvette a társalgás fonalát.
– Hát akkor meséljétek el, milyen volt a hétvége. Jól éreztétek magatokat?
– Igen, felelték, nagyon jó volt. Tízszemélyes házibuli, másnap labdáztak a gyepen; a vacsora egy másik háznál volt, ahol táncoltak is hajnali négyig.
Penelopénak mindez maga volt a borzalom, de csak ennyit jegyzett meg: – Nagyszerű lehetett.
Ennyivel ki is merült a mondanivalójuk, ezért Penelope belekezdett a sajátjába, beszámolt nekik Olivia és az amerikai barátja látogatásáról. Annabel elnyomott egy ásítást, Noel pedig, aki átvetett lábbal ücsörgött egy kis széken, a teáscsészét maga mellé rakva a földre,udvariasan hallgatta,de Penelope érezte,hogy igazából nem figyel rá. Cosmóra akarta fordítani a szót, de aztán meggondolta magát. Antonia közelgő látogatását is meg akarta említeni, de ezt is visszanyelte. Noel nem ismerte Cosmót, és ezért a családja sorsa sem igen érdekelheti.
Egyébként sem érdekelte a saját személyén kívül semmi más ebben is hasonlított az apjára.
Penelope azon volt, hogy a munkája felől érdeklődik, de Noel megelőzte.
– Anyu, ha már Cornwall került szóba…( Szóba került? – csodálkozott Penelope.) – tudod, hogy apád képe kalapács alá kerül a Boothbynál jövő héten? A Vízhordók. Úgy hírlik, hogy megadják érte a kétszázezret. Érdekes lenne…
– Igen, tudok róla. Olivia említette tegnap ebédnél.
– Ott kéne lenned Londonban, a licitáláson. Biztosan nagyon érdekes lesz.
– Te elmész? 
– Ha el tudok szabadulni az irodából.
– Furcsa, mennyire felkapták ezeket a régi képeket. És milyen árakat fizetnek. Szegény papa megfordulna a sírjában, ha tudná, mennyit adnak a képeiért.
– A Boothby jól megszedi magát belőlük. Láttad a hirdetést a Sunday Timesban? 
– Még nem olvastam a Timest.
Az újság összehajtva hevert a karosszékben. Noel kézbe vette, fellapozta, és kinyitva a megfelelő oldalon, átnyújtotta.
Az alsó sarokban ott volt a Boothby rendszeres hirdetése.
– „Kis kép vagy óriási felfedezés?” – olvasta fennhangon Penelope. Szeme az apró képillusztrációra siklott. Két kisebb olajfestmény – témájukban nagyon hasonlóak – került ki a piacra az újság tanúbizonysága szerint. Az egyiket háromszáznegyven fontért, a másikat tizenhatezret is meghaladó összegért kínálták.
Penelope – magán érezve Noel pillantását – olvasni kezdett. 

A Boothby cég műkincseladásai nagyban inspirálták az elhanyagolt Viktória-kor újrafelfedezését. A mi tapasztalataink és szakértelmünk garanciajövendő ügy Jeleink számára – állunk szolgálatukra! Ha Önnek tulajdonában van e korban készült műalkotás, és tudni óhajtja az értékét, forduljon szakértőnkhöz, Mr. Roy Brooknerhez, aki díjtalanul házhoz megy és szaktanáccsal szolgál. 
A hirdetés alján ott volt a cím és egy telefonszám. Penelope összehajtogatta az újságot, és letette. Noel várakozott.
– Miért olvastattad ezt el velem? – nézett a fiára.
– Gondoltam, érdekelni fog.
– Becsültessem fel a képeimet? 
– Nem mindegyiket. Csak a Lawrence Sternöket.
– A biztosítás miatt? – kérdezte Penelope szárazon.
– Ha gondolod. Nem tudom, mennyi biztosítást fizetsz utánuk. De ne felejtsd el, a kereslet ezek iránt most a legnagyobb. Egy Millais nyolcszázezerért kelt el a minap.
– Millais-em nincs.
– És nem gondoltál még arra, hogy eladd őket? 
– Eladjam?! Az apám képeit? 
– Nem a Kagylókeresőket, persze. Hanem esetleg a két vásznat...? 
– Befejezetlenek. Lehet, hogy semmit sem érnek.
– Azt te csak hiszed. Ezért kellene felbecsültetned. Most rögtön. Ha már tudod, mennyit érnek, talán meggondolod magad. Végül is odafönn, a lépcső tetején senki nem látja azokat a képeket, talán te se vetsz rájuk egy pillantást sem. Nem hiányoznának.
– Honnan tudod, hogy hiányoznának, vagy sem? 
– Feltételezem – vonta meg a vállát Noel. – Nem túl jók amúgy sem, a témájuk egyenesen gyomorforgató.
– Ha így vélekedsz róluk, tiszta szerencse, hogy már nem kell együtt élned a látványukkal. – Penelope Annabel felé fordult. Még egy csésze teát, kedvesem? Noel tudta, hogy amikor az anyja modora méltóságteljessé dermed, akkor nem áll messze attól, hogy dühkitörése legyen, s ha ilyenkor tovább erőltetné a dolgot, többet ártana, mint használna vele. Legalább előhozta a témát, bogarat ültetett a fülébe. Ha majd később végiggondolja a dolgot, esetleg belátja, Noelnek igaza volt. Így a fiú – legcsábosabb mosolyát felöltve – a maga ellenállhatatlan visszavonulási taktikáját játszotta el: – Rendben van, te győztél. Egy szót se többet erről. – Lerakta a csészéjét, s visszahajtotta a kézelőjét, hogy lássa az óráját. – Sietsz? – kérdezte Penelope.
– Hát nem maradhatunk sokáig. Hosszú az út Londonig, és szörnyű lesz a forgalom. Anyu, nem tudod, vajon a krikett ütőm odafönn van a szobámban? Megbeszéltem egy meccset valakivel, és nálam, a lakásban nem találom.
– Nem tudom – válaszolta Penelope megkönnyebbülten, hogy témát válthatnak. Noel kisszobája tele volt dobozokkal, ládákkal és mindenféle sportszerekkel, de Penelope nem ment be, ha nem volt muszáj, hiszen Noel nemigen aludt nála, így fogalma sem volt róla, mi van abban az összevisszaságban. Hát menj fel, és nézd meg! 
– Rendben. – Keresztbe rakott hosszú lábait kinyújtotta, talpra ugrott. – Egy perc, és jövök – mondta, és kivonult a szobából. A léptei felfelé haladtak az emeleten. Annabel elnyomott egy újabb ásítást; úgy festett, mint egy elárvult sellő.
– Régen ismeritek egymást Noellel? – kérdezte Penelope, és utálta magát, amiért ilyen merev és hideg a lányhoz.
– Három hónapja körülbelül.
– Londonban élsz? 
– A szüleim Leicestershire-ben laknak, de nekem van egy lakásom Londonban.
– Dolgozol? 
– Csak ha muszáj.
– Kérsz még egy teát? 
– Nem, de egy sütit kérek.
Penelope kiszolgálta. Annabel megette a süteményt. Penelope azon tűnődött, vajon feltűnne-e a lánynak, ha elkezdene újságot olvasni. Eszébe jutott, milyen elragadóak tudnak lenni a fiatalok, kivéve, mikor nem – mint például ebben az esetben.
Annabelt láthatóan nem tanították meg arra, hogy ha eszik, tartsa csukva a száját.
Végül nem bírta tovább, megadóan felállt, összeszedte a csészéket, és kiment a tálcával a konyhába, otthagyva Annabelt, akinek már majdnem leragadt a szeme. Elmosogatta a csészéket, de Noel még mindig nem került elő. Talán még mindig az elveszett ütőt hajkurássza? Hogy segítsen, Penelope felment az emeletre. A folyosó végén, a kisszoba ajtaja nyitva állt, de Noel nem volt ott. Penelope értetlenül állt, majd óvatos lépteket hallott a feje fölött a nyekergő famennyezeten. A padlás. Mit keres Noel a padláson? Az öreg falépcső szögletes nyílásba torkollott, ahonnan a padlás nyílt. Penelope felnézett.
– Noel! A fiú megjelent, először hosszú lábát nyújtotta lefelé, majd teljes terjedelmével lefelé ereszkedett a létrán.
– Mi az ördögöt csináltál odafönn? Noel leugrott a padlóra. A kabátja poros volt, a hajába néhány pókháló ragadt.
– Nem találtam az ütőt – mondta. – Gondoltam, hátha a padláson van.
– Hát persze, hogy nincs a padláson. Semmi más nincs odafönn, csak az Oakley Street-i limlomok.
– Hát azt láttam – nevetett Noel, és leporolta magát.
– Biztosan nem kerested alaposan. – Penelope bement a zsúfolt szobácskába, felemelt pár kabátot és krikett ütőt, s íme, ott volt alatta, amit Noel keresett. – Itt van, te eszement. Sose tudtál keresni.
– A szentségit. Elnézést. Köszönöm.
Noel elvette az ütőt; Penelope kutatva nézett az arcába, de semmi különöset nem fedezett fel rajta.
– Annabel az apám kabátját viseli. Mikor kaparintottad meg? – kérdezte Noelt.
Ez sem zökkentette ki a fiút a nyugalmából.
– A nagy költözködés közben csentem el. Te sosem viselted, pedig olyan főúrian néz ki.
– Szólnod kellett volna.
– Tudom. Visszaadjam? 
– Persze hogy nem kell visszaadnod. Tartsd csak meg. A málladozóan elegáns kabátba burkolódzott Annabel képe jelent meg Penelope lelki szemei előtt. Annabel, és persze számtalan más leányzó. Annabel már édesdeden aludt a díványon, amikor beléptek a nappaliba. Noel felébresztette, s a lány ásítozva, beragadt szemekkel feltápászkodott. Noel feladta rá a kabátot, megcsókolta az anyját, és Annabellel együtt elrobogott a Jaguárban.
Penelope visszament a házba, becsukta az ajtót, és megállt a konyha közepén. Nem tetszett neki a dolog. Mi a csudát keresett Noel a padláson? Ő is pontosan tudta, hogy az ütője nincs ott. Mit kutatott hát? Bement a nappaliba, dobott egy hasábot a tűzre. A Sunday Times ott hevert a földön, ahová az imént ejtette. Lehajolt érte, és még egyszer elolvasta a Boothby hirdetését. Az íróasztalhoz lépett, ollót keresett, majd gondosan kivágta a kérdéses részt, és bedugta az írószekrény egyik apró fiókjába. Éjszaka rémületes-hirtelen felriadt az álmából. A szél feltámadt, s a koromsötétben megint zuhogott az eső. Az ablaktáblák zörögtek, vízcseppek kopogtak az üvegen. „Voltam Cornwallban, de folyton esett az eső” – valami ilyesmit mondott Annabel. Porthkerris. Igen, ott sokat esett, a szél csak úgy vágta a sűrű esőt az Atlanti-óceán felől. És a hálószobája Carn Cottage-ban. ugyanolyan sötét volt, mint ez most, csak éppen ott zúgott odalenn a köveken megtörő tenger, a függönyök meg-meglebbentek a nyitott ablak előtt, és ahogy forgott a világítótorony, újra meg újra fénycsíkot vetett a meszelt falakra. Penelope visszaidézte a kertet is; megint érezte a virágillatot, s maga előtt látta a fennsík rétje felé vezető ösvényt, aztán odaföntről lenézett az öbölre, a tenger ragyogó kékjére. Ezért is vissza kell mennie – a tenger miatt. Gloucestershire valóban gyönyörű vidék, de nincs tengere, s Penelope kimondhatatlanul vágyódott a nagy víz után. A múltunk ugyan egy más világ, de megtalálhatjuk hozzá az utat. Most már semmi sem állíthatja meg – egyedül vagy sem, nem számít, de mennie kell.
Mielőtt túl későn lenne, felkerekedik, elindul nyugatnak, s meg sem áll Anglia ama eldugott sarkáig, ahol annak idején élt, szeretett és fiatal volt.

6. LAWRENCE

Tizennyolc éves lány volt. A híradások között, amelyeket aggódva vártak, a rádió slágereket játszott és Fred Astaire és Ginger Rogers legújabb filmjének zenéjét. A város egész nyáron tele volt a nyaralni érkezőkkel, a boltok homokozóvödröket, strandlabdákat árultak; a forróságban a labdák nyers gumiszaga terjengett. A Castle Hotel csinos lakói megbotránkoztatták a helyieket azzal, hogy nadrágos strandkosztümökben sétálgattak a városban, és merész kétrészes fürdőruhákban napoztak. A nyár végére a városka csaknem kiürült, már csak néhány vakációzó heverészett a homokban, de a napernyők és öltözősátrak még álltak a parton. Penelope a part sekély vize mentén sétálgatott, figyelte a gyerekeket, akikre egyenruhás nevelőnők felügyeltek. A nörszök a nyugágyakban fekve kötögettek, közben fél szemüket rajta tartották a rájuk bízott apróságokon, akik homokvárat építettek, vagy visítozva rohantak be a sekély hullámokba.
Meleg, napos, szabadba csábító vasárnap reggel volt. Penelope hívta Sophie-t is, de az inkább a konyhában maradt, hogy megfőzze a zöldséges csirkét, s már nagyban tisztította a hozzávalókat. Papa pedig reggeli után feltette széles karimájú kalapját, és elballagott a műtermébe. Majd odamegy érte Penelope, hogy együtt sétáljanak át a dombtetőn Carn Cottage-ig, hogy elfogyasszák a szokásos vasárnapi ebédet.
– Ne engedd, hogy bemenjen a fogadóba, drágám. Ma ne. Hozd szépen haza.
Penelope megígérte. Mire leülnek majd Sophie csirkeebédjéhez, addigra már túl lesznek rajta. Akkor már tudni fogják.
A homokos part végéhez ért, a stéghez, mögötte kezdődtek a sziklák. Penelope felmászott a betonlépcsőkön egy keskeny, kövezett útig, amely a domboldalon kanyargott lefelé a szabálytalan formájú, meszelt házak között. Seregnyi macska volt mindenfelé, az árkokban harcoltak egy-egy hulladék haldarabkáért. Odafenn sirályok lebegtek; egy-kettő a háztetőkre, kéményekre telepedett, onnan szemlélték a világot hideg, sárga szemükkel, és panaszosan, minden látható ok nélkül vijjogtak.
A domb lábánál állt a templom. A harang a délelőtti misére szólította a híveket, akik a szokásosnál nagyobb számban gyűltek össze, s nehézkesen meneteltek felfelé a felszórt ösvényen, hogy beleolvadjanak a nagy tölgyfa kapu szárnyai mögötti sötétségbe. Sötét ruhák, ájtatos kalapok, komoly arcok s ünnepélyes testtartás – egyre csak jöttek, a város minden részéből. Nemigen mosolyogtak, és senki nem köszönt jó napot.
Öt perc múlva tizenegy. A kikötőben félmagasan állt a víz, még nem volt itt a dagály ideje. A facölöpökhöz kötözött halászcsónakok lazán ringatóztak. Az egész táj furcsán kihalt volt.
Csak egy csapat gyerek játszott egy öreg faládával, és amott, a kikötő túloldalán egy férfi javítgatta a halászhajóját. A kalapácsütések visszhangzottak a néptelen homokdűnék fölött.
A templom harangja elütötte az órát, a sirályok kavargó felhőként, méltatlankodó vijjogással rebbentek a magasba a torony tetejéről. Penelope továbbsétált, lassan lépdelt, keze a kardigánja zsebébe mélyedt. Néha egy-egy szélroham az arcába fújta hosszú, sötét haját. Hirtelen tudatára ébredt, hogy teljesen egyedül van. Egy lélek sem volt sehol. Ahogy elfordult a kikötőtől, és elindult felfelé egy meredek utcácskán, a nyitott ablakokon át hallotta a Big Ben utolsó kondulásait, s azután a bemondó hangját. Elképzelte a házakban lakókat, amint a rádió körül gyülekeznek, s közel hajolnak egymáshoz, hogy az együttlétből merítsenek erőt.
Már Downalongban, a város régi negyedébenjárt. A kövezett sikátorok zavarba ejtő útvesztőjén, váratlanul elé táruló terecskéken át haladt a nyílt vízre táruló Északi Part felé. Már hallotta a hullámtörőkön robajló vizet, érezte a szelet, amely belekapott a szoknyájába, és összekócolta a haját. Befordult a sarkon, és kitárult előtte a part. Itt volt Mrs. Thomas kicsiny boltja, amely ilyenkor kinyitott egy órára, hogy megvehessék az újságokat. Az ajtó előtti tárlókban óriási, komor sírkőként meredező fejlécekkel sorjáztak a lapok. Penelope talált pár pénzérmét a zsebében, s mivel a gyomra követelődzően korgott, bement, és két pennyért vett egy tábla mentolos Cadbury csokoládét.
– Sétálgat, drágám? – érdeklődött Mrs. Thomas.
– Igen, papáért megyek, a műterembe.
– Ilyen szép időben a legjobb odakinn.
– Igen.
– A kocka el van vetve immár. – Az asszony átnyújtotta a csokoládét. – Háborúban állunk azokkal az átkozott németekkel, ezt mondta Mr. Chamberlain. – Mrs. Thomas hatvanéves volt. Már átélt egy pusztító háborút, éppúgy, mint Penelope apja, s még sok millió ártatlan ember egész Európában. Mrs. Thomas férjét 1916-ban ölték meg, s a fiát már be is hívták a cornwalli herceg könnyűgyalogságába. – Talán nem is lehet másképp. Már tennünk kellett valamit. Azok a szegény lengyelek úgy hullanak, mint a legyek.
– Igen. – Penelope elvette a csokoládét.
– Üdvözlöm az édesapját, kedvesem. Jól van? 
– Igen, jól.
– Hát, viszontlátásra.
– Viszontlátásra.
Kinn az utcán Penelope fázni kezdett. A szél megerősödött, és a vékony ruha meg a kardigán nem volt elég meleg. Kibontotta a csokoládét, és majszolni kezdte. Háború. Felnézett az égre, mintha már jönnének a bombázógépek, kötelékekben, ahogyan – a híradóban látta – Lengyelországot rombolták szét. Csak felhőket látott az égen, amint vágtatnak a szélben.
Háború. Különös szó. Mint az: Halál. Minél többet mondjuk, minél többet gondolunk rá, annál érthetetlenebbé válik.
Elindult lefelé a keskeny utcán, amely Lawrence Stern műterme felé vezetett, a csokoládét eszegette. Megmondja majd neki, itt az idő, hogy ebédelni menjenek, hogy nem ugorhat be a fogadóba egy sörre, és hogy kitört a háború.
A műterem kopár padlástérben volt, magas mennyezetű, huzatos. Észak felé hatalmas ablak nyílt a tengerpartra. Állt itt egy régi vaskályha, a magas mennyezetig emelkedő kéménnyel de sosem tudta befűteni a helyiséget, még ha harsogva ropogott is benne a tűz. Most sem volt meleg.
Lawrence Stern már több mint tíz éve nem festett, de a szerszámai ugyanúgy hevertek szanaszét, mintha bármely pillanatban újrakezdené a munkát. Állványok, vásznak, félig kinyomott tubusok, paletták a rájuk száradt festékkel... A modell széke is ott állt a kárpitozott dobogón. A rozoga asztalon egy férfifej volt gipszből, és egy halom régi szaklap. Az emlékeket kavaró szag olajfesték, terpentin és sós tengeri levegő vegyüléke volt. Az olajfesték és a terpentin szaga emlékeket idézőn vegyült a sós tengeri levegővel, amely beáradt az ablakon.
A sarokban fa szörftestek álltak, s egy szék hátára egy ottfelejtett csíkos törülköző volt rádobva. Pénelopé eltűnődött, vajon lesz-e még egyszer újra nyár, vajon használja-e valaki még azt a törülközőt.
Az ajtót a háta mögött bevágta a huzat. Az apja felé fordította a fejét. Oldalvást ült az ablakpárkányon, hosszú lábait keresztbe vetette, egyik könyökére támaszkodott. Pénelopé érkezéséig a madarakat, a felhőket, a türkiz és azúr tengert, a fáradhatatlanul gördülő hullámokat figyelte.
– Papa.
Az apja hetvennégy éves volt. Magas, méltóságteljes férfi, az arca barnára sült, barázdált, a szeme ragyogó, élesen kék. Az öltözéke merész és fiatalos: fakóvörös vitorlavászon nadrág, régi, zöld kordbársony kabát és – nyakkendő helyett – mintás kendő a nyakában. Csak galambősz haja árulkodott a koráról, amelyet ódivatúan hosszúra hagyott. Meg a keze – az artritisz-től meggyötört keze, amely tragikus módon véget vetett a pályájának.
– Papa.
Első pillantása mindig komor volt, mintha nem ismerné fel a lányát, és helyette idegen, rossz hírt hozó küldönc érkezne. Most így is volt. Azután hirtelen elmosolyodott, és szerető üdvözlésre tárta a karját.
– Drágám.
Pénelopé odament hozzá, a léptei alatt csikorgott a homok a padlódeszkák között, mintha valaki szétszórt volna egy zacskó kristálycukrot. Az apja odahúzta magához.
– Mentolos csokoládét.
– Nem lesz étvágyad.
– Mindig ezt mondod. – Pénelopé hátralépett. – Kérsz egy kicsit?
– Nem – rázta meg a fejét az apja.
A lány eltette a maradékot a kardigánja zsebébe.
– Kitört a háború – mondta. Az apja bólintott.
– Mrs. Thomas mondta.
– Tudom. Tudtam.
– Sophie zöldséges csirkét csinál. Meghagyta, hogy ne engedjelek sörözni. Azt mondta, vigyelek egyenesen haza.
– Hát akkor induljunk.
De nem mozdult. Pénelopé becsukta az ablakot, rátolta a reteszt. A csapódó hullámok zaja most már nem volt olyan erős. A padlón heverő kalapot felvette, átnyújtotta az apjának, aki a fejére csapta, és felállt. Pénelopé belekarolt, és elindultak a hosszú gyalogúton hazafelé.
Carn Cottage magasan állt odafönt, a dombtetőn. Apró, négyszögletes fehér tömbje magas falakkal körbevett kertben húzódott meg. Bemenni a kapun és becsukni olyan volt, mint megérkezni egy titkos világba, ahová semmi és senki nem hatolhat el – még a szél se. Most, nyár vége felé, a fű még vadul zöldellt, s a Sophie ültette ágyasokban tarkállottak a tátikák, margaréták, dáliák. A ház homlokzatán futómuskátli díszelgett és egy tő klematisz, amely minden májusban seregnyi lila virágot hozott. A sövény mögött rejtőzött a veteményes, a ház mögötti kicsiny rét tavacskája körül Sophie tyúkokat és kacsákat nevelt.
Sophie már a kertben várta őket, dáliákat szedett csokorba. Amikor hallotta a kapunyitást, felegyenesedett, és eléjük ment.
Kisfiúnak látszott nadrágjában, kék-fehér csíkos pulóverében.
Sötét haját nagyon rövidre vágva viselte, s ez kiemelte karcsú, barnára sült nyakát és szép fejformáját. Hatalmas szeme feketén csillogott. Mindenki szerint a szeme volt rajta a legszebb, de csak addig mondták ezt, amíg mosolyogni nem látták, mert akkor kissé elbizonytalanodtak.
Sophie Lawrence felesége, Penelope anyja. Francia nő volt, az apja, Philippe Charlroux pedig Lawrence festőbarátja.
A két férfi közös műteremben dolgozott Párizsban, az első világháború előtti gondtalan években. Lawrence apró gyermekként ismerte meg Sophie-t, amint a Tuileriákban játszik, vagy néha elkíséri az apját és a barátait a kávéházba, ahol a férfiak összejöttek egy italra, és ártatlan flörtöket bonyolítottak a csinos párizsi lányokkal. Nem gondolták soha, hogy ennek a szoros baráti együttlétnek egyszer vége szakad, de jött a háború, s nemcsak az ő kapcsolataikat, családi életüket zilálta szét, hanem az országukat, Európát, egész világukat.
Elveszítették egymást. 1918-ban Lawrence már túllépett az ötvenedik évén. Kora miatt a háború négy évét mentőautósofőrként élte végig. Megsebesült a lábán, és hazaküldték. De életben volt, s mások nem voltak ilyen szerencsések. Tudta, hogy Philippe halott. A feleségéről és a gyerekről azonban nem voltak hírek. A háború végeztével visszatért Párizsba, hogy megkeresse őket, de a helyzet reménytelen volt, Párizs pedig szomorú, hideg és éhes. Minden második ember gyászruhában járt, s az utcák, amelyek mindig fellelkesítették, most varázserejüket vesztve, kietlenül álltak. Lawrence visszament Londonba, a régi Oakley Street-i házba. A szülei már nem éltek, az egész ház rá maradt, amely túl tágas volt egy magányos férfi számára. Csak a földszintet és az alagsort használta, az emeleti szobákat kiadta válogatás nélkül bárki rászorulónak, aki tudott érte egy kis bért fizetni. A nagy kert végében állt a műterem, tele limlommal. Lawrence nagyjából rendbe szedte, s a háború emlékeinek hátat fordítva dolgozni kezdett. Az élet ment tovább. Nem ment könnyen azonban a munka. Egy nap, amint éppen egy ördögien bonyolult kompozícióval vesződött, az egyik lakó beszólt, hogy látogatója van. Lawrence megdühödött – nem elég, hogy semmi sem sikerül, még zavarják is! Arcán az undor kifejezésével ledobta az ecsetet, beletörölte a kezét egy rongydarabba, és a kerti ajtón át berobogott a konyhába megnézni, ki lehet az. A kályha mellett egy lányka állt, a kezét fázósan melengette. Lawrence nem ismerte meg.
– Mit akar? A lány nagyon sovány volt, sötét haja laza kontyban a tarkóján; a kabátja kopott, a szoknyája kinyúlt. Lyukas, avítt cipőjében leginkább holmi kóbor lidércre emlékeztetett.
– Lawrence – szólt a lány.
A hangja halványan ismerős volt. A férfi hozzá lépett, s az álla alá nyúlva maga felé fordította az arcát, hogy az ablakból beszűrődő fényben jobban lássa.
– Sophie – mondta hitetlenkedve.
– Igen, én vagyok.
A lány azért jött Angliába, hogy megkeresse Lawrence-t.
Nem volt senkije, s Lawrence volt az apja legjobb barátja. „Ha velem bármi történik, menj Lawrence Sternhez, ő majd segít.” Philippe már nem élt, és az anyja is meghalt a háborút követő influenzajárványban, amely végigsöpört egész Európán.
– Elmentem Párizsba, hogy megkeresselek – mondta Lawrence. – Hol voltál? 
– Lyonban, az anyám nővérénél.
– Miért nem maradtál ott? 
– Mert meg akartalak találni.
Sophie nála maradt. Lawrence tudatában volt, milyen szerencsés időben érkezett – éppen nem volt nő a láthatáron, pedig – lévén nagyon vonzó és szerelmes természetű férfidiákkorától kezdve, mintegy futószalagon, jöttek-mentek nála a szebbnél szebb nők. De Sophie más volt: rá gyermekként tekintett. A gyermek azért rendben tartotta a házat, s jól nevelt francia lány módjára főzött, vásárolt, varrt, mosott, padlót sikált. Lawrence-nek még sosem viselték ilyen jól a gondját. Ami a lányt illeti, hamarosan megszépült: bár egy kilót sem szedett föl magára, az arca megszínesedett, a haja gesztenyeszínben ragyogott, s Lawrence modellként kezdte alkalmazni. Sophie szerencsét hozott neki. Jó képeket festett, és jó áron el is adta őket. Pénzt adott a lánynak, hogy vegyen magának ruhát, s Sophie büszkén sugárzó arccal tért vissza olcsó ruhácskájában. Gyönyörű volt, s Lawrence ráébredt, hogy nem gyerek már. S a nővé serdült Sophie egy éjjel bement hozzá, és eltökélten bemászott mellé az ágyba. A lány teste kívánatos volt, s Lawrence nem kosarazta ki, azért, mert – talán életében először – szerelmes volt. Sophie a kedvese lett. Hetek múlva a lány teherbe esett, és Lawrence, aki úszott a boldogságban, feleségül vette.
Sophie terhessége alatt jártak először Cornwallban. Porthkerrisben kötöttek ki, amelyet az angol festők már felfedeztek maguknak. Lawrence kortársai közül nem egy oda is költözött. Első dolguk az volt, hogy kibéreltek egy üres padlásteret – a későbbi műtermet -, és itt laktak két hideg téli hónapon át rettentő körülmények között és teljes boldogságban. Carn Cottage-ot ez idő tájt kínálták eladásra, s Lawrence, éppen egy jól fizető megbízással a háta mögött, megalkudott a házra. Penelope ott született meg, s a nyarat ezután mindig Carn Cottage-ban töltötték; de ha az augusztusi óceáni szélviharok feltámadtak, lezárták a házat, vagy kiadták télire, és visszaköltöztek Londonba, a kényelmes, meleg, otthonos Oakley Street-i házukba. Az utat kocsival tették meg, mert Lawrence büszke birtokosa volt egy masszív, négy és fél literes, vászontetős, nagy lámpás Bentley túrakocsinak. Tavasszal pedig felpakolták Lawrence húgát, Ethelt meg számtalan útipoggyászát, és komppal átmentek Franciaországba. Délre hajtottak; meg sem álltak a kék Földközi-tengerig, a vörös sziklákig, a mimózafákig. Charles és Chantal Rainier várta őket, régi barátok a békebeli Párizsból, akik egy árnyas, zsalugáteres villában laktak egy gyíkokkal és kabócákkal teli kert mélyén. Ilyenkor csak francia szó hangzott el, még Ethel néni ajkáról is, aki azon nyomban gallá változott át, amint elérték Calais-t – baszk sapkát hordott vagányul félrecsapva, és egyik Gauloise-t szívta a másik után. Pénelopé mindenhova elkísérhette a felnőtteket, fiatalos anyját, aki a nővérének látszott, és koros apját, aki a nagyapja is lehetett volna.
Penelope tökéletesnek látta őket. Néha meghívták más gyerekekhez látogatóba, ahol szigorú nevelőnők hideg pillantásainak kereszttüzében kellett végigfeszengenie unalmas ebédeket, vagy hájas apukák vezényelte társasjátékokban volt kénytelen részt venni. Ilyenkor csodálkozott a többieken, hogy bírnak ilyen agyonszabályozott és agyonfegyelmezett életet élni, és nagyon vágyott haza.
Sophie ma nem szólt semmit az újonnan kitört háborúról. Megcsókolta a férjét, átfogta lánya vállát, és megmutatta nekik a csokrot, amit szedett. A dáliák egy robbanás utáni tűzvész színeiben pompáztak: sárgák, bíborak és rőtvörösek voltak.
– Engem az orosz balettre emlékeztetnek – jegyezte meg Sophie a maga bájos francia akcentusával, amelyet sohasem vetkőzött le teljesen. – Nincs viszont illatuk, de nem baj -mosolygott. – Azt hittem, késni fogtok. Örülök, hogy már itt vagytok. Menjünk, nyissunk ki egy üveg bort, és együnk.
Két nappal később, kedden kezdődött számukra is a háború. A kapucsengő megszólalt, Pénelopé kiment ajtót nyitni, s Miss Pawsont találta ott. Miss Pawson ama feltűnően férfias megjelenésű hölgyek egyike volt, akik időről időre felbukkantak Porthkerrisben. Lawrence csak a „harmincas évek vadhajtásainak" nevezte őket. E hölgyek nem vágytak a hagyományos feleség- és anyaszerepre, és különféle módokon keresték a kenyerüket, leggyakrabban állatokkal foglalkoztak: lovaglóleckéket adtak, kutyákat tenyésztettek, vagy mások kedvenceit fotózták. Miss Pawson spánieleket tenyésztett, s gyakorta tűnt fel a tengerparton velük, ott trenírozta az állatokat, vagy a városon át húzatta magát szíjcsokorra kötött jószágaival.
Miss Pawson Miss Preedyvel lakott együtt, egy rejtélyes hölggyel, aki táncot tanított. Se nem népi táncot, se nem balettot, hanem valamiféle fura, új mozgásformát, amely a görög testkultúrára, a mélylégzésre és a művészi tornára alapozódott. Olykor tartott egy-egy bemutatót a városházán. Egyszer Sophie jegyet vett, s valamennyien elzarándokoltak, hogy megnézzék. Feledhetetlen élmény volt. Miss Preedy és öt tanítványa (egyik-másikuk nagyon fiatal, de akadtak olyanok is, akiknek már lehetett volna magukhoz való eszük) mezítláb besétált a színpadra. Térdig érő, narancssárga dresszt viseltek, a fejükön homlokpántot. Félkörbe álltak, és Miss Preedy eléjük lépett. Hangosan és tisztán, hogy a hátul ülők is értsék, közölte, hogy némi kis magyarázat szükséges az előadáshoz, és elmagyarázta, hogy az ő módszere eltér a hagyományos táncoktól, inkább különféle gyakorlatok, mozdulatok sorozata, amelyet ő a test természetes funkciói kiterjesztésének tekint.
– Te jóságos isten – suttogta Lawrence Stern, Penelope pedig oldalba bökte a könyökével, hogy maradjon csöndben.
Miss Preedy még szövegelt egy kicsit, aztán visszaállt a helyére, és megkezdődött a látványosság. Összecsapta a tenyerét, elkiáltotta magát: „egy”, s erre valamennyien hanyatt vetődtek a földre, mintha elájultak vagy meghaltak volna.
A megrökönyödött közönség a nyakát nyújtogatta, hogy lásson valamit belőlük. Azután következett a „kettő”, és a lábaik lassan a levegőbe emelkedtek, a lábujjaik a mennyezet felé kandikáltak. A narancssárga dressz lehullott a lábukról, felfedve a hasonló színű, rikító harisnyákat, amelyeket gumi tartott a térdnél. Lawrence köhögő rohamot kapott, talpra ugrott, és kivonult a hátsó ajtón. Nem jött vissza, Sophie és Penelope még két órán keresztül a szájukra tapasztott kézzel ültek ott, s rázkódtak a visszafojtott nevetéstől.
Tizenhat éves korában aztán Penelope elolvasta A magány kútját. Ettől kezdve más szemmel nézett Miss Pawsonra és Miss Preedyre, de továbbra is az ártatlanok idegenkedésével figyelte a kapcsolatukat. Most pedig itt állt Miss Pawson az ajtóban a szokásos lapos cipőjében, nadrágjában, cipzáros dzsekiben, ingben-nyakkendőben. Rövidre nyírott őszes haján félrecsapta a sildes sapkát.
Dosszié volt nála papírokkal, a vállán átvetve a gázálarca.
Látszott, hogy csatába készül, s ha puskája és töltényöve is lett volna, bármely igényes gerillahadtest örömmel fogadta volna a soraiba.
– Jó napot, Miss Pawson.
– Itthon van az anyja, kedvesem? Azért jöttem, hogy megbeszéljük az evakuáltak elhelyezését.
Sophie előbukkant, és bevezette Miss Pawsont a nappaliba.
Láthatóan hivatalos okból kereste fel őket a hölgy, így a három nő a szoba közepén álló asztal mellett foglalt helyet.
Miss Pawson lecsavarta a töltőtolla kupakját.
– Lássuk csak. – Semmi köntörfalazás, rögtön nekiláttak a dolognak, mintha sürgős haditanácsot kéne ülniük. – Hány szobájuk van? Sophie kissé meglepetten nézett rá. Miss Pawson és Miss Preedy gyakori vendégek voltak náluk, s pontosan tudták, hány szobájuk van. De mivel nyilvánvaló volt, mennyire élvezi új szerepét, Sophie nem akarta elrontani a mulatságát.
– Négy – válaszolta. – Ez a szoba, az ebédlő, Lawrence dolgozószobája és a konyha.
Miss Pawson beírta a négyet a megfelelő rubrikába.
– És az emeleten? – A mi hálónk, Penelope szobája, a vendégszoba és a fürdőszoba.
– Vendégszoba? – Oda nem akarom, hogy bárki is jöjjön, mert Lawrence húga, Ethel, aki már nem fiatal, egyedül él Londonban, s ha elkezdődik a bombázás, lehet, hogy idejönne hozzánk.
– Értem. Lássuk a WC-ket.
– Igen, van WC – szögezte le Sophie. – A fürdőszobában.
– Csak egy? – Van odakinn is egy, a konyha mögött, a kertben, de fáskamrának használjuk.
– Egy WC, egy budi – írta Miss Pawson. – Nos, akkor: mi a helyzet a padlással? – A padlással? – Hányan férnek el odafönn? Sophie elborzadt.
– Senkinek nem lenne jó odafönn. Sötét hely, és tele van pókokkal. – Aztán elbizonytalanodva hozzátette: – Bár azt hiszem, régen a cselédek ott aludtak. Szegénykék.
Több se kellett Miss Pawsonnak.
– Akkor beírok három személyt a padlásra. Manapság nem lehetünk nagyon válogatósak. Ne felejtse el, háború van.
– Mindenféleképpen fogadnunk kell a kitelepítetteket? 
– Hogyne, mindenkire jut. Meg kell tennünk a magunkét.
– Kik lesznek, nem tudja? 
– Talán külvárosiak, az East Endről, Londonból. Igyekszem maguknak egy gyerekes anyát szerezni. Hát akkor…
Miss Pawson összeszedte a papírjait, és felállt. – Mennem kell. Még tucatnyi helyre megyek.
Összeszorított szájjal, még mindig nagy komoran kivonult.
Mikor elköszönt, Penelope szinte várta, hogy tisztelegjen, de nem tette, csak elmasírozott a kerten át. Sophie becsukta az ajtót, a lányához fordult, s nem tudta, sírjon vagy nevessen.
Három ember a padláson. Azon nyomban felmentek a poros homályba. A helyzet még rosszabb volt, mint várták. Por, piszok, sötétség; mindenfelé pókhálók lógtak. Egérszag és használt cipők bűze terjengett. Sophie fintorgott, megpróbálta az egyik tetőablakot kinyitni, de nem tudta. A rémes mintázatú papírtapéta mállott a mennyezetről. Penelope megfogta az egyik lazán lógó csücsköt, meghúzta, mire nagy porfelhőt kavarva vált le a papírcsík.
– Talán ha lemeszelnénk, nem lenne ilyen szörnyű... .mondta. Odament a másik ablakhoz, tenyérnyi részt tisztára dörzsölt, és kinézett. – És micsoda kilátás van innen.
– A kitelepítetteket nem fogja érdekelni a kilátás.
– Honnan tudod? Ó, Sophie, ne legyél olyan nehézkes. Ha itt lesznek, valahol aludniuk kell. Nem tudjuk máshova tenni őket. Ez volt Penelope első háborús feladata. Letépdeste az ócska tapétát, lemeszelte a falakat és a mennyezetet, megpucolta az ablakokat, lefestette a gerendákat, felsikálta a hajópadlót.
Sophie pedig elment a bolhapiacra, vett három díványt, szőnyeget, egy mahagóniszekrényt és komódot, függönyt, egy rézmetszetet Valparaiso látképe címmel, és egy strandlabdás kislányt ábrázoló szobrocskát. Mindezért nyolc font tizennégy shilling és kilenc pennyt fizetett. A bútorokat hazahozatta egy kedves, micisapkás, fehér kötényes emberrel. Sophie adott a rakodónak egy nagy korsó sört és egy félkoronást, s a férfi elégedetten elballagott. Penelopéval ketten megvetették az ágyakat, feltették a függönyöket, és készen voltak, már csak várniuk kellett – titkon reménykedtek, hogy talán mégsem jönnek – a kitelepítettekre.
Meg is érkeztek. Egy fiatal anya jött két fiúgyerekkel.
Doris Potter, Ronald és Clark. A nő Ginger Rogers stílusában hordta szőke haját, és feszes, fekete szoknyát viselt.
A férjét, Bertet már behívták, Franciaországban szolgált.
A hat- és hétéves Ronald és Clark a nevüket Ronald Colman és Clark Gable után kapták. Apró, sovány, sápadt képű kölykök voltak, kiugró térdkaláccsal, tüskésen meredező kefehajjal.
Hackneyből érkeztek vonattal. Azelőtt még sohasem voltak Southendnél messzebb, s a gyerekek vékony kabátjukon bőröndcímkéket viseltek, hogy el ne vesszenek az út során.
Carn Cottage békés életét feldúlta Potterék érkezése. Két nap sem telt még el, a fiúk összetörtek egy ablakot, bepisiltek az ágyba, leszedték az összes virágot Sophie kerti birodalmában, éretlen almát ettek és rosszul lettek, majd felgyújtották a szerszámoskamrát, amely porig égett.
Lawrence filozofikus nyugalommal vette tudomásul a tűzesetet, s csupán annyit jegyzett meg, kár, hogy a fiúk kívül voltak, nem belül.
Ugyanakkor szánalomra méltóan félénkek voltak. Nem tetszett nekik a vidék, a tengert túl nagynak találták, megrémültek a tehenektől, a tyúkoktól, a kacsáktól és a lótetűtől. A padláson is rémüldöztek éjjel. Talán mert állandóan kísértethistóriákkal traktálták egymást.
Az étkezések nyomasztóakká váltak, nem azért, mert zajosak voltak, hanem mert Ronald és Clark a jómodor legelemibb szabályaival sem volt tisztában. Csámcsogtak; mohón vedeltek, feldöntötték a vizeskancsót, ha a vajtartó után kaptak; veszekedtek és ütötték egymást, s finnyásan turkáltak Sophie egészséges zöldségételeiben, pudingjaiban.
És igen, hangosak is voltak. A legegyszerűbb műveletet is örömrivalgás, dühös ordítás, sikítás kísérte. Doris sem volt jobb ebből a szempontból. Mindig teljes hangerővel kiabált a fiaival.
– Mit képzelsz már megint, te kis mocskos csavargó! Meg ne lássam még egyszer, mert fültövön csaplak! Nézd meg a kezed és a térded, tiszta mocsok! Mikor mosakodtál utoljára? Te piszkos kis csirkefogó. ~ Penelope két dologra jött rá. Az egyik, hogy Doris a maga módján jó anya, aki szereti két ványadt lurkóját. A másik, hogy azért üvöltött velük állandóan, mert egész életében ordított utánuk a Hackney Streeten, ahol felnőttek, és mert valószínűleg vele is éppen így kiabáltak gyerekkorában. Jószerével nem is tudta, hogy másként is lehetne velük beszélni. Nem volt tehát meglepő, hogy Ronald és Clark sosem kerültek elő az ordítására. Ekkor viszont, ahelyett hogy a keresésükre indult volna, Doris még egy oktávval feljebb csavarta a hangját.
Végül Lawrence nem bírta tovább, és megmondta Sophienak, ha Potterék nem csendesednek el kissé, akkor ő pakol, és elköltözik a műtermébe. Komolyan is gondolta, Sophie pedig, aki dühös volt, hogy ilyen helyzetbe került, kiviharzott a konyhába, és leteremtette Dorist.
– Miért kell üvölteni mindig? – Ha mérges volt, franciás kiejtése még jobban érződött, most pedig annyira dühös volt, hogy egy marseille-i halaskofát megszégyenítő módon pattogott: – A fiúk ott vannak egy köpésre. Nem kell visítani. Mon Dieu, ez egy pici ház, és mindenki meg fog bolondulni. Doris hátrahőkölt, de nem sértődött meg. Megvolt a magához való esze, talpraesett lány volt, és tudta, hogy milyen jól járt Sternékkel. Hallott elég rémtörténetet másoktól, s nem szeretett volna elköltözni holmi felfújt, vén tehénhez, aki egész nap a padlót sikáltatná vele, s elvárná, hogy a konyhában lakjon.
– Bocsánat – mondta könnyedén. Elvigyorodott. – Ez a stílusom.
– És a fiúk... – Sophie mérge kezdett elpárologni, de tudta, addig kell ütnie a vasat, amíg meleg.
… tanuljanak meg viselkedni. Ha te nem tanítod meg nekik, majd én. És megtanulnak szót fogadni. Ha majd szépen, csendben szólsz nekik. Nem siketek, de azok lesznek, ha folyton sikítasz.
Doris vállat vont.
– Oké, rendben. Megpróbálhatjuk. Mi legyen ezekkel a krumplikkal? Megpucoljam neked? Ezután a helyzet javult. A zaj kisebb lett, a fiúk lassacskán, Sophie és Penelope együttes munkájának hatására, megtanultak csukott szájjal enni, és elkérni a sót, borsot. Még Doris is kikupálódott kissé, egészen finoman viselkedett, használta a szalvétát, és nem tartotta el a kisujját. Penelope levitte a gyerekeket a partra, és megtanította őket homokvárat építeni. Anynyira tetszett nekik a dolog, hogy egészen kezessé váltak.
Amikor pedig elkezdődött az iskola, a nap jó részében nem voltak otthon. Doris, aki addig azt hitte, hogy a leves konzervdobozban terem, megtanult egy kicsit főzni, és besegített a házimunkába. A kedélyek lecsillapodtak. A helyzet nem volt ugyan idillinek mondható, de legalább el lehetett viselni. Az Oakley Street-i ház emeletén Peter és Elizabeth Clifford lakott. Jöttek-mentek a lakók az előző tizenöt évben, de Cliffordék maradtak, és Sternék legjobb barátaivá váltak. Peter már a hetvenedik évében járt. A pszichológia professzora volt, Freudnál tanult Bécsben, és London egyik neves klinikáján fejezte be sikeres pályafutását. Visszavonulása után sem hagyta abba a munkát: minden évben Bécsbe utazott, hogy előadást tartson az egyetemen.
Gyermektelenek voltak, s az előadásokra a felesége is elkísérte. Elizabeth, aki pár évvel fiatalabb volt, mint a férje, a maga módján ugyanolyan ragyogó szellemű ember volt, aki férjhezmenetele előtt sokat utazott, Franciaországban és Németországban tanult; gondolatgazdag, a politikától sem mentes regényeket írt, s esszéi pontosságukkal és átgondolt felépítésükkel nemzetközi hírnevet szereztek neki.
Cliffordék ébresztették rá Lawrence-t és Sophie-t arra, mi folyik valójában Németországban. Kávé és konyak mellett, behúzott függönyök mögött átbeszélgették az éjszakát. Csak Sternéknek beszéltek aggodalmaikról, félelmeikről, mindenki más előtt titokban tartották a nézeteiket, mert Ausztriában és Németországban sok zsidó barátjuk volt, s hivatalos bécsi útjaik jó ürügyül szolgáltak személyes, titkos akcióiknak.
Nagy kockázatot vállalva, a hatóságok orra előtt kapcsolatokat építettek ki, útleveleket szereztek, kiutazásokat bonyolítottak le, pénzt adtak kölcsön. Nekik köszönhetően sok zsidó család kijutott a csapdából, s a megerősített határokon át eljutottak Anglia biztonságába, s esetenként tovább utaztak az Egyesült Államokba, hogy ott telepedjenek le. Mindannyian koldusszegényen érkeztek, hátrahagyni kényszerültek a vagyonukat, mindenüket, de legalább szabadok voltak. Clifiordék egészen 1938-ig folytatták ezt a veszélyes tevékenységet, amikor az új hatóságok kinyilvánították, hogy a jelenlétüket nem tekintik kívánatosnak. Valakinek eljárt a szája – Cliffordék a gyanúsítottak feketelistájára kerültek.
1940 januárjában Lawrence, Sophie és Penelope családi kupaktanácsot ültek. Carn Cottage már épülőfélben volt, Doris és a gyerekei megtelepedtek náluk előreláthatólag a háború végéig, tehát nemigen volt lehetőségük rá, hogy Oakley Streetre egyhamar visszatérjenek. De Sophie nem akarta csak úgy magára hagyni a londoni otthonukat. Már hat hónapja nem mentek haza, szerette volna megnézni a lakókat, sötétítőfüggönyöket varrni az alagsori ablakokra, leltárt készíteni, s megbízni valakit a kert felásásával. Össze akarta szedni a téli ruháikat, hiszen az idő már elég csípősre váltott, s Carn Cottage-ban nincs központi fűtés – és egyébként is látni szerette volna Cliffordékat.
Lawrence örömmel vette a tervét. Ő a legfőképpen a Kagylókeresők miatt aggódott. A bombázástól is elsősorban a kép miatt tartott.
Sophie magára vállalta, hogy megfelelően becsomagolva elszállíttatja Porthkerris viszonylagos biztonságába. Felhívta Elizabeth Cliffordot, hogy jelezze, mennek. Három nap múlva a két nő felszállt a vonatra. Lawrence nem ment velük, úgy döntött, inkább szemmel tartja apró háztartásukat, s Sophie Doris gondjaira bízta őt. A lány örült a feladatnak. Sophie és Lawrence még sosem váltak el egymástól azóta, hogy összeházasodtak. Sophie könnyben úszott, amint a vonat kigördült a peronról, mintha attól félne, sosem látja viszont a férjét.
Az utazás végtelenül hosszúnak tűnt a jéghideg vagonban.
Nem volt étkezőkocsi, Plymouthban felszállt egy csapat tengerész, akik dugig töltötték a kocsikat. Még a folyosó is tele volt a batyuikkal, s bagózó férfiak verték mindenfelé a blattot.
Penelope egészen a sarokba szorult, egy fiatal fiú feszengett mellette vadonatúj uniformisában, aki a lány vállára ejtett fejjel merült hamarosan mély álomba. Korán sötétedett, s a gyér világításban olvasni se lehetett. Ráadásul feltartották a vonatot Readingnél, s így háromórás késéssel futottak be Paddingtonba.
Az elsötétített London kísérteties volt. Véletlen szerencséjükre kaptak taxit, amelyet néhány ugyanabba az irányba ígyekvő idegennel kellett megosztaniuk. A kocsi sötét, elnéptelenedett utcákon kanyargott, az eső csapdosta az üveget, s még mindig csontsajdítóan hideg volt. Penelope szíve összeszorult.
Eddig mindig egészen más volt a hazaérkezés.
Elizabeth azonban már várta őket, fülelt a kocsizörejre.
Amint Sophie és Penelope kifizette a taxit, s lefelé igyekezett a koromsötétben az alagsori bejáratukhoz, az ajtó felpattant, s barátnőjük nagy sietve betuszkolta őket, nehogy megsértsék az elsötétítési kötelezettséget a felvillanó fénnyel.
– Jaj, szegénykéim, már azt hittem, sose értek ide. Iszonyú késő van.
Nagy ölelések, csókok cuppanása közepette ünnepelték a találkozást, gyorsan beszámoltak a borzasztó utazásról, majd megkönnyebülten kacarászni kezdtek, annyira jó volt megint az otthon melegében.
A tágas helyiség teljes szélességben húzódott a ház alatt: az utca felőli oldalon volt az étkezőkonyha, a kert felőlin a nappali. A lámpák égtek, mert Elizabeth takarókkal befedte az ablakokat. A kályha is duruzsolt, a tűzhelyen csirkeleves lobogott, s forrt a teavíz is. A két nő letette a kabátot, melengette a kezét, amíg Elizabeth teát készített nekik fahéjas pirítóssal. Az asztalhoz telepedve – Penelope már farkaséhes volt – dőlt belőlük a szó, s miközben a rögtönzött vacsorát ették, megbeszélték az eltelt hónapok történéseit. Jókedvük kerekedett, kiverték a fejükből a nyomasztó utazást.
– Hogy van a drága Lawrence? 
– Csodálatosan, csak éppen aggódik a Kagylókeresők miatt – mi lesz a képpel, ha a házat bombatámadás éri. Ezért is jöttem, be kell csomagoltatnunk, és elvitetnünk Cornwallba. Sophie nevetett. – Semmi más nem érdekli a holmijaiból, csak ez.
– És ki van most vele? – kérdezte Elizabeth, mire beszámoltak neki Dorisról. – Kitelepítettek! Ó, ti szerencsétlenek. Micsoda megszállás alatt nyöghettek. – Elizabeth beszámolt az utóbbi hetek fejleményeiről. – Be kell vallanom valamit. Amikor az a fiatal fickó bevonult, és kiköltözött a padlásszobából, a helyére engedtem egy fiatal párt. Menekültek, Münchenből jöttek. Már egy éve itt élnek Angliában, de fel kellett adniuk a bérelt lakást St. John's Woodban, és nem találtak másikat. El voltak keseredve, úgyhogy mondtam nekik, jöjjenek ide. Bocsássátok meg, hogy önhatalmúlag intézkedtem, de tudom, hogy jó lakók lesznek. 
– Hát persze. Örülök, hogy ilyen okosan csináltad. – Sophie szeretetteljesen mosolygott. Elizabeth tántoríthatatlanul végzi áldozatos munkáját. – Hogy hívják őket? – Friedmannék. Willi és Lalla. Össze kell ismerkednetek. Meghívtam őket hozzánk egy kávéra ma este. Gyertek fel mindketten vacsora után, ha már elrendeződtetek. Peter is szeretne látni benneteket. Olyan jó lesz – mint a régi, szép időkben.
Elizabeth sugárzó lelkesedéssel beszélt, mint mindig, ez volt a legvonzóbb tulajdonsága. Egy jottányit sem változott. Kellemes, ráncokkal barázdált, okos arcában ugyanúgy ragyogott a szeme; sűrű, ősz haját kontyba csavarta, s a tarkóján lazán megtűzte. A ruhái nem voltak divatosak, mégis időtlennek hatottak; göcsörtös kezén számtalan gyűrű fénylett.
– Persze hogy fölmegyünk – mondta Sophie.
– Akkor kilenc felé jó lesz? Jaj, de örülök.
Amikor felmentek az emeletre, Friedmannékat már ott találták az izzó gázkályha körül Cliffordék ódivatú nappalijában.
Nagyon fiatalok voltak, akik jól nevelten azonnal talpra ugrottak, hogy bemutatkozzanak. Penelope azonban koruk ellenére öregesnek találta őket, megérezte bennük azt a kortalan méltóságot, amelyet hányatott sorsuk mért rájuk. Amikor mosolyogtak, a szemükben nem volt igazi vidámság.
Az elején rendben volt minden. Csevegtek, ahogy szokás, megtudták, hogy Willi Friedmann Münchenben jogot tanult, de most fordítással keresi a kenyerét egy londoni kiadónál.
Lalla zenét tanított, zongoraleckéket adott. Lalla, a maga különös sápadtságában gyönyörű nő volt, fegyelmezetten ült a helyén, míg Willin át- meg áttört a nyugtalanság, reszketett a keze, egyik cigarettáról a másikra gyújtott, és láthatóan nehezére esett nyugton ülnie.
Már egy éve élt Angliában, de Penelope, aki titokban jól megfigyelte, arra gondolt, olyan, mint aki most menekült ide.
Mélységesen sajnálta, s megpróbálta maga elé idézni az életét, a küszködést, hogy megkapaszkodjon egy idegen országban, barátok és munkatársak nélkül, a kényszerűségből végzett ilyen-olyan munkákat. Németországban rekedt családjáért valószínűleg állandó aggodalom gyötri. Penelope elképzelte a családot, anyát, apát, testvért, akiknek sorsát homály fedi, de a homályt bármely éjszakán kegyetlenül eloszlathatja egy csengőszó, egy kopogás nyomán érkező rettenetes hír.
Elizabeth kiment apró konyhájába, s kávéval, teasüteménynyel megrakott tálcával tért vissza. Peter elővett egy üveg Cordon Blue konyakot és apró, színes pohárkákat. Sophie a legbájosabb mosolyával fordult Willihez: – Annyira örülök, hogy hozzánk kerültek. Remélem, boldogok lesznek itt. Sajnálom, hogy nem maradhatok én is, de vissza kell mennünk Cornwallba, hogy ott végezzük a dolgunkat. Az alagsort nem adjuk ki, mert kell legyen egy lakásunk, ha Londonba jövünk meglátogatni benneteket. De ha elkezdődik a bombázás, akkor valamennyiőtök használhatja óvóhelyként.
Ésszerű, egyben időszerű javaslat volt. Addig ugyan még csak légiriadók voltak, amikor mindenkinek azonnal biztonságos helyre kellett vonulnia, de már számítaniuk kellett az eshetőségre. Londont dugig töltötték homokzsákokkal, a parkokban árkokat ástak, óvóhelyeket építettek, víztartályokat töltöttek föl. Záróléggömböket bocsátottak fel a város körül, álcázott légelhárító fegyvereket telepítettek mindenfelé, a kezelőszemélyzet harcra készen várakozott óráról órára, hétről hétre a bármely pillanatban bekövetkezendő támadásra.
Sophie javaslata tehát igencsak időszerű és ésszerű volt, Willi Friedmannra azonban nem várt hatást gyakorolt.
– Igen – mondta, s hirtelen lerakta a poharát, s meg sem moccant, amikor Peter szó nélkül újratöltötte. Beszélni kezdett. Elmondta, hogy hálás Sophie-nak. Hálás Elizabethnek is a jóságáért. Nélküle teljesen számkivetettek lennének. Ilyen emberek nélkül, mint Elizabeth és Peter, talán már mindketten halottak lennének, vagy még rosszabb.
– Jaj, Willi, hagyd ezt – mondta Peter, de Willit már nem lehetett megállítani. Felhajtotta a második konyakot, s kertelés nélkül az üvegért nyúlt, hogy kitöltse magának a harmadikat. Lalla némán ült, sötét karikás szemei rémülten szegeződtek Willire, de nem avatkozott közbe.
Williből pedig megállíthatatlanul dőlt a szó az öt megkövült emberre. Penelope Peterre nézett, de az le nem vette komolyan figyelő tekintetét Williről. Peter talán tudta, hogy szüksége van arra, hogy beszéljen; hogy most, mikor ő meg a felesége biztonságban, meleg szobában, barátok között ül, ki kell adnia magából mindent.
Szinte lélegzetvétel nélkül dőlt belőle mindaz, amit hallott, látott, ami a barátaival történt. Egy idő után Penelope szerette volna befogni a fülét, eltakarni a szemét, és elűzni magától ezeket a rémképeket. De csak hallgatta Willit, és lassan eltöltötte valami olyan félelem és felháborodás, amelyet eddig még sohasem érzett, amikor a filmhíradókat nézte, vagy a rádión hallgatta a híreket, olvasta az újságot. Hirtelen személyessé vált az egész, megelevenedett, s a hideg végigfutott a gerincén.
Az emberi kegyetlenség már-már obszcénnak hatott, s ez az obszcenitás minden ember lelkét terhelte, mindenki személyesen volt felelős, hogy ez megtörténhet. Igazándiból eztjelentette a szó, hogy HÁBORÚ. Nem azt, hogy gázálarcot kell hordanunk magunknál, vagy teljesítenünk az elsötétítés előírásait, kacarászni Miss Pawsonon, s kifesteni a padlást a kitelepítettek számára. A szó ennél sokkal borzalmasabb lidércnyomást takart, amelyből nincs megkönnyebbült ébredés. Túl kell ezt élni, ki kell bírni, de nem úgy, hogy elfutunk előle, hogy a homokba dugjuk a fejünket, hanem úgy, hogy kardot ragadunk, és szembeszállunk vele.
Penelopénak nem volt kardja. Másnap reggel azonban korán kelt, és elment otthonról. Azt mondta Sophie-nak, hogy vásárolni akar. Ebéd előtt tért vissza üres kézzel. Sophie csodálkozott.
– Azt hittem, hogy vásárolni mész.
Penelope maga alá húzott egy széket, leült, és a konyhaasztal fölött farkasszemet nézett az anyjával. Megmondta, hogy keresett egy sorozóirodát, bement, és önkéntesnek jelentkezett a Női Haditengerészeti Különítménybe.
7. ANTONIA
Nagyon lassan virradt. Végül álomba szenderült megint, s mikor újból felébredt, a sötétséget opálos derengés váltotta fel.
Tudta, hogy már hajnalodik. Nagy volt a csend. A nyitott ablakon hideg levegő áradt be. Négyszögében a gesztenyefa csupasz ágakkal nyújtózott a szürke, csillagtalan ég felé.
Még mindig Cornwall járt a fejében, mint egy gyönyörű álom. Az álom azonban hamarosan kifakult, s tovalebegett, vissza a múltba, ahová végül is tartozott. Ronald és Clark nem volt már kisfiú, hanem felnőtt férfi. Végezték a dolgukat. Az anyjukat már nem Doris Potternak, hanem Doris Penberthnek hívták, már hetven felé járt, s még mindig Porthkerris egyik kövezett utcácskájában lakott kicsiny, fehér házában. Lawrence és Sophie már nem volt sehol, Cliffordék is tovatűntek csakúgy, mint Carn Cottage, majd végül Oakley Street, amelynek köszönhetően most itt lehet Gloucestershire-ben, saját házában, saját ágyában, Podmore's Thatchben. Ő pedig már nem tizenkilenc, hanem hatvannégy éves. Ez a tény időnként a meglepetés erejével hatott rá. Mintha az évek időkapszulába zárták volna, s imigyen csúnyán rászedték. Még csak nem is középkorú, hanem öreg. Egy öregasszony – ostoba, makrancoskodó szívvel, amely miatt kénytelen volt a kórházban kikötni. Öregasszony, három felnőtt gyerekkel, mind külön egyéniség, megannyi gonddal. Ők töltik most be az életét.
Nancy, Olivia és Noel. És persze ott van Antonia Hamilton, aki mikor is jön? Jövő hét végén? Nem, e hét végén. Most hétfő van. Hétfő reggel. Mrs. Plackett átkerékpározik ilyenkor Pudleyból. A robusztus Mrs. Plackett az imbolygó biciklijén.
És a kertész! Ma jön az új kertész, fél kilenckor kezd.
Ez végre mozgásba lendítette Penelopét. Meggyújtotta a kislámpát az éjjeliszekrényen, s megnézte az órát. Fél nyolc.
Fel kell kelni, felöltözni, készen lenni, mire a kertész megérkezik, ne gondolja, hogy holmi lusta vénasszonyhoz jött. A lusta gazdának lusta a szolgálója! Ki is szokta ezt a szakállas mondást elsütni? Az anyósa, hát persze, Dolly Keeling. Ki más? Szinte maga előtt látta őt, amint elhúzza az ujját a kandallópárkányon, vagy felforgatja az ágyat, hogy megbizonyosodjék: a nehéz sorú takarítónő rendes munkát végzett.
Szegény Dolly, ő is régen elment már; az utolsó percig ragaszkodott a látszatokhoz, mégsem hagyott semmi űrt maga után. Ami azért szomorú dolog.
Fél nyolc, nincs Dolly Keelingre vesztegethető idő, akit egyébként sohasem szeretett. Penelope kilépett az ágyból.
Fél kilencre készen volt, kinyitogatta a bezárt ajtókat, megreggelizett – erős feketekávé, főtt tojás, mézes pirítós. A második kávé mellett ülve hallotta, hogy egy autó közeledik. Tudta, hogy a cég helyes kis zöld teherautókban küldözgeti a dolgozóit, az AUTOPARK nagy betűkkel világít a kocsi oldalán, látta nemegyszer, s nagyon megbízhatónak látszottak. Kicsit aggódott azért – még nem volt soha kertésze. Remélte, nem lesz sem mogorva, sem nagyokos. Mindjárt az elején közölnie kell, mégpedig nagyon határozottan, hogy az engedélye nélkül semmit ki nem vághat, nem metszhet vissza. Majd valami egyszerű, egyértelmű feladatot ad neki először. Megnyírhatná a galagonyasövényt a gyümölcsös végében. Biztosan tudná a motoros fűrészt kezelni. Vajon van elég benzin a motorhoz? Ki kéne menni a garázsba, és megnézni, s talán van még idő keríteni bele.
Már nem volt idő, mert aggályos töprengését a kavicson váratlanul megcsikorduló léptek zaja szakította félbe. Penelope lerakta a kávéscsészét, felállt, kikukucskált az ablakon.
A csendes, hideg reggeli derengésben egy magas fiatalember közeledett a ház felé khaki vászonkabátban, csizmába tűrt farmernadrágban. Barna haján nem viselt sapkát. Penelope látta, hogy hirtelen megtorpan, körülnéz, mintha nem volna biztos benne, jó helyen jár. A válla, az álla formája, az arca.
Tegnap, amikor Noel jött feléje a gyepen, Penelope szíve kihagyott egy pillanatra, s most megint ez az ijesztő dolog történt. Meg kellett kapaszkodnia az asztal szegélyében, behunyta a szemét. Mélyeket lélegzett, míg megnyugodott. Kinyitotta a szemét, s ekkor megszólalt a csengő.
A verandán át kisietett. Előtte állt a fiú, magasabb volt nála.
– Jó reggelt – mondta.
– Jó reggelt.
– Mrs. Keeling? 
– Igen.
– Az Autoparktól jöttem.
A fiú nem mosolygott, hideg kék szemével merőn nézett rá.
Az arca vékony volt, barna, kicsípte a hideg. Piros kötött sálat viselt, de kesztyűje nem volt.
– Nem hallottam, amikor megállt a kocsival.
– Biciklivel jöttem. Otthagytam a kapuban, mert nem voltam biztos, jó helyen járok.
– Azt hittem, az Autopark mindig azokban a kis zöld furgonokban küldi az embereit.
– Nem. Bicikliztem. – Penelope összevonta a szemöldökét.
A fiú benyúlt a zsebébe. – Itt egy papír a főnökömtől.Kihajtogatta. Penelope látta a cég fejlécét a papíron. Hirtelen zavarba jött.
– Ne higgye, hogy egy percig is gyanakodtam. Csak azt hittem.
– Ez Podmore's Thatch? – A fiú visszatette a levelet a zsebébe.
– Persze. Hát. jöjjön be.
– Nem. Nem zavarom. Inkább mutassa meg, mit csináljak. Meg hogy hol tartja a szerszámokat. Mivel biciklin jöttem, nem hoztam magammal semmit.
– Jaj, nem baj, van itt minden. – Penelope érezte, hogy zavartan hebeg, de hát valóban zavarban volt. – Várjon csak egy kicsit. Felveszek egy kabátot.
– Rendben.
Belebújt a kabátba, a bakancsába, leakasztotta a garázskulcsot a szögről. Mire kilépett a kertbe, a fiú betolta a kerékpárt a kapuból, és a ház falának támasztotta.
– Itt nem lesz útban? – Persze hogy nem.
Penelope előrement a kavicson, kinyitotta a garázsajtót.
A fiú tartotta, amíg bement. Fölgyújtotta a lámpát, s a régi rendetlenség tárult a szemük elé: az öreg Volvo, a három gyerekbicikli, amelyet nem volt szíve kidobni, egy rozzant babakocsi, a fűnyíró, gereblyék, kapák, ásók, lapátok.
Átfurakodott a holmik között a kimustrált komódig, amely Oakley Streetről származott. Ebben tartotta a kalapácsot, a szögeket, csavarhúzót és egyebeket. A tetején hevert a láncfűrész.
– Tud bánni ezzel? 
– Persze.
– Jó, akkor megnézem, van-e benne elég benzin. – Hál' istennek, volt. Nem sok, de éppen eiég.
– Azt szeretném, ha először is megnyírná a sövényt.
– Jó. – A vállára emelte a láncfűrészt, és a másik kezébe fogta a benzineskannát. – Csak mutassa meg, merre van.
Penelope inkább odakísérte, hogy mindent megmutathasson, nehogy a fiú kárt csináljon. Megkerülték a házat, átvágtak a fagyos gyepen, átbújtak a sövény nyiladékán, s a gyümölcsösben voltak. A végében elburjánzott ágak meredeztek a sövényből.
Mögötte csendben kanyargott az apró Windrush folyó.
– Nagyon szép hely – jegyezte meg a fiú.
– Igen. Gyönyörű. Szóval, azt kérem, idáig vágja le, de ne lejjebb.
– Tűzifának megtartja az ágakat? Penelope gondolkodott.
– Érdemes? 
– Nagyon jól ég.
– Akkor tegye félre, amit jónak gondol. A többit gyújtsa meg.
– Rendben. – A fiú lerakta a benzineskannát. – Akkor nekilátok.
A hangsúlya jelezte, hogy Penelope elmehet, de ő nem mozdult.
– Egész napra jött? 
– Fél ötig, ha megfelel. Nyáron nyolctól négyig szoktam dolgozni.
– És mikor ebédel? 
– Egyórás az ebédszünetem, tizenkettőtől egyig.
– Hát akkor. – A fiú nem fordult hátra. – Ha bármit óhajt, szóljon be, a házban vagyok.
A fiú guggolva lecsavarta a benzineskanna kupakját, s hosszú ujjai fürgén mozogtak. Nem válaszolt, csak bólintott Penelope megjegyzésére. Penelope úgy érezte, útban van. Megfordult, visszament a házba. Kicsit ideges volt, ugyanakkor mulatott saját magán, hogy a dolog ennyire kibillentette az egyensúlyából. A konyhaasztalon ott állt a félig üres csésze, belekortyolt. Kihűlt már, úgyhogy kiöntötte a mosogatóba.
Mire Mrs. Plackett megérkezett, a láncfűrész már félórája sivított a kertben. A gyümölcsös végéből füstcsík kanyargott felfelé a moccanatlan reggeli levegőbe. A kert megtelt az égő fa kellemes illatával.
– Szóval itt van már – jegyezte meg Mrs. Plackett az ajtóban, s berobogott, mint egy tengerjáró teljes vitorlázatban.
Szőrmekucsmát viselt a hideg miatt, szokásos szatyrában hozta a munkacipőjét és a kötényét. Tudott Penelope döntéséről, hogy kertészt fogad, mint ahogy mindenről tudott munkaadójával kapcsolatban. Nagyon jó barátságban voltak, nem volt titkuk egymás előtt. Amikor Mrs. Plackett lányát, Lindát „lekapta” a Pudley szervizében dolgozó egyik fickó, Mrs. Plackett először Mrs. Keelingtől kért tanácsot. Mrs. Keeling igazi támaszként viselkedett; vadul ellenezte, hogy Linda hozzámenjen ahhoz a semmirekellőhöz, és kötött a kisbabának egy fehér kabátkát. Végül is neki lett igaza, mert Linda nemsokára a baba születése után összeakadt Charlie Wheelrighttal, aki éppen olyan kedves fiú volt, amilyet Mrs. Plackett elképzelt vejének. A fiú elvette Lindát, a kiskölyökkel együtt, s hamarosan úton volt a második csemete. Minden a legjobban sült el, ebben van némi törvényszerűség, de azért Mrs. Plackett örökké hálás maradt Mrs. Keelingnek az akkori jó tanácsért, ami átsegítette őket a legnehezebb időkön. 
– A kertész? Igen.
– Láttam a füstöt, ahogy átbicikliztem a falun. – Levette a szőrmekucsmáját, kigombolta a kabátját. – De hol a furgon? 
– Biciklin jött.
– Hogy hívják? – Nem kérdeztem.
– Milyen? 
– Fiatal, talpraesett és nagyon jóképű.
– Remélem, nem egy afféle vándormadarat küldtek a nyakára.
– Nem tűnik vándormadárnak.
– Jó, jó. – Mrs. Plackett feltette a kötényét. – Majd meglátjuk. – Összedörzsölte elgémberedett, kivörösödött kezét. – Fagyos egy reggel. Nem az a baj, hogy hideg, hanem hogy nedves.
– Igyon egy teát – javasolta Penelope, mint mindig.
– Hát rám férne – egyezett bele Mrs. Plackett, mint mindig.
Minden ment a szokott kerékvágásban.
Mrs. Plackett körbezavarta a porszívót a házon, kifényezte a lépcsőkorlát rézgombjait, felsikálta a konyhát, kivégzett egy halom vasalnivalót, és elhasznált legalább egy doboz bútorfényt. Háromnegyed tizenkettőkor már úton volt hazafelé, hogy ebédet adjon a férjének. Ragyogó tiszta, jóillatú házat hagyott maga után. Penelope az órára pillantott, és nekilátott két személyre ebédet készíteni. Megmelegített egy fazék saját főzésű zöldséglevest, a kamrából elővett egy fél hideg csirkét meg egy barna kenyeret. Talált almakompótot egy bödönben.
Egy kockás terítőt tett az asztalra. Ha sütött volna a nap, a télikertben terített volna, de az alacsonyan csüngő felhők miatt komor volt az ég, a nap egész délelőtt nem tudott áttörni. Egy doboz sört és poharat tett a fiú helyére. A leves forrni kezdett, s kellemes illatot árasztott.
Tizenkettő után tíz perccel még mindig nem került elő a kertész, így Penelope a keresésére indult. A sövényt szépen lenyírva találta, a rőzsetűz még füstölgött, de a fiú nem volt sehol. Nem kiálthatott neki, mert nem tudta a nevét. Visszament a házba, törte a fejét, hogy vajon ellógott-e félnapi munka után, hogy sose lássa többet a színét se. De a ház mögött ott állt a biciklije. Tehát itt van valahol. Penelope a garázshoz sétált a kavicsos úton, s íme, ott ült a fiú az ajtó mögött egy felfordított vödrön. Sápadt szendvicset majszolt, s mintha a Times keresztrejtvényébe mélyedt volna.
Penelope felháborodott, hogy itt a hidegben, rendetlenségben ücsörögve találja.
– Mi az ördögöt csinál itt? A fiú felugrott, halálra rémült az asszony váratlan megjelenésétől és mérges hangjától. Leejtette az újságot, a vödör hangos csörömpöléssel felborult. A szája még tele volt, előbb le kellett nyelnie a falatot, hogy válaszolhasson. Elvörösödött, iszonyúan zavarba jött.
– Én csak ebédelek.
– Ebédel! 
– Tizenkettő és egy között. Beleegyezett.
– De nem abba, hogy itt, egy vödrön ücsörögve. Jöjjön be velem a házba, és ebédeljen velem. Azt hittem, megértettük egymást.
– Magával ebédeljek?! 
– Hát mit gondolt? A többiek nem szokták meghívni ebédre, ahol dolgozik? 
– Nem.
– Még sosem hallottam ilyen szörnyűséget. Hogyan végezhet egész nap fizikai munkát, ha csak egy szendvicset eszik? 
– Megszoktam.
– De itt ne tegye. Dobja el azt a vacakot, és jöjjön be.
A fiú szóhoz sem jutott, de engedelmeskedett. Persze, nem dobta el a szendvicset, hanem gondosan becsomagolta, és visszatette a biciklistáskájába. Felvette az újságot, azt is elpakolta, majd visszarakta a vödröt a helyére. Azután követte Penelopét a házba. Levette a kabátját, alatta egy agyonjavítgatott, kék pulóver volt. Kezet mosott, és letelepedett az asztalhoz. Penelope elé tett egy nagy tál gőzölgő levest, mondta, hogy vágjon magának a kenyérből, és elé helyezte a vajat.
Magának is mert egy kisebb tálba a levesből, és a fiú mellé ült. – Ez nagyon kedves magától – jegyezte meg a kertész.
– Lárifári. Mindig így szoktuk. Nem, ez így nem igaz, s hiszen még sohasem volt kertészem. De ha a szüleimnél bárki dolgozott a ház körül, ebédelni mindig bejöttek, és együtt ettünk. Talán azóta sem jöttem rá, hogy változott a világ. Sajnálom, az én hibám, hogy nem beszéltem világosabban.
– Nem jutott volna eszembe.
– Hát persze. No, meséljen magáról valamit. Hogy hívják? 
– Danus Muirfield.
– Micsoda jó név.
– Szerintem elég átlagos.
– Úgy értem, hogy jó név egy kertésznek. Sok embernek van a foglalkozásához tökéletesen illő neve. Például ott van Charles de Gaulle – mi más lehetett volna, mint Franciaország megmentője ezzel a néwel? És a nyomorult Alger Hiss. Ilyen névvel nem lehetett más belőle, csak kém.
– Mikor gyerek voltam – szólalt meg a fiú -, volt egy egyházfi a templomunkban, akit Mr. Paternosternak hívtak.
– Hát nincs igazam? Hol nőtt fel? Hol járt iskolába? 
– Edinburghben.
– Edinburgh. Akkor maga skót.
– Igen, bizonyára.
– Mit csinál az édesapja? 
– Ügyvéd.
– Nagyszerű. Maga sosem akart ügyvéd lenni? 
– Egy ideig igen, de aztán... – Megvonta a vállát. – Meggondoltam magam. Inkább a kertészeti főiskolára mentem.
– Mennyi idős? 
– Huszonnégy.
Penelope meglepődött. Idősebbnek látta a fiút.
– Szeret az Autoparknak dolgozni? 
– Megjárja. Ez is változatosság.
– Mennyi ideje dolgozik nekik? 
– Úgy hat hónapja.
– Nős? 
– Nem. 
– Hol lakik? 
– Egy farmon, Sawcombéknál. Pudley mellett.
– Ó, ismerem őket. Szép a ház? 
– Megfelel.
– Ki visel magára gondot? 
– Senki. Saját magam.
Penelope arra a rettenetes szendvicsre gondolt. Elképzelte a sivár házikót, amiben lakik, vetetlen ággyal, a kályha mellé kiaggatott, száradó holmival. Kételkedett benne, hogy valaha is főzött volna magának a fiú egy rendes ételt.
– És Edinburghben tanult? – kérdezte, mert hirtelen érdekelni kezdte ez a fiatalember, tudni akarta, mi történik vele, mi indította arra, hogy ilyen szerény életet válasszon magának. – Igen.
– És a középiskola után mindjárt főiskolára ment? 
– Nem. Pár évig Amerikában voltam. Arkansasban dolgoztam egy tehénfarmon.
– Még sosem voltam Amerikában.
– Óriási hely.
– Sosem akart ott élni. örökre, úgy értem? – Gondoltam rá, de aztán nem maradtam ott.
– És mindvégig Arkansasban volt? – Nem, utazgattam mindenfelé. Sokat láttam. Hat hónapot töltöttem a Virgin-szigeteken.
– Milyen élmény lehetett! A fiú befejezte a levest. Penelope kínálását elfogadta, az asszony újra telemerte a tányérját.
– Azt mondta, hogy nem volt még kertésze – szólt a fiú, amint felemelte a kanalát. – Ezek szerint egyedül művelte a kertet? 
– Igen – vágta rá Penelope némi büszkeséggel. – Egy ősvadon volt, amikor ideköltöztem.
– Akkor nagyon érti a szakmát.
– Hát, sosem tanultam.
– Mindig itt lakott? 
– Nem, Londonban éltem sokáig. De ott is volt egy nagy kertem, és előtte, lánykoromban Cornwallban laktunk, ott is volt kert. Szóval szerencsés vagyok, sosem kellett növények nélkül lennem. Nem is tudnám elképzelni.
– Van családja? 
– Igen. Három gyerekem van, mind felnőttek már. Az egyik férjnél van. Két unokám is van.
– Az én nővéremnek is két gyereke van. Pertshire-be ment férjhez, egy farmerhoz.
– Visszajár Skóciába? 
– Igen, kétszer-háromszor egy évben.
– Biztosan gyönyörű vidék.
– Igen, az.
A leves után megette a csirke nagy részét és a kompótot.
Nem kért sört, de örült a teának. Tea után az órára nézett, és felállt. Öt perc volt még egy óráig.
– Végeztem a sövénnyel – jelentette ki. – Ha akarja, felhozom a gallyakat, ha megmutatja, hova rakjam. Megbeszélhetnénk, mit csináljak még, és hogy hányszor jöjjek egy héten.
– Az Autoparknál három napot javasoltak egy hétre, de ha ilyen tempóban halad, elég lesz a két nap is.
– Rendben van. Ahogy akarja.
– Hogyan fizetek? 
– Az Autoparknak fizet, ők fizetnek nekem.
– Remélem, rendes bért kap.
– Nem panaszkodhatom.
A fiú a kabátjáért nyúlt, felvette.
– Miért nem adnak magának furgont? – kérdezte Penelope.
– Nem vezetek.
– Hiszen manapság minden fiatal tud vezetni. Biztosan nem nehéz megtanulni.
– Nem azt mondtam, hogy nem tudok vezetni, hanem hogy nem vezetek – mondta Danus Muirfield.
Penelope megmutatta, hová tegye a rőzsét, újabb munkát adott neki a veteményesben, s visszament a konyhába mosogatni. „Nem azt mondtam, hogy nem tudok vezetni, hanem hogy nem vezetek.” És nem fogadta el a sört. Penelope eltöprengett: vajon ittas vezetésen kapták, s elvették a jogosítványát? Lehet, hogy megölt valakit, s akkor megfogadta, hogy soha többet nem iszik egy kortyot sem. A gondolatra megborzongott. Persze, nem kizárt, hogy ilyen tragédia megtörténjék. Sok mindent megmagyarázna – a feszült arckifejezését, a mosolytalanságát, merev, fényes pillantását. Volt a fiúban valami rejtélyes.
Valami tartózkodás. De azért tetszett neki a fiatalember. Ó igen, nagyon tetszett. 

Másnap, kedden este kilenckor Noel Keeling befordult a Jaguárjával a Ranfurly Roadra, végigment a sötét, vizes utcán, és megállt Olivia nővére háza előtt. Nem szólt, hogy jön, ezért felkészült rá, hogy Oliviát nem találja otthon. Olíviánál nem ismert népszerűbb társasági embert. Meglepő módon azonban égtek a lámpák az összehúzott függönyök mögött, úgyhogy kiszállt a kocsiból, bezárta, s átment a kis előkerten a bejáratig.
Egy perc múlva az ajtó felpattant, s ott állt Olivia egy lángvörös házikabátban, festetlen arccal, szemüvegben. Láthatóan nem készült vendégeket fogadni.
– Helló – mondta Noel.
– Noel! – Olivia hangja döbbent volt, ami nem csoda, mert Noel nem szokott csak úgy felugrani hozzá, noha pár mérföldnyire lakott csupán. – Mi járatban vagy? 
– Csak úgy benéztem. Ráérsz? 
– Nem nagyon. Fel kell készülnöm egy holnap reggeli megbeszélésre. De nem számít. Gyere csak be.
– Putneyban voltam néhány barátommal inni valamit. Lesimította a haját, követte Oliviát a nappaliba. Mint mindig, a szoba jólesően meleg volt, világított a kandalló, a vázákban sok virág. Noel irigyelte Oliviát. Mindig is irigyelte. Nemcsak a sikereit, hanem az ügyességét, amellyel az élet minden területén elboldogult. A tűz mellett hevert Olivia aktatáskája, papírok, nyomdai levonatok; Olivia lehajolt, rendbe szedte őket, és áttette a kupacot az íróasztalára. Noel a kandalló mellé lépett, mintha meg akarná melengetni a kezét, de persze a párkányán heverő társasági meghívók érdekelték: lássa, hogyan áll a nővére társadalmi élete. Oliviát meghívták egy olyan esküvőre, ahová őt nem, és egy fogadásra, egy új galéria zártkörű megnyitójára.
– Ettél már valamit? – kérdezte Olivia.
– Pár sós sütit.
– Kérsz vacsorát? 
– Mi a választék? 
– Van egy kis maradék rakott zöldség, megeheted. Keksz és sajt is akad.
– Szuper.
– Akkor megmelegítem. Tölts magadnak inni.
Noel öntött magának egy nagy adag whiskyt szódával. Olivia átment az ebédlőn a konyhapult mögé, mentében felkattintotta a villanyokat. Noel utánaballagott, a pult elé ült a magas bárszékre, mintha a bártündérrel csevegne.
– Vasárnap meglátogattam Anyut – mondta.
– Tényleg? Én szombaton voltam nála.
– Mondta, hogy ott voltál, egy amerikai pasast cipeltél magaddal. Szerinted jól van? 
– Csodásan, a körülményeket tekintve.
– Gondolod, hogy tényleg szívrohama volt? 
– Hát, amolyan első figyelmeztetés. – Olivia keserűen lebigygyesztett szájjal nézett rá. – Nancy már elkaparta őt mélyen a föld alá.
Noel nevetett, csóválta a fejét. Nancy volt ama kevés témák egyike, amelyben ő és Olivia teljes egyetértésre jutottak.
– Persze hogy túl sokat dolgozik. Mindig is ezt tette. De legalább most beadta a derekát, és felfogadott egy kertészt.
Kezdetnek megteszi – mondta Olivia.
– Próbáltam beadni neki, hogyjöjjön föl Londonba holnap.
– Minek? 
– A Boothby árverésére. Hogy lássa, amikor Lawrence Stern kalapács alá kerül. Hogy megtudja, mennyiért kel el.
– Ja igen, a Vizhordók. El is felejtettem, hogy holnap van. Azt mondta, hogy elmegy? 
– Nem mondta. 
– De hát miért is menne? Nem ő adja el a képet.
– Hát nem – nézett Noel a poharába. – De ő is megtehetné.
– Ha a Kagylókeresőkre gondolsz, felejtsd el. Inkább meghalna, de nem adná el.
– És a két vásznat sem? Olivia gyanakvóan méregette az öccsét.
– Beszéltél erről Mamival? 
– Miért is ne? Valld be, hogy szörnyű az a két kép. És csak ott kókadoznak a lépcső tetején. Észre sem venné, ha nem lennének ott.
– Befejezetlenek.
– Mindenki ezzel a sületlenséggel jön. A nyakam teszem rá, hogy a ritkaságértéke óriási.
– Tegyük fel, hogy beleegyezne az eladásukba – szólalt meg Olivia kis hallgatás után. Elővett egy tálcát, tányérokat, evőeszközt, vajat és egy fatálon sajtokat helyezett rá. – Ebben az esetben mit szándékozol tenni – tanácsot adsz neki, mihez kezdjen a befolyó dohánnyal, vagy nem firtatod a dolgot? – Az a pénz, amit életedben adsz, kétszer annyit ér, mint amennyit a végrendeletedben hagysz.
– Tehát ezek szerint szeretnéd rátenni a pénzre azt a viszkető mancsodat? 
– Nemcsak én. Mindhárman. Ugyan, Olivia, ne vágj már ilyen képet, nincs ebben semmi rossz. Manapság mindenki pénzszűkében szenved, és ne mondd nekem, hogy Nancy nem lejtene örömtáncot, ha egy kis pluszhoz juthatna. Mindig azon siránkozik, milyen drága az élet.
– Te meg Nancy talán erre vágytok, de engem hagyjál ki ebből.
– De azért nem utasítanád vissza a pénzt, ugye? – Noel forgatta a poharat a kezében.
– Semmit nem akarok Mamitól. Már annyi mindent adott nekünk. Nekem annyi elég, hogy biztonságban tudjam, hogy ne legyenek pénzgondjai, és élvezze az életet.
– Van elég pénze, tudjuk.
– Igen? És mi lesz ezután? Még nagyon sokáig élhet. – Annál inkább el kéne adnia azokat a rémséges nimfákat, és befektetni a pénzt öreg napjaira.
– Nem akarok erről beszélni.
– Szerinted ez nem jó ötlet? 
Olivia nem válaszolt, felkapta a tálcát, és a kandalló mellé vonult vele. Noel követte, s arra gondolt, nem ismer Olíviánál keményebb, visszautasítóbb nőt, ha olyasmiről esik szó, amivel nem ért egyet.
Olivia határozott mozdulattal lerakta a tálcát az alacsony asztalkára. Felegyenesedett, és Noel szemébe nézett.
– Nem, szerintem nem jó ötlet.
– Miért nem? 
– Azt javaslom, hagyd Mamit békén.
– Jó, jó. – Noel könnyedén visszakozott, mert tudta, hogy hosszú távon ez a legcélravezetőbb taktika. Letelepedett az egyik süppedős fotelba, s előrehajolt, hogy nekiláthasson a rögtönzött vacsorának. Olivia háttal a kandallópárkánynak dőlt, kezét a köntös zsebébe mélyesztette. Noel magán érezte a nővére pillantását, miközben felvette a villát, és falatozni kezdett. – Rendben, felejtsük el azt a két vásznat. Beszéljünk másról.
– Például? – Például arról, tudod-e, vagy Anyu beszélt-e neked arról, hogy valahol vannak olyan olajvázlatok, amiket Lawrence Stern a nagyszabású munkáihoz készített? Noel egész nap azon törte a fejét, hogy beavassa-e Oliviát a felfedezésébe, a régi levél sugallta ötletébe. Végül úgy döntött, megkockáztatja. Olivia fontos szövetségese lehet. Hármójuk közül egyedül neki van befolyása az anyjukra. Amikor feltette a kérdést, figyelte Olivia arcát, s látta, hogy óvatossá, gyanakvóvá válnak nővére vonásai. Erre számított is.
– Nem tudok – felelte Olivia kis szünet után. Noel erre is számított, viszont tudta, hogy Olivia igazat mond, mert ő mindig igazat mondott. – Nem tudok semmit.
– A helyzet az, hogy kell néhány ilyennek léteznie valahol.
– Mi a csuda indított erre a nyomozásra? 
Noel beszámolt neki a levélről.
– A kert? Az a Metropolitanben van, New Yorkban.
– Pontosan. És ha A kerthez készült vázlat, akkor miért ne készült volna a Vizhordókhoz vagy az Udvarló halászhoz meg az összes többi avítt műkincshez, amiket a világ minden magára adó unalmas múzeumában ott tárolnak? 
Olivia elgondolkodott.
– Lehet, hogy megsemmisültek – jegyezte meg.
– Marhaság. Az öregfiú soha semmit nem semmisített meg, te is jól tudod. Sehol nem volt több limlom, mint az Oakley Street-i házban. Hacsak nem Podmore's Thatchben. Ha Anyu padlását meglátnák a tűzoltók… S ha megtudná egy biztosítóügynök, micsoda tűzfészek van ott a zsúpfedél alatt, dührohamot kapna.
– Mikor mentél fel oda utoljára? 
– Vasárnap, amikor a squash-ütőmet kerestem.
– Csak azt kerested? 
– Hát, körülnéztem, ha már ott voltam.
– Hogy találj egy tokot, benne néhány olajvázlatot.
– Hát, valahogy úgy.
– De nem találtál semmit.
– Hát persze hogy nem. Egy elefántot nem lehetne megtalálni abban a zsibvásárban.
– Mami tudta, mi után kutatsz? 
– Nem.
– Tenyérbemászó alak vagy, Noel. Miért kell mindig mindent ilyen sunyin csinálnod? 
– Mert éppúgy fogalma nincs, mi van odafenn, mint ahogy az Oakley Streeten sem tudta.
– Mi van ott? 
– Minden az égvilágon: dobozok, ócska ruhák, régi levelek halomban, próbababák, játék babakocsik, hokedlik, gyapjúfonalak zsákokban, mérlegek, rengeteg újság kötegekben, szabásminták, régi képkeretek. bármi, ami csak eszedbe juthat. Mondom, nagyon tűzveszélyes. Ott a zsúpfedél – elég egy szikra egy szeles napon, és az egész ház lángra kap. Anyunak szerencséje lenne, ha még időben kiugorhatna az ablakon, mielőtt bennég. Nagyon jó ez a rakott zöldség. Te csináltad? 
– Én sose csinálok semmit. A szupermarketban vettem. 
Olivia ellökte magát a kandallópárkánytól, átment a szobán, és a Noel háta mögötti asztalhoz lépett. A fiú hallotta, hogy italt tölt magának, ami mosolyra késztette, mert érezte, hogy sikerült felpiszkálnia Olíviában az aggodalmat, s így – remélhetőleg – a támogatását is kivívja. Olivia visszament a kandalló mellé, és leült Noellal szemben a díványra, a poharát szorongatta két kézzel.
– Noel, szerinted tényleg veszélyes a padlás? – Igen. Tényleg. Igazat mondok. Veszélyes.
– Es mit kéne tennünk? 
– Az egészet ki kellene rámolnunk.
– Mami nem engedné.
– Jó, akkor rendet kéne csinálni. De a holmiknak legalább a fele elégetni való, például a régi folyóiratok, a szabásminták, a fonalak.
– Miért éppen a fonalak? – Mert már mozognak, annyi bennük a moly.
Olivia erre nem mondott semmit, Noel pedig hozzálátott a sajthoz; egy különösen finom brie-vel kezdte.
– Noel, ugye nem azért csinálod ezt a hűhót, hogy aztán nyugodtan felmehess kutatni? Ha mondjuk találnál vázlatokat vagy efféle értékesebb dolgot, ne felejtsd el, hogy a házban minden Mamié! Noel állta a pillantását, s tökéletes ártatlanságot tükröző arckifejezést öltött.
– Csak nem gondolod, hogy ellopnék bármit is? 
– Fel tudom rólad tételezni.
Noel elengedte a füle mellett a megjegyzést.
– Van fogalmad róla, hogy mennyit érnének ezek a vázlatok, ha megtalálnánk őket? Legalább ötezer fontot darabonként! 
– Miért beszélsz úgy róluk, mint ha biztosan tudnád, hogy ott vannak a padláson? 
– Nem tudom, hogy ott vannak-e. Csak gyanítom, hogy akár ott is lehetnének. De az a fontos, hogy szerintem a padlás tűzveszélyes, s tennünk kell valamit.
– És gondolod, hogy újra kellene értékeltetnünk a házat a biztosítás miatt, ha már itt tartunk? – George Chamberlain intézte az összes ügyet, amikor megvette a házat Anyu megbízásából. Talán beszélhetnél vele.
Nekem semmi dolgom a hétvégén. Lemegyek péntek este, és nekilátok ennek a sziszifuszi feladatnak. Felhívom anyut, megmondom, hogy megyek.
– Megkérdezed őt a vázlatokról? 
– Gondolod, hogy meg kéne kérdeznem? 
Olivia nem válaszolt azonnal.
– Nem – mondta kisvártatva. Noel meglepetten nézett rá. Szerintem felizgatná a dolog, és nem akarom, hogy bármi felizgassa. Ha mégis előkerülnének, akkor beszélhetünk róla, de ha nem, fölösleges lenne foglalkozni a témával. De vésd eszedbe, Noel, hogy ne említsd többet előtte a képek eladását! Tényleg semmi közöd a képeihez.
Noel a szívére tette a kezét.
– Becsületszóra. Végre egyetértesz velem – mosolygott.
– Közveszélyes gazfickó vagy, és sosem fogok egyetérteni veled.
Noel egykedvűen zsebre tette Olivia megjegyzését, némán befejezte a vacsoráját, aztán felállt, hogy újratöltse a poharát.
– Tényleg kimész? – kérdezte a nővére a háta mögül. – Úgy értem, Podmore's Thatchbe? 
– Hát persze. – Noel visszaült a helyére. – Miért kérded? 
– Valamit elintézhetnél helyettem.
– Éspedig? – Mond valamit neked az a név, hogy Cosmo Hamilton? 
– Cosmo Hamilton? Hát persze. A szívtipró fiú a napfényes Spanyolországból. Csak nem lépett be újra az életedbe? 
– Nem, nem lépett be. Éppenséggel kilépett belőle. Meghalt.
Noel most az egyszer igazán döbbent volt. – Meghalt? – Olivia arca nyugodt volt, de nagyon sápadt, s Noel már bánta előbbi idétlen élcelődését. – Jaj, ne haragudj. Hogy történt? 
– Nem tudom. Kórházban halt meg.
– Mikor tudtad meg? 
– Pénteken.
– De hát fiatal ember volt.
– Hatvan.
– Micsoda szörnyűség.
– Igen, az. Arról van szó, hogy van egy elég fiatal lánya, Antonia. Holnap érkezik Heathrow-ra Ibizáról, itt marad egypár napig, aztán Podmore's Thatchbe megy, hogy Mamival legyen egy darabig.
– Anyu tudja? 
– Persze. Megbeszéltük szombaton.
– Nem említette egy szóval sem.
– Ez nem lep meg.
– Hány éves ez a lány… Antonia? 
– Tizennyolc. Én akartam levinni, és lenn maradni a hétvégére, de közbejött egy pasas.
Noel, visszanyerve önmagát, gunyorosan felvonta a szemöldökét.
– Üzlet vagy szórakozás? 
– Tisztán üzlet. Egy francia divattervező – olyan homokos, mint a sivatag -, itt lesz pár napig a Ritzben, s feltétlenül beszélni akarok vele.
– Szóval? 
– Szóval, ha úgyis mégy Gloucestershire-be pénteken, akkor megtehetnéd nekem azt a szívességet, hogy leviszed a lányt magaddal.
– Csinos? 
– Ettől függ a válaszod? 
– Nem, csak szeretném tudni.
– Tizenhárom évesen nagyon bájos volt.
– Nem kövér és pattanásos? – Egyáltalán nem. Amikor Mami kijött hozzánk Ibizára, Antonia is ott volt. Nagyon jó barátok lettek. Most meg, hogy Mami beteg volt, Nancy állandóan a fülemet rágja, hogy nem szabadna neki egyedül élnie. Ha Antonia vele van, akkor nincs egyedül. Gondoltam, elég jó ötlet.
– Jól összehoztad a dolgokat, igaz?
Olivia nem vette föl a kesztyűt.
– Leviszed magaddal? 
– Persze, miért ne? 
– Mikor jönnél érte? 
Lássuk csak, töprengett Noel, péntek este…
– Hatkor – mondta.
– Igyekszem haza az irodából, hogy itt legyek addigra. Noel… – Olivia hirtelen elmosolyodott, egész este mosolytalanul jött-ment, s most egy pillanatra valami szeretetféle, az együvé tartozás légköre támadt fel közöttük. Csaknem mint két szerető testvér, aki összejött egy órácskára. – Hálás vagyok neked. 

Másnap reggel, az irodájából Olivia felhívta Penelopét.
– Mami.
– Olivia! 
– Mami, figyelj csak, változott a programom. Végül is nem tudok lemenni a hét végén, mert tárgyalnom kell egy francia selyemfiúval, és úgy látszik, máskor nem ér rá, csak a hét végén. Nagyon sajnálom.
– És mi lesz Antoniával? 
– Noel fogja levinni. Nem hívott még fel? 
– Nem bizony.
– Majd fog. Lemegy hozzád pénteken, és ott marad pár napig. Tegnap este hosszú családi kupaktanácsot ültünk, és úgy döntöttünk, ráveszünk téged, hogy felszámold a rendetlenséget a padláson, mielőtt az egész ház porig ég. Nem sejtettem, hogy egértanyát tartasz odafönt. Semmirekellő öreglány vagy.
– Családi kupaktanácsot tartottatok? – Penelope meg volt lepve. – Te meg Noel? 
– Igen, beugrott tegnap este, itt vacsorázott. Mondta, hogy fenn volt nálad a padláson, valamit keresett, s annyi ott a lom, hogy az már tűzveszélyes. Abban maradtunk, hogy lemegy, és rendet rak. Ne húzd föl magad, nem akarunk a nyakadra mászni, de tényleg aggódunk. Megígérte, hogy semmit nem dob ki vagy éget el a beleegyezésed nélkül. Szerintem nagyon rendes dolog tőle. Maga vállalkozott a munkára, úgyhogy ne mondd azt, hogy menjünk a csudába, és ne bánjunk veled úgy, mint egy gyengeelméjűvel.
– Nem mondom, hogy menjetek a csudába, szerintem is rendes Noeltól. Az utóbbi öt évben minden télen elhatároztam, hogy kipakolok, de akkora munka lett volna, mindig találtam valami kifogást, hogy ne kelljen megcsinálnom. Gondolod, hogy Noel egymaga győzi? 
– Antonia is ott lesz. Talán élvezné is a dolgot. Te pedig, légy szíves, maradj ki a melóból.
Penelopénak nagyszerű ötlete támadt.
– Megkérhetném Danust, hogy jöjjön ő is. Elkelne még egy erős férfi, ő égethetné a lomokat.
– Kicsoda az a Danus? – Az új kertészem.
– Ja, elfelejtettem. Milyen? 
– Egy tünemény. Antonia megjött már? 
– Nem. Ma este megyek elé a repülőtérre.
– Mondd meg, hogy puszilom, és már nagyon várom.
– Jó. Akkor Noellel együtt ott lesz nálad péntek este vacsoraidőben. Nagyon sajnálom, hogy én nem mehetek.
– Hiányozni fogsz. De majd máskor.
– Szia, Mami.
– Szervusz, drágám. 

Este Noel telefonált.
– Anyu! 
– Noel.
– Hogy vagy? 
– Remekül. Hallom, hogy jössz a hét végén.
– Beszéltél Olíviával? 
– Ma reggel.
– Szerinte ki kéne pakolnom a padlásodat. Azt mondja, rémlátomásai vannak, hogy egyszer bennégsz a házban.
– Igen, mondta. Nagyon jó, hogy jössz, kedves tőled.
– Ez jó fordulat, arra számítottunk, hogy dühösen fogsz tiltakozni.
– Akkor tévedtél – vágott vissza Penelope, akit zavart, hogy újabban úgy gondolnak rá, mintha valami buta, makacs, akadékoskodó vénasszony lenne. – Megkérem Danust is, jöjjön segíteni. Ő az új kertészem, biztosan vállalná. Nagyon profi tűzrakó.
Noel habozott egy kicsit.
– Nagyszerű – mondta végül.
– És akkor lehozod magaddal Antoniát. Várlak benneteket péntek este. Ne vezess nagyon vadul.
Penelope már majdnem letette a kagylót, de Noel gyorsan belekiabált: – Anyu! 
– Azt hittem, mindent megbeszéltünk – emelte újra föl a telefont Penelope.
– Még el akartam mesélni az aukciót. Ma délután elmentem a Boothbyhoz. Mit gondolsz, mennyiért kelt el a Vizhordók? – Fogalmam sincs.
– Kétszáznegyvenötezer-nyolcszáz fontért.
– Te jóságos ég. Ki vette meg? 
– Egy amerikai galéria. Denver, Colorado, ha jól emlékszem. – Penelope hitetlenkedve csóválta a fejét, mintha Noel láthatná.
– Micsoda összegek.
– Felháborító, nem? 
– De – felelte Penelope. – Elmeháborító.
Csütörtök. Mire Penelope felkelt, és lement a földszintre, a kertész már javában dolgozott. Kapott egy kulcsot a garázshoz, hogy hozzáférjen a szerszámokhoz. Penelope a hálószoba ablakából látta, hogy a veteményesben munkálkodik. Nem zavarta, mert a múltkor nemcsak azt vette észre, hogy szorgalmasan dolgozik a fiú, hanem azt is, hogy magának való fickó, aki nem venné szívesen, ha minduntalan felbukkanna, figyelné, idegesítően a sarkában járna. Ha akar valamit Danus, majd odajön, és szól. Ha nem, akkor végzi a dolgát.
Háromnegyed tizenkettőkor azonban, mikor végzett a házimunkával, letette a kötényt, és kiment a kertbe, hogy szót váltson a kertésszel, s tudassa vele, hogy számít rá az ebéddel.
Ma enyhébb idő volt, az ég itt-ott már kéklett. A nap nem melegített még igazán, de Penelope úgy döntött, a télikertben terít meg.
– Jó napot.
A fiú felnézett, felegyenesedett, s az ásóra támaszkodott.
A délelőtti levegő szívderítő illattal volt tele: a frissen ásott föld, a komposzt és a trágya összevegyülő szagával.
– Jó napot, Mrs. Keeling.
A fiú kabát és pulóver nélkül, felgyűrt ingujjban dolgozott.
A karja barna volt és szíjas, kemény izmok feszültek benne.
Penelope nézte, amint kézfejével letöröl egy sárdarabot az álláról. A mozdulat szívbemarkolóan ismerős volt – pillanatnyi déjá vu -, de már nem érte váratlanul, így a szíve sem hagyott ki, csak jóleső érzés fogta el.
– Látom, melege van – mondta Penelope.
– Meleg munka.
– Az ebéd tizenkettőkor kész van.
– Köszönöm. Megyek majd.
Folytatta az ásást. Egy vörösbegy körözött odafenn, nem a társaság miatt, gondolta Penelope, hanem inkább a kiforduló giliszták érdekelték. A vörösbegyek élelmesek.
Penelope sarkon fordult, otthagyta a fiút a munkájával, visszaindult a házba. Közben szedett egy csokor korai tubarózsát. A bársonyos szirmok vadul illatoztak, Penelope emlékezetébe idézve a sápadt cornwalli kankalinokat, amint a védett zugokban nyílnak, miközben a világ még a tél szorításában vacog. Nemsokára el kell mennem oda, mondta magának. A tavasz Cornwallban olyan csodálatos. Gyorsan kell mennem, amíg nem késő. 
– Danus, mit csinál a hét végén? – kérdezte Penelope.
Ma hideg sonkát kínált sült krumplival, karfiolos sajtöntettel. Édességnek lekváros piskótát és tojáshabot adott. Rendes, kiadós ebéd volt, s Penelope eltűnődött, nem hízik-e el, ha így folytatja.
– Semmi különöset.
– Úgy értem, dolgozik valahol? 
– Néha elmegyek szombat reggelenként a Pudley bank igazgatójához. Ő inkább golfozik kertészkedés helyett, s a feleségét idegesítik a gyomok.
Penelope mosolygott.
– Szegény ember. És vasárnap? – A vasárnapom szabad.
– Idejönne. dolgozni, úgy értem? Magának fizetnék, nem az Autoparknak, s ez rendjén is volna, mert nem kertészkedésről lenne szó.
A kertész kicsit meglepődött.
– Hát miről lenne szó? Penelope beszámolt neki Noelről és a padlásról.
– Tudom, hogy rettentő sok lom van odafent, mind le kéne dobálni és kiválogatni. Noel nem győzné egyedül. Gondoltam, segíthetne neki, sokat számítana.
– Persze hogyjövök. De szívességből. Nem kell hogy fizessen.
– De hát.
– Szó sem lehet róla – szögezte le a fiú határozottan. – Nem akarom, hogy fizessen. Mikorra legyek itt? 
– Kilenc tájban.
– Rendben.
– Egész kis társaság lesz itt ebédre. Jön egy fiatal lány is, aki velem marad pár hétig. Noellel jön holnap este. Antoniának hívják. 
– Biztosan örül neki – mondta Danus. 
– Igen.
– Lesz társasága. 

Nancy nem volt nagy újságolvasó. Ha be kellett mennie a faluba vásárolni – majdnem minden reggel kellett, mert Mrs. Croftway és közte nem volt tökéletes a kommunikáció, így mindig kifogyott valami, vaj, kávé, efféle -, általában beugrott az újságoshoz, és vett egy Daily Mailt vagy egy nőknek szóló magazint, hogy legyen mit nézegetnie a szendvicse meg a csokis keksze fölött, amelyet ebéd gyanánt fogyasztott. A Times azonban csak este bukkant fel otthonukban, amikor a hivatalból hazatérő George elővette az aktatáskájából.
Mrs. Croftwaynak csütörtökön volt a szabadnapja, s emiatt Nancy a konyhában volt kénytelen tevékenykedni, amikor George megjött a munkából. Tésztában sütött hal volt a vacsora, amelyet Mrs. Croftway előre elkészített, de mivel a férje, Croftway rájuk zúdított egy kosárnyit a maga rémséges, túlméretezett és keserű brokkolijából, Nancy utálkozva ácsorgott a mosogató mellett, s tisztította a zöldséget. Előre tudta, hogy a gyerekek fintorogni fognak. Ekkor hallotta meg a ház mellé gördülő kocsi zaját. Két perc múlva belépett George. Elnyűttnek, jelentéktelennek látszott komor ruhájában. Nancy remélte, hogy nem volt nagyon fárasztó a napja. Mert ha az volt, rendszerint Nancyn torolta meg.
Nancy felnézett, s bátran mosolygott. George oly ritkán volt gondtalan és vidám, hogy ügyelnie kellett, ne vegye át a rosszkedvét, és hogy fenntartsa a szerető, felhőtlen házastársi viszony látszatát – még ha csak ő maga hitt is a látszatban.
– Helló, szívem. Jó napod volt? – Megjárja.
George az asztalra ejtette a táskáját, s elővette belőle a Timest.
– Ezt nézd meg.
Nancy elámult ezen az egyenes megnyilvánuláson. Máskor többnyire morgott valamit, majd bevette magát a könyvtárszobába egy órára, ki se dugta az orrát vacsoráig. Most valami hallatlan dolog történt. Nancy remélte, hogy nem atombomba.
Otthagyta a brokkolit, megtörölte a kezét, és odaállt George mellé, aki kinyitotta az újságot, a művészeti rovathoz lapozott, s hosszú, fehér mutatóujjával odabökött az egyik cikkre.
Nancy tehetetlenül meredt az összefolyó, fekete betűtengerre.
– Nincs itt a szemüvegem.
George megadóan felsóhajtott.
– Az aukcióról írnak, Nancy. A nagyapád képét tegnap eladták Boothbynál.
– Tegnap volt? – Nancy nem felejtkezett el a Vizhordókról.
Éppen ellenkezőleg: mióta Olíviával ebédelt a L'Escargot-ban, azóta alig tudott másra gondolni, s annyira lefoglalta a találgatás, vajon mennyit érhetnek a Podmore's Thatchben lógó festmények, hogy kiment a fejéből a dátum. Sose volt jó memóriája.
– Tudod, mennyiért kelt el? – Nancy némán, tátott szájjal rázta a fejét. – Kétszáznegyvenötezer-nyolcszáz fontért.
George lassan ejtette ki a mágikus szavakat, nehogy Nancy félrehallja. Az asszonynak elgyöngültek a térdei. Meg kellett kapaszkodnia az asztal szélében. Kiguvadt szemmel meredt a férjére.
– Valami amerikai vette meg. Felháborító, hogy minden érték elszivárog ebből az országból.
– És milyen szörnyűséges kép volt – talált rá a hangjára Nancy.
George jéghidegen mosolygott, a humor legkisebb nyoma nélkül.
– A Boothby meg a mostani tulajdonos szerencséjére nem mindenki osztja a véleményedet.
Nancy oda se figyelt erre az oldalvágásra.
– Szóval, Olíviának igaza volt – mondta.
– Hogyhogy? 
– Beszéltünk a képről, amikor az L'Escargot-ban ebédeltünk. Valami ehhez hasonló árat tippelt. – Nancy George-ra nézett. – És szerinte a Kagylókeresők meg a másik két kép, ami Anyának még megvan, másfél milliót is megér. Talán ebben is igaza van.
– Kétségtelenül – felelte George. – A mi Oliviánk ritkán téved bármiben is. Amilyen körökben ő mozog – azzal a hosszú orrával bármit kiszimatolhat.
Nancy egy széket húzott maga alá, hogy a testsúlyát levegye a lábairól.
– George, gondolod, hogy Anya tudatában van, mennyit érnek? 
– Nem hinném – biggyesztette le a száját George. 
– Talán beszélnem kéne vele. A biztosítási díjat fel kell emelnünk. Bárki besétálhat oda, és csak úgy leveheti a falról. Amennyire ismerem, még sosem zárt be maga után egy ajtót sem.
Nancy izgatott lett. Eddig nem említette George-nak Oliviával folytatott beszélgetését, mert a férje nem szerette Oliviát, ezért az sem érdekelte, mit mond a húga. De most, hogy George felhozta a témát, minden sokkal egyszerűbb.
– Talán el kéne mennünk – kezdte, hogy addig üsse a vasat, amíg meleg -, és meglátogatnunk Anyát, hogy beszéljünk vele.
– A biztosításról? 
– Ha a díj túl sok lenne, akkor talán. – Nancynek elfúlt a hangja, meg kellett köszörülnie a torkát. – talán úgy határozna, hogy inkább eladja a képeket. Olivia szerint most a legnagyobb a kereslet ezek iránt a régi viktoriánus festmények iránt. (ez nagyon szakszerűen hangzott, Nancy büszke volt magára). kár lenne elszalasztani a lehetőséget.
Most az egyszer George megfontolta, amit tőle hallott. Beszívta az ajkát, még egyszer elolvasta a hírt az újságban, majd szépen, akkurátusan összehajtogatta a lapot.
– Tőled függ – mondta végül.
– Ó, George! Félmillió. Szinte el sem tudok ennyi pénzt képzelni.
– Persze csomó adót kéne fizetni.
– De még akkor is! El kell mennünk. Különben is nagyon régen nem voltam nála. Ideje ellenőrizni, hogy mennek a dolgai. Majd valahogy szóba hozom a dolgot. Finoman. – George kétkedve nézett rá. Mindketten tudták, hogy tapintat dolgában Nancy nem volt világbajnok. – Megyek is, felhívom. 

– Anya.
– Nancy.
– Hogy vagy? 
– Nagyon jól. És te? 
– Sok a munka? – Ezt most mondod, vagy tőlem kérdezed? 
– Tőled kérdezem, persze. Jött már a kertész? 
– Igen, hétfőn, meg ma is itt van.
– Remélem, meg vagy elégedve vele.
– Igen, meg vagyok vele elégedve.
– Es gondolkoztál azon, hogy odavégy magad mellé valakit? Betettem egy hirdetést a helyi újságba, de sajnos még nem jött egy válasz sem. Még csak nem is telefonáltak.
– Nem kell izgatnod magad. Antonia jön holnap este, s egy ideig velem marad.
– Antonia? Az meg ki? 
– Antonia Hamilton. Szent ég, azt hiszem, elfelejtettük neked mondani. Gondoltam, talán Olivia megemlíti.
– Nem – felelte Nancy fagyosan. – Nekem senki nem mond semmit.
– Szóval, Olíviának az a kedves barátja, akivel Ibizán élt... nagyon szomorú, de így van: meghalt. A lánya most idejön hozzám, hogy összeszedje kicsit magát, s eldöntse, mit is akar csinálni.
– Meg kell mondanom – mondta Nancy dühösen -, valaki igazán szólhatott volna nekem. Nem törtem volna magam akkor azzal a hirdetéssel.
– Ne haragudj, drágám, de annyi minden volt, egyszerűen elfelejtettem. De legalább most már nem kell izgatnod magad miattam.
– De Anya, miféle lány az? 
– Nagyon helyes, gondolom.
– Mennyi idős? 
– Csak tizennyolc. Remek társaság lesz nekem.
– Mikor érkezik? 
– Mondtam, holnap este. Noel hozza le Londonból, Noel nálam is marad hétvégére, hogy lerámolja a padlást. Ő meg Olivia úgy látják, hogy tűzveszélyes. – Kis szünet után folytatta: – Miért nem látogattok meg? Jöhetnétek ebédre. Hozd a gyerekeket is. Akkor láthatnátok Noelt is, és találkoznátok Antoniával.
És szóba kerülhetnének a képek.
– Ó, nem is tudom – hebegett Nancy – nekem jó lenne, de meg kell beszélnem George-dzsal. Várj egy percet.
Lecsapta a kagylót az asztalra, és megkereste a férjét. Nem kellett soká keresnie, mivel a szokásos helyén találta: a fotelja mélyére süppedve a Times lapjai mögött.
– George. – A férfi leengedte az újságot. – Meg vagyunk híva valamennyien Anyához ebédre – suttogta, mintha az anyja meghallhatná, pedig a telefon messze hallótávolságon kívül volt.
– Én nem mehetek – vágta rá George. – Egyházközségi ebéd van és gyűlés is, ott kell lennem.
– Akkor elviszem a gyerekeket.
– Azt hittem, a gyerekek Wainwrightséknál töltik a napot.
– Valóban, elfelejtettem. Hát akkor egyedül kell mennem.
– Igen, úgy látszik.
Nancy visszament a telefonhoz.
– Anya? 
– Igen, itt vagyok.
– George és a gyerekek el vannak foglalva vasárnap, de én szívesen átmennék, ha az jó neked.
– Magad? – (Mintha anya egy kicsit megkönnyebbült volna. Nancy gyorsan kiverte ezt a gondolatot a fejéből.) – Jaj, dejó lesz. Gyere tizenkettő körül, és akkor beszélgethetünk egy kicsit. Várlak.
Nancy letette a telefont, és George-hoz ment, hogy beszámoljon neki. Kitért jó bőven arra is, hogy Olivia milyen felelőtlen és hanyag, hogy egy szót sem szólt neki a lányról, akit minden fáradság nélkül talált, és még csak tizennyolc éves. Biztosan valami kis léha fruska, aki egész nap heverészik, és kiszolgáltatja magát. Hogy Anyának még több munkája legyen. George, hát nem gondolod, hogy Olivia szólhatott volna nekem? Megbeszélhettük volna. Hiszen én vagyok, aki vállaltam a felelősséget, hogy anyára vigyázok, mégis, soha egyiküknek se jutok eszébe.
Szerintem ez elképesztő hanyagság. George? De George már kikapcsolt, régen nem figyelt oda. Nancy felsóhajtott, otthagyta, és kivonult a konyhába a maradék brokkolihoz. 

Noel és Antonia este negyed tíz tájban érkezett meg. Penelope már holtnak látta őket egy összenyomódott fémroncsban (a Jaguárban), az útszéli árokban. Sötét, esős éjszaka volt, s Penelope a konyhaablakból kukucskált reménykedve a kapu felé, s már azon volt, hogy felhívja a rendőrséget, amikor meghallotta a száguldó autót a falu felől. A kocsi lassított, és befordult – hála az égnek! – a kapun, s a hátsó ajtó mögé gurult.
Penelope ígyekezett összeszedni magát. Noelt semmi sem bosszantotta jobban, mint az, ha aggódással vették körbe.
Végül is, ha csak hatkor vagy később tudtak elindulni, akkor semmi szükség a lamentálásra. Ezért nyugodt mosolyt erőltetett az arcára, és ment, hogy felgyújtsa a tornác lámpáját, és ajtót nyisson.
Ott állt Noel hosszú, sportos, itt-ott horpadt autója. A fiú kiszállt belőle, és a másik oldalra lépett, hogy kiengedje Antoniát. És megjelent Antonia is valami hátizsákfélével a kezében.
Noel odaszólt a lánynak, hogy fusson be a tető alá, s az fejét lehajtva a veranda felé szaladt, ahol egyenesen Penelope ölelő karjaiba futott.
A lány ledobta a zsákját, s a két nő összeölelkezett. Szorosan tartották egymást, Penelopét elöntötte a megkönnyebbült szeretet, Antonia meg örült, hogy végre biztonságban lehet annál az embernél, akinek a társaságára mostanában igazán vágyott. 
– Antonia! – Kibontakoztak az ölelésből, de Penelope nem engedte el a lány kezét, hanem maga után húzta a nedves hidegből konyhája barátságos melegébe. – Jaj, már azt hittem, sose értek ide.
– Én is...
Antonia nem sokat változott tizenhárom éves kora óta.
Persze megnőtt, de éppolyan vékony volt. gyönyörű, hosszú lábú nővé serdült. az arca hozzáigazodott dús ajkaihoz, de ezenkívül csaknem ugyanolyan volt, mint régen: a szeplői, a nagy, zöld szeme, a hosszú, sűrű, szőkés pillákkal ugyanaz volt, dús, vörösesszőke haja vállig ért. Még a ruhája is arra az időre emlékeztetett: farmert, fehér pamuttrikót, V kivágású férfipulóvert viselt.
– Olyan boldog vagyok, hogy végre itt vagy. Jól utaztatok? Szörnyen esik, igaz? 
– Elég szörnyen.
Antonia hátrafordult az ajtónyitódásra – Noel lépett be, kezében Antonia táskája és a sajátja. Még a lány ledobott zsákját is felmarkolta a verandán.
– Ó, Noel. Milyen rémes éjszaka – mondta Penelope, amint a fia lerakta a csomagokat.
– Remélem, nem fog egész hétvégén zuhogni, különben fuccs a munkának. – Beleszimatolt a levegőbe. – Nagyon jó szagokat érzek.
– Rakott krumpli.
– Éhen halok.
– Nem csoda. Felviszem Antoniát a szobájába, azután vacsorázhatunk, igyál addig valamit. Rád fér. Mindjárt jövök. Gyere, Antonia.
Felkapta a hátizsákot, Antonia pedig hozta a táskát, s követte Penelopét a lépcső tetejéről nyíló első hálószobába.
– Milyen gyönyörű ház – mondta a lány felfelé menet.
– Nem túl intim. A szobák egymásba nyílnak.
– Mint Ca'n D'altban.
– Valaha két ház volt. Még mindig megvan a másik lépcső és a másik bejárat. Ez az. – Penelope lerakta a hátizsákot, és körbepillantott a szobában, hátha elfelejtett valamit. A szoba nagyon takaros volt; csak a fehér padlószőnyeg volt új benne, a többi bútor mind Oakley Street-i hagyaték volt: a dupla rézágy, a virágmintás függönyök, a más mintázatú ágytakarók, a kicsiny öltözőasztalka, a fonott hátú székek. Penelope egy csokor tubarózsát is tett a vázába.
– Ez a komód a ruhásszekrény, amott van a fürdőszoba.
Noel hálója itt van a tiéd mögött, meg kell vele osztoznod a fürdőszobán. De átjöhetsz a ház másik felébe, és használhatod az enyémet is. Hát akkor. – Antoniára nézett. – Mit szeretnél? Megfürdesz? 
– Nem, csak kezet mosok, aztán lemegyek.
Szeme alatt sötét karikák húzódtak.
– Fáradt lehetsz – jegyezte meg Penelope.
– Az vagyok. Gondolom, az időeltolódás miatt. Még nem álltam át egészen.
– Nem baj, fő, hogy itt vagy. Addig maradhatsz, ameddig akarsz. Gyere le, ha kész vagy, Noel majd kever neked egy italt.
Visszament a konyhába, Noel már az asztalnál ült egy nagy whisky-szódával, és az újságot olvasta. Amint Penelope belépett, felnézett.
– Minden rendben? 
– Szegény gyerek, nagyon kimerültnek látszik.
– Igen. Nem sokat beszélt lefelé az úton. Először azt hittem, alszik, de nem aludt.
– Semmit nem változott. Ő volt a legbájosabb gyerek, akit valaha láttam.
– Csak ne ültess bogarat a fülembe.
Penelope gyanakvóan rápillantott.
– Viselkedj rendesen, Noel, jó? 
Noel a legártatlanabb arckifejezésével nézett rá vissza.
– Hát ez meg mit jelentsen? 
– Pontosan tudod, hogy mit jelent.
Noel minden sértődöttség nélkül vigyorgott.
– Mire letakarítom a lomtáradat, olyan fáradt leszek, hogy semmire nem lesz erőm, csak elnyúlok a saját kisszobámban. 
– Hát remélem is.
– Jaj, Anyu, hagyjál, nem veszed észre, hogy egyáltalán nem az esetem? Nem szeretem a fakó szempillákat. Mindig a nyulak jutnak az eszembe. Na, éhen halok. Mikor eszünk? 
– Ha Antonia is lejött. – Penelope a tűzhelyhez lépett, kinyitotta az ajtaját, hogy ellenőrizze a rakott krumpli állagát.
Rendben volt.
– Mi a véleményed az aukcióról? – kérdezte Noel.
– Mondtam neked. Elképesztő dolog.
– Határoztál már, mit teszel? 
– Miért, tennem kéne valamit? 
– Ne értetlenkedj. Az a kép negyedmillióért kelt el! Neked van három Lawrence Sternöd is, s ez – ha mást nem – anyagi felelősséget ró rád. Tedd, amit legutóbb tanácsoltam neked. Becsültesd meg szakértővel. Ha még mindig nem akarod eladni őket, akkor, az ég szerelmére, köss új biztosítást. Akármilyen ügyesebb ürge besétálhat egy napon, amikor éppen a rózsaágyásban kapirgálsz, és leveszi őket a falról. Ne butáskodd el a dolgot.
Az asztal túloldaláról figyelve őt, Penelope két érzéssel vívódott: egyrészt anyai hála töltötte el Noel figyelmessége miatt, másrészt gyanakodott, hogy – miként hajdanán az apja – valamiben sántikál. Noel kék szeme tisztán, egyenesen állta a tekintetét, de Penelope gyanúja azért nem oszlott szét.
– Rendben, majd meggondolom – felelte végül. – De soha nem fogom az én kedves Kagylókeresőkömet eladni. Ahányszor csak ránézek, mindig örömmel tölt el. Ez mindenem, amim megmaradt a régi, szép időkből, a gyerekkoromból, Cornwallból.
Noel megriadt.
– Hé, állj le ezzel az édes-bús szólammal. Csak nem leszel a végén érzelgős? 
– Nem vagyok érzelgős. Arról van szó, hogy mostanában sokat gondolok rá, hogy vissza kéne mennem. Biztos a tenger miatt. Újra szeretném látni a tengert. Miért is ne? Ki gátolna meg? Csak egypár napról lenne szó. 
– Gondolod, hogy okos dolog lenne? Nem jobb úgy látni magad előtt, ahogy az emlékezetedben él? A világ folyton változik, de nem lesz jobb.
– A tenger nem változik – felelte Penelope makacsul.
– Már nincs ott ismerősöd.
– Ott van Doris. Nála lakhatnék.
– Doris? 
– Ő volt a mi kitelepítettünk a háború elején. Velünk lakott Carn Cottage-ban. Sose ment vissza Hackneybe. Porthkerrisben maradt. Azóta is levelezünk, mindig kérdezi, mikor megyek meglátogatni őt. – Penelope elbizonytalanodott, de mégis feltette a kérdést: – Eljönnél velem? 
– Elmennék-e veled?! – Noel annyira hátrahőkölt a javaslattól, hogy nem is ígyekezett leplezni a döbbenetét.
– A társaság miatt. – Na, ez úgy hangzott, mintha esedezne, vagy mintha magányában rászorulna. Penelope másként próbálkozott. – Mindkettőnknek szórakoztató lenne. Nem sok dolgot bántam meg az életben, de azt igen, hogy kicsi korotokban egyszer sem mentünk el Porthkerrisbe. De hát nem tehetek róla, sose sikerült semmi.
Kicsit zavarba jöttek mindketten. Noel megpróbálta tréfára venni a dolgot.
– Kicsit túl nagyra nőttem, hogy a homokban építsek várat.
Az anyja nem találta viccesnek a megjegyzést.
– Más szórakozás is akadna.
– Például? – Megmutatnám neked Carn Cottage-ot, ahol annak idején éltünk. A nagyapád műtermét. A képtárat, amit ő alapított.
Hiszen hirtelen olyan érdeklődés támadt benned a képei iránt, gondoltam, talán az is érdekelne, hol keletkeztek a festmények.
No, most megkaptam, érezte Noel. Nem előszörjön be ilyen övön aluli ütés. A fiú belekortyolt a whiskyjébe, összeszedte magát.
– Mikor mennél? 
– Hamarosan. Még a nyár beállta előtt.
Noel megkönnyebbült, mert bombabiztos kibúvója volt. – Nem tudok elszabadulni a hivatalból.
– Még egy hosszú hétvégére sem? 
– Anyu. Nyakig ülünk a munkában, s nem mehetek szabadságra egészen júliusig.
– Hát akkor tényleg nem tudsz jönni. – Noel megkönnyebbülésére témát váltott. – Noel, légy szíves, nyiss ki egy üveg bort.
Noel talpra ugrott. Kicsit bűntudatos volt.
– Ne haragudj. Szívesen mentem volna.
– Tudom – felelte Penelope. – Tudom.
Háromnegyed tíz volt, mire Antonia előkerült. Noel bort töltött, s asztalhoz ültek, hogy megegyék a rakott krumplit, a friss gyümölcssalátát, a sajtot. Noel ezután kávét főzött magának, majd kijelentette, hogy fölmegy a padlásra egy előzetes szemrevételezésre a másnapi munka előtt. Fogta a kávéscsészéjét, és fölment a lépcsőn.
Antonia felállt, hogy lerámolja az asztalt, de Penelope megállította.
– Hagyjad. Majd én berámolok mindent a mosogatógépbe.
Már majdnem tizenegy óra van, biztosan nagyon álmos vagy.
Nem akarsz fürdeni? 
– De igen. Nem tudom, miért, de nagyon piszkosnak érzem magam. Talán mert Londonban voltam.
– Én is mindig ezt érzem ott. Eressz jó sok forró vizet, és áztasd magad egy kicsit.
– Nagyon finom volt a vacsora. Köszönöm.
– Ó, drágám. – Penelope meghatódott, és hirtelen szavak után kellett kutatnia. Pedig annyi mondanivalója lenne. – Nos, ha már lefeküdtél, felmegyek jó éjszakát kívánni.
– Tényleg? 
– Persze.
Mikor kiment, Penelope lassan letakarította az asztalt, berámolta az edényeket a mosogatógépbe, kikészítette az ajtó elé az üres tejesüvegeket, megterített reggelire. Fölülről zajok visszhangzottak a nyitott ajtókon, a famennyezeten át. Antonia engedte a kádba a vizet, odaföntről pedig Noel tompa léptei dobbantak a padláson, amint a zsibvásárban araszolgatott előre. Szegény fiú, gondolta Penelope, micsoda gargantuai méretű feladatot vállalt magára. Remélhetőleg nem fogja félbehagyni, és még nagyobb rendetlenséget hagyni maga mögött, mint volt. A fürdővizet most hörögve nyelte el a lefolyócső. Penelope letette a konyharuhát, lekapcsolta a villanyt, és felment az emeletre.
Antoniát már ágyban találta, a folyóiratot olvasgatta, amit Penelope készített az ágy mellé. Vékony karjai barnára voltak sülve, selymes haja szétterült a párna fehér lenvászon huzatán.
Penelope becsukta maga mögött az ajtót.
– Jó volt a fürdő? 
– Isteni – mosolygott Antonia. – Beletettem egy kis fúrdősót, amit ott találtam. Nem baj? 
– Azért volt ott. – Penelope az ágy szélére ült. – Jót tett neked. Már nem látszol olyan elnyűttnek.
– Nem, egészen felébredtem tőle. Friss vagyok, és cseveghetnékem támadt. Nem is tudnék most aludni.
A fagerendás mennyezet fölött nagy rámolás folyt.
– Talán jobb is, mert itt most nem nagyon tudnál aludni.
Ebben a percben valami nehéz tárgy zühant a padlóra, és Noel hangját hallották: – Ó, a rohadt életbe.
Penelope nevetni kezdett, Antonia vele kacagott, de csakhamar potyogtak a könnyei.
– Ó, drága gyermekem.
– Jaj, de buta vagyok. – Antonia zsebkendő után tapogatódzott, és kifújta az orrát. – Ez csak azért van, mert annyira jó, hogy itt lehetek veled, és megint apró marhaságokon tudunk nevetni. Emlékszel, hogy nevettünk annak idején? Amikor nálunk voltál, egész idő alatt mulatságos dolgok történtek velünk. Miután elmentél, már nem volt az igazi.
Penelope látta, hogy Antonia már rendbe jött, tudta, hogy nem fog sírni. Amikor az utolsó könnycseppek is felszáradtak az arcán, Penelope gyöngéden megkérdezte: – Akarsz beszélgetni? 
– Igen, akarok.
– Elmondod, mi történt Cosmóval? 
– Igen.
– Annyira sajnáltam. Amikor Olivia elmondta. teljesen megdöbbentem. Borzasztóan sajnálom.
– Rákban halt meg.
– Nem gondoltam volna.
– Tüdőrák.
– De hiszen nem is dohányzott.
– Régebben igen. Mielőtt ismerted. Mielőtt Olivia ismerte.
Ötvenet szívott egy nap, vagy még többet. Abbahagyta ugyan, de már későn.
– Vele voltál? 
– Igen. Az utóbbi évben nála voltam, amióta anyám újból férjhez ment.
– Feldúlt téged a házassága? 
– Nem. Örültem neki, miatta. Nem nagyon szerettem azt a férfit, de ez nem érdekes. Ő boldog volt. Elköltözött Weybridgeből északra, mert a férje odavalósi.
– Mit csinál? 
– A gyapjúiparban van. Szövőüzeme van, vagy ilyesmi.
– Voltál náluk? 
– Igen, náluk töltöttem az első karácsonyt a házasságuk után. De borzasztó volt. A férfinak van két rémes fia, s szinte el kellett menekülnöm, hogy meg ne erőszakoljanak. Lehet, hogy ez kis túlzás, de nem nagy, ezért nem mehettem hozzájuk, miután Papa meghalt. Nem bírtam volna. Az egyetlen ember, aki segíthetett rajtam, Olivia volt.
– Értem, de mesélj inkább Cosmóról.
– Szóval jól volt, legalábbis nem látszott, hogy bármi baja lenne. Aztán, úgy hat hónappal ezelőtt, borzalmasan köhögni kezdett. Alig aludt éjszaka, én meg feküdtem a sötétben, és megpróbáltam bebeszélni magamnak, hogy nincs semmi komoly baj. Végül is rávettem, hogy menjen be a helyi kórházba, és röntgeneztesse meg magát. Nem is jöhetett már ki ezután.
Megoperálták, kivették a fél tüdejét, kijelentették, hogy nemsokára hazajöhet, de az operáció után komplikációk támadtak, s ez elvitte. Ott halt meg, a kórházban. Nem is tért magához az altatásból.
– És te egyedül voltál otthon? 
– Igen, de Maria meg Tomeu a közelben voltak, és én nem is gondoltam rá, hogy bármi szörnyűség történhet. Nem féltem. Aztán olyan hirtelen zajlott le minden – egyik nap még ott voltunk Ca'n D'altban, ahogy mindig, másnap már meg is halt. Ezt éreztem.
– Mit csináltál? 
– Hát szörnyen hangzik, de meg kellett rendeznünk a temetést. Tudod, Ibizán nem lehet sokat várni. Már másnap el kellett temetni. Nem hinnéd el, de itt, a szigeten, ahol nincs telefon, a hír egy pillanat alatt elterjedt. Mintha füstjeleket adtak volna le a barátai. Nagyon sok barátja volt. Nemcsak ilyenek, mint mi, hanem a helyiek közül is, akikkel együtt ült a Pedro bárjában, a halászok, a környékbeli parasztok. Mindenki ott volt.
– Hol temettétek el? 
– A falusi kis templom sírkertjében.
– De az katolikus templom.
– Persze. Ez rendjén is volt. Papa ugyan nem volt templomjáró, de kiskorában megkeresztelték katolikusnak. Amúgy is nagyon jóban volt a pappal. Nagyon kedves ember. úgy vigasztalt. Ő végezte a szertartást, de nem a templomban, hanem a temetőkertben, a napon. Mikor vége volt, nem lehetett odaférni a sírhoz a virágoktól. Gyönyörű volt. Akkor mindenki eljött hozzánk Ca'n D'altba, Maria készített harapnivalót, ittak egy kis bort, és elmentek. Hát ez történt.
– Értem. Nagyon szomorú, egyszersmind tökéletes temetés. Mondd, Olíviának is elmesélted? 
– Részben. Nem nagyon akarta hallani.
– Jellemző rá. Ha Olivia nagyon szomorú, akkor elrejti az érzéseit, mintha saját maga előtt azt játszaná meg, hogy semmi nem is történt.
– Igen, észrevettem. Úgyhogy nem bántott. 
– Mit csináltatok Londonban? 
– Nem sokat. Elmentem a Marks and Spencersbe, hogy vegyek magamnak meleg ruhát. Meglátogattam Papa ügyvédjét. Az nagyon leverő beszélgetés volt.
Penelope szíve megsajdult.
– Nem hagyott rád semmit? 
– Majdnem semmit. Nem volt semmije szegény drágának.
– És a ház Ibizán? 
– Az sose volt a miénk. Egy Carlos Barcello nevű férfié. Nem akartam ott maradni. Egyébként se tudtam volna bért fizetni.
– És a hajó? Azzal mi lett? 
– Eladta nem sokkal azután, hogy Olivia elment. Nem vett másikat.
– És a holmija? A könyvek, a bútorok, a képek? – Tomeu elintézte, hogy egy barátjánál legyenek, amíg nem kellenek nekem, vagy amíg képes vagyok visszamenni és elhozni.
– Nehéz most elképzelni, Antonia, de az az idő is eljön majd, tudom.
Antonia a tarkójára tette a két kezét, és a mennyezetre bámult.
– Már jól vagyok. Persze nagyon szomorú vagyok, de nem bánom, hogy nem élt tovább. Beteg és gyenge lett volna, legfeljebb még egy évet szenvedett volna. Az orvos mondta.
Szóval, talán jobb, hogy ilyen simán távozott. Inkább az fáj, hogy miután Olivia elment, rossz évei voltak. Soha nem volt ezután senkije. Oliviát nagyon szerette. Talán ő volt élete nagy szerelme.
Csend volt. A dobogás odaföntről megszűnt; Noel feltehetően feladta a harcot, és elvonult aludni.
Penelope kisvártatva megszólalt, ügyelt a szavaira.
– Olivia is nagyon szerette őt, amennyire egyáltalán képes volt odaadni magát egy férfinak.
– Apa el akarta venni feleségül, de ő nem ment hozzá.
– Haragszol rá ezért? 
– Nem. Csodálom őt. Egyenes és erős jellem.
– Ő nem mindennapi ember.
– Tudom.
– Sosem akart férjhez menni. Irtózik a kötöttségtől, a felelősségtől, attól, hogy megállapodjék.
– Ott van a hivatása.
– Igen, a hivatása. Mindennél többre becsüli a világon a munkáját.
Antonia elgondolkodott ezen.
– Érdekes – mondta -, jobban érteném, ha nyomorúságos gyerekkora lett volna, vagy ha valami szörnyű megrázkódtatás érte volna. De te vagy az anyja, és nem tudom elképzelni, hogy ilyesmi történhetett vele. Más, mint a többi gyereked? 
– Teljesen – mosolygott Penelope. – Nancy az ellentéte. Ő mindig arról álmodott, hogy férjhez megy, és lesz egy saját háza, vagy inkább udvarháza, ahol ő az úrnő. De ez nem baj, ugye? Nem árt senkinek, és így boldog. Legalábbis azt hiszem, hogy, boldog. Mindene megvan, amire csak vágyott.
– És te? – kíváncsiskodott Antonia. – Te férjhez akartál menni? 
– Én?! Úristen, olyan régen volt, hogy nem is emlékszem. Nem hiszem, hogy sokat gondolkoztam volna ezen. Csak tizenkilenc éves voltam, és háború volt. A háborúban az ember nem sokat gondol a jövőre. Egyik napról a másikra éltem.
– Mi történt a férjeddel? 
– Ambrose-zal? Meghalt, pár évvel Nancy születése után.
– Magányos voltál? – Egyedül voltam, s ez nem ugyanaz.
– Nekem még nem halt meg senkim, csak Cosmo.
– Először életünkben elveszíteni valakit, ez a legmegrázóbb élmény. De aztán, ahogy múlik az idő, az ember megtanulja elfogadni.
– Azt hiszem, így van. Papa mindig azt mondogatta, hogy „ az élet egy nagy megalkuvás”.
– Bölcs mondás. Egyesek számára ez így is van. De azt hiszem, neked ennél többet tartogat az élet.
Antonia mosolygott. A képeslap már régen lecsúszott a kezéből a földre, a szeme már nem csillogott olyan lázasan.
Úgy festett, mint egy gyerek, aki elálmosodott.
– Látom, elfáradtál – mondta Penelope.
– Igen, most már tudok aludni.
– Nem kell korán kelned. – Felkelt az ágyról, odalépett az ablakhoz, hogy összehúzza a függönyt. Az eső már elállt, s a sötétből egy bagoly huhogása hangzott fel. – Jó éjt. – Az ajtóhoz lépett, kinyitotta, lekattintotta a villanyt.
– Penelope.
– Tessék? 
– Csak azt akarom mondani, hogy nagyon jó itt. Veled.
– Aludj jól. – Penelope becsukta az ajtót.
A házban csend uralkodott. A földszinten nem égett egy lámpa sem. Noel nyilván ágyba bújt. Akkor nincs több tennivaló.
A szobájában ide-oda járkált, ráérősen fogat mosott, fésülködött, bekrémezte az arcát. Hálóingében az ablakhoz ment, összehúzta a nehéz függönyt. A nyitott ablak mögötti sötétben szél rebbent, a levegő nyirkos és hűvös volt, de már a friss föld szagát árasztotta, mintha a föld, érezvén a közelgő tavaszt, ébredezne hosszú, téli álmából. A bagoly újra huhogott, azután megint nagy csend támadt. Még a Windrush halk susogását is hallani lehetett a gyümölcsös mögül.
Ellépett az ablaktól, és befeküdt az ágyba. Törődött teste jólesően nyújtózott el a hűvös lepedőn, a lágy párnán, de az agyában kergetőztek a gondolatok. Antonia ártatlan kérdései valahogy felkavarták benne a múltat, és nem a kellemesebbik részét. Penelope óvatosan válaszolgatott a lánynak, nem hazudott ugyan, de nem is mondott el mindent. Az igazság nagyon zűrzavaros, kétértelmű lett volna, s mindaz oly régen történt.
Túl régen ahhoz, hogy most elkezdje kibogozni az összefüggéseket, az okokat, amelyek az események láncolatát előidézték.
Penelope már időtlen idők óta nem gondolt Ambrose-ra, ki sem ejtette a nevét. De most, amint nyitott szemmel meredt a szoba homályába, tudta, hogy most az egyszer szembe kell néznie a múltjával. Különös élmény volt – mintha film pergett volna a szeme előtt, vagy mintha szamárfüles, megsárgult fényképalbumban lapozgatna, amelyben a képek csodálatosképpen nem fakultak meg – ellenkezőleg: olyan tisztán, élesen, megfoghatóan álltak előtte, mint maga a valóság.

8. AMBROSE

A sorozótisztnő elrendezte a papírokat maga előtt az asztalon, és kicsavarta a töltőtollát.
– Hát akkor, Stern, döntsük el, melyik kategóriába kerüljön.
Penelope az íróasztal másik oldalán ült, és nézte a nőt. Két csík futott az ingujján, a haja rövidre volt nyírva. Az inge nyaka meg a nyakkendője annyira szoros volt, mintha fojtogatná a nyakát. Férfiórát viselt, mellette, az asztalon bőr cigarettatárca hevert egy méretes arany öngyújtó társaságában.
Penelope Miss Pawsonra gondolt, és mindjárt kedvesebbnek látta a nőt.
– Van valamilyen képesítése? 
– Nincs, azt hiszem.
– Gyorsírás? Gépírás? 
– Nem.
– Egyetem? 
– Nem.
– Asszonyomnak kell szólítania.
– Igenis, asszonyom.
A tiszt megköszörülte a torkát, mert egy pillanatra mintha elkalandozott volna a figyelme az új önkéntes ártatlan arca, álmodozó barna szeme láttán. A lány ugyan egyenruhában volt, de sehogy sem illett rá – valahogy túl magas volt, túl hosszú lábakkal, a haja pedig katasztrofális. Lágy, barna. fürtök kontyba csavarva, mintha mindjárt széthullana az egész.
– De járt iskolába, nem? – A tiszt számított rá, hogy kiderül, az önkéntes otthon tanult, nevelőnője volt. Affélének látszott. Tanult egy kis franciát, festegetett, ez minden. De Stern önkéntes igennel válaszolt.
– Bennlakó volt? 
– Nem, bejártam. Amikor Londonban éltünk, a Miss Pritchett iskolájába, aztán a helyi középiskolába, amikor Porthkerrisbe költöztünk. Az Cornwallban van – tette hozzá kedvesen.
A tisztnek rágyújthatnékja támadt.
– És most először van távol otthonról? 
– Igen.
– Mondja, hogy „asszonyom”.
– Asszonyom.
A nő felsóhajtott. Stern önkéntes gondot fog neki okozni. Jó modorú, félig-meddig művelt, és tökéletesen hasznavehetetlen.
– Tud főzni? – kérdezte feltámadó reménységgel.
– Nem túl jól.
Nem volt sok választási lehetőség.
– Akkor nem marad más, mint hogy beosszuk hajópincérnek.
Stern önkéntes kedvesen mosolygott, mintha örülne, hogy végre eldől a dolog.
– Rendben.
A tiszt beírt pár sort a papírjába, visszacsavarta a tolla kupakját. Penelope várt az utasításra.
– Hát ez megvolna. – Penelope felállt, de a tiszt még nem fejezte be. – Stern. A haja. Csináljon vele valamit.
– Mit? – kérdezte Penelope.
– Nem szabad a gallérjára lógnia. Ismeri a tengerészeti szabályzatot. Miért nem vágatja le? 
– Nem akarom levágatni.
– Hát akkor. találjon ki valamit. Próbálja valahogy szorosabbra feltűzni. Rendes kis kontyba.
– Ó, hogyne. Megpróbálom.
– Akkor elmehet.
– Viszontlátásra – mondta Penelope, és kiment. Majd benyitott megint: – Asszonyom.
A tengerészeti tüzérség iskolájába küldték, Whale-szigetre.
Valóban hajópincér lett belőle, de a tiszti étkezdében, mondván, hogy „jó a modora”. Terített, italt töltött, telefonhoz hívta az embereket, ezüstöt pucolt, felszolgált. Sötétedés előtt körbe kellett járnia, beszólnia minden kabinba kopogtatás után: „engedélykérés elsötétítésre, uram”. Nagyon megbecsült szobalány lett végeredményben, s annyit is keresett, mint egy szobalány: harminc shillinget félhavonta. Minden második héten bérfizetésre kellett sorakoznia, kivárnia, amíg a savanyú arcú tiszt elé jutott – aki mintha nőgyűlölő lett volna, s valószínűleg az is volt -, akkor bemondta a nevét, és átvehette a soványka borítékot.
Az elsötétítéshez való engedélykérés csak egy volt a sok újfajta kifejezés közül, amelyeket meg kellett tanulnia, ráment egy hét a gyakorlásukra. A hálószoba „kabin”, a padló „dekk” volt, nem dolgozni indult, hanem a fedélzetre ment, a „menj és csináld a félnapi beosztás beceneve volt, és „Búcsúriadó Blues”-nak hívták, ha valaki összekapott a barátjával. Penelopénak nem volt barátja, akivel veszekedhetett volna, így alkalma sem akadt, hogy ezt a vérbeli tengerészre valló kifejezést használja.
Whale szigete valódi sziget volt, híd kötötte össze a szárazfölddel, s ez egészen izgalmas volt – mintha egy hajó fedélzetére lépett volna, mikor erről még szó sem volt. A sziget a portsmouthi kikötő egyszerű homokpadjaként kezdte a pályafutását, s immáron nevezetes tengerészeti kiképző központtá lépett elő – volt felvonulási és gyakorlótere, temploma, mólói és hatalmas tüzérütegei a férfiak kiképzésére. A szállás és a hivatalok a takaros, piros téglás épületekben voltak. A hátsó negyed, a „tat” épületei egyszerű kockaházak voltak, de a tiszti ház – a kapitányi híd – meglehetősen nagyszabásúnak épült, mint egy vidéki kúria, csak éppen a birtokot itt a focipálya helyettesítette.
Egy percnyi csend nem volt: kürtök harsogtak, dudák búgtak, a hangosbeszélő a napiparancsot recsegte. Az aszfalton bakancsok dobogtak, ahogy a gyakorlatozó férfiak meneteltek ide-oda. A felvonuló téren fő-fő törzsőrmesterek ordították rekedtre a torkukat, amint rémült fiatal tengerészek igyekvő alakulatait vezényelték. Minden reggel ünnepélyesen fogadták a flottakapitányt, a rezesbanda harsogta a Braganzát. Ha a ceremónia hangjai valakit házon kívül értek, köteles volt megállni, arrafelé fordulni, s amíg a zászló fel nem kúszott a magasba, feszesen szalutálni.
Az önkéntesek szállása a városka északi részében volt, egy erre a célra átalakított hotelban. Penelope öt másik lánnyal osztozott egy szobán, vagyis kabinon, ahol emeletes ágyon aludtak. Az egyik lány rémesen büdös volt – érthetően, mert nemigen mosakodott. A szállás kétmérföldnyire volt Whale szigettől, s mivel nem volt busz, se egyéb szállítóeszköz, Penelope egy nap felhívta Sophie-t, hogy küldje el a kerékpárját.
Sophie megígérte, hogy feladja vonaton.
– És hogy vagy, drágám? 
– Minden rendben. – Szörnyű volt hallania Sophie hangját a távolból úgy, hogy nem lehet mellette. – És te? Hogy van Papa? 
– Miss Pawson megtanította a tűzoltószivattyú kezelésére.
– És Doris meg a fiúk? 
– Ronald bekerült a focicsapatba. Clark bárányhimlős. Ja, és nyílnak a hóvirágok a kertben.
– Máris? – Penelope látni szerette volna. Haza akart menni.
Rettenetes volt úgy gondolni Carn Cottage-ra és a családjára, hogy nem lehet ott, velük. Ha saját kis szobácskájára gondol, a szélben lebegő függönyre, a világítótorony falakat súroló fényére.
– Boldog vagy, drágám? Még mielőtt Penelope válaszolhatott volna, a telefon csipogni kezdett – bi-bip-bip -, és a vonal megszakadt. Penelope letette a kagylót, és örült, hogy nem kellett válaszolnia a kérdésre. Nem volt boldog. Magányos volt, hazavágyott, és unatkozott. Nem illett ebbe a különös, furcsa világba, s tartott tőle, hogy soha nem is szokná meg. Inkább ápolónőnek ment volna, vagy mezőgazdasági szükségmunkára, akár fegyvergyárba bármi jobb lett volna, mint ez a nyomasztó helyzet, amelybe hirtelen, romantikus fellángolása sodorta.
Másnap csütörtök volt. Már februárban jártak, hideg volt, de a nap azért már sütött. Öt órakor Penelope letette a szolgálatot, s elindult a szigetről. Tisztelgett az őrparancsnoknak, s átsétált a keskeny hídon. Dagály volt; odaát Portsdown Hill szívfacsaróan békésnek tűnt a lenyugvó nap fényében. Majd ha megérkezik a biciklije, tán nagy, magányos kirándulásokra megy, keres egy tisztást, ahol elücsöröghet a füvön. De egyelőre csak az este hosszú, üres órái vártak Penelopéra. Töprengett, van-e elég pénze, hogy moziba mehessen.
A háta mögött, a hídon egy kocsi közeledett. Lassított mellette, majd meg is állt, miközben Penelope továbbsétált. Kis sportkocsi volt, lehajtott vászontetővel.
– Hová ígyekszik? Egy percre Penelope nem is fogta fel, hogy hozzá szólnak.
Most először szólította meg férfi úgy, hogy nem „borsót is és répát is” kért, vagy gint rendelt volna. De mivel senki más nem volt a közelben, Penelopénak rá kellett jönnie, hogy hozzá szóltak. Felismerte a férfit. Ő a magas, sötét hajú, kék szemű alhadnagy, akit Keelingnek hívnak. Penelope tudta, hogy tüzérségi kiképzésen van, mert a tisztiházban a képzésen lévő tisztek jellegzetes egyenruháját viselte: lábszárvédő, fehér flanelnadrág és fehér sál. Most azonban mindennapi uniformisa volt rajta, s jókedvűnek, oldottnak látszott, mint egy szórakozni induló fiatalember.
– Az önkéntesek szállására megyek – felelte.
A férfi áthajolt a másik oldalra, és kinyitotta a lány felől a kocsi ajtaját.
– Ugorjon be, elviszem.
– Arrafelé tart? 
– Nem. De arra is mehetek.
A lány beült, és becsapta az ajtót. A kis autó kilőtt, Penelopénak meg kellett fognia a kalapját.
– Már láttam magát, azt hiszem. A tisztiházban dolgozik, ugye? 
– Igen.
– Élvezi? 
– Nem nagyon. 
– Akkor miért csinálja? 
– Nem tudtam mást választani.
– Ez az első állomáshelye? 
– Igen. Csak egy hónapja vonultam be.
– Tetszik magának a haditengerészet? A fiú olyan lelkesnek tűnt, hogy Penelopénak nem akaródzott megmondania, hogy gyűlöli.
– Nem rossz. Kezdem megszokni.
– Olyan, mint a kollégium, nem? – Én sosem voltam kollégista, nem tudhatom, milyen.
– Mi a neve? – Penelope Stern.
– Én Ambrose Keeling vagyok.
Nem is volt idő többre, öt perc sem telt el, s már meg is érkeztek. Behajtottak a kapun, s a kocsi csikorogva állt meg a bejárat előtti kavicson. Az ügyeletes tiszt rosszallóan pillantott fel a zajra az üvegablak mögött.
A férfi leállította a motort.
– Köszönöm szépen – mondta Penelope, és az ajtókilincs felé nyúlt.
– Mit csinál ma este? 
– Semmi különöset.
– Én se. Menjünk, és igyunk valamit a Fiatal Tisztek Klubjában.
– Hogy. most rögtön? 
– Igen, most. – A kék szemek vidáman csillogtak. – Ez olyan rémes javaslat? 
– Nem. dehogyis. Csak. – Egyenruhás női önkéntesek nem léphettek be a tisztiklubba. -. be kell mennem átöltözni sima ruhába. – Penelope ezt is a gyakorlaton tanulta: a civil ruhát sima ruhaként kellett emlegetni. Meg volt magával elégedve, hogy ilyen jól emlékszik a tanultakra.
– Rendben. Itt megvárom.
Penelope otthagyta a kocsiban, a férfi cigaretta után nyúlt, hogy múlassa az időt. A lány bement, felrohant a lépcsőn, kettesével szedte a fokokat. Egy percet sem akart elvesztegetni, nehogy a fiú megunja, faképnél hagyja, és soha többé hozzá se szóljon.
A kabinban ledobta az egyenruháját, kezet és arcot mosott, kivette a hajtűket, megrázta a fejét. A vállára jólesően, otthonosan hullottak a fürtjei, megfésülködött, s mintha megszabadult volna valamitől. Visszanyerte magabiztosságát. Kinyitotta a közös szekrényt, kivette a ruhát, amit Sophie-tól kapott karácsonyra, és előhúzta az avítt pézsmakabátot, amelyet Ethel néni az ócskapiacra szánt, de Penelope megmentette.
Talált egy pár harisnyát, amin nem futott még le a szem, és belebújt a legjobb cipőjébe. Táskára nem volt szüksége, hiszen pénze nem volt, az arcát pedig nem festette. Lerohant a földszintre, beírta a nevét a nyilvántartóba, és kiment a kocsihoz.
Már sötétedett, de a fiú még ott volt az apró autóban, még ugyanazt a cigarettát szívta.
– Ne haragudjon, hogy ilyen sokáig tartott. – Penelope kifulladva ült be a kocsiba.
– Sokáig?! – A férfi nevetett, elnyomta a csikket, és kihajította. – Még sohasem láttam nőt ilyen hamar elkészülni. Már arra számítottam, hogy fél órát fogok várni.
Penelopét meglepte, egyszersmind örömmel töltötte el, hogy ilyen sokáig hajlandó lett volna rá várni. Rámosolygott a fiúra.
Eszébe jutott, hogy elfelejtette a parfümöt, s reménykedett, nem nagyon érezni a molyirtó szagát Ethel néni kabátján.
– Most először vagyok egyenruha nélkül.
A férfi beindította a motort.
– És milyen érzés? – kérdezte.
– Mennyei.
Southsea-be mentek, a Fiatal Tisztek Klubjába. Felmentek a lépcsőn – a férfi elöl -, leültek a bárpultnál, és a férfi megkérdezte Penelopét, mit inna. Penelope habozott, úgyhogy a fiú két gint rendelt narancslével. Penelope nem említette, hogy még életében soha nem ivott gint.
Megkapták az italt, beszélgettek mindenféléről, a lány elmesélte, hogy Porthkerrisben élnek, az apja azért ment oda, mert művész, de már nem fest; említette, hogy az anyja francia.
– Akkor értem – mondta a férfi.
– Micsodát? 
– Nem tudom pontosan megmagyarázni. Valami különleges van magában. Rögtön észrevettem. Sötét haj, sötét szem. Egészen más, mint a többi önkéntes.
– Mert méterekkel nagyobb vagyok náluk.
– Nem erre gondoltam, bár én szeretem a magas nőket. Hogy is mondjam, olyan. – Megvonta a vállát franciás könynyedséggel. -. .je ne sais quoi. Élt Franciaországban? – Nem, de voltam ott. Egyik télen kivettünk egy lakást Párizsban.
– Beszél franciául? 
– Persze.
– Vannak testvérei? 
– Nincsenek.
– Nekem sincsenek. – A férfi magáról kezdett mesélni. Huszonegy éves volt. Az apja, aki a családi vállalkozás feje volt, könyvkiadó, meghalt, amikor Ambrose tízéves volt. Mikor leérettségizett, mehetett volna az apja cégéhez dolgozni, de ő nem akarta az életét egy irodában kuksolva tölteni – amúgy is közeledett a háború -, ezért csatlakozott a haditengerészethez.
Özvegy anyja Knightsbridge-ben élt, lakást bérelt Wilbraham Place-en. Amikor kitört a háború, Devon egy eldugott sarkába utazott, s megszállt egy panzióban.
– Jobb ott neki, Londontól távol. Nem túl erős lélek, ha elkezdődnének a bombázások, inkább kerékkötő lenne, mint segítő kéz.
– Mióta van Whale-szigeten? 
– Egy hónapja. Remélem, már csak két hétig, a vizsgáktól függ. A tüzérségi az utolsó gyakorlatom. A navigálást, a torpedókat és a jelkódot a fejembe tömték, hál' istennek.
– És hova megy utána? 
– Még egy hét tiszti kiképzésre, azután a tengerre.
Megitták a gint, rendeltek még kettőt, majd megvacsoráztak az étkezdében. Utána még köröztek a kocsival egy kicsit Southsea környékén, és Ambrose hazavitte Penelopét, mert a lánynak fél tízkor jelentkeznie kellett a körletben.
– Nagyon szépen köszönöm – mondta a fiúnak, de ennél sokkal többet érzett: hálás volt nemcsak az együtt töltött estéért, hanem azért is, hogy a fiú éppen most bukkant fel az életében, amikor a legnagyobb szüksége volt rá. Most már van egy barátja, nem lesz többé magányos.
– Mit csinál szombaton? – kérdezte a fiú.
– Szabad vagyok.
– Van két koncertjegyem. Velem jönne? 
– Ó. – Penelope szája önkéntelen mosolyra húzódott. Nagyon szeretnék.
– Akkor magáért jövök. Hét körül. Jaj, Penelope. kérjen hosszú eltávozást.
A koncert Southsea-ben volt, Anne Ziegler- és Webster Booth-dalokat énekeltek, a Csak egy rózsát, a Ha te lennél az egyetlen lány a világont és más efféléket. 
Történjék bármi 
Feledni nem tudom 
Azt a napsütötte délutánt. 

Ambrose fogta Penelope kezét. Aznap éjjel, amikor visszamentek, a fiú kissé távolabb, egy csendes mellékutcában állította meg a kocsit. Karjába vette a lányt – kabátostul, molyirtóstul -, és megcsókolta. Penelopét most csókolták meg életében először, s eleinte kissé furcsán érezte magát.
Csakhamar azonban rájött a dolog ízére, s egyáltalán nem találta kellemetlennek a helyzetet. Sőt – Ambrose tiszta, jószagú férfiassága, bőre friss illata, a testi közelsége feléb-resztett mélyen a bensejében valamit, ami teljesen új érzés volt. Mintha fájdalom támadna benne, de mégsem fájdalom volt.
– Drága Penelope, annyira édes vagy.
A válla fölött Penelope meglátta az órát, amely öt perc híján fél tízet mutatott. Vonakodva bár, de kibontakozott az ölelésből, ösztönösen összeborzolt hajához nyúlt, hogy rendbe tegye a frizuráját.
– Mennem kell – mondta. – Nem szabad késnem.
– Rohadt óra – sóhajtott a fiú, s nagy nehezen elengedte. Rohadt szabályzat.
– Ne haragudj.
– Nem a te hibád. Gyorsan találjunk ki valamilyen programot.
– Miféle programot? 
– Szabad vagyok a hétvégén. És te? Kapnál eltávozást? 
– Most hétvégén? 
– Igen.
– Megpróbálhatom.
– Bekocsikázhatnánk a városba. Megnéznénk valamit a színházban, s ott maradhatnánk éjszakára.
– Jaj, de jó lenne. Még nem kértem soha eltávozást, biztosan elengednének.
– Csak az a baj. – Ambrose gondterheltnek látszott. – Az anyám kiadta a lakását valami rémes tisztnek, oda nem mehetünk. A klubba talán mehetnénk, de attól félek, te…
Penelope örült, hogy előrukkolhat a megoldással. – Mehetünk hozzám, a házamba.
– A te házadba?! 
Penelope nevetett.
– Nem Porthkerrisbe, te buta, hanem a londoni házba.
– Van egy házad Londonban? 
– Igen. Oakley Streeten. Egyszerű – van egy kulcsom, bemegyünk.
Túl egyszerűnek hangzott.
– Ez a te saját házad? 
Penelope még mindig mulatott rajta.
– Nem egészen az enyém. Papáé.
– És ők mit szólnak? A szüleid, úgy értem.
– Miért szólnának? Mi a csudáért? Ambrose majdnem megmondta, miért, de aztán idejében visszaszívta. Francia anya, festő apa – bohémek. Még sosem volt dolga bohémekkel, de ráébredt, hogy alighanem most összeakadt eggyel.
– Hát valóban, miért is. – vágta rá gyorsan. Alig hitte el, hogy ilyen szerencsés.
– Annyira meglepettnek látszottál.
– Az is voltam – vallotta be a fiú, majd elővette a legelbűvölőbb mosolyát. – De talán abba kellene hagynom a csodálkozást. Megfogadom, hogy többé nem lepődöm meg, bármit teszel is.
– És így jobb? 
– Hát, nem lehet rossz.
Ambrose odahajtott a szállás elé, megcsókolták egymást, Penelope pedig olyan szórakozottan sétált be, hogy elfelejtette beírni a nevét a könyvbe, az ügyeletes szólt utána, hogy menjen vissza, és meglehetősen gorombán utasította, mert rosszkedvében volt amiatt, hogy a tiszt, aki tetszett neki, más lánnyal ment moziba.
Penelope megkapta az eltávozásra az engedélyt, Ambrose intézte a többit. Volt egy barátja, egy hadnagy, akinek jó kapcsolatai voltak a színházi világgal, s az ő révén szerzett két jegyet a Drury Lane színházba a Táncoló évekre. Kézen-közön hozzájutott egy kis benzinhez is, és kölcsönkért öt fontot egy megpumpolható fickótól. Szombaton délben behajtott a kapun, s odarobogott a szállás bejáratához, csak úgy repült a kavics a kerekek alól. Meglátott egy arra járó nőt, megkérte, hogy legyen olyan drága, keresse meg Stern önkéntest, és szóljon neki, hogy Keeling alhadnagy várja. A nő megbámulta a jóképű tisztet a sportos kis autójában, de Ambrose hozzá volt szokva a bámész női pillantásokhoz, úgy vette a felé áradó irigységet és csodálatot, mint ami neki jár.
„Megfogadom, hogy többé nem lepődöm meg, bármit teszel is” – mondta a múltkor a lánynak, talán elhamarkodottan.
Mert Penelope kisvártatva megjelent – egyenruhában, kezében az öreg bundával, vállán mindössze egy bőrtarisznyával.
– Ez a holmid? De hát egész hétvégére megyünk. Színházba készülünk. Csak nem akarod végig az egyenruhádat viselni? – Persze hogy nem. De hazamegyek. Ott vannak ruhák, biztosan találok valamit, ami jó lesz.
Ambrose az anyjára gondolt, aki minden alkalomra szeretett új holmit venni, s aztán két órát töltött azzal, hogy belepréselje magát.
– Hol van a fogkeféd? 
– A fogkefém meg a hajkefém a táskámban van. Más nem kell. Akkor megyiink Londonba, vagy nem megyünk? 
Ragyogó, napos idő volt, ideális nap megszökni, szórakozni menni valakivel, akit az ember kedvel. Ambrose a Portsdown Hillen átvezető utat választotta, s Penelope a hegytetőről lenézett Portsmouth városára, s vidáman búcsút intett neki. Purbrookon keresztül elérték Petersfieldet, ahol megálltak, hogy egyenek valamit. Ambrose sört rendelt, s a vendéglősné ínycsiklandozóan friss, élénksárga karfiolrózsával díszített szendvicset csinált nekik.
Folytatták az utat, Haslemere, Farnham és Guildford következett. Hammersmith felől értek Londonba, ráfordultak a King's Roadra, onnan az Oakley Streetre, amely hívogató ismerősen tárult a lány elé. Végén ívelt az Albert Bridge, fölötte sirályok keringtek, s a folyó lápos-sós illata, a hajók kürtje töltötte be a levegőt.
– Itt vagyunk.
Ambrose leállította a kisautó motorját, s a volán mögött ülve leesett állal szemlélte a méltóságteljes ház magas homlokzatát.
–Ez az? 
– Igen. Már ráférne egy kis tatarozás, de sosincs időnk. Túl nagy nekünk ez a ház, de nem is lakunk benne. Gyere, megmutatom.
Penelope felkapta a kabátját meg a táskát, és segített Ambrose-nak lehúzni a kocsi ponyváját, hátha elered az eső. Ő is felmarkolta a holmiját, és jóleső várakozással arra számított, hogy Penelope felmegy az oszlopos lépcsőkön a nagy bejárati ajtóig, kinyitja, s beengedi őt a házba. Kis csalódottságot érzett, amikor ehelyett a lány oldalt lépett, a ház mentén húzódó járdán odament egy vaskapuhoz, kinyitotta, és leszaladt az alagsorba vezető pár lépcsőn. Követte a lányt, s derűs látvány tárult a szeme elé: fehérre meszelt falak, egy skarlátpiros szemetesláda, néhány agyagedény, amelyben nyáron minden bizonnyal virágok burjánzanak. Penelope kinyitotta az ajtót, amely szintén skarlátpiros volt. Ambrose óvatosan belépett – s egy tágas, világos konyhában találta magát, amilyent még életében nem látott. Nem mintha sok konyhát ismert volna belülröl. Az anyja sohasem ment a konyhájába, csak akkor, ha Lilyvel, a szakács-mindenessel közölni akarta, hány embert vár másnap ebédre. Mivel nem időzött a konyhában, ahol tán soha nem is dolgozott életében, Ambrose emlékezetében a helyiség nyomasztó, sötét szobaként élt; a falakat palackzöld olajfestékkel mázolták be, a levegőben az edényszárító fatálca nedves szaga terjengett. Amikor Lily éppen nem hordott szenet, nem főzött és nem törölt port, akkor kicsiny kamrájában húzódott meg a konyha mögött, amelyben egy vaságy állt és egy sárgára festett komód. A ruháit fogasra akasztotta, az ajtó hátoldalára, s csak délután mehetett a fürdőszobába, amikor senkit nem zavart. Ilyenkor legjobb fekete ruhájába bújt, és muszlinkötényt kötött maga elé. Amikor kitört a háború, Lily összetörte Mrs. Keeling világát azzal, hogy felmondott, és beállt egy fegyvergyárba dolgozni. Mrs. Keeling senkit nem talált a helyére, s így lényegében Lily távozása miatt dobta be ő is a törülközőt, s vonult el Devon legeldugottabb sarkába, hogy ott vészelje át a háborút.
De ez a konyha… Letette a zsákját, és körülnézett. A hatalmas faasztal körül mindenféle formájú szék állt; a fenyőfa tálalón színes cseréptányérok, tálak és kancsók sorakoztak.
A tűzhely fölötti gerendáról nagyság szerinti sorban rézserpenyők lógtak, közöttük száraz virágcsokrok, fűszernövények.
Volt egy fonott szék, egy hófehér hűtőszekrény, és az ablak alatt egy mély, fehér porcelánmosogató. Mintha úgy rendezték volna, hogy az ablak előtt elvonuló lábak látványával mulattathassa magát, aki magára vállalja a mosogatást. A padlón színes szőnyegek hevertek elszórva, a levegőben fokhagyma és egyéb fűszeres illatok terjengtek, mint egy francia vidéki épicerie-ben.
Ambrose nem hitt a szemének.
– Ez a konyhátok? 
– Ez a mindenünk. Itt lakunk lenn.
A fiú most vette csak észre, hogy az alagsor még tovább, a ház teljes széltében-hosszában húzódik, mert a végében a franciaablakból a kert zöldjére lehetett látni. Egy mintás kárpittal elfüggönyözött boltív osztotta csupán két részre a teret. A nehéz anyag mintázatán Ambrose nem ismerte fel a tervező, William Morris keze nyomát.
– Persze, amikor a házat építették – mondta Penelope, s lerakta a kabátját, bőrtarisznyáját a konyhaasztalra -, akkor ez az egész kamra meg tároló, meg efféle volt, de Papa egybenyittatta őket, és csinált – mi úgy hívtuk – egy kerti szobát. De nappalinak használtuk. Gyere, nézd meg.
Ambrose lerakta a holmiját és követte a lányt.
Átléptek a boltív túloldalára, ahol egy színes olasz csempékkel kirakott kandalló látványa fogadta Ambrose-t, mellette egy zongora meg egy öreg gramofon. Nagy, kopott fotelok, kerevetek álltak szerteszét, fakó virágmintás huzatokban, színes kendőkkel, vidám párnákkal díszítve. A falakat fehérre meszelték, amelyek jó hátteret adtak a könyvespolcoknak, dísztárgyaknak, fotóknak. Évek alatt felgyűlt családi érlékek hordaléka, vélte a fiú. A maradék helyet festmények foglalták el, amelyek napsütötte színeikkel szinte lüktettek a falon.
Ambrose szinte a bőrén érezte a perzselő napot, amely a köves teraszokat, a fekete árnyékokkal borított, festett kerteket égette.
– Az apád festette ezeket? 
– Nem. Csak három képe van itt, a többi Cornwallban. Tudod, artritisze van, már évek óta nem dolgozik. Ezeket mind a legjobb barátja, Charles Rainier festette. Együtt voltak Párizsban, még az első háború előtt, azóta is jóban vannak. A legistenibb házban laknak Dél-Franciaországban. Gyakran voltunk náluk. kocsival szoktunk menni, nézd. – Penelope levett egy fényképet a polcról, és odanyújtotta. – Itt vagyunk mindannyian, úton Dél-Franciaországba.
Ambrose szokásos családi fotót látott, a képen ott feszített a copfos Penelope kis kartonruhácskában. Meg feltehetően a szülei, és még egy nőrokon. De a figyelmét az autó ragadta meg igazán.
– Hisz ez egy öreg, négy és fél literes Bentley! – A hangjába óhatatlanul csodálat vegyült.
– Igen. Papa imádja. Csakúgy, mint Mr. Toad a Wind in the Willows-ban. Ha beül a volán mögé, leveszi a fekete kalapját, és motorossapkát húz, nem engedi becsukni a ponyvatetőt, és ha esik, jól átázunk.
– Még megvan? 
– Jaj, hát persze. Meg nem válna tőle.
Visszatette a képet, s Ambrose pillantása újból a Rainier festményre vándorolt. El sem tudott képzelni annál csodásabbat, mint egy békebeli, gondtalan kirándulást egy kis Bentleyben Dél-Franciaországba, az örök nap birodalmába, ahol gyantás fenyők illatoznak, teraszokon szolgálják fel a könnyű ebédet, s a kék Földközi-tengerben nagyokat lehet úszni.
A borra gondolt, borozásra szőlőfürtös lugasok mélyén, a hosszú délutáni sziesztákra behúzott zsalugáterek hűvösében, és a szerelemre – mazsolaédességű délutáni csókokra.
– Ambrose.
A fiú felriadt álmodozásából. Penelope ártatlanul mosolygott rá, levette egyensapkáját, és egy székre dobta. Ambrose, kissé bódultan az iménti látomástól, elképzelte, hogy minden mást is ledob magáról, s hogy ott és akkor, az egyik süppedős kereveten szeretkeznek.
Egy lépést tett felé, de már későn. A lány megfordult, és az egyik földig érő franciaablak zárjával bíbelődött. A varázs megtört. Hideg levegő áradt be a szobába. Ambrose felsóhajtott, és engedelmesen követte a lányt a fagyos londoni valóságba, a kertbe.
– Ezt meg kell nézned… Hatalmas a kert, mert réges-régen a szomszédok eladták Papának az ő kertrészüket. Sajnálom szerencsétleneket, akik most ott laknak, mert csak egy kis nyomorult udvaruk van. A kert végében a fal nagyon régi Tudor-kori. Szerintem valaha királyi park lehetett ez, vagy gyümölcsös.
Valóban óriási kert volt, gyeppel, sövénnyel, ágyásokkal, roskadozó pergolákkal.
– És az a fészer? – kérdezte a fiú.
– Az nem fészer. Az az apám londoni műterme. Nem tudom neked megmutatni, mert nincs nálam a kulcsa. Egyébként is, dugig van vásznakkal, festékkel, kerti bútorokkal, napozóágyakkal. Apa nagy gyűjtögető. Mi mindannyian – soha semmit nem dobunk ki. Ahányszor Papa idejön, fogadkozik, hogy rendet tesz a műteremben, de aztán nem lesz belőle semmi. Gondolom, ragaszkodik az emlékeihez, vagy csak lusta. Penelope megborzongott. – Hideg van, ugye? Menjünk be, megmutatom a ház többi részét.
Ambrose némán követte, arcán udvarias érdeklődés honolt, de az agyajárt, mint a motolla, osztott-szorzott. A ház ódonsága, szabálytalansága ellenére lenyűgözőnek találta a méreteket, a hajdani pompa visszfényét, az előkelőséget. Felmérte, mennyivel vonzóbb anyja amúgy kifogástalan lakásánál.
A lány által könnyedén elhullajtott információmorzsákból kibontakozott előtte a család izgalmasan romantikus és bohém életstílusa. Emellett az övé maga volt az unalom, a középszerűség. A lányé: londoni neveltetés, dél-franciaországi vakációk, iskola, majd a haditengerészet. Utóbbi mintha a lány iskolás éveinek meghosszabbítása lenne, afféle tapasztalatszerzés.
Ambrose pedig még a tengert sem látta, s addig nem is fogja, amíg be nem fejezi a kiképzést.
Penelope világpolgár volt: élt Párizsban, a családjának nemcsak Londonban van háza, hanem Cornwallban is. Milyen lehet az a vidéki ház? Ambrose nemrég olvasta Daphne du Maurier Rebecca című regényét, s a Manderley-házat pontosan olyannak képzelte, amilyen ez a cornwalli lehet. Halványan Erzsébet kori jegyeket visel magán, a kocsifelhajtója legalább egy mérföld hosszú, és nyírott bokrok szegélyezik. Penelope apja híres művész, az anyja francia, és ő maga úgy beszél a délfrancia nyaralásról a barátaiknál, mintha az a világ legtermészetesebb dolga volna. Utazás a négy és fél literes Bentleyben. az autó jobban felpiszkálta a sóvárgását, mint bármi más. Világéletében egy ilyen kocsira vágyott, egy gazdagságot és erőt sugárzó, igazi státusszimbólumra, amely után megfordulnak a fejek az utcán, s amely csak éppen annyira extravagáns, amennyi az előkelőséghez kell.
Mindezt emésztgette magában, s még többet is szeretett volna megtudni, így kíváncsian követte Penelopét át az alagsoron, föl a keskeny, sötét lépcsőn. Egy ajtónyitás, s már benn is voltak a ház előcsarnokában, egy tágas, elegáns teremben, amelyből széles, enyhén emelkedő lépcső indult az emeletre.
A fiú a váratlan pompától elkábultan pillogott maga körül. – Sajnos, iszonyúan lerobbant minden – mondta Penelope mentegetőzve. Ambrose egyáltalán nem látta lerobbantnak.
– Szörnyű az a nagy folt a falon, ahol a Kagylókeresők szokott lógni. Az Papa kedvenc képe, nem akarta, hogy tönkrebombázzák, ezért Sophie meg én becsomagoltuk, és feladtuk Cornwallba. A ház egész más nélküle.
Ambrose a lépcső felé indult; szeretett volna körülnézni, de Penelope megállította.
– Nem megyünk följebb. – Benyitott egy ajtón. – Ez a szüleim hálója. Valaha ez lehetett az ebédlő, a kertre néz. Gyönyörű reggelenként, mert dől be az ablakon a napfény. Az meg az én szobám, az utca felé. Ez a fürdőszoba. Itt tartja anyám a porszívót. Ennyi az egész.
A körséta véget ért. Ambrose visszament a lépcső aljába, és felfelé tekingetett, az emeletre.
– Ki lakik odafönt? 
– Sokan. Hardcastle-ék meg Cliffordék, és a padlástérben Friedmannék.
– Lakók – jegyezte meg Ambrose, s nagyot nyelt, mert ez volt az á szó, amelyet anyja mindig a legnagyobb undorral ejtett ki a száján.
– Igen, mondhatjuk úgy is. Olyan jó, hogy itt vannak, mint ha az ember csupa baráttal lakna egy házban. Jó, hogy eszembe jut – megyek, szólok Elizabeth Cliffordnak, hogy itt vagyunk. Hiába próbáltam felhívni, foglalt volt a vonal, aztán elfelejtettem újra próbálkozni.
– Azt is meg akarod mondani, hogy én itt vagyok? 
– Hát persze. Jössz te is? Olyan kedves, tetszene neked.
– Nem, inkább nem.
– Akkor menj vissza a konyhába, tegyél fel teavizet, majd eszünk is valamit. Meglátom, hátha kérhetek Elizabethtől egy kis süteményt, aztán tea után kimehetünk venni valamit, kenyeret, miegymást, különben nem lesz reggelink holnap.
Penelope – a háziasszonyt alakító kislány – felszaladt hosszú lábaival a lépcsőn, Ambrose még ott állt egy kicsit, nézett utána. Beharapta az ajkát. Általában nem volt baj az önbizalmával, most mégis elfogta valami furcsa bizonytalanság. Úgy érezte, mintha azzal, hogy idejött Penelope házába, kiesett volna a kezéből az irányítás; elveszítette az uralmát ebben a helyzetben. Ettől zavarba jött, mert még sohasem érzett ilyesmit, és félelem támadt benne, hogy a lány különleges, érettségbe vegyülő naivitása úgy leveszi őt a lábáról – mint egy nagy adag száraz martini -, hogy végül használhatatlan lesz.
A konyhai nagy kályha nem volt befűtve, de Ambrose talált egy elektromos vízforralót. Teletöltötte és bekapcsolta. A februári délután már szürkületbe hajlott, a hatalmas, félhomályos szobában hideg volt. A kandalló meg volt rakva gyújtóssal és papírral, odatartotta az öngyújtóját, nézte, hogy a gyújtós lángra kap, majd rárakott néhány szem szenet egy rézvödörből, és megtetézte pár hasáb fával. Mire Penelope leszaladt a lépcsőn, a tűz pattogott, a vízforraló duruzsolt.
– Jaj, de okos fiú vagy, hogy begyújtottál. Így mindjárt barátságosabb minden. Nem volt sütemény, de hoztam egy kis kenyeret meg margarint. Valami nem stimmel. – Penelope homlokát ráncolva tűnődött, mi hiányzik, aztán rájött. – Az óra. Hát persze, nincs felhúzva. Ambrose, indítsd el, annyira kedvesen tiktakol.
Az ódivatú falióra magasan függött, Ambrose odahúzott egy széket, ráállt, kinyitotta az üvegajtaját, s a kulccsal felhúzta, miután beállította a mutatókat. Míg ezzel volt elfoglalva, Penelope a tálalóból csészéket, tányérokat vett elő, megtalálta a teáskannát is.
– Voltál a barátnődnél? – kérdezte Ambrose, és lemászott a székről.
– Nincs itthon, de felmentem Lalla Friedmannhoz. Úgy örülök, hogy láthattam, mert már aggódtam miattuk. Friedmannék menekült zsidók Münchenből, fiatal pár, és szörnyű dolgokon mentek keresztül. Amikor Willit legutóbb láttam, azt hittem, ideg-összeroppanást fog kapni. – Penelope majdnem elmesélte, hogy Willi miatt csatlakozott az önkéntesekhez, de aztán meggondolta magát. Nem volt benne biztos, hogy a fiú megértené őt. – Szóval, sokkal jobban van, kapott állást, Lalla pedig gyereket vár. Olyan kedves lány. Zenét tanít, rettentően okos. Nem baj, hogy nincs tej a teához? 
Teázás után elsétáltak a King's Roadra bevásárolni. Mire hazaértek, szürkült, fel kellett rakniuk az elsötétítő függönyöket, hogy lámpát gyújthassanak. Penelope áthúzta az ágyakat, Ambrose mellette ült, nézte.
– Alhatsz a szobámban, én meg majd a szüleimébe megyek lefeküdni. Megfürdesz, mielőtt átöltözöl? Szokott meleg víz lenni jó bőven, vagy iszol előbb egyet? Ambrose mindkét felvetésre helyeselt, úgyhogy visszamentek az alagsorba, a lány elővett egy üveg Gordon gint és egy palack Dewar whiskyt meg egy furcsa, címke nélküli üveget, amelynek mandulaszaga volt.
– Kié ez? – kérdezte a fiú. 
– Papáé.
– Nem lesz baj belőle? Penelope döbbenten nézett rá.
– De hát ezért van. Hogy a barátokat megkínáljuk! Ez megint újdonság volt Ambrose-nak. Az anyja piciny poharakba adagolta a sherryt, és ha a fia gint akart, akkor hoznia kellett magával. Nem szólt azonban egy szót sem, töltött egy nagy adagot a whiskyből, a másik kezébe fogta a zsákját, és elindult felfelé a lépcsőn, a számára kijelölt hálószobába. Furcsa érzés volt ebben a lányszobában levetkőznie.
Közben nézelődött, mint a macska, amikor barátkozik új környezetével: leült az ágyra, méregette a képeket meg a könyvcímeket. Arra számított, hogy Georgette Heyer vagy Ethel M. Dell műveire bukkan, ehelyett Virginia Woolfot és Rebecca Westet látott. No lám – nemcsak bohém, de intellektus is a lány. Ezjóleső érzéssel töltötte el. Divatos fürdőköpenyében, vállán a törülközővel, kezében a borotválkozókészletével és a whiskyvel átballagott a hallon át a fürdőszobába.
Amíg borotválkozott, folyatta a fürdővizet. A kád kicsit rövid volt hosszú lábainak, de a víz jó forró volt. A hálóban felöltözött, egyenruháját ünnepélyesebbé tette egy kikeményített inggel meg egy fekete szaténselyem nyakkendővel. Legjobb félmagas, fekete bakancsát húzta fel, zsebkendővel kifényesítette.
Megkefélte a haját, mindkét oldalról megszemlélte a tükörben a profilját, majd elégedetten az eredménnyel, felkapta a poharát, és lement a lépcsőn.
Penelope nem volt odalenn, valószínűleg az anyja szekrényében kutat valami hordható ruha után. Ambrose remélte, hogy a lány nem hoz majd szégyent rá. A tűz mellől a nappali kellemesen romantikusnak látszott. Még egy whiskyt töltött magának, és átnézte a nagy halom gramofonlemez kínálatát.
Többségében klasszikus zene volt, de akadt Cole Porter is Beethoven meg Mahler között. Feltette a korongot az öreg gramofonra, felhúzta a kart. 
Te vagy a legjobb 
Te vagy a Colosseum, 
Te vagy a legjobb 
Te vagy a Louvre Múzeum. 

Ambrose félig lehunyt szemmel körbelejtett a szobán, karján egy képzeletbeli nővel. Talán a színház meg egy kis vacsora után elmehetnének egy éjszakai bárba. Ha nem lesz elég a pénze, megpróbálkozhatnak csekkel. Ha szerencsések, el is fogadják.
– Ambrose.
A fiú nem hallotta, hogy Penelope bejött. Kicsit zavarba jött, hogy meglepték. Penelope félénken jött felé, arcán aggódás honolt, mit szól majd Ambrose, s várta az ítéletet. Ambrose most az egyszer nem talált szavakat. A tűz és a lámpa halvány fényében Penelope egyszerűen gyönyörű volt. A ruha, amit előásott, talán öt éve volt divatban. Krémszínű selymét vörös és bíbor virágok díszítették; a szoros derékrész a lány karcsú csípőjére tapadt, lejjebb pedig bőven hullámzott, repdesett, ahogy mozgott, mint egy pillangószárny. A haját feltűzte, s ez kiemelte hosszú nyakát, szép vállát. A fülében csodaszép ezüstkorall fülbevaló hintázott. Az ajkát enyhén pirosra rúzsozta, és kellemes parfümillat lengte körbe.
– De jó illatod van – szólalt meg Ambrose.
– Chanel ötös. Találtam még egy kicsit az üveg mélyén. Féltem, hogy kicsit már megromlott.
– Semmi baja.
– Szóval. rendesen nézek ki? Felpróbáltam vagy hat ruhát, és ez tűnt a legjobbnak. Iszonyú régi, és rövid is kicsit, mert magasabb vagyok, mint Sophie, de hát.
Ambrose lerakta a poharát, és kinyújtotta a lány felé a kezét.
– Gyere ide.
Penelope hozzá lépett, odanyújtotta a kezét. Ambrose a karjaiba vonta, és nagyon gyöngéden megcsókolta, nehogy összeborzolja elegáns frizuráját, vagy tönkretegye a szerény sminket. Penelope száján a rúzs édes volt. Ambrose hátralépett, és lenézve a lány meleg barna szemébe, mosolygott.
– Nem is bánnám – mondta -, ha sehová sem mennénk.
– Majd visszajövünk – felelte a lány, és Ambrose szíve boldogan ugrott egyet izgalmában.
A Táncoló évek nagyon romantikus, szomorú és teljesen képtelen történet volt. A szereplők dirndliben és bőrnadrágban feszítettek, sokat énekeltek, egymásba szerettek, azután bátran búcsút mondtak egymásnak. Minden második zeneszám háromnegyedben, keringőritmusban hangzott el. Utána a koromsötét utcákon át elhajtottak a Quaglinóba vacsorázni. A zenekar játszott, s a csöppnyi táncparketten egyenruhás férfiak táncoltatták többnyire szintén egyenruhás partnereiket. 
Bum.
Miért dobban a szívem úgy, bum.
Az én kis szívem, bampiti-bum 
Meg se tud állni talán. 
Két fogás között Ambrose is táncolt Penelopéval, bár ezt nagy jóindulattal lehetett csak táncnak nevezni – éppen annyi hely volt csak, hogy egyik lábukról a másikra álljanak. De nem bánták, hiszen átfoghatták egymást, az arcuk összeért, s Ambrose olykor-olykor belecsókolt a lány fülébe, vagy illetlen bizalmasságokat suttogott.
Már majdnem két órára járt, amikor hazaértek Oakley Streetre. Kéz a kézben, elfojtott kacagások közepette lépkedtek a sűrű sötétségben, át a kovácsoltvas kapun, le az alagsorba vezető meredek kőlépcsőkön.
– Minek ide bomba? – mondta Ambrose. – Itt is könnyedén kitörhetnénk a nyakunkat az elsötétítés miatt.
Penelope elengedte a kezét, megkereste a kulcsot, majd a zár után tapogatózva végre kinyitotta az ajtót. Ambrose követte a bársonyos sötétbe. A lány csak akkor gyújtott lámpát, amikor az ajtó már becsukódott mögöttük.
Nagy csend volt a házban. A fönti lakók mind aludtak. Csak az óra ketyegése hallatszott, néha egy-egy autó elhaladt a ház előtt. A tűz már csaknem elhamvadt, Penelope odament, megpiszkálta a parazsat, és felgyújtott egy lámpát. A boltív mögött a nappali megtelt fénnyel, s mint a színpadi díszlet, amikor felmegy a fúggöny, ott állt s a színészekre várt. Kezdődhet a felvonás.
Ambrose még nem ment át a konyhából. Be volt csípve, de éppen azon a fokon, amikor úgy érezte, szüksége van még egy pohárnyira. Töltött a whiskyből, és szódát spriccelt rá. Azután leoltotta a lámpát, és a kandalló táncoló tűzfényében odament a nagy, párnákkal megrakott díványhoz és a lányhoz, akit egész este úgy kívánt. Penelope a kandalló előtti szőnyegen térdelt, a tüzet bámulta. Kibújt a cipőjéből. Amikor Ambrose-t hallotta közeledni, felé fordult, és rámosolygott. Későre járt, fáradt is lehetett volna, de a lány sötét szeme csillogott, az arca kipirult.
– Miért olyan nagyszerű dolog a tűz? – kérdezte. – Mintha lenne még valaki a szobában.
– Azért jó, hogy nincs. Mármint még valaki a szobában.
Penelope békésen, elégedetten ücsörgött.
– Nagyon jól éreztem magam. Mulatságos volt.
– Még nincs vége.
Ambrose letelepedett egy alacsony, széles támlájú székre. Lerakta az italát.
– Nem jó a frizurád – mondta.
– Hogyhogy? 
– Túl rendezett a szerelemhez.
Penelope nevetett, felnyúlt, és lassan bontogatni kezdte az elegáns kontyot. Ambrose csendben figyelte az örök női mozdulatokat. Amikor az utolsó tűt is kivette, megrázta a fejét, s a hosszú, sötét fürtök selymes zuhatagként hullottak a vállára.
– No, most megint önmagam vagyok – mondta.
A falióra a konyhában zengő hangon kettőt ütött.
– Hajnali kettő – jegyezte meg Penelope.
– Jó időpont. A legjobb.
A lány megint nevetett, mintha bármi, amit csak Ambrose mond, örömmel töltené el. A tűz ontotta a meleget. A fiú levette a kabátját, meglazította az inge nyakát és a nyakkendőjét. Aztán felállt, a lányhoz lépett, felhúzta a földről. Csókolta, belefúrta az arcát az illatos hajzuhatagba, a tenyere a vékony selyembe bújtatott fiatal test karcsúságát érzékelte – a bordák ívét, az alattuk kalimpáló szív dobogását. A karjába emelte a lányt – magassága ellenére pihekönnyű volt -, s pár lépéssel a díványhoz vitte. Penelope még mindig kacagott; a párnákon szétterülő fürtökkel hevert. Ambrose szíve úgy vert, mint a dob, s minden idegszálában ott izzott a vágy. Korábban néhányszor eszébe jutott már rövidke ismeretségük alatt a kérdés, vajon Penelope szűz-e, de ez most nem számított. A fiú leült a díványra, és gyengéden, lassan gombolni kezdte az apró gombokat a lány mellén. Penelope nyugodtan feküdt, nem tiltakozott, s amikor Ambrose újra csókolni kezdte a száját, a nyakát és kerek, lágy melleit, gyöngéden és odaadóan fogadta a fiú közeledését.
– Annyira szép vagy. – Ambrose meglepődött saját magán, mert ösztönösen, szíve mélyéből mondta ezt.
– Te is szép vagy – felelte Penelope, s erős, fiatal karjával átölelte a fiú nyakát, magához húzta. Ajka vágyakozóan nyílt meg, s Ambrose tudta, hogy teljes testével őt várja.
A lángok ugráltak, fénnyel szórták be összefonódó testüket.
Ambrose tudata mélyén a rég elfeledett gyerekkor képei éledtek újjá – a befüggönyözött éjszakai szoba puha védettsége, nyugalma. A biztonság. És ismerős ez a repüléshez hasonló elragadtatottság is. De az emelkedettség mélyén ott bujkál valahol a józan ész is.
– Drága.
– Igen. – Suttogás. – Igen.
– Jól érzed magad? 
– Jól? Ó, nagyon jól.
– Szeretlek.
– Ó. – Alig hallható sóhaj. – Szerelmem.

Április közepén Penelopét némiképp váratlanul érte a hivatalos értesítés – reménytelenül balkezes volt gyakorlati ügyekben -, hogy egy hétre eltávozást kérhet. Meg is jelent annak rendje s módja szerint az ügyeletes tiszt irodájában, s miután kivárta a sorát, és az ügyeletes elé került, igényelt egy vonatjegyet Porthkerrisbe.
Az ügyeletes egy jó kedélyű, északír hölgy volt szeplős arccal és bozontos, vörös hajjal. Érdeklődve nézett Penelopéra.
– Az Cornwallban van, ugye, Stern? 
– Igen.
– Ott lakik? 
– Igen. 
– Szerencsés lány. – Átadta Penelopénak a papírt, a lány megköszönte, s markába szorítva a szabadító vonatjegyet, kiment a szobából.
Az utazás végtelen hosszúnak tetszett. Portsmouth, Bath, Bristol. Exeter. Exeterben egy órát várt, hogy átszállhasson a lassú személyvonatra, amely Cornwallba vitte. Nem számított.
A piszkos vonat kormos ablakánál ült, s kifelé bámult. Dawlingsnál megpillantotta a tengert, ugyan ez még csak a Csatorna, dejobb a semminél. Plymouth, majd a Saltash híd következett, ahol mintha a fél haditengerészeti flotta ott horgonyzott volna a kikötőben. Ezután jött Cornwall, a maga romantikusan és vallásosan csengő állomásaival. Redruth után Penelope lehúzta az ablakot, és kihajolt, hogy azonnal megpillanthassa az Atlanti-óceánt, amint kibukkan a dűnék és a távoli hullámtörők mögül. A vonat átfutott a Hayle viadukton, s a lány meglátta a folyótorkolatot; éppen dagály volt, a víz magasan állt. Leemelte a csomagját a feje fölül, és kiment a folyosóra, mert a vonat már az állomás előtti utolsó kanyarban döcögött.
Este fél kilenc volt. Kinyitotta a súlyos vonatajtót, és megkönnyebbülve kiszállt, maga után húzta a bőröndöt. A sapkáját a zsebébe gyűrte. A levegő meleg volt, édes és friss illatú, a lenyugvó nap becsíkozta a peront, s a fénysugarak özönében Papa és Sophie jött felé.
Csodás volt újra otthon. Első dolga volt, hogy fölrohanjon a szobájába, letépje magáról az egyenruhát, és rendes ruhába – kartonszoknya, régi iskolás kori blúz, kinyúlt kardigánbújjék. Semmi nem változott – a szoba ugyanolyan volt, mint amikor elment, tán nagyobb volt benne a rend és a tisztaság.
Azután mezítláb körbefutott, s szobáról szobárajárva szemlélte, hogy vajon minden a helyén van-e. Ott volt.
Nagyjából-egészéből legalábbis, mert például Sophie portréja, amelyet Charles Rainier festett, s addig a kandalló fölötti helyet birtokolta büszkén a nappaliban, átkerült egy kicsit eldugottabb zugba, s a helyét a Kagylókeresők foglalta el, amely némi késéssel ugyan, de megérkezett Londonból. A szoba ugyan nem volt elég nagy hozzá, és a fény is csekélyke ahhoz, hogy a színei teljes pompájukban kibontakozhassanak, de még így is nagyon jól hatott.
Potterék pedig egészen kikupálódtak. Doris dús idomai kissé megfogyatkoztak, egészen karcsú lett; a haját sem festette újra, s most, hogy a fele még szőkén világított, olyan volt, mint egy tarka ló sörénye. Ronald és Clark megnőtt. Már nem voltak olyan csontosak, és városias sápadtságukat is levetkőzték. A hajuk megnőtt, és városi beszédükbe óhatatlanul belekeveredtek a cornwalli ízek. A csirkék, kacsák megsokasodtak, az egyik öreg tyúkanyó, amikor senki nem figyelt oda, sutyiban kiköltött egy fészekaljnyi csibét a bokrok mélyén.
Penelope csak arra vágyott, hogy mindent megtudjon, ami azóta történt, hogy felszállt a portsmouthi vonatra (ez a nap már mintha a régmúlt ködébe veszett volna). Lawrence és Sophie nem is hagyták cserben, és beszámoltak róla, hogy Trubshot ezredes lett a légóparancsnok, s már senkit nem hagy élni. A Sands Hotelt kiürítették, és telerakták katonákkal.
A rozoga Mrs. Treganton – a város özvegye, a félelmetes úrhölgy a hosszú fülbevalóival – kötényt kötött, és bevonult a hadikonyhára, s ott vezényli az eseményeket. A parton szögesdrótot feszítettek ki, betonbunkerek épültek, és komor fegyvercsövek meredeznek elő belőlük. Miss Preedy felhagyott a táncóráival, s most tornaórákat tart a Kentből kitelepített iskolás lányoknak, Miss Pawson pedig az elsötétítés alatt rálépett a tűzoltószivattyújára, és eltörte a lábát.
Amikor a szülők végül is kifogytak a szóból, hallani szerették volna lányuk részletes beszámolóját mindenről, de hiába reménykedtek, az ő – feltehetőleg roppant különleges – új életéről semmit nem tudtak meg, mert Penelope egy szót sem akart fecsérelni erre a témára. Gondolni sem akart Whale szigetére és Portsmouthra.
Még Ambrose-ra sem. Majd később persze hogy beszélni fog – de nem ma este. Hiszen az egész hét az övék. Ráérnek. A hegytetőről eléjük táruló délutáni táj álmosan nyújtózott a meleg tavaszi napsütésben. Északon a nagy öböl aranyoskéken villogott. A Trevose Head párába burkolódzott, s ez a jó idő csalhatatlan előjele volt. Délre a másik öböl partja ívelt szélesen, mellette, a hegytetőn állt a vár. Középen magas sövénnyel elkerített legelők zöldelltek, a fűben elszórtan heverő sziklák között marhák legelésztek. A lágy szél kakukkfű illatát hordta szét, a csöndbe csak néhány kutya ugatott vele néha, vagy egy-egy távoli traktor kellemes zümmögése hallatszott.
Penelope meg Sophie öt mérföldnyíre sétáltak el Carn Cottage-tól. A keskeny ösvényeken kanyarogva feljutottak a fennsík mezőire, ahol a bozótos fűben kankalinok virítottak, az árkokban kakukkszegfű és vérehulló fecskefű rózsaszín és sárga foltjai tarkállottak. Saspáfrány és vadrózsa ágai között ballagtak fel a füves ösvényen a hegy tetejére. A kiugró sţiklaoromnak támaszkodtak, mint ahogy ezer évvel ezelőtt az ősi föld kis népe tekintett le az öbölre, ahová szögletes vitorlázatú föníciai hajók futottak be s vetettek horgonyt, hogy keietről hozott kincseiket értékes ónra cseréljék.
Fáradtan a hegymászástól, Sophie leheveredett egy fíícsomóra, karját a szemén keresztbe fektette, mert erősen tűzött a nap. Penelope melléje ült, a térdére könyökölt, s állát a tenyerébe támasztotta.
Felettük messze, mint egy kis ezüst játékszer, egy repülőgép húzott át. Mindketten fölnéztek, figyelték.
– Nem szeretem a repülőket – mondta Sophie. – A háborúra emlékeztetnek.
– El tudod egy percre is felejteni? 
– Néha megpróbálom. Úgy teszek, mintha nem történt volna semmi. Ilyen napokon ezt majdnem el ís tudom hinni.
Penelope egy fűcsomót tépdesett.
– Semmi különös nem történt még, ugye? 
– Nem.
– Gondolod, hogy fog? 
– Persze.
– Izgatott vagy? 
– Apád miatt. Ő aggódik. Már átélt egyszer ilyet.
– Te is. 
– De nem úgy. Közel sem azt, amit ő.
Penelope elhajította a kezében lévő fűszálat, és másikért nyúlt.
– Sophie.
– Igen? 
– Gyerekem lesz.
A távolodó gép hangja elhalt, beleveszett a végtelen térségekbe. Sophie megmozdult, lassan felült. Penelope feléje fordult, anyja szemébe nézett, s a fiatalos, napégette arcon megkönnyebbülést vélt felfedezni.
– Ez az, amiről nem akartál beszélni? 
– Tudtátok? 
– Hát persze hogy tudtuk. Annyira csendes voltál, olyan visszahúzódó. Valami nem volt rendjén veled. Miért nem mondtad előbb? 
– Nem azért, mintha szégyellném vagy bánnám, ami történt. Csak kivártam az alkalmas időt. Amikor nyugodtan beszélgethetünk.
– Annyira ideges voltam. Éreztem, hogy boldogtalan vagy, és valami bánt, vagy legalábbis valami baj van.
Penelopénak nevethetnékje támadt.
– Hát nincs elég baj? 
– Hát persze hogy nincs! 
– Hát tudod, még mindig meg tudsz lepni.
Sophie rá se hederített, gondolkozni kezdett.
– Biztos vagy benne, hogy gyereked lesz? 
– Biztos.
– Voltál orvosnál? 
– Fölösleges. Különben is, az egyetlen orvos, akihez mehetek, a tengerészet sebésze, hozzá meg semmi kedvem.
– Mikorra várod a bébit? 
– Novemberre.
– És ki az apja? 
– Egy alhadnagy. Whale-szigeten van tüzérségi gyakorlaton. Ambrose Keelingnek hívják.
– Most hol van? 
– A szigeten. Elbuktatták a vizsgán, maradnia kellett, hogy újrakezdje a kiképzést.
– Hány éves? 
– Huszonegy.
– Tudja, hogy terhes vagy? 
– Nem. Először nektek akartam elmondani.
– És meg fogod neki mondani? 
– Persze. Majd ha visszamegyek.
– Mit fog szólni? 
– Fogalmam sincs.
– Mintha nem ismernéd őt túlságosan.
– Éppen eléggé ismerem. – Odalenn, a völgyben egy farmer jött elő a házából, a sarkában ugrált a kutyája. Kinyitott egy kaput, és a legelő felé indult felfelé a domboldalon, ahol tehenek legelésztek. Penelope hátradőlve a könyökére támaszkodott, úgy figyelte. A férfin piros ing volt, a kutya körbe-körbe rohangált körülötte.
– Szóval, jól láttad, hogy boldogtalan vagyok. Az elején, amikor odakerültem a szigetre, olyan nyomorultul éreztem magam, mint még soha. Mint egy partra vetett hal. Hazavágytam és magányos voltam. Amikor elmentem a sorozásra, akkor azt hittem, hogy kapok egy kardot, és harcolhatok a többiekkel együtt, de erről szó sem volt. Egyebet sem csináltam, csak zöldséget tálaltam, összehúzogattam a sötétítőfüggönyöket, és egy csomó nővel éltem egy szobában, akikhez semmi közöm. És nem változtathattam a dolgon, nem volt kiút. Akkor jött Ambrose. És vele egy kicsit minden könnyebb lett.
– Nem tudtam, hogy ennyire rossz volt.
– Nem szóltam, az sem segített volna.
– A gyerek miatt el kell jönnöd, ugye? – Igen, elbocsátanak. És nem is túl dicsőségesen.
– Bánod? 
– Bánom?! Alig várom már, hogy eljöhessek.
– Penelope… De ugye nem szándékosan lettél terhes? 
– Isten ments! Annyira nem lehettem elkeseredett. Csak úgy megtörtént. Tudod…
– De hát… tisztában vagy vele, ugye?... – lehet védekezni.
– Igen, de azt hittem, a férfiak mindig vigyáznak.
– Jaj, drágám, hogy lehetsz ilyen naiv? Micsoda rossz anya vagyok…
– Én sosem gondoltam úgy rád, mint egy anyára. Nekem olyan vagy, mint egy nővér.
– Hát akkor rossz nővér vagyok. – Felsóhajtott. – Most mit csináljunk? 
– Menjünk haza, beszéljünk Papával. Azután visszamegyek Portsmouthba, és megmondom Ambrose-nak.
– Hozzá mész feleségül? 
– Ha megkér.
Sophie töprengett.
– Tudom, hogy komoly érzések fűznek ahhoz a fiatalemberhez – szólalt meg -, különben nem hordanád ki a gyerekét. Ennyire ismerlek, hogy ezt tudjam. De csak a gyerek miatt még nem kell hozzámenned.
– Te is akkor mentél feleségül Papához, amikor én már úton voltam.
– De én szerettem. Mindig is szerettem. El se tudtam volna nélküle képzelni az életemet. Akkor se hagytam volna el, ha nem vesz feleségül.
– Ha férjhez megyek Ambrose-hoz, eljössz az esküvőmre? 
– Semmi nem tudna minket meggátolni benne, hogy ott legyünk.
– Azt szeretném, hogy ott legyél. Azután. ha befejezi a gyakorlatot Whale-szigeten, tengerre küldik. Hazajöhetek, hogy veled meg Papával éljek? Hogy a gyerek itt legyen, Carn Cottage-ban? – Micsoda kérdés? Hova mennél máshova? 
– Gondoltam, igazi bukott nő is lehetek, de nincs sok kedvem hozzá.
– Azt hiszem, iszonyú lennél abban a szerepben.
Penelope szíve megtelt hálás szeretettel.
– Tudtam, hogy ilyen megértő leszel. Szörnyű lenne, ha nekem is olyan anyám lenne, mint a többieknek. 
– Hogy olyan legyek, ahhoz jobb embernek kéne lennem. De nem vagyok jó. Önző vagyok. Csak magamra gondolok. Ez a szörnyű háború elkezdődött, és még borzalmas dolgok fognak történni. Fiúgyerekek és lánygyerekek fognak meghalni, meg apák és testvérek. Csak hálás tudok lenni a sorsnak, hogy hazavezérel téged. Nagyon hiányoztál. Most megint együtt lehetünk. Akármennyire rosszra forduljanak is a dolgok, mi együtt leszünk. 

Ambrose, kezében jókora adag itallal, felhívta az anyját.
– Coombe Hotel – mondta egy nagyon nőies, nagyon lágy hang.
– Mrs. Keelinggel szeretnék beszélni.
– Várjon egy pillanatig, megyek, és megnézem. Azt hiszem, a hallban van.
– Köszönöm.
– Mit mondjak, ki keresi? 
– A fia. Keeling alhadnagy.
– Köszönöm.
Ambrose várt.
– Helló! 
– Mama.
– Kedvesem. De jó, hogy hívtál. Honnan beszélsz? 
– Whaleyről. Mami, mondanom kell valamit.
– Remélem, jó hír.
– Igen. Isteni. – Megköszörülte a torkát. – Eljegyeztem egy lányt. Összeházasodunk.
Csönd.
– Mami? 
– Igen, itt vagyok.
– Jól vagy? 
– Igen, hogyne. Azt mondtad, hogy meg fogsz nősülni? 
– Igen. Május első szombatján, Chelsea-ben. El tudsz jönni? 
Mintha csak egy partira hívná.
– De hát... hogyan. kicsoda?... Jaj, drágám, teljesen összezavartál. 
– Nem kell zavarba jönnöd. Penelope Sternnek hívják. Tetszeni fog neked – tette hozzá nem túl nagy meggyőződéssel.
– De. mikor történt mindez? 
– Csak úgy megtörtént. Ezért hívlak. Hogy rögtön tudassam veled.
– És… kicsoda az a lány? 
– Önkéntes. – Ambrose gondolkodott, hogy mit mondhatna az anyjának, ami tetszene neki. – Az apja művész. Cornwallban. – Megint csend. – Van egy házuk Oakley Streeten. – Arra gondolt, hogy megemlíti a négy és fél literes Bentleyt is, de aztán meggondolta magát: az anyja sosem tudta értékelni az autókat.
– Drágám, sajnálom, hogy nem tudok lelkesedni, de hát olyan fiatal vagy… mi lesz a karriereddel.
– Mami, háború van.
– Tudom, persze hogy tudom. Ki tudná nálam jobban.
– Eljössz az esküvőre? 
– Persze, hogyne. A hét végén felutazom. A Basil Streeten fogok megszállni.
– Nagyszerű. Akkor megismerheted.
– Ó, Ambrose. – Az anyja hangja sírós volt.
– Ne haragudj, hogy így megleptelek ezzel. De ne aggódj. A vonal csipogni kezdett. – Szeretni fogod – mondta megint, és gyorsan letette a kagylót, mielőtt az anyja kérné, hogy dobjon még be pénzt. 

A telefon búgott a kezében, Dolly Keeling lassan visszatette a helyére.
A lépcső alatti kis asztalka mellől, ahol Mrs. Musspratt úgy tett, mintha számlákat rendezgetne, de valójában hegyezte a fülét, a hölgy felnézett, kérdőn mosolygott, s egyik oldalra billentett fejjel várt, mint egy guvadt szemű madár.
– Remélem, jó hír, Mrs. Keeling.
Dolly összeszedte magát, felvetette a fejét, és lelkesedésfélét próbált magára erőltetni. – Jaj, de izgatott vagyok. Megnősül a fiam.
– Ó, csodálatos. Milyen romantikus. Ezek a bátor fiatalok. Mikor? 
– Tessék? 
– Mikor lesz a boldog egybekelés? 
– Két hét múlva. Május első szombatján. Londonban.
– És ki a szerencsés menyasszony? 
Kezd elszemtelenedni ez a nő – Dolly magáról megfeledkezve rendre próbálta utasítani.
– Még nem volt szerencsém találkozhatni vele – mondta méltóságteljesen. – Köszönöm, hogy szólt a telefon miatt, Mrs. Musspratt. – Ezzel otthagyta a nőt a számláival, és visszament a panzió előcsarnokába.
A Coombe Hotel valaha családi ház volt, s a mostani hall annak idején nappaliként szolgált. Hatalmas, fehér márványkandalló állt a közepén, előtte néhány méretes dívány és fotel, fehér alapon rózsaszín virágmintás huzattal. A falakat díszítő akvarelleket túlságosan magasra akasztották, a nagy ablak a kertre nézett, amely jócskán elgazosodott azóta, hogy kitört a háború. Mrs. Musspratt birkózott időnként a fűnyíróval is, de mióta nem járt a kertész, a sövényt felverte a gaz.
A panziónak nyolc állandó vendége volt, ebből négyen kinevezték magukat az „elitnek”, és csak egymással érintkeztek.
Egyikőjük volt Mrs. Keeling. A másik három: Fawcett Smythe ezredes és a felesége, meg Lady Beamish. Esténként bridzseltek, elfoglalván a legjobb fotelokat a tűz előtt, a legjobb asztalokat az ablak mellett. A többieknek be kellett érniük a rosszul világított, huzatos sarkokkal vagy a kamraajtónál álló asztalokkal. De ők amúgy is olyan szomorú és reménytelen sorsú emberek.voltak, hogy senki sem sajnálta őket különösebben, hisz nekik mindegy. Smythe ezredes a feleségével Devonból költözött ide, Kentbe. Mindketten a hetvenes éveiket taposták.
Az ezredes élete jó részét a hadseregben szolgálta le, ezért nagy biztonsággal magyarázta mindenkinek, mi lesz Hitler következő húzása, s az újságokban megjelenő hírekhez hozzáfűzte a maga verzióit titkos fegyverekről, a hadiflotta taktikájáról.
Apró, barna bőrű emberke volt kefebajusszal, de csekély termetét ellensúlyozandó, roppant katonásan, pattogóan beszélt, mozgott. A felesége sápadt asszonyság volt, pihés, gyér haja repkedett a feje körül. Folyton kötött, és mondogatta, hogy „igen, drágám”. Mindenben egyetértett a férjével, s ezt jól is tette, mert az ezredes elvörösödött, és a guta kerülgette, ha valaki ellent merészelt mondani neki.
Lady Beamish még kacifántosabb teremtés volt. Az egyetlen volt közöttük, aki nem félt se a bombáktól, se a tankoktól, semmitől, amit a nácik ellenük bevethettek volna. Már elmúlt nyolcvan, magas volt, egyenes derekú, a haját szorosra csavart kontyban hordta. Zöld szemének szigorú tekintete sohasem enyhült meg. Erősen sántított, mert – mint elmesélte tátott szájú hallgatóságának – megsebesült egy vadászaton, s emiatt bottal járt. Amikor leült, a jókora alkalmatosságot a szék mellé támasztotta, s az arra járók rendszeresen felbuktak rajta, vagy jól beütötték a sípcsontjukat. Vonakodva költözött be a panzióba, hogy itt vészelje át a háborút, de a sereg lefoglalta hampshire-i házát, s az uralma alatt tartott család végül is győzött – meggyőzte őt, hogy vonuljon vissza Devonba.
– Kiraktak, mint egy kivénhedt harci gebét – morgolódott.
Lady Beamish férje az indiai gyarmatbirodalom magas rangú kormányhivatalnoka volt, s így a hölgy is élete nagy részét a brit korona ékkövének nevezett hatalmas földrészen töltötte, amelyet a lady csak „Ingyá”-nak hívott. Dolly gyakran elgondolta, micsoda erős bástyája lehetett a lady a környezetének, s elképzelte őt, mint garden partyk királynőjét, vagy amint vészhelyzetben védangyalként síkraszáll selyem napernyőjével felfegyverkezve, s acélos pillantásával megjuhászítja a lázongó bennszülötteket, vagy ellenállás esetén felsorakoztatja a hölgyeket, hogy kötést készítsenek a ruháikból.
A társaság várta, hogy Dolly visszamenjen hozzájuk. A kis tűz körül gyülekeztek. Mrs. Fawcett Smythe kötögetett, Lady Beamish hordozható asztalkájára terítette a pasziánszot, az ezredes pedig a hátsófelét melengette a tűznél, s reumás térdeit hajlítgatta, tornáztatta, mint egy színdarabban játszó rendőr. – Itt vagyok – ereszkedett vissza Dolly a székébe.
– Mi újság? – kérdezte Lady Beamish, és rátette a fekete lovagot a piros királynőre.
– Ambrose hívott. Megnősül.
A kijelentés az ezredest éppen guggoló helyzetben érte, aki némi külön összpontosítás árán azért lassan felegyenesedett.
– Mi a manó... – mondta.
– Jaj, de izgalmas – csipogta Mrs. Fawcett Smythe.
– És ki a lány? – kérdezte Lady Beamish.
– Ő. ő egy művész lánya.
Lady Beamish elhúzta a száját.
– Művész lánya? – ismételte a legnagyobb rosszallás hangján.
– Biztosan nagyon híres – mondta Mrs. Smythe megnyugtatólag.
– Hogy hívják? – Izé. Penelope Stern.
– Penelope Stein? – Az ezredes hallása nem volt mindig a legélesebb.
– Jaj, dehogy, isten ments. – Mindnyájan nagyon sajnálták persze a szerencsétlen zsidókat, de azért az szóba sem jöhetett, hogy az ember családjába beházasodhassék egy is közülük.Stern.
– Még sosem hallottam Stern nevű művészről -jegyezte meg az ezredes, mintha Dolly csak be akarná őt húzni a csőbe.
– Van egy házuk Oakley Streeten. És Ambrose azt mondja, hogy nagyon fog tetszeni nekem a lány.
– Mikor lesz az esküvő? 
– Május elején.
– Elmégy? 
– Hát persze, ott kell lennem. Fel kell hívnom a Basil Streetet, és foglalnom egy szobát. Talán előbb megyek, legyen egy kis időm, hogy valami hordhatót találjak.
– Nagy ünnepséget tartotok? – kérdezte Mrs. Fawcett Smythe.
– Nem, csak a chelsea-i anyakönyvvezetőhöz megyünk.
– Uram egek.
Dolly úgy érezte, meg kell védenie a fiát, vagyis rajta keresztül saját magát. Nem tűrhette, hogy a társaság bármely tagja sajnálja őt.
– Hát, ugye háború van, Ambrose akármikor a tengerre szállhat… talán ez a legpraktikusabb. bár meg kell mondjam, mindig egy igazán szép esküvőről álmodoztam, templomban meg minden. De hát ez van. – Dacosan megvonta a vállát.
– C'est la guerre.
Lady Beamish rendíthetetlenül pasziánszozott.
– És hol találkoztak? 
– Nem mondta. De a lány önkéntes.
– Hát az már valami – jegyezte meg a Lady, és szúrós, sokatmondó pillantást küldött Dolly felé. Dolly nem vett tudomást az üzenetről. Lady Beamish tudta, hogy Dolly még csak negyvennégy éves, és maga Dolly számolt be neki egynémely gyarlóságáról, hogy iszonyú fejfájások gyötrik – ő migrénnek nevezte ezeket a rohamokat -, és rendszerint akkor, amikor nem kéne; aztán ott volt a hátfájása, amelyet a legcsekélyebb házimunka, az ágyazás vagy a vasalás kiválthatott. Tehát a tűzoltófecskendők működtetése vagy a mentőautók vezetése szóba sem jöhetett. Lady Beamisht mindez nem hatotta meg, és olykor-olykor kíméletlen megjegyzéseket tett a bombázás elől futókról meg az olyanokról, akik nem teszik meg a maguk kötelességét.
– Ha Ambrose őt választotta – vetette fel a fejét büszkén -, akkor csak remek teremtés lehet. Egyébként is mindig szerettem volna egy lánygyereket – tette hozzá.
Utóbbi nem volt igaz. Odafönt, a hálószobája magányában, Dolly önmaga lehetett, nem kellett megjátszania magát. Elfogta az önsajnálat, a magány; átengedte magát a megcsalt anya szerepében a féltékenység tűszúrásainak, és megpróbált az ékszerei, a ruhái látványába menekülni. A szekrénye tele volt drága, nőies holmikkal, vizsgálgatni kezdte őket. Lágy selymeket, puha gyapjúszöveteket tapintott az ujja. Leakasztott egy fényesen csillogó ruhát, és maga elé tartva a földig érő tükör elé lépett. Ez volt az egyik kedvence. Mindig nagyon csinosnak érezte magát benne. Igazán csinosnak. A tükörben meglátta könnyben úszó szemeit. Ó, Ambrose. Más nőt szeret, nemcsak az anyját. Elveszi feleségül. Dolly ledobta a ruhát a tükör előtti puffra, rávetődött az ágyra, és zokogott. 

Eljött a nyár. Londonban illatoztak a fák, nyílt az orgona. A nap áldott melege fénnyel vont be utcákat és háztetőket, és a légelhárító ballonok is ezüstösen ragyogtak odafönt. Május volt, péntek, déli tizenkét óra. Dolly Keeling, aki a Basil Street Hotelban lakozott, az emeleti hallban ült, a nyitott ablaknál, és várta a fiát meg a menyasszonyt.
Mikor végre Ambrose kettesével fölrohant a lépcsőn, és megállt előtte – csodásan jóképű volt az egyenruhában, kezében a sapkával -, Dollyt elöntötte az öröm. Nemcsak azért, mert látta a fiát, hanem mert az egyedül jött. Lehet, hogy meggondolta magát, és lefújta az egész esküvőt? Dolly várakozóan talpra ugrott, és hozzá lépett.
– Helló, Mami. – Ambrose lehajolt, hogy megcsókolja az anyját. Dolly élvezte, hogy Ambrose ilyen magas, mert mellette kicsinek, védtelennek érezhette magát.
– Drágám. hol van Penelope? Azt hittem, együtt jöttök.
– Így is volt. Reggel jöttünk fel Pompeyből. De le akarta venni az egyenruháját, úgyhogy kiszállt Oakley Streeten, és jön nemsokára.
Dolly pici reménye szinte csírájában szertefoszlott, de legalább Ambrose-zal lehetett négyszemközt egypár percig. Így könnyebben beszélgethettek.
– Hát akkor megvárjuk. Gyere, ülj le, és meséld el, mi lesz. – Dolly intett a pincérnek, rendelt egy sherryt magának, egy gint Ambrose-nak.
– Az Oakley Streeten vannak a szülei? – Nem. És ez a rossz hír. Az apja bronchitist kapott. Tegnap éjjel tudta meg Penelope. Nem tudnak jönni.
– De az anyja azért itt lesz, nem? 
– Azt mondja, Cornwallban kell maradnia az öregfiúval. Tényleg öreg, hetvenöt. Gondolom, nem akarnak kockáztatni.
– De hát hogy fog ez kinézni. hogy csak csekélységem lesz ott az esküvőn? 
– Penelopénak van egy nagynénje, aki Putneyban lakik. Meg barátai, Cliffordék. Ők jönnek. Ez elég.
Megkapták az italt, amelyet Dolly számlájára írtak. Felemelték a poharat.
– Isten éltessen – mondta Ambrose, és Dollyt büszkeség töltötte el, mosolygott, s remélte, hogy mások is látják a feltűnően jóképű, fiatal haditengerésztisztet, s őt, aki túl fiatalnak látszott ahhoz, hogy az anyja lehessen.
– És mik a terveid? 
Ambrose elmondta. Végül is átment a vizsgáin, van még egy hét kiképzés, azután tengerre száll.
– És a nászúttal mi lesz? 
– Nem lesz nászút. Holnap lesz az esküvő, Oakley Streeten alszunk, aztán vasárnap visszamegyek Portsmouthba.
– És Penelope? 
– Vasárnap reggel felrakom a vonatra, és megy Porthkerrisbe.
– Porthkerrisbe? Nem megy vissza Portsmouthba veled? 
– Nem. Most nem. – Ambrose a hüvelykujja körmét rágta, és kibámult az utcára, mintha történne ott valami. Nem történt.
– Van még egy kis szabadsága.
– Jaj istenem. Milyen keveset lehettek együtt.
– Nem tehetünk mást.
– Hát igen, gondolom.
Dolly letette a poharát, és megpillantott egy lányt, amint megjelent az ajtóban, és bizonytalanul tekintett körbe. Nagyon magas lány volt, hosszú, egyenes haja simán hátrafésülve a homlokából – mint egy iskolás. Kreolbőrű arc, nagy, sötét szemekkel. Teljesen festetlen bájával, üde szépségével vonzotta a tekintetet: sápadt ajkak, púderozatlan bőr, erős, sötét, szépen ívelt szemöldök. Ezen a meleg napon úgy volt öltözve, mintha vidéki vakációra készülne, s nem egy elegáns londoni szállodába ebédelni. A sötétpiros ruha keskeny derékrészét fehér öv fogta körbe. A lábán fehér szandál, és. Dolly rámeredt. Hiszen… igen: a lány mezítláb van, harisnya nélkül. Ki az ördög lehet? Miért néz feléjük? Idejön?! Mosolyog...? Ó, szentséges isten.
Ambrose felállt.
– Mami, ő Penelope.
– Helló – mondta a lány.
Dolly nagy erőfeszítés árán megállta, hogy ne kapkodjon levegő után. Leesett az álla, de gyorsan összeszedte magát, és kínos arckifejezését ragyogó mosolyba rendezte. Nincs harisnyája. Se kesztyű, se kalap. Se táska. Mezítláb. Dolly remélte, hogy a főpincér nem veszi észre, és bemehetnek az étterembe.
– Kedvesem.
A két nő kezet fogott. Ambrose elfoglalta magát azzal, hogy széket hozott, és odaintette a pincért. Penelope leült az ablakon beáradó fényözönbe, és nyílt tekintettel fordult Dolly felé, aki kissé zavarba jött. Hogy méreget engem, mondta magában, és kissé felháborodott. Nincs joga így méregetni a jövendő anyósát, és ilyen heves szívdobogásra kényszeríteni gyenge szívét.
Dolly arra számított, hogy egy félénk, fiatal, szinte riadt leányzóval találkozik. Ehelyett…
– Nagyon örülök, hogy találkoztunk végre… és hogy jól utaztatok Portsmouthból. Igen, Ambrose említette…
– Penelope, mit iszol? 
– Narancslét vagy valami ilyesmit. Jéggel, ha van.
– Sherryt nem kérsz? Vagy egy pohár bort? – csábítgatta Dolly, és mosollyal próbálta leplezni csalódottságát.
– Nem, szomjas vagyok, melegem van. Csak egy narancslét kérek.
– Hát, úgyis rendeltem egy üveg bort az ebédhez. Majd akkor koccintunk.
– Köszönöm.
– Sajnálom, hogy a szüleid nem jönnek holnap. 
– Igen, de Papa megfázott, és nem feküdt ágyba. Most a doktor egy hétre ágyba parancsolta.
– Nincs senki más, aki gondját viselné? 
– Sophie-n kívül, úgy értsem? 
– Sophie? 
– Az anyám. Sophie-nak hívom.
– Á, értem. Szóval rajta kívül nincs más, aki ügyelhetne rá? 
– Csak Doris, a kitelepítettünk. De neki is ott van a két gyereke, egyébként is, Papa nagyon rossz beteg, Doris nem bírna vele.
Dolly kecses mozdulatot tett a kezével.
– Gondolom, mint sokan mások, ti is cselédek nélkül maradtatok mostanában.
– Mindig is cselédek nélkül voltunk – mondta Penelope. – Jaj, köszönöm, Ambrose, ez isteni. – Elvette Ambrose kezéből a poharat, és egy hajtásra megitta a narancslé felét, majd lerakta az asztalra a poharat.
– Sose volt cselédetek? Senki nem segített a házimunkában? 
– Nem, cseléd legalábbis nem. Volt, aki nálunk lakott, és részt vett a munkában, de cselédünk sose volt.
– És akkor ki főz? 
– Sophie. Imád főzni. Francia. És remekül csinálja.
– És a házimunka? Penelope kissé meglepődött, mintha még sosem gondolkozott volna ezen, hogy ki végzi a házimunkát.
– Nem is tudom. Valahogy mindig megvan. Előbb-utóbb.
– Ez jó. – Dolly kis nevetésfélét hallatott, nagyon nagyvilági módon. – Nagyon jópofa dolog. És bohém. Remélem, hamarosan találkozhatom a szüleiddel. Akkor, beszéljünk a holnapról. Mit fogsz felvenni az esküvőre? 
– Még nem tudom.
– Nem tudod ?! 
– Még nem gondolkoztam rajta. Majd csak akad valami.
– De hát el kéne menned venni valamit! 
– Isten ments, nem megyek vásárolni. Rengeteg ruha van Oakley Streeten. Találok majd valamit. 
– Találsz? Penelope nevetett.
– Nem vagyok öltözködésmániás, az biztos. Egyikünk sem az a családban. És egyikünk sem dob el soha semmit. Sophienak vannak szép holmijai eldugva. Délután Elizabeth Clifforddal átnézzük a készletet, és előásunk valami jót. – Penelope Ambrose-ra nézett. – Ne nézz olyan bizalmatlanul, nem fogok szégyent hozni rád.
Ambrose kényszeredetten mosolygott. Dolly megállapította, hogy szívből sajnálhatja a fiát. Se egy szerelmes pillantás, se egy gyöngéd érintés, egy csók nem volt a fia és e különös lány között, akit el akar venni. Vajon szeretik egymást? Lehetséges, hogy szerelmesek, miközben ilyen érzéketlenül viselkednek? Miért veszi feleségül Ambrose, ha nem bolondul érte? Miért veszi el? Tapogatódzó gondolatai olyan fordulatot vettek, hogy rémületében megpróbálta elhessegetni magától őket.
De azok csak előtolakodtak.
– Vasárnap hazamész, Ambrose mondta. 
– Igen.
– Szabadságra.
Ambrose Penelopéra meredt, megpróbálta elkapni a pillantását. Az anyja észrevette a szándékát, Penelope azonban láthatóan nem, továbbra is nyugodtan ült a helyén, az izgalom minden jele nélkül.
– Igen. Egy hónapra.
– Azután Whale-szigetre mész vissza? Ambrose integetni kezdett, de hiába – végül, mert mást nem tudott kitalálni, a szája elé tette a kezét.
– Nem, leszereltek.
Ambrose felsóhajtott.
– Végleg? – Igen.
– Ez szokás? – Dolly büszke volt magára; még mindig mosolygott, de a hangja jéghidegen csengett.
Penelope is mosolygott. – Nem, nem szokás – felelte.
Ambrose, aki valószínűleg úgy vélte, a helyzet tovább már nem rosszabbodhat, talpra ugrott.
– Menjünk, együnk valamit. Farkaséhes vagyok.
Dolly méltóságteljes lassúsággal összeszedte magát, a fehér kesztyűjét, táskáját. Állva letekintett Ambrose jövendő feleségére, sötét szemére, leomló hajára. Penelope könnyed kecsességgel ült a helyén.
– Nem biztos – mondta -, hogy beengedik Penelopét az étterembe. Ha jól látom, nem visel harisnyát.
– Ó, az isten szerelmére. észre se veszik! – Ambrose hangja ingerülten csattant, s Dolly mosolygott magában, mert tudta, hogy nem neki szólt a mérge, hanem Penelopénak, aki lám, előjött a farbával.
Szóval terhes, állapította meg Dolly, amint előrement az étterem irányában. Ez a lány csapdába ejtette Ambrose-t, behálózta. Ambrose nem szereti őt. Csak kényszeríti a lány, hogy vegye feleségül.
Ebéd után Dolly kimentette magát, s visszavonult azzal, hogy fáj a feje, lefekszik egy kicsit. A hangjába csupán enyhe szemrehányás vegyült, amint Penelopéhoz szólt: „Tudod, vigyáznom kell. A legkisebb izgalom is megárt.. „ Penelope kissé meglepődve nézett rá, mert nem értette, mi izgalmas volt abban, hogy ebédeltek, de azt felelte, hogy persze, megérti, és reméli, hogy holnap találkoznak az anyakönyvvezetőnél; az ebéd nagyon finom volt, köszöni szépen.
Dolly beszállt a régimódi liftbe, s mint egy ketrecbe zárt madár, felemelkedett.
Utánanéztek. Amikor már hallótávolon kívül volt az anyja, Ambrose Penelopéhoz fordult.
– Mi az ördögnek kellett elmondanod neki? 
– Mit? Hogy terhes vagyok? Nem mondtam el. Kitalálta.
– Nem kellett volna találgatnia.
– Előbb vagy utóbb úgyis megtudta volna. Nem mindegy? 
– Nem. Mert. az efféle felidegesíti.
– Ezért fájdult meg a feje? 
– Hát persze. – Elindultak lefelé a lépcsőn. – Ez most mindent rossz megvilágításba helyezett.
– Akkor sajnálom. De őszintén – akkor sem látom be, mit számít ez neki? Összeházasodunk. Kinek mi köze a többihez? Erre Ambrose nem tudott mit felelni. Ha Penelope ennyire makacs, akkor nincs mit mondania. Csendben léptek ki az utcára, a napfénybe, és odasétáltak Ambrose kocsijához. Penelope a karjára tette a kezét. Mosolygott.
– Ó, Ambrose! Csak nem vagy bosszús? Majd túljut a dolgon. Ahogy jön, úgy megy, ahogy Papa szokta mondogatni. Minden csoda három napig tart. Azután elfelejti. Mellesleg, ha a baba meglesz, repesni fog az örömtől. Minden nő odavan az első unokáért.
Ambrose ebben nem volt olyan biztos. Elrobogtak a Pavilion Streetig, befordultak a King's Roadon, majd megérkeztek az Oakley Streetre. Ambrose megállt a ház előtt.
– Bejössz? – kérdezte Penelope. – Gyere, legalább találkozol Elizabethtel. Imádni fogod.
Ambrose nemet intett. El kell intéznie egyet s mást, majd holnap találkoznak.
– Rendben – felelte Penelope békésen, és nem vitatkozott.
Adott Ambrose-nak egy puszit, és kiszállt. – Akkor előások magamnak valami cuccot.
Ambrose kedvetlenül mosolygott. Nézte, amint Penelope felszalad a lépcsőn, int neki, majd eltűnik a bejárati ajtóban.
Ambrose begyújtotta a motort, megfordult, és visszafelé indult, amerről jöttek. Áthaladt Knightsbridge-en, és a kapun át behajtott a parkba. Nagyon meleg volt, de a fák lombja alatt hűvösség terjengett. Leállította a kocsit, kiszállt, sétált. Talált egy padot, leült. A levelek susogtak a könnyű szélben, s a levegő tele volt a nyár zsivajával – gyerekhangokkal, madárcsiviteléssel, s a háttérből a londoni forgalom szokásos robaja festette alá az egészet.
Rosszkedvű volt, komor. Rendben, hogy Penelope szerint mindegy, az anyja majd hozzászokik a kényszerházasság gondolatához – mert végül is mi más ez, ha nem kényszerházasság? -, de azt tudta, hogy Dolly nem fogja elfelejteni, nemhogy megbocsátani a dolgot. Az is nagyon szerencsétlen körülmény, hogy Sternék nem lesznek ott az esküvőn. Ők, a maguk bohémságával, liberális gondolkozásukkal talán javítanának valamit a képen, s ha Dolly nem fogadná is el az ő eszméiket, legalább rájönne, hogy vannak más vélemények is a világon.
Hiszen, ahogy Penelope állítja, őket egyáltalán nem zavarja a közelgő szülés gondolata – ellenkezőleg: repesnek az örömtől, s a lányukon keresztül megüzenték neki, hogy nem feltétlenül kell a lányuk jó híre miatt elvenni őt feleségül.
Amikor megtudta, hogy apa lesz, úgy érezte, hogy kiszalad a lába alól a talaj, s hogy ennél rosszabb nem is történhetne vele. Meg volt döbbenve, szörnyen érezte magát, és felháborodott. Magára is haragudott, hogy hagyta magát csapdába ejteni a régi jó módszerrel, és Penelopéra is, aki íme, a nyakára tette a hurkot. „Jól érzed magad?” – kérdezte akkor tőle, s a lány igennel válaszolt. Az elragadtatás percében így vagy úgy, de jóformán idő sem volt, hogy ennél jobban meggyőződjön róla, minden rendben van.
Mégis – milyen aranyosan viselkedett! – Nem kell összeházasodnunk, Ambrose – mondta. – Ne gondold, hogy kényszerhelyzetben vagy. – És annyira nyugodtan, természetesen viselkedett ezzel az egész sajnálatos balesettel kapcsolatban, hogy Ambrose hirtelen azon kapta magát, hogy hátraarcot csinál, és az ellenkező szempontból mérlegeli a helyzetet. Végül is, lehetne rosszabb is. Penelope, a maga érdekes módján – gyönyörű. És jó családból való. Nemcsak amolyan közönséges, egy portsmouthi klubban felcsíphető lány, hanem jómódú szülők gyereke, ha mégolyan extravagánsak is a szülei. Nemcsak jómódúak, egyenesen gazdagok. Az Oakley Street-i irigylésre méltó házat sem szabad egy kézlegyintéssel elintézni, s még ehhez jön a cornwalli rezidencia.
Már látta magát, amint a cornwalli partoknál vitorlázik. És akkor még mindig ott volt a lehetőség, hogy egyszer majd örökli a négy és fél literes Bentleyt.
Igen. Helyesen cselekedett. Ha egyszer az anyja lenyeli ezt az apró békát, hogy Penelope túl korán lett terhes, minden rendbe jön. Mellesleg, úgyis háború van. Bármelyik pillanatban ők is belekeveredhetnek, s akkor sokáig nem fognak találkozni, sem együtt élni, csak ha vége lesz. Ambrose biztosra vette, hogy ő túléli. Nem volt túl élénk a fantáziája, és nem gyötörték rémképek a felrobbanó hajóról, a megfulladásról, vagy a jéggé fagyásról a hideg Atlanti-óceán téli vizein. Mire az egésznek vége lesz, lehet, hogy neki is megjön a kedve, hogy megállapodjék, családi életet éljen, amire most még egyáltalán nem vágyott.
Mocorgott a kényelmetlen, kemény hátú padon. Csak most vette észre a tőle néhány méterre a fűben heverő, összeölelkezett szerelmespárt. Nagyszerű ötlete támadt. Felkelt, visszament a kocsijához, és a parkot megkerülve elhajtott a Marble Arch mellett, s befordult Bayswater csöndes kis utcáiba. Halkan fütyörészett. 
Nem dob fel a pezsgő, 
A szesz rajtam nem segit,
– Hát, mondd, miért van az... 
Egy magas, szép homlokzatú ház előtt megállt, s az alagsori lépcsőkön lement a virágokkal borított bejárathoz. Becsengetett a sárga ajtón. Nem várták ugyan, de így négy óra tájban talán itthon lesz, szundít, főzőcskézik az apró konyhában, vagy más lényegtelen dologgal foglalatoskodik. A próbálkozást siker koronázta. A szőke fej megjelent az ajtóban; a nagy kerek melleken csipkés pongyola feszült. Angie. Aki Ambrose-t tizenhét éves korában gyöngéden megszabadította a szüzességétől, s akihez azóta is el-eljött, ha kutyaszorítóban érezte magát.
– Ó! – A lány arca felderült. – Ambrose! Nem kaphatott volna kedvesebb fogadtatást egy férfi sem.
– Helló, Angie.
– Jaj, de régen nem láttalak. Azt hittem, már valahol az óceán hullámain hányódsz. – Puha, anyás karját a nyaka köré fonta. – Ne ácsorogj ott. Gyere be.
Ambrose bement. 

Penelope kinyitotta a ház főbejáratát, ebben a pillanatban Elizabeth kihajolt az erkélyen, a nevét kiáltotta. Penelope felment hozzá.
– Na, milyen volt? 
– Hát, elég rémes. – Penelope gúnyosan mosolygott. – Rosszabbat el sem tudok képzelni. Csupa kalap és kesztyű, és kiborult azon, hogy nincs rajtam harisnya. Azt mondta, nem fognak beengedni az étterembe, de persze beengedtek.
– Tudja, hogy gyereked lesz? 
– Igen. Nem mondtam meg ugyan, de valahogy derengeni kezdett neki. Láttam rajta. De jobb is így. Ambrose ugyan nagyon dühös lett, de szerintem mindegy.
– Szerintem is – felelte Elizabeth, de közben hirtelen megsajnálta azt az asszonyt. A fiatalok, mint Penelope is, néha olyan tapintatlanok és érzéketlenek tudnak lenni. – Innál egy csésze teát? 
– Majd később, szívesen. Figyelj, valamit találnom kéne, amit holnap felvehetek. Segítesz? 
– Már belekotorásztam az egyik régi ládába. – Elizabeth a saját hálószobájába vezette Penelopét, ahol a nagy dupla ágyon hatalmas kupac régi ruha hevert. – Hát nem gyönyörű ez? Ebben mentem Hurlinghambe. azt hiszem, kilencszázhuszonegyben. Amikor Peter még élt-halt a krikettért. Felemelt a halom tetejéről egy nagyon finom szövetű, drapp ruhát hosszú derékkal. – Kicsit törődött, de majd kimosom-vasalom, s holnapra szép lesz. Nézd, van hozzá illő cipő is. Nem szép ez a gyöngyös csat? És tessék – egy pár drapp selyemharisnya.
Penelope fogta a ruhát, a tükör elé lépett vele, maga elé tartotta. Fél szemét behunyva méregette magát, forgatta a fejét, hogy minden irányból lássa.
– Gyönyörű a színe, Elizabeth. Mint a búzáé. Tényleg kölcsönadod? 
– Hát persze.
– Mi lenne, ha kalapot is vennék? Talán úgy illene, vagy feltűzzem a hajam? 
– Kellene egy hosszú kabát is rá, mert olyan vékony, hogy átlátszik a lábad.
– Nem látszódhat át a lábam. Dolly Keeling szívrohamot kapna.
Nevettek: Még mindig kacagva, Penelope áthúzta a fején a piros ruhát, belebújt a másikba. Kezdett megkönnyebbülni.
Dolly Keeling ugyan púp a hátára, de végül is Ambrose lesz a férje, nem az anyja. Akkor meg mit számít, hogy a hölgy mit gondol róla? 

Tűzött a nap, az ég felhőtlen kék volt. Dolly Keeling tizenegykor kelt fel, miután megreggelizett az ágyban. A fejfájása, ha nem is múlt el nyomtalanul, alábbhagyott. Megmosdott, rendbe szedte a frizuráját, és kikészítette az arcát. Ez hosszú időbe telt, mert azt akarta, hogy fiatalosnak, egyszersmind tökéletesen elegánsnak hasson, s mindenkit – lehetőleg a menyasszonynyal egyetemben – elhomályosítson a megjelenésével. Mikor már az utolsó szál szempillát is a helyére bodorította, felállt, levette a köntöst, és feltette megjelenésére a koronát – vagyis belebújt orgonalila selyemruhájába, amelyhez ugyanabból az anyagból készült, lazán repdeső blézert vett. Széles karimájú szalmakalapot tett a fejére, amelyet lila selyemszalag ékesített. Magas sarkú cipő, hosszú, fehér kesztyű és az apró fehér táska következett. Az utolsó pillantás a tükörbe önbizalommal töltötte el. Ambrose büszke lesz rá. Bedobott még egy aszpirint, magára fújt a kedvenc parfümjéből, és lement a hallba.
Ambrose már várta; szédületes volt tökéletes egyenruhájában. Finom illat lengte körbe, mintha egy jó borbélytól jött volna – ez így is volt -, s amikor Dolly megcsókolta, érezte a leheletén, hogy konyakot ivott. A szíve megsajdult az ő kicsi fiáért, aki csak huszonegy éves, tehát ideges.
Elcsíptek egy taxit, és elhajtottak a King's Roadig. A kocsiban Dolly fehér kesztyűs ujjaival Ambrose kezét szorongatta.
Nem beszélgettek. Az nem lenne jó most. Ő pedig jó anya. Egy asszony se tehetne többet a gyermekéért. Ami pedig Penelopét illeti... Hát erről jobb nem beszélni.
A taxi megállt a chelsea-i városháza méltóságteljes épülete előtt. Kiléptek a szeles napsütésbe, Ambrose fizetett, Dolly ezalatt megigazította a ruháját, a kalapjához nyúlt, hogy biztosan ül-e a fején, azután körbepillantott. Pár méternyire egy apró, bizarr külsejű figura várakozott. Még nála is alacsonyabb volt, fekete harisnyás lábai olyan pipaszárvékonyak voltak, hogy Dolly elámult rajtuk. A teremtés elkapta a pillantását. Dolly zavartan másfelé nézett, de már későn, mert az asszonyság előrelendült, az arcán vidám kíváncsiság ült, s vasmarokkal megragadta Dolly csuklóját.
– Maguk csak Keelingék lehetnek. Tudtam az első pillanatban. A csontjaimmal éreztem.
Dolly levegő után kapkodott, azt hitte, egy holdkóros támadásának esett áldozatául. Ambrose, aki odafordult, amint a taxi elrobogott, szintén döbbenten nézte a jelenséget.
– Bocsánat, de.
– Ethel Stern vagyok, Lawrence Stern húga. – A hölgy gyerekméretű vörös kabátkát viselt, amely tele volt sujtássalpaszománnyal, a fején meg egy hatalmas, fekete bársonysapka éktelenkedett.
– Magának Ethel néni, fiatalember. – Ambrose felé nyújtotta a kezét, de ahogy a fiú késlekedett elfogadni a kézfogást, szörnyű gyanú ült ki Ethel néni ráncos arcára.
– Csak nem tévesztettem el a házszámot? 
– Nem, persze hogy nem. – Ambrose enyhén elpirult zavarában e furcsa találkozás meg a hölgy nem e világi külseje okán.
– Üdvözlöm. Én vagyok Ambrose, ő pedig az anyám. Dolly Keeling.
– Gondoltam mindjárt, hogy csak maguk lehetnek. Már órák óta várok itt – csevegett vidáman Ethel néni. A haja sötétvörös volt, az arcát úgy nagyjából festette ki, mintha csukott szemmel csinálta volna. A szemöldökét kissé összeviszsza és nem egyformán húzta ki, sötét ajakrúzsa a szája körüli ráncokba kezdett már fölszivárogni. – Altalában elkésem mindenhonnan. Ezért ma nagyon igyekeztem, és persze sokkal előbb ideértem, mint kellett volna. – Hirtelen elkomorodott, legtragikusabb arckifejezését öltötte magára. Olyan volt, mint egy apró bohóc, mint a verklis majma. – Jaj, kedvesem, hát nem szörnyű, ami szegény Lawrence-szel történt? Szegény ördög, biztosan nagyon csalódott.
– Igen – nyögte Dolly erőtlenül. – Annyira szerettünk volna találkozni vele.
– És úgy élvezi a londoni utakat. Akármilyen ürügyet megragad, hogy…
Ekkor éles kis sikkantást hallatott, Dolly majdnem frászt kapott. Ethel vadul integetni kezdett valakinek. Dolly meglátta a másik irányból beguruló taxit, amelyből Penelope szállt ki – láthatóan csöppet sem idegesen – és még valakik, feltehetően Cliffordék. Mindhárman éppen nevettek valamin.
– Helló! Megjöttünk. Micsoda időzítés! Ethel néni, de jó, hogy itt vagy. helló, Ambrose. – Egy gyors puszit nyomott a fiú arcára. – Még nem találkoztál Cliffordékkal, ugye? Professzor és Mrs. CIifford. Peter és Elizabeth. Ő pedig Ambrose mamája. – Mindenki kedvesen mosolygott, kezet rázott, és kölcsönös üdvözlések röpködtek a levegőben. Dolly mosolygott, bólogatott, kedveskedett, s eközben gyorsan felmérte a jelenlevőket, ahogy szokta.
Penelope úgy festett, mintha jelmezbálba készülne, de mégis őrjítően szép volt – meglepő és különleges. Magas, karcsú termetét csak még jobban kiemelte a laza, krémszínű ruha – biztos örökség, vélte Dolly -, irigylésre méltóan elegáns volt.
Haját laza kontyba csavarta a tarkójára, s fejére óriási, méregzöld szalmakalapot illesztett, amelyen százszorszépek díszelegtek.
Mrs. Clifford viszont olyan volt, mint egy nyugdíjas kormányzóné, aki kétségtelenül nagyon eszes és művelt, de ruha dolgában nincs túl jól eleresztve. A professzor valamivel jobban nézett ki (de hát, ugye, egy férfinak mindig könnyebb az öltözködés) sötét, ceruzacsíkos öltönyében, kék ingében. Magas, sovány úriember volt, az arca beesett, aszketikus. Amolyan tudós módjára igen vonzó. De nemcsak Dolly vélte őt jó megjelenésűnek. Dolly a szeme sarkából figyelte, hogy Ethel a nyakába ugrik, s csimpaszkodva lógázza öreg lábait, mint egy szubrett az operettben. Dolly eltűnődött, hogy vajon Ethel néni nem bolond-e egy kicsit, s remélte, hogy a családban nem öröklődött tovább a dolog.
Ambrose fogta kézbe a gyeplőt, aki elindította őket befelé, mondván, ha itt csevegnek, ő meg Penelope lekésik a számukra kitűzött időpontot. Ethel néni megigazgatta a sapkáját, és valamennyien bemasíroztak a ceremóniára, amely nem tartott tovább pár percnél. Mielőtt Dolly csipkés zsebkendőjét a szeméhez emelhette volna, már vége is volt. Azután kitódultak a teremből, és átvonultak a Ritzbe, ahol Peter Clifford – a Cornwallból érkező utasítások nyomán – asztalt foglaltatott.
Nincs jobb az ínyenc falatoknál meg a pezsgőnél, amelyet egy gyakorlott házigazda töltöget, aki minden helyzetben fel tudja vidítani a társaságot. Mindenki, Dollyt is beleértve, feloldódott annak ellenére, hogy Ethel néni egyik cigarettát a másik után szívta ebéd alatt, ontotta magából a pikáns vicceket, és a poén elhangzása előtt már visított a nevetéstől. A professzor elbájoló volt és figyelmes, megdicsérte Dolly kalapját; Mrs. Clifford pedig élénken érdeklődött a Coombe Hotelban folyó élet iránt, kíváncsi volt a panzió minden lakójára. Dolly a beszámolóban többször is megemlítette Lady Beamish nevét.
Penelope levette méregzöld kalapját, és a széke hátára akasztotta; Ambrose, a drága fiú pedig felállt, és kedves köszöntőt tartott, amelyben Penelopét feleségeként említette, amire mindenki viharos éljenzésben tört ki. Egészében véve sikeres kis összejövetel kerekedett a végére, s mire befejeződött, Dolly úgy érezte, igazi barátokra lelt.
Minden jónak vége szakad egyszer, így vonakodva bár, de felkerekedtek az apró, aranyozott hátú székekből, hogy szétszóródjanak a szélrózsa minden irányába. Dolly a Basil Streetre tartott, Cliffordék egy délutáni koncertre ígyekeztek az Albert Hallba, Ethel néni visszaindult Putneyba, a fiatal pár pedig az Oakley Streetre. Míg a hallban búcsúzkodtak, s kissé kapatosan várakoztak a taxira, történt valami, ami örökre beárnyékolta Penelope kapcsolatát az anyósával. Dolly, aki kissé elszédült a pezsgőtől, érzelmi rohamában megfogta Penelope karját, és felnézve rá, nagylélkűen ezt mondta: – Drágám, most, hogy Ambrose felesége lettél, szeretném, ha Annának szólítanál.
Penelope csak pislogni tudott döbbenetében. Fura, ha az ember Annának hívja az anyósát, amikor biztosan tudja, hogy Dolly a neve. De ha ezt akarja.
– Köszönöm, így foglak hívni. – Lehajolt, és megcsókolta a kecsesen feléje nyújtott puha és illatos arcot.
Ettől kezdve egy évig Annának nevezte Dollyt. Ha írt neki, hogy megköszönje a születésnapi ajándékot, így kezdte a levelet: „Kedves Anna”. Ha odatelefonált neki a Coombe Hotelba, hogy elmesélje az Ambrose-ról érkezett híreket, ígyjelentkezett be: „Anna, itt Penelope”.
Teltek-múltak a hónapok, s Penelope csak akkor jött rá, amikor már nem lehetett kiköszörülni a csorbát, hogy akkor, ott az előcsarnokban állva Dolly valójában ezt mondta neki: „Drágám, szeretném, ha Anyának szólitanál.” 

Vasárnap reggel Ambrose kivitte Penelopét a Paddington vasútállomásra, és feltette a cornwalli vonatra. A vonat, mint mindig, most is tele volt katonákkal, tengerészekkel, katonazsákokkal, gázálarcokkal, rohamsisakokkal. Helyjegyet kapni lehetetlen volt, de Ambrose talált egy üres sarkot, ahová lerakta Penelope holmiját, nehogy más elfoglalhassa a helyet.
A peronon álltak, hogy elbúcsúzzanak. Nem tudták, mit mondjanak egymásnak ebben a furcsa és idegen helyzetben, hogy már házasok. Nem tudták, hogyan kellene most viselkedniük. Ambrose rágyújtott, és pöfékelve nézelődött, az órájára pillantott. Penelope arra várt, hogy a kalauz fütyüljön, és végre elinduljanak, hogy ne kelljen itt állnia.
– Utálom a búcsúzkodást – mondta Penelope hevesen. 
– Hozzá kell szoknod.
– Nem tudom, mikor látlak újra. Egy hónap múlva, amikor visszamegyek Porthkerrisbe leszerelni, akkor már nem leszel ott? 
– Valószínűleg nem.
– Hová küldenek? 
– Senki nem tudja. Lehet, hogy az Atlantira, lehet, hogy a Földközire.
– A Földközi jó lenne. Legalább süt a nap.
– Igen.
Elhallgattak.
– Bárcsak Papa meg Sophie itt lehettek volna tegnap. Szerettem volna, ha megismered őket.
– Ha kapok egy rendes eltávozást, akkor lehet, hogy lemegyek hozzátok egypár napra.
– Ó, gyere.
– Remélem, minden rendben lesz. Úgy értem, a gyerekkel.
Penelope elpirult egy kicsit.
– Persze hogy rendben lesz.
Ambrose megint az órájára nézett.
– Írni fogok neked – mondta Penelope kissé lehangoltan. – Légy szíves…
Ebben a percben a kalauz sípja belehasított a levegőbe.
Kitört a szokásos pánik: ajtók csapódtak, kiabálni kezdtek, egy férfi futva közeledett, hogy az utolsó másodpercben még felugorjon a vonatra. Ambrose eldobta a csikket, eltaposta a sarkával, megcsókolta a feleségét, felsegítette a kocsiba, és becsapta mögötte az ajtót. Penelope lehúzta az ablakot, és kihajolt. A vonat mozgásba lendült.
– Irjál és tudasd az új címedet, jó? Ez szöget ütött Ambrose fejében.
– Én nem tudom a te címedet! Penelope nevetni kezdett. Ambrose futni kezdett, ahogy a vonat kigördült a peronról.
– Carn Cottage – kiabálta Penelope a kattogó kerekek zajában. – Carn Cottage, Porthkerris. A vonat gyorsított, Ambrose megállt s integetett. A vonat pöfögve eltűnt a szeme elől. Ambrose sarkon fordult, és elindult visszafelé a néptelen peronra.
Carn Cottage. Az Erzsébet kori udvarház képe, amiről álmodozott, szertefoszlott, csakúgy, mint a vitorlázás a Helford folyón – volt, nincs. Carn Cottage – nagyon hétköznapiasan hangzott, s Ambrose nem tudta leküzdeni a csalódottságát, s azt az érzést, hogy becsapták.
Azért nincs nagy baj. Penelope elutazott, az anyja is elment.
A ceremónia rendben lezajlott, túl vannak rajta. Nem marad más, mint hogy Portsmouthba menjen a kocsival, és jelentkezzék szolgálatra. Érdekes, állapította meg, amint a parkoló felé sétált, szinte várja, hogy visszakerüljön a tengerészethez, a katonaéletbe, a bajtársai mellé. A férfiakkal azért könnyebb kijönni, mint a nőkkel.
Pár nappal később, május tizedikén, a németek lerohanták Franciaországot, javában állt a háború.

9. SOPHIE
November elején látták újra egymást. Hosszú hónapokig tartó távollét után Ambrose egyszer csak telefonált Liverpoolból.
Kapott néhány szabadnapot, s mondta, hogy felül az első vonatra, és Carn Cottage-ban tölti a hétvégét.
Jött, ott volt, majd elment. Számos oknál fogva ez a hétvége maga volt a katasztrófa. Egyrészt esett az eső három napon keresztül. Másrészt éppen ott volt Ethel néni is látogatóban, aki nem volt a legtapintatosabb és legszokványosabb vendégek közül való. Ezenfelül annyi minden elkedvetlenítő dolog volt, hogy nem is volt érdemes fontolgatni őket.
Amikor letelt a szabadsága, Ambrose visszament a torpedórombolójára. Penelope gondolni sem akart a történtekre, úgyhogy a fiatalság egészséges határozottságával, s ehhez hozzájárult másállapota is, kiverte a kellemetlen emléket a fejéből.
Más gondja is akadt. 

A baba, ahogy kellett, november végén megérkezett. Nem Carn Cottage-ban jött a világra, mint az anyja, hanem a porthkerrisi kicsiny kórházban. Annyira gyorsan zajlott le a szülés, hogy mire az orvos előkerült, már vége is volt. Penelopénak és Rogers nővérnek nélküle kellett boldogulnia. Szépen, pontosan végre is hajtották a feladatot. Miután Penelopét nagyjából rendbe rakta, Rogers nővér, ahogy szokás, elvitte a babát, hogy megmosdassa és ráadja a piciny ruhákat, és becsavarja a gyapjúkendőbe, amelyet Sophie honnan máshonnan ásott volna elő, mint egy fiók mélyéről, a molyirtó közül.
Penelopénak megvolt a maga elmélete a csecsemőkről. Annak dacára, hogy soha nem volt dolga gyerekekkel, még csak kézbe sem fogott soha egyet sem, szilárdan hitte, hogy amikor először megpillantja a saját gyermekét, rögtön felismeri. Hiszen amint gyengéden elhúzza kis arca elől a kendőt, mi mást is látna, ha nem saját magát? Nem ez történt. Amikor Rogers nővér visszatért, s nagy büszkén hozta a bebugyolált csöppséget, mintha az övé volna, s gyöngéden Penelope karjára fektette, a fiatal anya hitetlen döbbenettel meredt a kicsire. Kövér volt, szőkés, közel ülő, büzavirágkék szemekkel, pufók orcákkal – egészében úgy festett, mint egy nagy fej káposzta, és távolról sem hasonlított senkire a családból. A szüleire sem, Dolly Keelingre sem, ami meg a Stern családot illeti, mintha egy csepp se lenne az ő vérükből alig egyórás kis ereiben.
– Hát nem egy gyönyörűség? – duruzsolta Rogers nővér, s olvadozva az ágy fölé hajolt.
– Igen – nyögte ki Penelope. Ha más anya is lett volna rajta kívül a kórházban, akkor kijelentette volna, hogy elcserélték a gyereket, ez valaki másé, de mivel egyedül ő szült, ez kevéssé volt valószínű.
– Nézze ezeket a kék szemeket! Mint egy kis virágszál. Elmegyek egy percre, fölhívom az édesanyját.
Penelope azonban nem akart magára maradni a gyerekkel.
Mit kezdjen vele, mit mondjon neki? – Nem, vigye csak el, nővér, legyen kedves. Még elejtem, vagy más szörnyűséget művelek vele.
A nővér tapintatosan belenyugodott a dologba, nem vitatkozott. Némelykor furcsák a fiatal anyák, s isten a tudója, látott ő már egyet s mást az életben.
– Azonnal – felelte, s felnyalábolta a kis csomagot. – Ki ez a kis gyönyörűség? – szólt a gyerekhez. – Kicsoda a nővér kicsi kedvence? – Surrogó kötényében kisietett a szobából.
Penelope megkönnyebbülten magára maradt, visszahanyatlott a párnára, a mennyezetet bámulta. Gyereke van. Anya lett.
Ambrose Keeling gyermekének anyja.
Ambrose.
Kedvetlenül ébredt rá, hogy többé nem tehet úgy, mintha mi sem történt volna azon a szörnyű hétvégén, szembe kell néznie vele. Baljósan indult az egész, még amikor Ambrose ott sem volt. A közelgő látogatás miatt Penelope és az anyja, életükben először, igazán összevesztek. Penelope és Ethel néni délután elmentek teázni a néni egyik ősöreg ismerőséhez, aki Penzanceban lakott. Mikor visszaértek, Sophie sugárzó arccal közölte, hogy isteni meglepetés várja odafenn a szobájában. Penelope felbaktatott anyja után az emeletre, s azt látta, hogy saját megszokott kis ágya helyett egy hatalmas franciaágy terpeszkedik a szobában, hogy más már be sem fért. Még soha nem veszekedtek, de most Penelope, rá nem jellemző módon, elveszítette a fejét, és közölte az anyjával, hogy ehhez nem volt joga, ez az ő szobája, az ágy az ő ágya volt, s isteni meglepetés helyett ez szörnyű meglepetés. Neki nem kell dupla ágy, ebben a rémségben aludni sem fog.
Erre Sophie-ban fellángolt a francia temperamentum. Hogy képzeli Penelope – hazajön a férje a háborúból, és egy keskeny ágyon szeretkezzen a feleségével? Mit gondolt? Fogja föl, hogy nem gyerek többé, hanem férjes asszony. A háló pedig nem az övé, hanem kettőjüké. Hogy lehet ilyen gyerekes? Penelope dühös könnyekben tört ki, és azt kiabálta, hogy ő terhes, vele senki se szeretkezzen. Végül éppen úgy visítoztak, mint két halaskofa.
Soha nem volt közöttük ehhez hasonló veszekedés. Mindenki kiborult a házban. Papa mindkettőjükre dühös volt, a többiek lábujjhegyen osontak a házban, mintha felrobbant volna valami. Persze kibékült a két nő, bocsánatot kértek egymástól, csókot váltottak, és nem beszéltek többé a dologról. Ambrose látogatására azonban nem vetett túljó fényt az esemény, s mint később megállapíthatták, bizony csak rontott az amúgy is lesújtó hétvégén.
Ambrose. Ambrose felesége volt…
Penelopénak reszketett az ajka, érezte, hogy gombóc nő a torkában. Könnyek gyűltek a szemébe, legördültek az arcán a párnára, s ezután már nem volt megállás. Ugy sírt, mintha évek alatt felgyülemlett keserűséget adna ki magából egyszerre. Még akkor is pityergett, amikor az anyja vidáman beviharzott az ajtón vörös vászonnadrágjában, halászkabátjában, amit éppen akkor viselt, amikor a nővér telefonált. A kezében egy nagy csokor margaréta volt, amit nagy hirtelenjében a kertjéből tépdesett le, amint átrohant az ágyások között.
– Ó, drágám, milyen ügyes vagy, hogy ilyen hamar... .Lerakta a virágot a székre, és a gyermekéhez lépett, hogy megölelje. – Rogers nővér azt mondja. – Hirtelen elakadt. Az öröm leolvadt az arcáról, és aggódás váltotta fel. – Penelope. – Leült az ágyra, és megfogta a lánya kezét. – Ó, kicsim, mi a baj? Miért sírsz? Ilyen nehéz volt, ilyen keserves? Penelope csak megrázta a fejét, szólni nem tudott. Folyt az orra, az arca duzzadt volt és nedves.
– Tessék. – Az örökké gyakorlatias Sophie átnyújtott neki egy illatos, tiszta zsebkendőt. – Fújd ki az orrod, és töröld meg a szemed.
Penelope elvette a zsebkendőt, és úgy tett, ahogy az anyja mondta. Kicsit máris jobban érezte magát. Az, hogy Sophie ott volt mellette, sokat enyhített a helyzeten. Szipogott még egy darabig, majd feljebb tápászkodott az ágyban. Sophie felrázta és megfordította a párnát, hogy a nedves fele legyen alul.
– Akkor mondd el, mi a baj. Valami nincs rendjén a babával? 
– Nem, nem a babáról van szó.
– Hát akkor? 
– Ó, Sophie, hát Ambrose-ról. Nem szeretem Ambrose-t. Soha nem kellett volna hozzámennem.
Kimondta. Túlesett rajta. Hatalmas megkönnyebbülést érzett. Anyja szemébe nézett – komoly volt a pillantása, de nem volt se meglepve, se megdöbbenve. Csak csendben ült, majd „ elsuttogta a nevet, „Ambrose”, mintha ez lenne valamiféle rejtély nyitja.
– Igen. Most már végre rájöttem. Iszonyú hiba volt.
– Mikor jöttél rá? 
– Azon a hétvégén. Már amint leszállt a vonatról, és felém közeledett a peronon, megszállt valami rossz előérzet. Mintha egy idegen jönne, akire nem is vagyok kíváncsi. Azt nem gondoltam, hogy ennyire szörnyű lesz. Kicsit zavarban voltam, hogy ennyi idő után látom újra, de erre azért nem számítottam. Amint hazakocsiztunk az esőben, megpróbáltam azzal elhessegetni a rossz érzésemet, hogy még nem oldódtunk fel, de amint beléptünk Carn Cottage-ba, tudtam, hogy a helyzet reménytelen. Valami nem stimmelt vele. Semmi sem stimmelt. A ház valahogy nem fogadta be, nem illett közénk. Ezután csak egyre rosszabb lett.
– Remélem, nem én vagy a Papa tehetünk róla. – szólalt meg Sophie.
– Jaj, dehogyis – sietett őt megnyugtatni Penelope. – Mindketten tündérien viselkedtetek. Én voltam olyan megátalkodott vele. De nem tehettem róla, iszonyúan untam. Olyan érzésem volt, mintha egy kellemetlen idegen lenne nálunk. Tudod, mint amikor az ember meghívja a szomszédai barátait, mert beajánlják őket, és persze hogy kedves velük, de az egész kibírhatatlan unalomba fullad. Igaz, hogy esett az eső, de ettől még... Ő volt a hibás. Annyira érdektelen volt, olyan fölösleges. Tudod, hogy még a cipőjét is képtelen volt kitisztítani? Egyszer nem törölte le. És milyen goromba volt Dorisszal meg Ernie-vel, és a gyerekeken szintén átnézett. Rettentő sznob. Nem értette, miért kell valamennyiünknek együtt ennünk. Azt sem fogta fel, hogy Doris meg a fiúk miért nincsenek kizavarva a konyhába, hogy ott lakjanak. Talán ez bosszantott fel a legjobban. Nem tudom megérteni, hogyan gondolkozhat így egyáltalán valaki. És még ki is mondja, amit gondol, ó, de gyűlöletes.
– Ne légy igazságtalan, drágám. Nem hiszem, hogy az elveiért hibáztatnod kéne őt. Egyszerűen így nevelték. Talán mi vagyunk a rendhagyóak. Mi mindig másként éltünk otthon, mint a legtöbb ember.
De Penelope elhárította a vigasztalást.
– Persze hogy nemcsak őmiatta volt. Én is hozzájárultam a dolgokhoz. Szörnyen viselkedtem vele. Nem is tudtam, hogy ilyen borzasztó is tudok lenni. Nem akartam, hogy ott legyen, nem hagytam, hogy megérintsen. Azt sem engedtem, hogy lefeküdjön velem. 
– Az akkori állapotodban ez teljesen érthető.
– Ő sem lepödött meg, csak mérges volt, és levert. – Penelope Sophie-ra nézett elkeseredetten. – Az én hibám az egész. Te megmondtad, hogy ne menjek hozzá, csak ha tényleg szeretem, de nem hallgattam rád. Most már tudom, hogy ha elhozom őt ide hozzátok még az eljegyzés előtt, akkor soha, de soha nem mentem volna hozzá.
Sophie felsóhajtott.
– Hát igen, szerencsétlen dolog volt az is, hogy nem lehettünk ott Papával az esküvőn. Még az utolsó pillanatban is meggondolhattad volna magad. De hagyjuk a múltat, ami történt, megtörtént.
– Neked sem tetszett, ugye, Sophie? És Papának sem? Biztosan azt hittétek, hogy elment az eszem.
– Nem, nem hittük azt.
– Most mi legyen? 
– Kicsim, most semmit se tehetsz. Illetve, légy felnőtt! Nem vagy gyerek, felelősséggel tartozol a gyereknek. Egy szörnyű háború kellős közepében vagyunk, a férjed az Atlanti-óceánon harcol. Nem tehetsz semmit, el kell fogadnod a helyzetet. Hát igen – tette hozzá, és mosolygott -, ami azt illeti, elég rosszkor jött hozzánk. Szakadt az eső, és Ethel néni a füstös cigarettáival... Folyton nyakalta a gint, és borzasztó szemérmetlen megjegyzéseket tett, mint mindig. Ami téged illet, a terhes nők sosem egészen önmaguk. Talán ha legközelebb találkozol Ambrose-zal, másként látod őt.
– Sophie, én bolondot csináltam magamból.
– Nem. Csak nagyon fiatal voltál, és olyan helyzetbe kerültél, amiben egyáltalán nem volt tapasztalatod. Légy szíves, a kedvemért, ne edd magad. Mosolyogj, és csengess Rogers nővérnek, hogy hozza be az első unokámat, hadd lássam. Erről a beszélgetésről meg szépen elfeledkezünk.
– Elmondod Papának? 
– Nem. Felizgatnám. Nem akarom, hogy aggódjék.
– De neked nincsenek titkaid előtte.
– Hát akkor most lesz! 

Nemcsak Penelopét érte meglepetésszerűen a baba külseje. Lawrence, aki másnap látogatott be a kórházba, csodálkozott.
– Kedvesem, kire hasonlít ez a gyerek? 
– Fogalmam sincs.
– Nagyon helyes, de egyáltalán nem hasonlít se rád, se az apjára. Talán Ambrose mamájára? 
– Nem, csöppet sem. Arra gondolok, hogy valami távoli ősre ütött. Akárhogy is, rejtélyes.
– Nem baj. Az a lényeg, hogy mindene megvan, más nem számít.
– Keelingék már tudják? 
– Igen, küldtem egy táviratot Ambrose hajójára, Sophie pedig felhívta az anyját a panzióban.
Penelope fintorgott.
– A jó öreg Sophie. És mit szólt Dolly Keeling? 
– Egészen boldog volt. Azt mondta, remélte, hogy lány lesz.
– Fogadok, hogy azt meséli azoknak ott Lady Miafranccal az élen, hogy hét hónapra született.
– Hát, ha ennyire számítanak nála a külsőségek, akkor miért ne mondja? – Lawrence habozott egy pillanatig. – Azt is mondta, hogy szeretné, ha Nancy lenne a neve.
– Nancy? Honnan a csudából szedte ezt a nevet? 
– Így hívták az anyját. Talán nem is lenne rossz, úgy értem, hogy… – Kifejező mozdulatot tett a kezével. – Segítene kissé rendbe hozni a kapcsolatotokat.
– Rendben, akkor Nancy lesz. – Penelope felült, a baba arcába nézett. – Nancy. Egészen jól illik hozzá.
Lawrence-t azonban jobban érdekelte a kicsi nevénél az, hogyan viselkedik.
– Ugye, nem fog folyton bömbölni? Nem bírom az üvöltő gyereket.
– Ó, Papa, ne félj. Nagyon nyugodt. Csak szopik, azután alszik, majd felébred, és szopik megint.
– A kis haspók.
– Papa, gondolod, hogy szép lesz? Neked mindig olyan jó szemed volt az ilyesmihez. 
– Nem lesz vele baj. Renoir lesz. Szőke és üde, mint egy rózsaszál. 

És aztán ott volt Doris. A kitelepítettek többsége, akik már nem bírták a száműzetésüket, lassacskán visszaszivárogtak Londonba. Doris, Ronald és Clark azonban maradtak, mint Carn Cottage állandó lakói, mint a család tagjai. Júniusban, amikor a brit haderők visszavonultak Franciaországból, Doris férje, Bert meghalt. A táviratot a kihordó fiú hozta, aki felbiciklizett a dombra hozzájuk. Benyitott a kapun, fütyörészve közeledett a kerten át, Penelope és Sophie éppen gyomláltak.
– Mrs. Potternak jött távirat.
Sophie feltérdelt, földes kézzel, kócosan, s arcán olyan arckifejezéssel, amilyent Penelope még sosem látott rajta.
– Ó, mon Dieu.
Átvette a narancssárga borítékot, a fiú elment. A kapu hangosan csattant mögötte.
– Sophie! 
– Ez biztosan a férje.
– Most mi lesz? – suttogta Penelope kis csönd után.
Sophie nem válaszolt. Beletörölte a kezét a vászonnadrágjába, és fekete körmű hüvelykujjával feltépte a borítékot. Kivette a papírt, elolvasta, azután összehajtva visszatette.
– Igen – szólalt meg. 
– Meghalt. – Talpra állt. – Hol van Doris? 
– Odafönt, a mezőn, a ruhát teregeti.
–És a fiúk? 
– Bármikor megjöhetnek az iskolából.
– Meg kell mondanom neki, mielőtt hazaérnek. Ha nem jönnék addig vissza, tartsd szóval a fiúkat. Időre lesz szüksége. Mielőtt elmondja nekik, magához kell térnie.
– Szegény Doris. – A megjegyzés idétlennek tűnt, fájdalmasan kevésnek a helyzet fényében, de hát mi mást is mondhatna? 
– Igen. Szegény Doris. 
– Hogyan fogadja majd? 
Doris nagyon bátran viselkedett. Persze sírt, bánatát és felindultságát dühös tirádában öntötte ki. Elmondta mindenfélének fiatal férjét, hogy ilyen ostobán hagyta magát megölni.
De aztán összeszedte magát, megivott Sophie-val egy nagy adag jólesően forró teát a konyhaasztal mellett, és már a fiaira terelődtek a gondolatai.
– Szegény ördögök, milyen életük lesz apa nélkül? 
– Gyerekek, kiheverik.
– Hogy az ördögbe fogok boldogulni? 
– Boldogulni fogsz.
– Gondolom, vissza kell mennem Hackneybe. Bert mamája. szóval, szüksége lehet rám. Talán a gyerekekre is kíváncsi.
– Igen, meg kell látogatnod. Nézd meg, jól van-e. Azután gyere vissza hozzánk. A fiúk jól érzik itt magukat, vannak barátaik, kegyetlenség lenne, ha most új környezetbe kerülnének. Hadd legyenek itt nyugton.
Doris Sophie-ra bámult. Szipogott kicsit. Az előbb hagyta csak abba a sírást, az arca fel volt puffadva.
– De hát nem maradhatok itt örök időkre.
– Miért ne? Boldog vagy itt, nem? 
– Ugye, nem csak úgy mondod? 
– Jaj, drága Doris, nem is tudom, mi lenne velünk nélküled. A fiúk meg olyanok, mintha a saját gyerekeink lennének. Nagyon hiányoznátok.
Doris gondolkozott.
– Én szívesen maradnék. Még soha nem voltam sehol olyan boldog, mint itt. És most, hogy Bert nincs. – A szeme megint megtelt könnyel.
– Ne sírj, Doris. A fiúk ne lássák, hogy sírsz. Meg kell nekik mutatnod, hogy bátornak kell lenni. Mondd meg nekik, hogy legyenek büszkék az apjukra, aki azért halt meg, hogy azt a sok szegény embert megszabadítsa odaát Európában. Tanítsd azt nekik, hogy olyan jó emberek legyenek, mint az apjuk.
– Hát, nem volt ő olyan nagyon jó. Néha rettenetesen viselkedett. – Doris könnyei felszáradtak, halvány kis mosoly játszott a szája szögletében. – Részegen jött haza a focimeccsről, és cipőstül zuhant az ágyba.
– Ne feledkezz meg ezekről a dolgokról sem – mondta Sophie. – Hiszen ez is hozzátartozott az egyéniségéhez. A rosszra is emlékeznünk kell, nemcsak a jóra. Hiszen ilyen az élet.
Doris tehát maradt. És amikor megszületett Penelope kisbabája, türelmetlenül várta, hogy láthassa a kicsit. Kislány…
Doris mindig szeretett volna egy lánygyereket, s most már, hogy meghalt a férje, nem volt sok esélye rá. De most itt van ez a gyerek. Doris volt az egyetlen, aki rögtön rajongott a csecsemőért, amint meglátta.
– Jaj, de gyönyörű! 
– Úgy látod? 
– Penelope, hiszen csodálatos. Felvehetem? 
– Persze.
Doris lehajolt, gyakorlottan felemelte a gyereket, és olyan rajongással tekintett le rá, hogy Penelope kissé elszégyellte magát, mert ő képtelen volt ilyen elragadtatásra.
– Fogalmunk sincs, kire ütött.
Doris azonban rögtön tudta.
– Kiköpött Betty Grable.
Ezzel át is vette Nancy gondozását, amit Penelope boldogan átengedett neki. Némi lelkiismeret-furdalással azt mondogatta magában, hogy Dorisnak nagyon jót tesz ezzel. Doris fürdette a kicsit, mosta a pelenkáit, s amikor Penelope megunta a szoptatást, elkészítette az ételét, és üvegből etetgette Nancyt a jól fűtött konyhában, a sámlin, vagy benn, a kandallónál.
Ronald és Clark is odavolt a gyerekért, és az iskolatársaikat is elhozták, hogy megmutassák a jövevényt. Ahogy teltek-múltak a téli napok, a kislány gyarapodott, haja-foga kinőtt, és kövérebb volt, mint valaha. A fészerből Sophie előbányászta Penelope régi babakocsiját, Doris kifényezte, és nagy büszkén tologatta Nancyt Porthkerris lejtős utcáin, gyakran megmegállva, hogy az érdeklődőknek – meg annak is, aki egyáltalán nem volt rá kíváncsi – eldicsekedhessék a csemetével.
Nancy továbbra is nyugodt, kedves gyermek volt. A kertben hevert kocsijában, és aludt, vagy az égen úszkáló felhőket, a szélben ingó cseresznyefaágakat figyelgette. Tavasszal, amikor lehullottak a gyümölcsfák virágai, tele lett a takarója fehér szirmokkal. Nemsokára kikerült a kocsiból, egy szőnyegen feküdt, és a csörgő után kapkodott. Azután felült, s összeütögette a játékul kapott két ruhaakasztót.
Sophie s Lawrence jókat mulattak rajta, Dorisnak is sok élvezetet és megnyugvást szerzett a vele való foglalatoskodás.
Penelope viszont, aki kötelességszerűen játszott azért a gyerekkel – építőkockáztak vagy az egyik szétesőfélben lévő képeskönyvet lapozgatták -, csendben bevallotta magának, hogy Nancy szörnyen unalmas lény.
Kis otthonuk határain túl a háború egyre jobban dühöngött.
Európát elfoglalták, és Lawrence imádott Franciaországát is lerohanták. Nem telt el úgy nap, hogy Lawrence ne gondolt volna aggódva ottani barátaira. Az Atlanti-óceánon tengeralattjárók osontak, a víz alatt rombolók lassú konvojait és kiszolgáltatott kereskedelmi hajókat fenyegetve. Az angliai légicsatát ugyan Nagy-Britannia megnyerte, de csak iszonyú áldozatok árán: temérdek gép, rengeteg pilóta és számos repülőtér elpusztult. A Dunkerque-nél megtépázott s újra talpra állított sereg pedig Gibraltárnál és Alexandriában épített ki hadállásokat; készültek a német haderő újabb csapásaira.
Természetesen megkezdődött a bombázás. Londont szünet nélkül támadták. Éjjel-nappal bőgtek a szirénák, s miután besötétedett, fekete keresztes Heinkel gépek repültek át a Csatornán, és sűrű rajokban robbantak bele az angol légtérbe.
Carn Cottage lakói minden reggel a híradásokon csüngtek, s szívük vérzett Londonért. Sophie-t ezen felül megölte az aggodalom Oakley Streetért és lakóiért. Friedmannék az ő utasítására leköltöztek a padlástérből az alagsorba, de Cliffordék megmaradtak a második emeleti lakásban, s valahányszor bombázásokról érkeztek hírek (majd' minden reggel), lelki szemei előtt vérbe fagyva látta a házaspárt, vagy a romok alá temetve.
– Túl öregek ahhoz, hogy ezt a borzalmat elviseljék – mondta a férjének. – Miért nem hívtuk őket ide, hogy lakjanak velünk? 
– Kedves, csacsi lány, nincs helyünk. Ha lenne, ők akkor sem mozdulnának onnan. Tudod, ismered őket. Megveszekedett londoniak. Soha nem jönnének el onnan.
– Azért sokkal nyugodtabb lennék, ha láthatnám őket, beszélhetnék velük. Hogy biztos lehessek, semmi bajuk.
Lawrence már figyelte egy ideje ifjú felesége növekvő nyugtalanságát. Hiszen Sophie, aki házaséletük idején még sehol sem töltött három hónapnál hosszabb időt egyhuzamban, immár két éve be van ide zárva, Porthkerrisbe. A nyáron oly üdítő városka, ahová annak idején csak úgy menekültek Londonból, most, hogy háború volt, reménytelenül szürkévé, unalmassá, elhagyatottá vált. Sophie ugyan nem unatkozott, – nemigen ismerte az unalmat – de a mindennapi élet egyre terhesebb, nyűgösebb volt. Amint az élelmiszer-fejadagok csökkentek, mindennap több és több hiánycikk után kellett szaladgálniuk. A sampon, a cigaretta, a gyufa, a fényképezőgépbe való film, a whisky, a gin, az összes olyan apró luxuscikk, amely a hétköznapi egyhangúság gyötrelmét kissé enyhítheti, eltünedezett. A háztartás nehéz szakmává vált, mindenért sorba kellett állni, majd felcipelni a hegyre, mert az üzletek benzin híján – nem vállalták tovább a kiszállítást. Ott volt persze az öreg Bentley, de jórészt a Grabney-féle műhelyben porosodott, mert néhány mérföldre elegendő benzinnél többet úgysem kaphattak bele.
Szóval, Lawrence tökéletesen értette Sophie nyugtalanságát.
Mindig is értett a nők lelkivilágához; együttérzéssel tekintett a feleségére. Tudta, hogy arra van szüksége, hogy egypár napra kiszabaduljon otthonról. Már egy ideje foglalkoztatta ez a gondolat, csak megfelelő alkalomra várt, hogy előhozakodhassék vele, de mostanában úgy tűnt, egy percig sem lehettek kettesben ; a kis házban nyüzsgött az élet, beszédtől visszhangzott. Doris és a fiúk, Penelope meg a kicsi betöltötték a teret és az időt, s amikor este végre beesett az ágyba, Sophie annyira kimerült volt, hogy általában már aludt, mire Lawrence bemászott mellé. Egyszer végre egyedül találta. Miután félig bénult kezével kínkeservesen kiásott egy kosár krumplit, a hátsó ajtón át bement a konyhába. A felesége ott ült, és bánatosan egy fej káposztát aprított.
– Itt a krumpli – mondta Lawrence, és lerakta a kosarat a kályha mellé.
Sophie mosolygott. Még a legsiralmasabb lelkiállapotában is megajándékozta a férjét ezzel a mosollyal. Lawrence odahúzott mellé egy széket, és leült. Sophie soványnak tűnt, a szája sarkában ráncok húzódtak, gyönyörű szeme alatt karikák sötétlettek.
– Végre egyedül talállak – mondta Lawrence. – Hol vannak a többiek? 
– Penelope és Doris levitték a gyerekeket a partra. Ebédre jönnek vissza. – Vagdalt még egy-kettőt a zöldségen. – Én meg ezt adom nekik, a fiúk ki fogják jelenteni, hogy utálják.
– Csak káposzta van, magában? 
– Meg parmezán sajt.
– Nagyon ízletesre fogod csinálni.
– De olyan unalmas. Unalmas megfőzni, és unalmas megenni. Ha panaszkodnak, igazuk van.
– Túl sokat dolgozol – mondta a férje.
– Dehogyis.
– De igen. Fáradt vagy, és látom, hogy eleged van.
Sophie felnézett rá.
– Ennyire látszik rajtam? – mondta kis szünet után.
– Csak én veszem észre, mert nagyon jól ismerlek.
– Szégyellem magam. Utálatos vagyok. Miért kéne nekem elégedetlenkednem? De annyira feleslegesnek érzem magam. Hiszen mit csinálok? Halászhálót varrok és főzőcskézem. Ha a többi nőre gondolok Európában, nagyon szégyellem magam. De nem tehetek róla, valahányszor sorban állok egy órát egy ökörfarokért, és az orrom előtt veszik meg, csaknem dührohamot kapott.
– El kéne menned egy-két napra.
– Elmennem? 
– Londonba. Hogy megnézd a házad. Találkozz Cliffordékkal. Hogy összeszedd magad. – Lawrence földes kezét rátette Sophie kézfejére. – Csak figyeljük a bombázásról szóló híreket, szörnyülködünk, de így talán még rosszabbnak, félelmetesebbnek gondoljuk, ami történik. Megugrik a fantáziánk, és halálra rémülünk. Pedig talán a valóság nem is annyira rémes. Miért ne mehetnél Londonba, hogy megnyugodj egy kicsit? 
Sophie máris derültebb arccal gondolkodott.
– Te is jössz? 
Lawrence megrázta a fejét.
– Nem, kedvesem. Én már túl öreg vagyok az efajta lötyögéshez. Neked viszont éppen erre van szükséged. Menj el Cliffordékhoz, kacarásszatok kicsit Elizabethtel. Menjél vele vásárolni. Petert vedd rá, hogy vigyen benneteket a Berkeleybe vagy a L'Ecu de France-ba ebédelni. Szerintem ott még mindig jó a kiszolgálás a szűkösség közepette is. Hívjad fel a barátaidat. Menj el egy koncertre, színházba. Az élet megy tovább. Még Londonban, háború idején is, vagy főképp Londonban, és főképp a háború idején.
– És nem bánod, ha nélküled elmegyek? 
– Dehogyisnem. Egy percem se lesz, hogy ne hiányoznál majd.
– És három napig? Kibírnád három napig? 
– Kibírom. Aztán ha hazajössz, három hétig mesélheted, mit csináltál.
– Lawrence, annyira szeretlek.
A férfi megrázta a fejét, nem tagadólag, csak éppén jelezvén, hogy tudja, nem kell külön mondani. Lawrence előrehajolt, szájon csókolta a feleségét, majd a mosogatóhoz lépett, hogy leöblítse sáros kezét.
Az utazás előtti napon Sophie korán lefeküdt, Doris nem volt otthon, programja volt a városban, a gyerekek már aludtak. Penelope és Lawrence még ücsörgött kicsit a nappaliban, komolyzenét hallgattak rádión, de csakhamar Penelope ásítozni kezdett, lerakta a kötést, megcsókolta az apját, és fölfelé indult a lépcsőn. Sophie ajtaja nyitva állt, még égett odabent a villany. Penelope bedugta a fejét. Sophie az ágyban ült, és olvasott. 
– Azt hittem, szépségalvást tartasz, azért feküdtél le ilyen korán.
– Izgatott vagyok, nem tudok aludni. – Lerakta a könyvet a takaróra. Penelope leült mellé az ágy szélére. – Bárcsak velem jönnél.
– Nem, Papának igaza van. Sokkal jobban fogsz szórakozni, ha egyedül mész.
– Mit hozzak neked? 
– Nem is tudom.
– Na, majd találok valami érdekeset. Olyasmit, amit soha eszedbe nem jutna venni magadnak.
– Az jó lesz. Mit olvasol? – Penelope felemelte a könyvet. – Elizabeth és az ő német kertje. – Sophie, ezt már legalább százszor olvastad! 
– Legalább. De mindig előveszem. Megvigasztal. Megnyugtat. Arra emlékeztet, milyen volt a világ a háború előtt, és milyen lesz, ha véget ér egyszer a háború.
Penelope találomra felütötte a könyvet, és fennhangon olvasni kezdte.
„Milyen boldog asszony vagyok, kertem van, könyveim, és kisbabák, madarak meg virágok vesznek körül, s temérdek időm van, hogy élvezhessem őket.” – Felnevetett, és lerakta a könyvet. – Neked mindez megvan. Csak éppen a szabadidő hiányzik az élvezethez. Jó éjt. – Megcsókolták egymást.
– Jó éjt, drágám. 

Sophie vidáman csicsergett a telefonban. A londoni vonal erősen recsegett.
– Lawrence. Én vagyok, Sophie. Hogy vagy, édesem? Igen, rettentő jól érzem magam. Teljesen igazad volt, a helyzet azért nem annyira szörnyű. Persze vannak bombatölcsérek, néhol hiányzik egy-egy ház a sorból, mint egy kivert fog, de mindenki bátor és vidám, és úgy él, mintha mi sem történt volna. És annyi minden zajlik itt… Voltunk két koncerten, Myra Hess énekelt egy matinén, tökéletes volt, imádtad volna. Találkoztam Ellingtonékkal, és azzal a helyes fiúval, Ralphfal, aki a Slade-en tanult, most a légierőnél van. A ház megvan, jól bírja a robajt meg a rázkódásokat, és Willi Friedmann veteményest csinált a kertben…
Mikor Sophie levegőt vett, Lawrence közbeszólt: 
– Mit csinálsz ma este? 
– Vacsorázni megyünk Dickinsékhez Peterrel meg Elizabethtel. Emlékszel, ő az az orvos, aki Peterrel dolgozott. Hurlingham közelében laknak.
– Hogy juttok oda? 
– Taxival vagy metróval. A metró fantasztikus, tele van alvó emberrel. Énekelnek, pikniket tartanak, aztán aludni térnek. Jaj, drágám, mindjárt szétkapcsolnak. Leteszem. Puszilok mindenkit, holnapután otthon vagyok. 

Penelope rémületes hirtelenséggel felriadt álmából. Valami – valami zaj, vagy más. .? Talán a gyerekek. Lehet, hogy Nancy sírt föl? Hallgatódzott, de saját szapora szívdobogásán kívül semmit nem észlelt. Lassan megnyugodott. Azután lépteket hallott a folyosóról, a falépcső megnyikordult, egy villanykapcsoló kattant. Penelope felkelt, kiment a szobájából, áthajolt a lépcsőkorláton. A hallban égett a villany.
– Papa? 
Senki nem felelt. Átment Lawrence ajtajához, benézett. Az ágy üres volt. Penelope habozott. Vajon mit csinál odalenn? Rosszul érzi magát? Hegyezte a fülét, és hallotta, amint körbejár a nappaliban. Nyugalom volt; csak felébredt, ennyi az egész. Ilyenkor előfordult, ha nem tudott aludni, hogy lement, felszította a tüzet, és elővett egy könyvet.
Penelope visszabújt az ágyába. De nem jött álom a szemére.
Kibámult a félhomályos égre a nyitott ablakon át. Odalent, a parton, a dagály hullámai zúgtak, csapódtak a homokra. Az óceán moraját figyelve Penelope nyitott szemmel várta, hogy megvirradjon.
Hétkor felkelt, és lement a földszintre. Az apja a rádiót hallgatta. Zene szólt; Lawrence a híreket várta.
– Papa.
Lawrence intett, hogy maradjon csendben. A zene elúszott, a sípszó az időt jelezte. „Itt London. A hétórás hireket Alvar Liddeltől hallják.„ A hűvös, nyugodt hang beszámolt a történtekről. Érzelemmentesen, objektíven. Elmondta, hogy éjjel súlyos bombatámadás érte Londont, az egész városra hullottak a gyújtóbombák, a gránátok, s nagy mennyiségű gyújtóanyag érte az egész város területét, még mindig égnek helyenként a házak, de a tűzoltók már uralják a helyzetet. A kikötőt is lebombázták.
Penelope elzárta a rádiót. Lawrence felpillantott rá. Öreg köntösében ücsörgött, az állán fehéres borosta csillant.
– Nem tudtam aludni.
– Tudom. Hallottam, amikor lejöttél.
– Azóta itt ülök, várom a reggelt.
– Máskor is voltak bombázások. Nem lesz semmi baj. Felrakom a teát. Ne aggódj. Megreggelizünk, aztán felhívjuk az Oakley Streetet. Nincs semmi baj, Papa.
Megpróbálkoztak a telefonnal, de a központos közölte, hogy az éjszakai támadás óta nem lehet Londont elérni. Már órák óta kapcsolgatnak, de hiába.
– Sophie éppúgy hívogat minket, Papa, mint mi őt. Ő is éppúgy bosszankodik és ideges, mert tudja, hogy izgulunk miatta.
Dél volt már, mire megcsörrent a telefon. Penelope éppen zöldséget pucolt a konyhában, lecsapta a kést, és rohant, hogy felvegye. Sebtében beletörölte a kezét a kötényébe. Lawrence, aki ott strázsált a készülék mellett, megelőzte. Penelope mellé térdelt, odahajolt, hogy mindent értsen.
– Halló, itt Carn Cottage! Helló! Búgás, recsegés, azután felhangzott egy „helló”, de nem Sophie hangján. – Itt Lawrence Stern.
– Ó, Lawrence, itt Lalla Friedmann. Igen, Lalla, Oakley Streetről. Nem tudtam előbb vonalat kapni. Már több mint két órája próbálkozom. Azt… – Elcsuklott a hangja.
– Mi történt, Lalla? 
– Egyedül vagy? 
– Penelope itt van. Sophie. Sophie-ról van szó? 
– Igen. O, Lawrence. Sophie és Cliffordék. Mindannyian. Meghaltak. Telibe találták Dickinsék házát. Semmi nem maradt belőle. Odamentünk, Willi meg én. Ma reggel, mivel nem jöttek vissza. Willi próbált odatelefonálni, de persze nem sikerült. Odamentünk, hogy megtudjuk, mi történt. Egyszer ott karácsonyoztunk, tudtuk az utat. Taxival mentünk, de nem végig, oda kellett gyalogolni…
Semmi nem maradt.
… és amikor odaértünk az utca végibe, megállítottak, nem mehettünk tovább, le volt zárva az egész, a tűzoltók még ott voltak. De odaláttunk… A ház teljesen eltűnt, csak egy nagy bombatölcsér van a helyén. Ott állt egy rendőr, beszéltem vele. Nagyon kedves volt, de azt mondta, nincs remény. Nincs remény, Lawrence... – A nő sírni kezdett. – Mindannyian odavesztek. Halottak. Sajnálom. Szörnyű, hogy ezt kell mondanom.
Semmi nem maradt…
– Nagyon jó, hogy ott voltatok, és felhívtál – szólalt meg Lawrence.
– Ez a legrosszabb, amit életemben tennem kellett.
– Igen. – Lawrence csak ült a helyén. – Igen. – Kis idő múlva beteg ujjaival küszködve lerakta a kagylót. Penelope elfordította a fejét, és belefúrta az orrát vastag gyapjúpulóverébe.
A rájuk ereszkedő csönd tökéletesen üres volt. Vákuum. 
– Papa.
Lawrence felemelte a kezét, és megsimogatta Penelope haját.
– Papa. – Egymásra néztek, az apja megrázta a fejét. Penelope tudta, hogy az apja egyedül akar maradni. Most látta csak, mennyire öreg. Még sose látta ilyen szemmel, s ráébredt, hogy ezentúl nem is lesz más, csak egy öregember. Felállt és kiment, becsukta maga mögött az ajtót.
Semmi nem maradt.
Fölment az emeletre, benyitott a szülei hálószobájába. Az ágyon, amelyet nem vetettek be ezen a rémes reggelen, gyűrött volt a lepedő, a párna benyomódott, ahogy az apja nyugtalanul forgolódott az éjjel. Tudták. Mindketten tudták. Csak reménykedtek, bátornak akartak látszani, miközben tudták a rettenetes igazságot. Mindketten megérezték.
Semmi nem maradt.
Az ágy mellett, Sophie oldalán ott hevert a könyv, amelyet az elutazása előtti éjszakán olvasott. Penelope odament, leült, és kézbe vette a könyvet. Magától nyílt ki a kezében az agyonolvasott oldalon. 
„Milyen boldog asszony vagyok, kertem van, könyveim, és kisbabák, madarak meg virágok vesznek körül, s temérdek időm van, hogy élvezhessem őket. Néha úgy érzem, én vagyok a világon a legszerencsésebb teremtmény, hogy ilyen könnyedén boldog tudok lenni.” 
A szavak elmosódtak a szeme előtt, mint eső áztatta ablaküveg mögött álló figurák. Könnyedén boldognak lenni. Sophie nemcsak boldog ember volt, ő csak úgy sugározta magából a boldogságot. és most – semmi se maradt. A könyv kiesett a kezéből. Penelope végigdőlt az ágyon, könny áztatta arcát belefúrta a párnába. A vászon hűvös volt, mint az anyja bőre, és őrizte az ő illatát, mintha csak egy perce lépett volna ki a szobából.

10. ROY BROOKNER

Bár a játéksportokban igen járatos volt, a sportpályán pedig kimondottan otthonos, Noel Keeling valahogy mégsem szerette igazán a fizikai munkát. Ha hétvégeken a háziasszonya elkerülhetetlenül belevonta a délutáni favágásba vagy közösségi kertészkedésbe, kizárólag a legkevésbé megerőltető feladatokat vállalta magára, mint például rőzsegyűjtést a tábortűzhöz, vagy a száraz rózsalevelek eltávolítását. Az is előfordult, hogy önként jelentkezett a fűnyírásra, de csak akkor, ha a fűnyírót jól ismerte és könnyen kezelhető volt, arra pedig külön ügyelt, hogy valaki más – lehetőleg valamelyik szerencsétlen lány – tolja mellette a talicskán a levágott füvet. Ha komolyabb munkáról volt szó, mint például kerítésoszlopok beveréséről a sziklás talajba, vagy óriási lyukak kiásásáról az újonnan beszerzett bokrok számára, művészi tökéllyel tűnt el a házon belül, ahol az indignálódott és kimerült vendégtársak később fedezték föl, mégpedig a televízió előtt kényelmesen elhelyezkedve, krikett vagy golf nézése közben, esetleg a vasárnapi újságok nagy kupacai között.
Most is ennek megfelelően tervezett. Az egész szombatot azzal kellene tölteni, hogy egész egyszerűen körülnézünk, körülszaglászunk, megnézzük a bőröndök és ládák tartalmát, kinyitunk minden dobozt (a valódi nehéz munka, a rámolás, az emelgetés, az áttolás és a rengeteg szemét lehordása a keskeny lépcsőn könynyedén a következő napra hagyható, amikor az új kertész már munkásként fog dolgozni, neki pedig semmi megerőltetőbb dolga nem lesz, mint hogy utasításokat adjon ki. Ha a kutatómunkája sikeres lesz és megtalálja, amit keres, egy, kettő vagy akár többet is Lawrence Stern olajvázlataiból, akkor nagyon nyugodtan végig fogja játszani. Lehet, hogy érdekesek – mondaná az anyjának, és az ő válaszától fúggően így folytatná: Lehet, hogy megérné, hogy egy szakértő is megnézze. Ismerek egyfickót, Edwin Mandyt. Másnap reggel korán kelt, hatalmas reggelit készített magának sonkából, tojásból, kolbászból, négy szelet pirítós kenyérből és egy kanna kávéból. Evés közben a konyhaasztalnál nézte, hogy szakad az eső és folyik le az ablaküvegen, és boldog volt, mert így nem volt esély arra, hogy bármilyen kerti vagy egyéb munkára megkérjék. Amikor a második csésze kávénál tartott és már teljesen ébren volt, megérkezett az anyja pongyolában, kissé meglepve, hogy fiát ilyen korán ébren találja egy szombat reggelen.
– Ugye, nem fogsz túl nagy zajt csinálni, drágám? Szeretném, ha Antonia olyan sokáig aludna, ameddig csak tud. Szegény gyerek bizonyára teljesen kimerült.
– Hajnalban hallottalak benneteket beszélgetni. Miről volt szó? 
– Á, mindenféléről. – Töltött magának egy kis kávét. – Noel, ugye nem fogsz semmit eldobni anélkül, hogy megkérdeznéd tőlem előbb? 
– Semmi mást nem akarok csinálni, mint hogy tisztázzuk, mi minden van odafönn. Az elégetés, megsemmisítés nyugodtan várhat holnapig. De ésszerűnek kell lennünk. Az 1910-ből származó régi kötőminták és esküvői fotók egészen biztosan kidobhatók.
– Még rágondolni is félek, hogy miket fogok találni.
– Sosem tudhatjuk – mondta Noel, és rámosolygott anyjára -, egyszerűen nem tudhatjuk.
Noel a konyhaasztalnál hagyta az anyját kávézás közben, és felment a lépcsőn. Mielőtt azonban munkához láthatott volna, egy-két gyakorlati nehézséget meg kellett oldania. A padláson összesen egy kicsi ablak volt, a nádfedelet tartó gerendáról lelógó egyetlen villanykörte pedig olyan gyengén világított, hogy nemigen segítette a kevés kintről bejövő szürke fényt.
Noel lement, és kért anyjától egy jó erős villanykörtét. Anyja valahonnan a lépcsők alól előbányászott a dobozból egyet, amit aztán Noel felvitt a padlásra, egy ócska széken billegve kicsavarta a régit és belecsavarta az újat. Amikor azonban bekapcsolta, észrevette, hogy még ez sem ad elég fényt ahhoz a nyomozáshoz, amire készült. Lámpára lett volna szüksége.
Volt is fenn egy régi állólámpa, szakadt ernyővel, hosszú zsinórral, de dugó nélkül. Ez ismételt utat igényelt a földszintre.
Kivett egy másik, erős körtét a papírdobozból, és megkérdezte anyjától, hogy van-e tartalék konnektordugója. Azt mondta, nincs, Noel szerint viszont kellett hogy legyen. Anyja szerint abban az esetben, ha nincs, le kell szerelni valamelyik másik drótról. Noel közölte, hogy egy csavarhúzóra lenne szüksége, anyja azt mondta erre, hogy ott kell lennie valamelyik fiókban, és már egy kicsit fáradtnak látszott, miközben megmutatta a fiókot.
– Ott, Noel, a fiókban.
Noel kinyitotta a fiókot, és belegabalyodott egy csomó képakasztó drótba, biztosítékba, kalapácsba, kiürült ragasztótubusba. Némi turkálás után talált egy kis csavarhúzót, amivel leszerelte a konnektort anyja vasalójáról. Fönt azután újabb nehézségek árán felszerelte a konnektort a régi lámpa drótjára, és miközben imádkozott, hogy elég hosszú legyen, leengedte a lépcsőn, és a lépcsőfordulón található aljzatba dugta. Azzal az érzéssel, hogy ez már századszor történik, ismét felment a lépcsőn, bekapcsolta a lámpát, és némi megkönnyebbüléssel lélegzett fel, amint az meggyulladt. Még kicsit kimerültnek érezte magát, de most már a lehetőségekhez képest megfelelő volt a világítás, és nekikezdhetett a munkának.
Délre végigrágta magát a rendetlen, poros padlás felén. Túl volt három hajóbőröndön, egy szúette íróasztalon, egy kredencen és két bőröndön. Függönyöket és párnákat talált, egy csomó borospalackot újságpapírba csomagolva, fotóalbumokat, játék teáskészletet, és néhány megsárgult párnahuzatot, amelyek már végképp javíthatatlanok voltak. Talált bőrbe kötött számlakönyveket, amelyekbe a bejegyzéseket gondos, bár azóta elhalványult kézírással vezették be, leveleket, amelyeket szalaggal kötöttek össze, félig elkészült faliszőnyegeket, bennük rozsdás tűkkel, és néhány használati utasítást egy találmányhoz, a késtisztító géphez. Egyszer, amikor egy nagy szalaggal átkötött papundeklimappát talált, reménykedni kezdett. Izgalomtól reszkető kézzel bontotta ki a szalagokat, de csak néhány „isten tudja, ki festette” gyermeteg akvarell került elő, amelyek a Dolomitokat ábrázolták. Csalódottsága óriási volt, azonban összeszedte energiáit, és folytatta a munkát.
Voltak strucctollak, selyemsálak hosszú rojtokkal, és összehajtogatásnál elsárgult, hímzett asztalterítők, összerakós játékok és néhány félig elkészült kötés. Talált egy sakktáblát figurák nélkül, kártyákat és a Földbirtokos Nemesség Burke-féle 1912-es kiadását.
Nem talált viszont semmit, ami akár a legkisebb mértékben is hasonlított volna Lawrence Stern munkáihoz.
A lépcsőről léptek zaja hallatszott. Fáradtan, piszkosan és porosan Noel egy háztartási útmutatót olvasott arról, hogyan kell kitisztítani a fekete gyapjúharisnyákat. Olvasmányából felpillantva Antoniát látta meg a nyitott ajtóban. A lány farmert, tornacipőt és fehér pulóvert viselt, Noelnek pedig hirtelen az futott át az agyán, milyen nagy kár, hogy halványak a szempillái, mert egyébként szenzációs alakja van.
– Helló! – mondta Antonia. De olyan szégyenlősnek hangzott, amit mondott, mintha nehezen tudná rászánni magát arra, hogy zavarja Noelt.
– Helló! – Noel nagy zajjal becsukta az ócska könyvet és a lábához ejtette a padlóra. – Mikor került elő? 
– Tizenegy óra körül.
– Nem ébresztettem föl? 
– Nem, nem hallottam semmit. – A lány közelebb lépett hozzá, óvatosan átlépett egy gondosan összeválogatott tűzifarakáson. – Hogy halad? 
– Lassan. A cél az volt, hogy szétválasszam a búzát az ocsútól. Így próbálok megszabadulni mindattól, ami tüzet okoz.
– Nem gondoltam volna, hogy ilyen nehéz lesz. – Antonia hirtelen abbahagyta, és körülnézett. – Honnan került ide mindez? 
– Jó kérdés. Az Oakley Street-i padlásról, és más több száz éves házak padlásairól, ahogy ezeket a dolgokat elnézem. Úgy látszik, öröklődik, hogy soha semmit nem vagyunk képesek kidobni.
Antonia lehajolt, és felemelt egy skarlátszínű selyemsálat.
– Ez csinos. – Feltette a vállára, és megigazgatta rajta a rojtokat.
– Milyen? 
– Furcsa.
Letette a sálat és gondosan összehajtogatta.
– Penelope küldött fel, hogy kérdezzem meg, akar-e valamit enni.
Noel rápillantott az órájára, és némi meglepetéssel látta, hogy már fél egy is elmúlt. Az égbolt továbbra sem világosodott ki, és olyan elmerülten végezte a feladatát, hogy teljesen elvesztette az időérzékét. Most viszont ráébredt, hogy nemcsak éhes, de szomjas is.
– Amire bárminél jobban szükségem van pillanatnyilag, az egy gin és tonik.
– Feljön még ma délután? 
– Muszáj, egyébként soha nem leszünk készen.
– Ha akarja, szívesen jövök segíteni.
Noel viszont nem akarta, hogy itt legyen. nem akarta, hogy bárki itt legyen és nézze.
– Nagyon aranyos magától, de jobban tudom én ezt egyedül csinálni, amikor a saját tempóm szerint dolgozom. Na, gyerünk.
A férfi kitessékelte a lányt maga előtt, és az ajtó felé irányította.
– Menjünk és nézzük meg, hogy mit csinált a mama ebédre.
Este fél hétre a hosszú kutatás véget ért, és Noel tudta, hogy nem volt szerencséje. Podmore's Thatch padlása nem rejtett kincseket. Egyetlen darab Lawrence Stern-vázlat sem került elő, így az egész napi munkájával pusztán csak az időt fecsérelte. Tudomásul véve a keserű igazságot, kezét zsebre dugva állt és szemlélte a rendetlenséget, amely egész napi munkájának egyetlen eredménye volt. Fáradtan és piszkosan, reményt vesztve állt, miközben bánata lassan bosszúsággá változott. Bosszúsága elsősorban anyjára irányult, aki mindennek okozója volt. Lehet, hogy anyja valamikor egyszer kidobta a vázlatokat, elcserélte, vagy csak egész egyszerűen elajándékozta.
Anyja esztelen nagylelkűsége, ami ugyanakkor egy hörcsögéhez hasonló birtoklási vággyal társult, mindig megőrjítette Noelt, és most aztán szabadjára engedte haragját, csöndben mérgelődve. Az ideje nagyon fontos volt számára, és most egy egész napot azért pazarolt el, hogy az isten tudja, hány generáció alatt összegyűlt szemetet szortírozza, csupán mert az anyja önmagától erre sosem volt képes.
Mostanra kialakult igen rossz hangulatában egy pillanatra komolyan megfordult a fejében, hogy menekülni fog, az „egycsillagos hétvégék” szokásos menekülési módszerét választva, miszerint hirtelen eszébejut egy igen sürgős londoni megbeszélés, búcsúzkodnia kell és rohanni haza. Most azonban ez nem volt lehetséges, hiszen túl messzire ment és túl sokat mondott.
Pontosan ő volt az, aki az egész ügyet javasolta (mert a padlás nem biztonságos, túl nagy a gyulladásveszély, nem megfelelő a biztosítása stb.), és Olíviának is beszélt a vázlatok esetleges létezéséről. Bár mostanra meglehetősen biztos volt benne, hogy a vázlatok nem léteznek, amennyiben a munkát befejezetlenül hagyná és kibújna alóla, nem úszná meg Olivia csípős megjegyzéseit, és bármilyen vastag is a bőre, kevéssé lelkesítette az okos nővérétől várható gúnyos szekatúra.
Nem volt kiút. Mindenképpen maradnia kellett. Mérgesen belerúgott egy törött bölcsőbe, eloltotta a lámpákat és levonult.
Éjszaka az eső elállt, a felhőket pedig eloszlatta az északkeleti szél. Vasárnap hajnalra az ég tiszta volt és nyugodt, a csöndet csak a madarak kórusa törte meg. Ez volt az, ami Antoniát felébresztette. Hálószobája nyitott ablakán keresztül az első napfény bevilágított a szőnyegre, és kiemelte a függönyök rózsaszín mintáit. Fölkelt az ágyból, és karját kinyújtva az illatos párába, beleszagolt a levegőbe. A szalmatető olyan alacsony volt, hogy a feje tetejét csiklandozta. Látta a füvön a csillogó harmatcseppeket és a tökéletes tavaszi reggel jelét, az édes párát. Fél nyolc volt. Tegnap egész nap esett, és ki sem mentek a házból. Antonia, aki még mindig nem tért egészen magához a traumájából és az utazás fáradalmaiból, nem is vágyhatott volna jobbra, mint egy vidéki házban töltött napra. Békén hagyták, odakuporodott a tűz elé, és mivel olyan ólomszürke volt minden, felkapcsolta a villanyt, és nézte az ablaküvegen végigfolyó esővizet. Talált egy könyvet Elisabeth Jean Hawarttól, amelyet még nem olvasott, ebéd után odakuporodott hát a szófára, és teljesen beletemetkezett a könyvbe. Időnként megjelent Penelope, hogy fát tegyen a tűzre, vagy hogy a szemüvegét keresse, később pedig csatlakozott Antoniához, de nem beszélgetni, csak azért, hogy elolvassa az újságokat, és még később, hogy teát ígyon. Fönt a padláson Noel egymagában töltötte a hosszú napot, végül pedig láthatóan igen rossz hangulatban jelent meg.
Antoniát ez zavarta kissé. Penelopéval együtt most a konyhában voltak, és közösen készítették a vacsorát, azonban elég volt egy pillantás Noel arckifejezésére, s már tudták, hogy Noel mindenképpen tönkre fogja tenni a nap békés nyugalmát.
Őszintén szólva Noel jelenlététől Antonia minden szempontból kissé kényelmetlenül érezte magát. Noelben megvolt Olivia pergő nyelvű energiája, de a nővére melegségéből semmi. Antonia ettől saját magát érezte szürkének és esetlennek, úgy érezte, hogy borzasztó nehezen tud olyan dolgokat kitalálni neki, melyek sem hétköznapiak, sem unalmasak nem voltak.
Amikor Noel komoran, egyik arcán piszkosan bejött a konyhaajtón, hogy egy erős whiskyt töltsön magának, és ráripakodjék az anyjára, hogy mi a fenének hozta ezt a sok szemetet Gloucestershire-ba az Oakley Streetről, Antonia már attól ideges lett, hogy elképzelte a jelenetet, sőt, ami még rosszabb, tartott az egész estére várható kínos csendtől, de Penelope egészen elegánsan vette, nem hagyta magát provokálni, és láthatóan elhatározta, hogy nem hagyja magát.
– Gondolom, lustaságból – mondta Noelnek egyszerűen. Költözésnél egyszerűbb volt mindent felpakolni a kocsira, mint hogy nekiálljunk szortírozni és eldönteni, hogy mivel mit csináljunk. Éppen elég volt így is végignézni egy csomó régi könyvet és levelet.
– De ki gyűjtötte őket? 
– Fogalmam nincs.
Noel megadta magát és megjuhászodott anyja jó hangulatától, felhajtotta a whiskyt, és végül egy kicsit megnyugodni látszott. Még el is mosolyodott kissé. Anyjához fordult, és közölte vele: – Elég rémes egy nő vagy.
– Igen, tudom, de nem lehetünk mindannyian tökéletesek. Gondolj csak arra, hogy milyen jó vagyok más dolgokban. Például, hogy főzök nektek, vagy hogy mindig a megfelelő italt tartom a szekrényben. Ha visszaemlékszel rá, apai nagyanyád szekrényében semmi más nem volt, csak mazsola ízű sherry.
Noel elfintorodott és megkérdezte.
– Most mi van vacsorára? 
– Mandulás pisztráng újkrumplival és tejszínhabos málna. Ez a legkevesebb, amit megérdemeltek. Még kiválaszthatsz egy hozzá illő palack bort, azután fogd az italodat és fürödj egy nagyot fönt. – Penelope szélesen mosolygott a fiára, azonban sötét szemével élesen nézte. – Biztos vagyok benne, hogy szükséged van némi tisztálkodásra a kemény munka után.
Végül is a baljós jelek ellenére kellemes, könnyed este kerekedett. Mindannyian fáradtak voltak, és korán lefeküdtek. Antonia is végigaludta az éjszakát. Az ifjúság szívósságának köszönhetően Antonia napok óta először ismét jól érezte magát. Kinn akart lenni a szabadban, szaladni a füvön, és beszívni a hűvös, friss levegőt. Várt rá a tavaszi reggel.
Felöltözött, lement a földszintre, vett egy almát a konyhai tálból, és az üvegházon keresztül kiment a kertbe. Ette az almát, és miközben átment a pázsiton, vászon tornacipője a harmattól átázott, és a nedves füvön otthagyta lábnyomait.
Továbbment a diófa előtt, átbújt a fagyalbokrok közötti résen, és egy gyümölcsösben találta magát. A gondozatlan füvön egy ösvény vezetett lefelé, amelyet kezdtek benőni a nárcisz új hajtásai. Elhaladt egy tábortűz maradványai mellett, és elkerült egy frissen nyírt galagonyabokrot. A bokron túl egy keskeny patak csörgedezett magas partok között. A fűzfák alatt lefelé követte a patakot, majd amikor a füzek megritkultak a patak mentén, legelésző állatokat látott meg a dús réteken.
A láthatáron dombok vonulata rajzolódott az égre. A hegyi legelőkön birkanyájakat látott, távolban egy embert kutyával, amint az állatok után sietett.
Már egészen közel volt a faluhoz. A szögletes tornyú öreg templom és a palatetős új házacskák az útkanyarulatban álltak. A kéményekből egyenesen szállt fel a füst a mozdulatlan levegőbe. A nap kellemesen melegített a kristálytiszta égen.
A hidat harmat lepte be, a levegő illatos volt. Antonia nedves lábát lóbálva elüldögélt a hídon, és megette az almáját. A csutkát bedobta a tiszta, fodrozódó vízbe, nézte, hogy tűnik el örökre.
Úgy döntött, hogy Gloucestershire egészen költőien szép, és minden várakozását felülmúlja. Podmore's Thatch tökéletes és különösen az Penelope. Már önmagában az, hogy Penelopéval lehet az ember, megnyugtató és biztonságos érzést ad, és az élet – bár az utóbbi időben annyira borzasztó és szomorú – megint mutatott valami izgatót, mely a jövő örömeinek irányába vonzotta. Azt mondta Antoniának, „addig maradhatsz, amig csak szeretnél”. És ez maga volt a kísértés, de tudta, hogy erről szó sem lehet. Másrészről viszont mit is kellene kezdenie magával? Tizennyolc éves volt. Nem volt családja, nem volt pénze, és semmihez sem értett. A pár nap alatt, amit Londonban töltött, Oliviát a bizalmába avatta.
– Még azt sem tudom, hogy mit akarok csinálni. Soha nem volt túl nagy hivatástudatom, bár tudom, könnyebb lenne, ha lett volna. És még ha hirtelen el is határoznám, hogy titkárnő leszek vagy orvos, vagy könyvelő, rengeteg pénzbe kerülne, hogy megtanuljam.
– Én segíthetnék neked – mondta Olivia.
Antonia azonnal nagyon ideges lett.
– Nem, nem. Szóba sem jöhet. Ez nem a te dolgod.
– De igen, de igen. Cosmo lánya vagy. És különben sem arra gondoltam, hogy óriási összegekről állítsak ki neked csekkeket, inkább arra, hogy más módon is tudnálak segíteni. Bemutathatnálak különböző embereknek. Gondoltál valaha arra, hogy modell legyél? 
– Modell? – Antonia szája nyitva maradt a meglepetéstől. Én? Hogy lennék én modell? Még csak nem is vagyok szép.
– Egyáltalán nem kell szépnek lenned. Csupán jó alak kell. A tiéd pedig az.
– Nem. Nem lehetnék modell. Teljesen elvesztem a lélekjelenlétemet, ha valaki rám fog egy fényképezőgépet.
Olivia felnevetett.
– Ezen gyorsan túlesnél. Egy jó fényképészre van szükséged, aki bizalmat tud önteni beléd. Láttam már ilyet. Csúf kiskacsákból gyönyörű hattyúvá nőtték ki magukat.
– Én nem ilyen vagyok.
– Ne legyél olyan gyáva. Eltekintve a világos szempilláidtól, igazán semmi baj nincs az arcoddal. És a szempilláid is erősek és hosszúak. Igazán nem értem, miért nem fested.
Antonia számára a szempillája volt a szégyen legnagyobb forrása, így azok említése máris zavarba hozta, és elpirult.
– Megpróbáltam már, Olivia, de nem megy. Valószínűleg allergiás vagyok a festékre. Először bedagad a szemem, aztán megdagad az egész arcom, úgy néz ki az egész fejem, mint egy görögdinnye. Ráadásul elkezdenek potyogni a könnyeim, és az összes festék lefolyik az arcomon. Ez az egész rémálom, de nem tehetek róla.
– Miért nem festeted be kozmetikussal? 
– Kozmetikussal? 
– Igen. Feketére. Egy kozmetikai szalonban. És ezzel rögtön minden bajod megszűnik.
– És arra a festékre nem lennék allergiás? 
– Nem hiszem. De hamarosan kiderülne. Egyébként is nem ez a lényeg. Arról beszéltünk, hogy szerezzünk neked egy állást, mint fotómodellnek. Legfeljebb egy-két évre. Elég jól kereshetnél, spórolhatnál is egy kicsit, és amikor később elhatározod, hogy mit is akarsz csinálni, lenne egy kis tőkéd, független lehetnél. Mindenesetre gondolkozz el a dolgon, amíg lenn vagy Podmore's Thatchban. Aztán értesíts a döntésedről, és elintézem a próbafelvételt.
– Nagyon rendes tőled.
– Semmi különös, csak gyakorlatias vagyok.
Ha tárgyilagosan szemléljük, nem is olyan rossz ez az ötlet. Persze a puszta gondolata is, hogy ilyen munkára adja a fejét, megrémisztette Antoniát. De ha valóban rendesen lehet vele keresni, valószínűleg megéri a kellemetlenséget és azt, hogy az ember arcbőre vastag sminkréteg alatt fuldoklik. Ráadásul bármennyire törte a fejét, semmi olyasmit nem tudott kitalálni, amit igazán szeretne csinálni. Szeretett főzni, kertészkedni, növényt ültetni, gyümölcsöt szedni – a két év alatt, amit Cosmóval Ibizán töltött, szinte nem is igen csinált mást -, de kicsi a valószínűsége, hogy gyümölcsszedéssel komolyabb karriert lehet csinálni. Irodában pedig nem akart dolgozni, de nem vonzotta az üzlet, egy bank vagy egy kórház sem. Milyen lehetőségei vannak tehát? A völgyön túl a templomtoronyban megszólalt a harang.
A harangszó bánatos nyugalmat árasztott a békés tájra. Antoniának más harangok jutottak az eszébe. A kecskekolompok Ibizán, a nyáj, amely a Cosmo háza körüli sziklás, száraz földeken keresztül haladt a kora reggeleken. Emlékezett a kakaskukorékolásra és a sötétben ciripelő tücskökre. Ibiza minden hangjára emlékezett, amelyek örökre belevesztek a múltba. Cosmóra gondolt, és most először volt képes ezt megtenni anélkül, hogy a szeme megtelt volna könnyel. A bánat rettenetesen nagy teher, de a terhet legalább le lehet tenni az út szélén és otthagyni. Antonia csak néhány lépést távolodott el, de máris vissza tudott fordulni, visszanézni sírás nélkül. A felejtéshez ennek nem volt semmi köze. A tényt egyszerűen el kellett fogadni. Ha már egyszer elfogadtuk, semmiképpen nem lehet olyan rossz.
A templom harangja körülbelül tíz percig szólt, majd hirtelen csend lett, amit a reggel apró hangjai töltöttek meg. A folyóvíz, a nyájak zaja, a birkák távoli bégetése. Egy kutya ugatott, egy kocsi elindult. Antonia hirtelen ráébredt, hogy rettenetesen éhes. Felállt, s visszasétált a hídon, megcélozva Podmore's Thatcht és a reggelit. Talán lágy tojás, barna kenyér és vaj, egy jó tea várja. Az ízletes ételnek már a gondolata is örömmel töltötte el. Hetek óta először boldogan futni kezdett, lehajtva fejét, hogy elkerülje a lelógó fűzfaágakat, könnyű szívvel és szabadon futott, mint akivel hamarosan valami csodálatos dolog fog történni.
Amire elérte a Penelope gyümölcsösébe vezető kaput és a galagonyasövényt, már egészen kifulladt és kimelegedett. Zihálva egy pillanatra megkapaszkodott a kapuban, majd kinyitotta és bement. Valaki járkált a kertben, és Antonia egy embert látott, aki talicskát tolt a kertből lefelé a kanyargó ösvényen Penelope szárítókötelei alatt az alma- és körtefánál.
Fiatalember volt, magas és hosszú lábú. Nem Noel. Valaki más.
A lány becsukta a kaput. A férfi felfigyelt a kattanásra és észrevette Antoniát.
– Jó reggelt! – mondta, és közelebb jött a talicskával, amelynek kereke olaj után sírt. Antonia megállt, és nézte, hogy a férfi hogyan halad tovább. A kiégett tábortűznél megállt, letette a talicskát, kiegyenesítette a hátát, és megnézte a lányt. A férfi fakult, foltozott farmernadrágot hordott a gumicsizmájába gyűrve. Világoskék ingén bő pulóvert viselt. Inggallérja fel volt hajtva, és éppolyan színű volt, mint mélyen ülő, kék szeme.
– Szép napunk van – mondta a férfi. – Igen.
– Sétálni volt? 
– Csak éppen a hídig.
– Maga biztosan Antonia.
– Igen, az vagyok.
– Mrs. Keeling mondta, hogy jönni fog.
– Én viszont nem tudom, hogy maga kicsoda.
– A kertész vagyok, Danus Muirfield. Azért jöttem, hogy segítsek kitakarítani a padlást és elégetni az összes szemetet. A talicskában néhány kartondoboz volt, régi újságpapírok és egy hosszú vasvilla. A kertész fogta a vasvillát és elrendezte vele az előző tűz hamuját, miközben helyet csinált az új égetnivalónak.
– Tonnaszámra van az égetnivalóból – jegyezte meg Antonia. – Tegnap felmentem a padlásra, és mindent láttam.
– Semmi baj. Előttünk áll az egész nap, hogy megcsináljuk.
A lánynak tetszett, hogy a fiú többes szám első személyben fogalmazott. Valahogy magát is beleértette a munkába, nem úgy, mint Noel hideg elutasítása után, amikor felajánlotta neki a segítségét.
– Még nem reggeliztem, de amint befejezem, visszajövök és segíteni fogok.
– Mrs. Keeling a konyhában van, tojást főz.
Antonia elmosolyodott.
– Pont azt reméltem, hogy tojás lesz.
A férfi azonban nem mosolygott vissza.
– Menjen csak és egyen – mondta. Vasvilláját beleszúrta a fekete földbe, és elfordult, hogy egy adag újságpapírt gyűjtsön össze. Antonia valóban nem állhat neki egy egész napos munkának üres gyomorral. 

Nancy Chamberlain sertésbőr kesztyűbe bújtatott kezével erősen kapaszkodott kocsija kormányába, amint a kellemesen napsütött Cotswoldson hajtott keresztül, megcélozva Podmore's Thatcht és az anyjával elköltendő vasárnapi ebédet. Jó hangulatban volt különböző okok miatt. Ezek közül az egyik a meglepően szép idő volt. A kristálytiszta kék ég nemcsak őt magát dobta fel, hanem az egész családra jó hatással volt.
A gyerekek nem veszekedtek a reggelinél. George a vasárnap reggeli kolbász mellé néhány száraz viccet is előhozott. Mrs. Croftway egyenesen felajánlotta, hogy személyesen intézi el a kutyák délutáni sétáját.
Mivel nem kellett óriási vasárnapi ebédet készítenie, kivételesen mindenre volt ideje. Volt ideje arra, hogy saját külsejével törődjék (a legjobb kabátját és szoknyáját viselte, nyakban masnival záródó krepdesin blúzzal). Hozzájutott, hogy Georgetól elbúcsúzzék, amikor az az egyházmegyei gyűlésre indult.
Volt ideje, hogy Melanie-t és Rupertet elvigye Wainwrightékhoz. Mindezek után még arra is maradt ideje, hogy templomba menjen. Ha templomba ment, Nancy mindig jónak és kegyesnek érezte magát, éppen úgy, mint ahogy a bizottsági üléseken saját fontosságának tudatára ébredt rá. Most az egyszer úgy érezte, sikerült felnőnie a saját magáról alkotott képhez. Rendszerető vidéki hölgy volt, akinek a gyerekeit megfelelő barátok hívták meg egész napra, a férje fontos feladatokat lát el, és még a személyzet is odaadónak bizonyult.
Mindez szokatlan és elegáns önbizalommal töltötte el, és vezetés közben pontosan eltervezte, mit is fog csinálni és mondani egész délután. Egy alkalmas pillanatban, amikor egyedül marad anyjával, talán éppen a kávé mellett említi meg Lawrence Stern képeit. Szóba hozza azt a hatalmas összeget, amelyet a Vizhordókért fizettek, és rámutat, milyen rövidlátásra vallana, ha éppen akkor nem használnák ki a piaci lehetőségeket, amikor az ár a csúcson van. Elképzelte magát, amint nyugodtan érvelve teszi egyértelművé, hogy mindez kizárólag az anyja érdekét szolgálja.
Add el! Persze csakis a vásznakat, amelyek ott lógtak Penelope hálószobája előtt a lépcsőforduló falára akasztva, anélkül hogy bárki értékelhette volna őket. Természetesen nem a Kagylókeresőket. Szóba sem kerülhetne, hogy megváljanak ettől a festménytől, amely ennyire beleépült anyja egész életébe. Nancy azt ajánlaná, hogy újra becsültessék fel a képet, és esetleg kössenek új biztosítást. Penelope, amennyire félti a tárgyait, nyilvánvalóan nem kifogásolhatja ezt ajózan gyermeki törődést.
A kanyargós út a dombtetőre érkezett, lefelé indult, majd felbukkant a völgyben a falu, Temple Pudley, amely az éles napfényben úgy szikrázott, mint a csillámpor. Az anyja kertjéből felcsapó tűz füstjének gomolygó feketeségén kívül nemigen látszott nyoma egyéb tevékenységnek. Nancy annyira elmerült saját terveiben – eladják a képeket és gyönyörű százezres öszszeg üti a markát -, hogy teljesen elfelejtette, a hét vége valódi célja a padlás lomtalanítása volt. Abban azért bízott, hogy piszkosabb munkákba nem rángatják bele. Nem volt tűzrakáshoz öltözve.
Néhány perccel később, amikor a toronyóra felet ütött, befordult anyja házának kapujához, és megállt a nyitott ajtónál. Ott látta Noel régi Jaguárját a garázs mellett, egy ismeretlen kerékpárt a ház falának támasztva, és egy nagy kupac nem elégethető kidobott holmit, amelyektől láthatóan még meg kell szabadulni. Volt ott csecsemőmérleg, hiányzó kerekű gyerekkocsi, egy vagy két vaságyvég és néhány repedt, törött éjjeliedény.
– Anya! A konyha, mint mindig, ínycsiklandozóan izgalmas illatokkal volt tele. Érezte a sült bárányt, a frissen vágott mentaleveleket és a citromszeleteket. Nancyt mindez gyerekkorára és a kiadós étkezésekre emlékeztette, amelyeket az Oakley Streeten az óriási alagsori konyhában komponáltak. Úgy tűnt, mintha már nagyon régen reggelizett volna, hirtelen nagyon megéhezett.
– Anya! – Itt vagyok.
Nancy az üvegházban találta meg anyját, aki valójában nem csinált semmit, csupán mélyen gondolataiba merülve álldogált.
Látta, hogy – saját megjelenésével szemben – anyja nem volt semmiféle alkalmi öltözékben, csupán ócska régi ruháit viselte.
Elnyűtt és kifakult farmerszoknyát, rongyos gallérú pamutinget és egy vacak kardigánt, ujjait könyökig feltűrve. Nancy letette gyíkbőr táskáját, lehúzta kesztyűjét és odament, hogy megcsókolja anyját.
– Mit csinálsz itt? – kérdezte tőle.
– Azt próbálom éppen eldönteni, hogy hol ebédeljünk. Már majdnem megterítettem az ebédlőben, amikor rádöbbentem, milyen szép napunk van, és miért ne ehetnénk itt. Csodálatosan meleg van itt még akkor is, ha nyitva hagyjuk az ajtót. Légy szíves, dicsérd meg a fréziáimat! Nem gyönyörűek? Mennyire örülök, hogy látlak, és milyen elegáns vagy! Szóval, mit gondolsz? Együnk itt kint? Noel a konyhában feldarabolhatja a húst, mi pedig mindnyájan kihozhatjuk a tányérokat. Úgy érzem, jó szórakozás lesz. Ez lesz az első piknikünk az idén. Egyébként úgyis mindenki piszkos már, így a hozzá való hangulat fele már megvan.
Nancy kikukucskált a gyümölcsös irányába, ahol meglátta a fagyalsövény felett az ég kékjébe olvadó füstöt.
– Hogy megy a dolog? 
– Mint a karikacsapás. Mindenki keményen dolgozik.
– De remélem, te nem.
– Én? Igazán semmit nem csináltam az ebéden kívül.
– És ez a lány. Antonia? – Nancy hűvösen ejtette ki a nevet.
Antonia jelenlétét még mindig nem tudta megbocsátani sem Olíviának, sem Penelopénak. Abban bízott, hogy ez a szervezés teljes csődöt fog mondani.
Reményeit azonban darabokra törték.
– Már hajnalban fenn volt, és amint befejezte a reggelit, azonnal munkához látott. Noel a padláson van fent, és mindenkit elirányít, Danus és Antonia pedig a szemetet szállítják és rakják a tüzet.
– Remélem, nem zavar ez a lány, anya.
– Egyáltalán nem, igazán aranyos teremtés.
– Noelnek mi a véleménye róla? 
– Először is közölte, hogy nem az esete, mert szőke a szempillája. El tudod képzelni? Az életben soha nem fog találni magának feleséget, ha nem hajlandó tovább nézni, mint a szempillák.
– Hogy először? Azóta már más a véleménye? 
– Csak azért, mert van itt egy másik fiatalember, és láthatólag összebarátkoztak Antoniával. Tudod, hogy Noelnek mindig is az kellett, ami a másé, és most úgy érzi, behatoltak a felségterületére.
– Egy másik fiatalember? Csak nem a kertészedről beszélsz? 
– De igen. Danusnak hívják, és annyira kedves fiú.
Nancy meg volt döbbenve. – Azt akarod mondani, hogy Antonia a kertésszel kezdett ki? Anyja csak nevetett.
– Ó, Nancy, bárcsak látnád magadat. Ne légy már annyira sznob, és főleg ne ítéld meg, mielőtt egyáltalán találkoztatok volna.
Nancy azonban hajthatatlan maradt. Mi folyhat itt? – Remélem, nem égetnek el semmi olyant, amit még szívesen megtartanál.
– Dehogy. Noel igazán nagyon rendes volt. Időről időre értem küldik Antoniát, én pedig odamegyek és nyilatkozom az ügyben. Összesen egy esetben tértek el egymástól a vélemények. Egy szúette íróasztal esetében. Noel el akarta tüzelni, Danus viszont azt mondta, hogy túl jó ez a tűzbe, a szúrágást pedig megfelelő kezeléssel el lehet tüntetni. Én erre hozzátettem, hogy ha annyira akarja „kezelni” a szúkat. meg is tarthatja az íróasztalt. Noel persze nem volt túlzottan elragadtatva. Megsértődött és most fent duzzog. Na, gyerünk, szánjuk már rá magunkat, és döntsük el, hogy itt ebédelünk. Segíthetnél teríteni.
Ezt meg is tették, mégpedig barátságos hangulatban. Kinyitották a régi fenyőasztalt, és sötétkék vászonabroszt terítettek rá. Nancy kihozta az evőeszközöket és a poharakat az ebédlőből, anyja pedig összehajtogatta a fehér asztalkendőket. A végső simítást az asztal közepén elhelyezett rózsaszín cserepes muskátli jelentette, virágos tartóban. Az eredmény lenyűgöző volt, egyszerre csinos, de nem szertartásos. Nancy hátralépett, és mint mindig, most is csodálattal adózott anyja természetes tehetségének, hogy a leghétköznapibb tárgyakból nemcsak kellemes hangulatot, hanem igazi szemet gyönyörködtető látványt tud varázsolni. Nancy feltételezte, hogy ennek a művész apához lehet valami köze, és közben meglehetősen bánatosan gondolt saját ebédlőjére, amely minden erőfeszítése ellenére is csupán sötétnek és unalmasnak látszott.
– Így – mondta Penelope -, most már csak annyi dolgunk maradt, hogy megvárjuk a dolgozókat és együnk. Ülj ki ide a napra, amíg kissé összeszedem magam, azután hozok neked egy italt. Mit innál? Egy pohár bort? Vagy gint tonikkal? Nancy gint kért tonikkal, majd amikor egyedül maradt, levette a kabátját és körülnézett. Amikor anyja először hozta szóba azt a szándékát, hogy üvegházat épít, Nancy és George hevesen ellenezték a gondolatot. Őrült szeszélynek és felesleges luxusnak minősítették, melyet Penelope igazán nem engedhet meg magának. Véleményüket azonban anyja semmibe vette, és a finom, légies építmény annak rendje-módja szerint elkészült.
Most a kellemes, illatos zöld növényekkel és virágokkal borított meleg környezetben Nancy kénytelen volt elismerni, hogy mindez igazán irigylésre méltó, bár soha nem sikerült megtudnia, mennyibe is került. E gondolat rögtön visszahozta a nyugtalanító anyagi kérdésekhez. Amikor anyja frissen fésülve és púderozva, legjobb kölnijétől illatozva visszatért, Nancy éppen elhelyezkedett a legkényelmesebb karosszékben, és azon tétovázott, hogy ez-e a megfelelő lélektani pillanat, amikor előhozakodhat a vásznak ügyével. Már fejben néhány megfelelően taktikus kezdőmondatot is végigpróbált, de Penelope megelőzte, és a társalgást egy merőben más és teljesen váratlan témára irányította.
– Parancsolj. Gin tonikkal. Remélem, elég erős. – Magának egy pohár bort töltött. Odahúzott magának is egy széket, melybe belesüppedt. Hosszú lábát kinyújtóztatta, arcát pedig a nap felé fordította, hogy melegítse. – Hát nem csodálatos? És mit csinál ma a családod? Nancy elmesélte.
– Szegény George. Egész napra összezárva azokkal a savanyú püspökökkel. És Wainwrighték kik? Találkoztam már velük? Jót tesz a gyerekeknek, ha önállóan lehetnek. Ami azt illeti, mindannyiunknak jót tesz egy kis önállóság. Nem akarsz eljönni velem Cornwallba? Nancy arcán megrökönyödés tükröződött, és mintha nem akarna hinni a fülének.
– Cornwallba? 
– Igen, vissza akarok menni Porthkerrisbe. Mégpedig hamarosan. Mostanában valahogy erős vágyat érzek rá. Persze, sokkal jobb szórakozás lenne, ha volna velem valaki. 
–De...
– Tudom, tudom. Negyven éve nem voltam ott, és minden megváltozott, és már nem lesz egyetlen ismerős sem. De én mégis el akarok menni. Hogy mindent újra megnézzek. Miért nem jössz? Lakhatnánk Dorisnál.
– Dorisnál? 
– Igen, Dorisnál. Nancy, csak nem felejtetted el Dorist? Az nem lehet! Gyakorlatilag ő nevelt téged négyéves korodig, amíg végleg elköltöztünk Porthkerrisből.
Természetesen Nancy emlékezett Dorisra. A nagyapját nem tudta felidézni emlékezetéből, de Dorisra emlékezett, a hintőporos illatára, erős karjaira és a megnyugtató ölelésére. Nancy életének első tiszta emlékeiben benne szerepelt Doris. Emlékezett, hogy valami babakocsiban ült a Carn ház mögötti kis mezőn, kacsákkal és tyúkokkal körülvéve, Doris pedig az erős tengeri szélben szárítókötelet feszít ki. E kép úgy vésődött be egy életre az emlékezetébe, mint egy színes könyvillusztráció.
Maga előtt látta Dorist, kinyújtott karral, a szélben táncoló hajával, látta a suhogó párnahuzatokat és lepedőket, a kékítő színű eget.
– Doris azóta is Porthkerrisben él – folytatta Penelope. Van egy kis háza, Downalongnak hívtuk; kissé kívül a városon, a kikötőnél. Most, hogy a fiúk elköltöztek, van egy vendégszobája. Állandóan mondja, hogy látogassam meg, és maradjak nála egy kicsit. Neked is nagyon örülne. Ő is a gyermekének tekint téged. Sírt, amikor elköltöztünk. Te is sírtál, bár nem hiszem, hogy tudtad volna, miről van szó.
Nancy az ajkába harapott. A nyaralásról alkotott elképzelése igen messze esett attól, hogy egy régi cseléddel legyen egy ócska cornwalli viskóban. És különben is.
– Mi lenne a gyerekekkel? – kérdezte. – A gyerekek nem férnének el.
– Miféle gyerekek? 
– Természetesen Melanie és Rupert. Nélkülük igazán nem mennék nyaralni.
– Az isten szerelmére, Nancy, nem a gyerekeket hívtam, hanem téged. És miért ne mehetnél nyaralni nélkülük? Elég nagyok már, hogy ellegyenek az apjukkal és Mrs. Croftwayjel. Nyugodtan engedj meg magadnak egy kis függetlenséget. Nem maradnánk sokáig. Csak néhány nap, maximum egy hét.
– Mikorra tervezed? – Hamarosan. Amilyen hamar indulhatok.
– Jaj, Anya, annyira nehéz. Rengeteg dolgom van. meg kell szervezni az egyházi ünnepséget. azután ott van a Konzervatív Pártkongresszus. még aznap egy nagy hivatalos ebéd is lesz. Ráadásul Melanie Pony Club tábora.
Kifogásaival együtt hangja is elfogyott. Penelope nem szólt.
Nancy nagyot kortyolt a jeges gin-tonikból, és oldalról fürkészően pillantott anyjára. Látta tiszta arcélét és csukott szemét.
– Anya? 
– Ühüm? 
– Talán később. amikor kevesebb dolgom lesz. Esetleg szeptemberben.
– Nem. – Penelope hajthatatlan volt. – Hamarabb kell. Felemelte a kezét. – Ne aggódj miattam. Tudom, hogy elfoglalt vagy. Csak egy ötlet volt.
Csend támadt közöttük, ami tele volt kimondatlan szemrehányással, és azt Nancy kényelmetlennek találta. De miért is kellene bűnösnek éreznie magát? Mégsem indulhat el Cornwallba ilyen hirtelen, anélkül hogy rendbe tenné ügyeit.
Nancynak nem volt tehetsége ahhoz, hogy csendben üljön.
Szerette fenntartani a folyamatos csevegést. Megpróbált valami kellemes új beszédtémát találni, azonban kénytelen volt rádöbbenni, hogy egyetlen ötlete sincs. Hát igen, anya időnként szörnyen idegesítő tud lenni. Nem Nancy hibája volt.
Mindössze arról volt szó, hogy annyira elfoglalt, annyi gondja van a házával, a férjével és a gyerekeivel. Igazán nem volt szép, hogy bűntudatot ébresszenek benne.
Noel így találta őket. Amennyire Nancynek jól telt a délelőttje, Noelé annyira rémes volt. Tegnap, amikor átrágta magát a padláson, az a gondolat éltette, hogy bármikor előkerülhet valami igazán nagy érték. A tény, hogy nem került elő semmi, egyáltalán nem könnyítette meg a ma reggeli megpróbáltatásokat. Danus megjelenése is kissé kibillentette. Vastag nyakú, erős falusi legényt várt, és ehelyett egy higgadt, csendes fiatalemberrel találta magát szemben, akinek rezzenéstelen kék tekintete zavarba ejtette. Hogy Antonia azonnal a szárnyai alá vette a fiút, még csak növelte Noel rosszkedvét. Egész délelőtt látta, hogy milyen barátságosan beszélgetnek, miközben fel és le haladnak a keskeny lépcsőn a kartondobozokkal és törött bútordarabokkal, és ez egyre jobban bosszantotta. A szúette íróasztal kapcsán kialakult nézeteltérés már csak az utolsó csepp volt. Háromnegyed egyre mindent átvizsgált, az ott maradó holmikat a fal mellé tolta, és úgy érezte: most már bőven elege van. Ráadásul piszkos volt. Zuhanyozni akart, de még inkább lehajtani egy pohár italt, így azt a kompromisszumot kötötte magával, hogy kéz- és arcmosás után lement, és egy fejbevágóan erős száraz martinikoktélt kevert magának.
Italával a kezében átment a konyhán, át a naptól felforrósodott üvegházba, de a hangulata mit sem javult a látványtól.
Anyja és nővére látványa a karosszékben elnyúlva azt sugallta, hogy a kisujjukat sem mozdították meg egész nap.
Léptei zajára Nancy felpillantott. Szélesen elmosolyodott, mintha kivételesen tényleg örült volna, hogy látja.
– Helló, Noel! 
Nem viszonozta a mosolyt, csak egyszerűen nekidőlt vállával a nyitott ajtónak, és kettőjüket szemlélte. Anyja láthatóan aludt.
– Ti ketten, hogy képzelitek? Nyugodtan napoztok, amíg mások halálra dolgozzák magukat? 
Penelope nem mozdult. Nancy mosolya elvesztette természetességét, de azért ott maradt az arcára fagyva. Noel végül is egy biccentéssel nyugtázta.
– Szia – mondta, és a szépen terített ebédlőasztaltól elhúzva egy széket, végre tehermentesítette a lábát.
Anyja kinyitotta a szemét. Nem aludt.
– Készen vagy? 
– Igen, kész vagyok. Teljesen kikészültem.
– Nem rád gondoltam, hanem hogy a padlással készen vagy-e.
– Körülbelül. Már csak egy szorgos háziasszonyra van szükség, hogy felmenjen és felsöpörjön. Azután már teljesen kész.
– Noel, csodálatos vagy. Mit is csináltam volna nélküled? 
Anyja hálás mosolya láthatóan hidegen hagyta.
– Farkaséhes vagyok – válaszolta. – Mikor ebédelünk? 
– Amikor akartok. – Penelopé letette a borospoharát, felült, és a cserepes növények között a kert irányába nézett. A füst továbbra is az ég felé tekergőzött, azonban a többieknek nyomuk sem volt.
– Talán valaki szólhatna Danusnak és Antoniának, én pedig megyek és megcsinálom a mártást.
Hirtelen csend lett. Noel arra számított, hogy Nancy ajánlkozik erre a nem túl megerőltető feladatra, de ő rettenetesen elfoglaltnak látszott azzal, hogy egy pihét leszedjen a szoknyájáról, és úgy viselkedett, mintha egyáltalán nem hallana. Noel közölte: 
– Nekem már minden energiám elfogyott. – Hátradőlt, és a széket hintáztatta. – Menj te, Nancy, jót fog tenni egy kis mozgás.
Nancy, felismerve, hogy a célzás kiadós termetének szól amint Noel biztosra vette, hogy így is lesz -, azonnal felvette a kesztyűt.
– Nagyon köszönöm.
– Igazán nem úgy tűnsz, mint aki a kisujját is mozdította volna egész délelőtt.
– Csak azért, mert történetesen veszem magamnak a fáradságot, hogy rendbe tegyem magam, amikor vendégségben ebédelek. – És szúrósan Noelre nézett. – Téged bezzeg nem érhet ez a vád.
– Miért, George mit hord ebédre? Frakkot? 
Nancy harciasan egyenesedett fel. – Ha ezt viccnek szántad.
Alaposan egymásnak estek, és kialakult a szokásos hangulat. Penelope mindezt egyre növekvő elkeseredéssel és türelmetlenséggel szemlélte, és tudta, tovább egy percig sem tudja elviselni. Hirtelen felállt.
– Majd én szólok nekik – jelentette be. A gyerekei utat nyitottak neki a napsütötte pázsit felé, a nyíratlan téli fűre, és egymásra sem nézve ott maradtak az üvegházban. Észre sem vették az édes illatú meleget. A kezükben italos poharukat szorongatták, miközben kölcsönös gyűlölködéssel méregették egymást.
Penelope fel volt dúlva: Hagyta, hogy feldúlják. Érezte, hogy arcába szalad a vér, és hogy szíve összevissza kezd kalapálni.
Szép lassan nyugtatta magát, mélyeket lélegzett, és azt mondogatta, hogy ne legyen bolond. Nem számítanak ezek a felnőtt gyerekek, akik még mindig gyerekesen viselkednek. Nem számít, hogy Noel saját magán kívül senkire sem gondol, és az sem, hogy Nancy önelégült álszent lett, és olyan reménytelenül középkorú. Az sem számít, hogy egyikük sem – még Olivia sem – akarja elkísérni Cornwallba.
Hol volt a hiba? Mi lett azokból a kisbabákból, akiket ő szült, szeretett, felnevelt, taníttatott, és általában mindenükről gondoskodott? A válasz talán abban rejlett, hogy soha nem követelt tőlük sokat. Ő saját kárán, kemény feltételek között, a háború utáni Londonban tanulta meg, hogy saját magán kívül senkitől semmit ne várjon el. Támaszt nyújtó szülők vagy régi barátok hiányában kénytelen volt kizárólag Ambrose-ra és az anyósára hagyatkozni, de néhány rövid hónap alatt kitapasztalta, mennyire reménytelen bármit is remélni tőlük.
Teljesen egyedül – többféleképpen is – saját magára volt utalva.
Önállóság. Ez volt a kulcsszó, az egyetlen dolog, ami átsegíthet bármilyen sorscsapáson, amit a gondviselés rád mért. Légy önmagad! Független. Nem ártatlan. És tudd meghozni saját döntéseidet, és megtervezni életed folyásának medrét. Nekem nincs szükségem a gyerekeimre. Ismerem a hibáikat, felismerem a gyenge pontjaikat, szeretem mindhármukat, de nincs rájuk szükségem.
Azért imádkozott, hogy ne is legyen soha.
Mostanra kissé megnyugodott, annyira, hogy már mosolyogni is képes volt magán. Átment a fagyalsövény közötti nyíláson, és meglátta a napfény és árnyék játékában megbúvó gyümölcsöst. A végében az óriási tábortűz ropogva lángolt és feketén füstölt. Mindketten ott voltak, Danus az üszkös parazsat rendezte, Antonia pedig a talicska szélén ülve nézte. Pulóverüket levették, ingujjban voltak, fecsegésüket tisztán lehetett hallani a mozdulatlan levegőben.
Olyan elmerültnek és barátságosnak látszottak, hogy Penelope szinte sajnálta megzavarni őket, még ha azzal is, hogy ideje bejönni és megenni a báránysültet, a citromszuflét és a málnás süteményt! Egy keveset álldogált még, és megengedte magának azt a luxust, hogy egyszerűen tovább szemlélje az elbűvölő pásztorjelenetet. Később Danus a vasvillára támaszkodva szünetet tartott, valami megjegyzést tett, Antonia pedig nevetett. Nevetésének hangja átható tisztasággal hatolt át az éveken, és hozta vissza egy másik nevetés emlékét, és azt az örömmámort, fizikai örömöt, amely talán ha egyszer adatik meg az embernek az életben.
Jó volt. És a jó soha nem vész el. Részünkké lesz.
Más hangok, más világok. Visszaidézve az akkori örömöt, nem a veszteség, hanem megújulás és az újrafelfedezés érzése töltötte el. Feledésbe merült Nancy és Noel, és velük együtt mindaz az unalmas bosszúság, amit okoztak. Nem számítottak. Semmi sem számított, csak ez a pillanat, az igazság pillanata. Akár egész nap ott állt volna, álmodozva a gyümölcsös tetejében, de Danus észrevette és integetni kezdett, ő pedig tölcsért formált a kezéből, hogy ebédelni hívja őket. Danus kezével intett, hogy hallja, beleszúrta a vasvillát a földbe, és megállt, hogy összeszedje az elhajigált pulóvereket. Antonia leszállt a talicskáról, vállára terítette pulóverét, ujjait elöl összecsomózta. Elindultak fel a gyümölcsöskert ösvényén, felfelé a fák között, egymás mellett; mindketten karcsúak, magasak, napbarnítottak és fiatalok, és Penelope szemében mindketten szépek.
Úgy érezte, eltölti a hála érzése. Nem csupán a délelőtt elvégzett kemény munka miatt, hanem önmagukért is. Azok ketten, anélkül hogy egyetlen szót szóltak volna, helyreállították szellemének nyugalmát, saját értékrendjét; gyors, szívből jövő köszönetet küldött a sorsnak (vagy Isten keze volt? – azt kívánta, bárcsak biztosan tudná...) hogy bekapcsolta őket, második lehetőségként, az életébe.
Amit Noel javára lehetett írni, az volt, hogy rossz hangulatai nem tartottak sokáig. Mire a társaság összegyűlt, már második száraz martinijánál tartott (közben nővére poharát is újratöltötte), és Penelope nagy megkönnyebbülésére barátságos beszélgetésben találta őket.
– Mindannyian itt vagyunk. Nancy, még nem találkoztál Danusszal és Antoniával sem. Ez a lányom, Nancy Chamberlain. Noel, a te dolgod az ital… tölts mindkettőjüknek valamit, és utána talán jöhetnél és felszeletelhetnéd a bárányt helyettem.
Noel letette a poharát és felállt.
– Antonia, mit kérsz? 
– Egy sör nagyszerű lenne.
Antonia az asztalnak dőlt, lábai végtelenül hosszúnak tűntek a kifakult farmernadrágban. Nancy lánya, Melanie a nagy fenekével nagyon vonzó a farmerban – de Antonián egyszerűen fantasztikusan állt. Nancy úgy érezte, hogy az élet nagyon is igazságtalan. Arra gondolt, nem kellene-e Melanie-t rávennie egy fogyókúrára, de rögtön ki is verte az ötletet a fejéből, mert Melanie mindig automatikusan az ellenkezőjét tette annak, amit az anyja javasolni szokott.
– És maga, Danus? 
A magas, fiatal férfi megrázta a fejét.
– Valami üdítő pont jó lesz. Gyümölcslé. Egy pohár víz is megteszi.
Noel kissé félrehajtotta a fejét, de Danus hajthatatlan maradt, így megvonta a vállát, és eltűnt a ház belsejében. Nancy Danushoz fordult. – Egyáltalán nem iszik? 
– Alkoholt nem.
A férfi nagyon csinos volt. A beszéde elegáns. Rendkívüli férfi. Mi a csudát keres itt kertészként az anyjánál? 
– Soha nem is ivott? 
– Nem nagyon.
Úgy hangzott, mintha egyáltalán nem zavarná a kérdés.
– Talán – folytatta Nancy a témát, hiszen olyan rendkívüli, hogy olyan férfival találkozik, aki még egy pohár sört sem iszik meg – nem szereti? 
A férfi elgondolkozni látszott ezen, majd azt mondta: – Igen, valószínűleg ez az oka.
Az arca nagyon komoly volt, de Nancy még így sem volt biztos benne, hogy nem neveti-e ki.
A porhanyós bárány, a sült krumpli, a borsó és a brokkoli elfogyott, a borospoharakat újratöltötték és feltálalták az édességet. Az ellankadt és vidám társaságban a beszélgetés arról folyt, hogyan töltsék a nap hátralevő részét.
– Én – jelentette ki Noel, miközben egy rózsaszín-fehér kancsóból tejszínt öntött a málnás süteményre – befejezem a napot. Visszamegyek Londonba, így egy kis szerencsével elkerülöm a hétvégi csúcsforgalom legrosszabb perceit.
– Igen, azt hiszem, ez lesz a legjobb – mondta anyja egyetértően. – Mára már eleget dolgoztál. Biztosan nagyon kifáradtál.
– Mit lehet még itt csinálni? – érdeklődött Nancy.
– A maradék rongyokat ki kell talicskázni, el kell égetni, és fel kell söpörni a padlást.
– Majd én megcsinálom – mondta azonnal Antonia.
Nancynek más járt a fejében.
Mi lesz azokkal a holmikkal, amelyek ott állnak halomban anyja ajtaja előtt? Az ágykerettel és gyerekkocsival. Nem hagyhatjuk ott örökké. Úgy néz ki tőlük Podmore's Thatch, mint egy ócskástelep.
Kis csend támadt, amíg mindenki arra várt, hogy valaki más tegyen javaslatot. Aztán Danus megszólalt.
– Levihetnénk a szeméttelepre, Pudleyba. 
– Hogyan? – kérdezte Noel.
– Ha Mrs. Keeling nem bánja, betehetjük a kocsija hátsó részébe.
– Nem, természetesen nem bánom.
– Mikor? – kérdezte Noel.
– Ma délután.
– Vasárnap délután nyitva van a szemétlerakó? 
– Á, hát persze hogy nyitva van – biztosította Penelope. Mindig nyitva van. Egy kunyhófélében lakik ott egy kedves öregember. A kapu soha sincs zárva.
Nancy dermedten kérdezte.
– Azt akarod mondani, hogy állandóan ott lakik? Egy kunyhóban a szeméttelepen? Mit szól ehhez a helyi tanács? Bizonyára rettenetesen egészségtelen.
Penelope elnevette magát.
– Nem hiszem, hogy az a fajta ember, aki túl sokat aggódik egészségügyi kérdések miatt. Borzasztóan piszkos, borostás, viszont elbűvölő. Amikor egyszer sztrájkoltak a szemetesek, nekünk magunknak kellett elszállítani a hulladékot, ez az ember igazán nagyon segítőkész volt. – De...
Danus azonban félbeszakította Nancyt, ami már csak azért is igen meglepő volt, mert egyébként nem is szólalt meg az egész étkezés alatt.
– Skóciában, a kisváros mellett, ahol a nagymamám él, szintén van egy szemétlerakó, és egy csavargó harminc éve él ott.
És még hozzátette: – Méghozzá egy szekrényben.
– Egy szekrényben él? – Nancy hangja döbbentebben csengett, mint valaha.
– Igen. De elég nagy szekrény. Viktória korabeli.
– De milyen borzasztó kényelmetlen lehet.
– Ugye, azt gondolnánk? Ó viszont egészen boldognak látszik. Mindenki ismeri és tiszteli. Gumicsizmában és egy régi esőkabátban járkál a vidéken. Az emberek pedig teával és lekváros kenyérrel kínálják. – És mit csinál esténként? Danus megrázta a fejét.
– Fogalmam sincs.
– Miért aggódsz annyira az estéi miatt? – akarta tudni Noel.
– Azt hinné az ember, hogy az egész létformája annyira szörnyű, amihez képest elhanyagolható apróság, hogyan tölti az estéit.
– Borzasztóan unalmas lehet. Úgy értem, biztosan nincs televíziója vagy telefonja. – halkult el Nancy hangja, amint azzal küzdött, hogy elképzeljen egy ennyire lehangoló helyzetet.
Noel a fejét rázta, és arca épp azt a bosszankodó kifejezést öltötte, melyre Nancy jól emlékezett a múltból, amikor Noel okos kisfiúként próbálta Nancyvel megértetni valamelyik egyszerű kártyajáték szabályait.
– Reménytelen eset vagy – mondta Nancynek, aki sértődött hallgatásba burkolódzott. Noel Danushoz fordult.
– Skóciából származik? – A szüleim Edinburghben élnek.
– Az apja mivel foglalkozik? – Ügyvéd.
Nancy annyira kíváncsi volt, hogy félretette sértődöttségét.
– És maga nem akart szintén ügyvéd lenni? 
– Iskoláskoromban gondoltam, hogy esetleg követhetném apámat, de később megváltozott a véleményem.
Noel hátradőlt székében.
– A skótokat mindig rettenetesen nagy sportembereknek képzeltem. Hogy szarvasra vadásznak, vadkacsát lőnek és horgásznak. Csinál ilyesmiket az apja? 
– Horgászik és golfozik.
– Ugye, tagja a „Skót presbiteri egyháztanácsnak” is? – kérdezte Noel, olyan erőltetett és hamis skót tájszólással, hogy anyja alig bírta megállni szó nélkül. – Remélem, jól mondom, így hívják a fagyos északon? 
Danus nem hagyta magát kizökkenteni a nyugalmából, és normális hangon válaszolt. – Igen. Tanácstag. És még íjász is.
– Ezt nem értem. Világosítson fel.
– Az „Íjászok Dicső Századának” tagja. Ők a királynő testőrei, amikor a Holyrood Házba látogat. Ilyenkor az ősi egyenruhát viselik, és apám ragyog a boldogságtól.
– És mivel őrzik a királynő testét? Íjjal és nyíllal? 
– Pontosan.
Egy pillanatig farkasszemet néztek. Azután Noel annyit mondott: – Nagyon érdekes. – És még egyszer vett magának a málnatortából.
A fejedelmi lakomát végül frissen főtt kávéval és keserűcsokoládéval zárták le, Noel hátratolta a székét, elégedetten ásított, és közölte, hogy azonnal felmegy csomagolni, és el is indul, mielőtt még elájulna az álmosságtól. Nancy kapkodó mozdulatokkal kezdte egymásba rakni az üres csészéket és csészealjakat.
– Most mit fog csinálni? – kérdezte Penelope Danustól. Visszamegy a tüzéhez? 
– Az már magától is rendben ég. Miért nem szabadulunk meg a szeméttől, és visszük el a szemétlerakóba? Majd berakom a kocsijába.
Egy pillanatnyi csend után Penelope szólalt meg.
– Ha tud addig várni, amíg elmosogatok, majd én vezetek.
Noel keze megállt a levegőben, amikor épp ásítás közben el akarta takarni vele a száját.
– Jaj, Anyu, ne viccelj, nincsen neki szüksége külön sofőrre.
– De szükségem van – mondta Danus. – Nem vezetek.
Ismét csend támadt, és Nancy meg Noel nyílt döbbenettel bámultak rá.
– Nem vezet? Úgy érti, hogy nem tud vezetni? Hogy a csudába közlekedik akkor? 
– Biciklizni szoktam.
– Maga aztán egy fantasztikus fickó. Komoly elvei vannak a légszennyeződésről vagy valami hasonló? 
– Nem.
– De...
Antonia vágott bele a beszélgetésbe. Nagyon gyorsan jegyezte meg:
– Én vezetek. Penelope, ha megengeded, én majd vezetek, Danus pedig mutatja az utat.
Az asztal fölött összemosolygott Penelopéval, mint akiknek közös titkuk van. Penelope szólalt meg:
– Nagyon jó lenne. Miért ne mennétek most mindjárt, mi addig Nancyvel elrendezzük itt a dolgokat, s amikor visszajöttök, mindnyájan lemehetünk a gyümölcsösbe, befejezni a tüzelést.
– Az az igazság – szólt Nancy – hogy haza kell mennem. Nem maradhatok egész délután.
– Ó, legalább egy kicsit maradj még. Még nem is tudtunk beszélgetni. Annyira fontos ügyeid igazán nem lehetnek...
Penelope felállt és egy tálcáért nyúlt. Antonia és Danus is felállt, elbúcsúztak Noeltől, és a konyhán át távoztak. Amint anyjuk elkezdte egymásra halmozni a tálcán a kávéscsészéket, Noel és Nancy csendben ültek, de ahogy meghallották a bejárati ajtó csapódását, és biztosra vehették, hogy a többiek hallótávolságon kívül vannak, mindketten egyszerre beszélni kezdtek.
– Micsoda furcsa fickó.
– Olyan komoly. El nem mosolyodna...
– Honnan szerezted, anyu?
– Tudsz valamit a múltjáról? Nyilvánvaló, hogy jó nevelést kapott. E mögött valami nagyon gyanús dolog lappang, hogy kertészként dolgozik...
– És ráadásul ez a tartása, hogy nem iszik és nem vezet. Mi a fenéért nem vezet?
– Azt gondolom – jelentette ki Nancy fontoskodva -, hogy talán részegen elgázolt valakit, és elvették a jogosítványát.
Ez annyira kényelmetlenül közel esett Penelope saját izgatott spekulációihoz, hogy úgy érezte, nem hallgathat tovább, és Danus védelmére kelt.
– Az isten szerelmére, legalább annyi időt hagyjatok szerencsétlen embernek, hogy kimenjen a kapun, mielőtt miszlikre szeditek a jellemét.
– Ugyan, Anyu! Egyszerűen egy furcsa figura, és ezt te is ugyanolyan jól tudod, mint mi. Ha igazat beszél, akkor nagyon tiszteletreméltó és valószínűleg igen jó anyagi körülmények között élő családból származik. Akkor miért robotol egy mezőgazdasági munkás béréért?
– Fogalmam sincs.
– Megkérdezted tőle?
– Természetesen nem. A magánélete kizárólag az ő dolga.
– De Anya, csak hozott valamiféle ajánlólevelet.
– Természetesen. Egy kertészeti vállalaton keresztül vettem fel.
– Ők vajon tudják, hogy megbízható-e?
– Megbízható? Miért ne lenne megbízható?
– Anya, te igazán olyan naiv vagy, te bárkiben megbíznál, aki egy kicsit is szalonképesnek tűnik. Végül is a ház körül és a kertben dolgozik, te pedig egyedül vagy.
– Nem vagyok egyedül. Itt van Antonia.
– Antonia, ahogy elnézem, éppen úgy bele van bolondulva, mint te.
– Nancy, honnan gondolod, hogy jogod van ilyen dolgokat mondani?
– Ha nem aggódnék miattad, nem volna szükség rá, hogy ilyesmiket mondjak.
– És mégis, mit gondolsz, mit csinálhat Danus? Gondolom, megerőszakolja Antóniát és Mrs. Plackettet. Engem megöl, a házat kifosztja, majd a kontinensre menekül. Hát ebből aztán sok haszna nem lenne. Egyébként sincs itt semmi értékes.
Nagyon izgatottan beszélt, és amint kimondta e szavakat, máris megbánta, mert Noel egy ragadozó sebességével csapott le.
– Semmi értékes! És az apád képei? Hiába magyarázom, nem vagy képes megérteni, hogy nem vagy biztonságban; nincs riasztód, soha egyetlen ajtót nem zársz be, és kétségtelenül alul vagy biztosítva. Nancynek igaza van. Semmit nem tudunk erről a furcsa szerzetről, akit felvettél kertésznek, és még ha tudnánk is, mindenképpen bolondság, hogy nem teszel valami elővigyázatossági intézkedést. Add el őket, vagy biztosíttasd újra, de csinálj már valamit, az isten szerelmére!
– Valahogy az a furcsa érzésem van, hogy szeretnéd, ha eladnám a képeket.
– Ne izgasd fel magad! Gondolkozz okosan! Természetesen nem a Kagylókeresőket, de a másik két vásznat igenis. Most, amíg nagy a kereslet. Tisztázd, hogy mennyit érnek azok a szerencsétlen darabok, és add el őket.
Penelope, aki ezalatt végig állt, most ismét leült. Rákönyökölt az asztalra, és a homlokát a tenyerébe hajtotta. Másik kezével a vajkésért nyúlt, és azzal kezdett rajzolni a sötétkék asztalterítő durva szövetére.
– Mit gondolsz, Nancy? – kérdezte kisvártatva.
– Én?
– Igen, te. Neked mi mondanivalód van a képeimről, a biztosításomról és általában a magánéletemről?
Nancy az ajkába harapott, nagyot sóhajtott, és csak azután beszélt. Hangja magas volt és tisztán csengett, mintha a nőegyletben tartana beszédet.
– Azt gondolom... úgy gondolom, Noelnak igaza van. George szerint is új biztosítást kellene kötnöd. Ezt akkor mondta, amikor olvasott a Vízhordók eladásáról. Persze, a biztosítási díj nagyon magas lenne... A biztosítótársaság még a nagyobb biztonság megteremtéséhez is ragaszkodna valószínűleg. Végül is védeni kell az ügyfél vagyonát.
– Nekem úgy hangzik – mondta anyja -, mintha szó szerint George-ot idéznéd, vagy valami érthetetlen szakkönyvből olvasnál fel. Nincsen saját véleményed?
– De – mondta Nancy ismét normális hangján. – De van. Úgy gondolom, el kellene adnod a vásznakat.
– És beseperni talán negyedmilliót?
Penelope ezt csak úgy odavetette. A megbeszélés sokkal jobban ment, mint azt Nancy remélni merte, és úgy érezte, egészen belemelegszik az izgalomba.
– Miért ne?
– És ha mindezt megteszem, mit vártok tőlem, mit csinálok a pénzzel?
Noelre nézett, aki vállrándítva mondta:
– Kétszer annyit ér az a pénz, amit életedben adsz, mint amit halálod után.
– Más szavakkal: most akarod.
– Anyu, én ilyent nem mondtam. Csupán általánosítottam. De nézz szembe a ténnyel; ha valaki „magával viszi" a dugivagyonát, az olyan, mintha tálcán nyújtaná át a kormánynak.
– Szóval, úgy gondolod, hogy inkább neked nyújtsam át.
– Hát... van három gyereked, egy bizonyos összeget háromfelé oszthatnál nekik. Tarts meg egy részt magadnak, hogy élvezhesd az életet. Eddig úgysem tehetted meg soha. Mindig nagyon meg kellett dolgoznod mindenért. Azelőtt a szüléiddel sokat utaztatok. Most megint utazhatnál. Menj Firenzébe. Vagy vissza Dél-Franciaországba.
– És ti ketten mit kezdenétek a rengeteg sok pénzzel?
– Gondolom, Nancy a gyerekeire költené. Ami engem illet, én valami újat kezdenék.
– Mit?
– Új vizekre eveznék, új vadászmezőket keresnék. Alapítanék saját... talán tőzsdeügynökséget...
Noel most megint teljesen olyan volt, mint az apja. Állandóan elégedetlen a sorsával, irigy másokra, anyagiasán törtető, és szent meggyőződése, hogy neki kijár a jó élet. Aki most beszélt, akár Ambrose is lehetett volna, és ezzel Noéinak sikerült elErnie, amit mással soha: Penelope elvesztette a türelmét.
– Tőzsdeügynökség. – Penelope meg sem próbálta titkolni gúnyos megvetését. – Teljesen meg vagy őrülve. Ezzel az erővel a teljes tőkédet felteheted egyetlen házra, vagy akár a rulettre. Annyira arcátlan vagy, hogy néha egészen kétségbeesem, sőt undorodom. – Noel megpróbálta kinyitni a száját, hogy védekezzék, de anyja egyre emeltebb hangon söpörte le készülő tiltakozását. – Tudod, mit gondolok? Azt hiszem, hogy fütyülsz arra, hogy mi történik velem vagy a házzal, vagy az apám képeivel. Téged kizárólag az érdekel, hogy veled mi történik, és hogy minél könnyebben és gyorsabban kaparinthass meg magadnak egyre több pénzt. – Noel sovány arcára kiült a düh és elsápadt. – Még nem adtam el a vásznakat, és lehet, hogy sosem fogom eladni őket. De ha mégis, akkor is megtartom az árát, egyszerűen mert az enyém, és azért az enyém, hogy azt csináljak vele, amit akarok. És a legnagyobb ajándék, amit egy szülő a gyerekének adhat, az a szülő saját függetlensége. Ami pedig téged illet, Nancy, meg a gyerekeidet, te és George voltatok azok, akik úgy döntöttetek, hogy abba a nevetségesen drága iskolába íratjátok be őket. Talán, ha egy kissé kevésbé lettek volna velük olyan nagyravágyó terveitek, viszont egy kicsit több időt fordítottatok volna arra, hogy megtanítsátok őket a jómodorra, akkor sokkal szimpatikusabbak is lehetnének, mint amilyenek.
Nancy olyan sebességgel kelt csemetéi védelmére, hogy még saját magát is meglepte.
– Megköszönném, ha nem kritizálnád a gyerekeimet.
– Pedig legfőbb ideje, hogy valaki megtegye.
– És különben is, milyen jogon beszélsz ellenük? Nem is érdekelnek. Több érdeklődést mutatsz a különc barátaid meg a nyomorult kerted iránt, mint irántunk. Még csak el se jössz hozzánk, hogy megnézd őket. Soha nem jössz, hiába hívunk állandóan...
Most Noel volt az, aki elvesztette a türelmét.
– Azt isten szerelmére, Nancy, fogd már be a szád. Ki beszél itt a nyavalyás kölykeidről? Egyszerűen nem a gyerekekről van szó. Értelmesen próbálunk beszélgetni...
– Igenis róluk van szó, nagyon is. Ők a következő generáció...
– Az isten mentsen meg minket...
– ... és sokkal okosabb dolog őket támogatni anyagilag, mint a te őrült vállalkozásaidat, csak azért, hogy még több pénzhez juss. Anyának igaza van. Csak eljátszanád, elherdálnád a pénzt...
– Igazán nevetséges tőled hallani mindezt. Egyetlen saját gondolatod nincsen. Tök hülye vagy mindenhez...
Nancy talpra ugrott.
– Elegem van. Nem maradok itt tovább, hogy sértegessenek. Hazamegyek.
– Igen – mondta az anyja. – Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha mindketten elmentek. Nagy szerencse, hogy Olivia nincs itt. Ha hallaná ezt a megdöbbentő társalgást, jól elintézne mindkettőtöket. Ha most ő is itt lenne, meg vagyok győződve róla, hogy egyikőtök sem vette volna a bátorságot, hogy akár csak elkezdjen egy ilyen szégyenletes diskurzust. És most... – ő is felállt, és felkapta a tálcát. – Ahogy folyton mondjátok, mindketten nagyon elfoglalt emberek vagytok. Nincs sok értelme, hogy a délután többi részét felesleges vitával töltsük. Megyek és nekiállok mosogatni.
Amint a konyha felé indult, Noel még utoljára jól odaszúrt.
– Biztos, hogy Nancy nagyon szívesen segítene. Imádja a nagy halom mosogatnivalót.
– Már mondtam, elegem van. Hazamegyek. Ami pedig a mosogatást illeti, Anyának egyáltalán nem kell feláldoznia magát. Antonia is elmosogathat, amikor visszaért. Végül is házvezetőnőnek jött, nem?
Penelope megtorpant az ajtóban. Megfordult, Nancyre nézett, és sötét szeméből olyan megvetés áradt, hogy Nancy gyanította: már tényleg túl messzire ment.
Anyja azonban nem vágta hozzá a kávéscsészékkel teli tálcát. Egyszerűen és nagyon csendesen közölte:
– Nem, Nancy. Nem házvezetőnőnek jött. A barátom. És a vendégem.
Ezzel kiment. Kintről a vízcsap hangját és a porcelán meg az evőeszközök csörgését hallották. Teljes csend ereszkedett közéjük, amit csak egy óriási dongó zavart meg abban a tévhitben, hogy nyár van, és itt az ideje elhagyni téli búvóhelyét. Nancy a kabátjáért nyúlt, és felvette. Gombolkozás közben Noelre nézett, találkozott a tekintetük.
– Hát – mondta Noel -, iszonyú nagy cirkuszt csináltál.
– Inkább magadról beszélj – vágta rá Nancy.
Noel sarkon fordult és felment, hogy összeszedje a dolgait.
Nancy ott maradt, várta, hogy öccse visszatérjen, mert elhatározta: helyreállítja méltóságát és elvesztett tekintélyét. Azzal ütötte el az idejét, hogy ellenőrizte megjelenését, megfésülködött, bepúderezte kipirult, foltos arcát, és újrarúzsozta a száját. Rettenetesen fel volt dúlva, és legszívesebben megszökött volna, de egyedül nem tudta magát rászánni. Anyának mindig megvoltak vele szemben a hatékony módszerei, de Nancy eldöntötte, hogy most nem kér bocsánatot. Végül is mért kellene bocsánatot kErnie? Anya volt az, aki olyan lehetetlenül viselkedett, és azokat a megbocsáthatatlan dolgokat is Anya mondta.
Amikor meghallotta Noel lépéseit, hirtelen becsukta a púderkompaktot, becsúsztatta táskájába, és átment a konyhába. A mosogatógép zajosan dolgozott, Penelope pedig, nekik háttal, a serpenyőket sikálta a mosogatóban.
– Hát akkor, mi megyünk – mondta Noel.
Anyjuk letette a serpenyőket, megtörölte a kezét, és feléjük fordult. Köténye és kipirosodott arca semmit sem vont le méltóságából, és Nancynek eszébe jutott, hogy ritka kifakadásai soha nem tartottak tovább néhány percnél. Soha nem tartott haragot, nem duzzogott. Most még mosolygott is, bár a mosolya elég furcsa volt. Mintha sajnálta volna őket, azt, hogy tulajdonképpen legyőzte a gyerekeit.
– Örülök, hogy eljöttetek – és ez egészen úgy hangzott, mintha komolyan gondolná. – És azt is köszönöm, hogy ilyen keményen dolgoztál, Noel.
– Szívesen.
Mindannyian kivonultak a konyhából, kimentek a bejárati ajtón, a köves úton várakozó két kocsihoz. Noel belehajította a táskáját a Jaguar hátuljába, a kormányhoz ült, és kilőtt a kapun London irányába. Senkitől nem köszönt el, de sem Penelope, sem Nancy nem tett megjegyzést.
Nancy is beült a kocsijába, bekapcsolta a biztonsági övet, és felhúzta bőrkesztyűjét. Penelope csak állt és figyelte az úti előkészületeket. Nancy magán érezte az anyja borús tekintetét, és elpirult.
Penelope megszólalt.
– Légy óvatos, Nancy. Nyugodtan vezess.
– Mindig nyugodtan vezetek.
– De most ideges vagy.
Nancy a kormánykerékre bámulva érezte, hogy könnyek gyűlnek a szemébe. Beleharapott az ajkába.
– Persze hogy ideges vagyok. Kevés olyan idegesítő dolog van, mint a családi veszekedések.
– A családi veszekedések éppen olyanok, mint az autóbalesetek. Minden család azt gondolja: velünk ez nem fordulhat elő, pedig bárkivel megtörténhet. Az egyetlen mód az elkerülésükre, hogy a legnagyobb gonddal vezetünk, és tekintettel vagyunk másokra.
– Egyáltalán nem arról van szó, hogy nem vagyunk rád tekintettel. Egyszerűen a saját érdekedben gondolkodunk.
– Nem, Nancy, nem így van. Azt akarjátok, hogy adjam el az apám képeit, a bevételt pedig adjam nektek, mielőtt meghalok. De az apám képeit csakis akkor adom el, ha úgy látom jónak. És nem is szándékozom meghalni. Még sokáig nem. – Hátralépett. – És most menj.
Nancy letörölte idétlen könnyeit, beindította a motort, sebességbe tette a kocsit, és kiengedte a kéziféket.
– Ne felejtsd el átadni üdvözletemet George-nak.
Nancy elment. Penelope még hosszan állt a nyitott ajtó előtt azután, hogy Nancy kocsijának hangját már régen elnyelte a csodás tavaszi délután langyos nyugalma. Lefelé nézve egy fűszálat pillantott meg, amely a kövek között próbált utat találni magának. Lehajolt, kitépte és eldobta, majd sarkon fordult és bement a házba.
Egyedül volt. Áldott magány. A serpenyők várhatnak. A konyhán keresztül bement a nappaliba. Estére valószínűleg hűvös lesz, ezért gyufát vett elő és begyújtotta a tüzet. Amikor a lángok már lobogtak, felállt a térdelésből, és az íróasztalához ment, ahol megtalálta azt az újságból kivágott hirdetést, amire Noel egy hete hívta fel a figyelmét. Hívja fel Mr. Roy Brooknert! Penelope mappája közepére tette a hirdetést, rárakott egy papírnehezéket, majd visszament a konyhába. Egy fiókból kivett egy kicsi, de éles kést, és felfelé indult a hálószobájába. A hálószobát betöltötte az ablakon keresztül beömlő napfény, amely mindent bearanyozott, visszatükröződött a tükrökön és ablaküvegen. A kést az öltözőasztalra tette, majd kinyitotta az óriási Viktória korabeli szekrény ajtaját, mely éppen csak befért a ferde mennyezet alá. A szekrény a ruháival volt tele. Mindet kivette, és kupacokban az ágyra fektette. Némi jövésmenés után a horgolt ágytakaróval letakart nagy ágy a legkülönfélébb ruhaneműkkel volt telehalmozva. Leginkább egy jótékonysági vásárra vagy egy őrült parti női ruhatárára hasonlított.
A szekrény viszont üresen állt, és látszott a belseje. Évekkel ezelőtt a szekrény hátsó falát dombornyomásos papírral bélelték ki. Lehet, hogy a minták azt a célt is szolgálták, hogy a régi, békebeli bútordarab hiányosságait is elrejtsék. Penelope felvette a kést, és a szekrény belsejében végigtapogatta a tapéta érdes felületét. Miután megtalálta, amit keresett, a késpengével belevágott a tapétába, majd felhasította, mint egy borítékot. A méretekre különös gonddal ügyelt. Két láb függőlegesen, három láb keresztben, majd ismét két láb lefelé. A kivágott tapétadarab lehajlott, felpenderedett, majd végül leesett, és előbukkant mögüle az a tárgy, amely az elmúlt huszonöt év során mögötte rejtőzött. Egy viharvert kartonmappa volt, amelyet zsinórral kötöttek össze és ragasztószalaggal erősítettek oda a szekrény hátoldalához.
Aznap este Londonban Olivia felhívta Noelt.
– Hogy sikerült?
– Minden készen van.
– Találtál valami izgalmasat?
– Egyetlen rohadt darabot sem.
– Jaj, drágám. – Noel érezte a hangján, hogy Olivia élvezi a helyzetet, és magában elátkozta nővérét. – Ennyi munka semmiért. Azért ne bánkódj. Legközelebb biztosan több szerencséd lesz. Hogy van Antonia?
– Jól. Azt hiszem, megtetszett neki a kertész. Azt remélte, hogy ezzel megdöbbenti Oliviát.
– Ez nagyszerű – mondta Olivia. – Milyen ember?
– Furcsa.
– Furcsa? Úgy érted, homokos?
– Nem. Úgy értem: furcsa... Felsőbb társadalmi osztály, magániskola, és mégis, miért kertész? Ráadásul nem vezet és nem iszik. És soha nem mosolyog. Nancy meg van róla győződve, hogy valami sötét titkot rejteget, és most az egyszer hajlamos vagyok egyetérteni vele.
– És Maminak is tetszik?
– De még mennyire. Úgy bánik vele, mint egy rég elveszett unokaöccsel.
– Ebben az esetben nem kell aggódnunk. Mami nem ostoba. És ő hogy van?
– Mint mindig.
– Nem túl fáradt?
– Amennyire láttam, nem. Jól van.
– Nem mondtál semmit a vázlatokról. Megemlítetted őket? Rákérdeztél?
– Szóba sem kerültek. Ha egyáltalán valaha léteztek, akkor is valószínűleg elfeledkezett róluk. Ismered, hogy milyen ködös tud lenni. -- Kissé habozott, majd szinte mellékesen hozzátette: – Nancy ott volt ebédre. Elkezdte idézgetni George-ot, hogy újra kell biztosítani a képeket. Volt egy kis veszekedés.
– Ó, Noel.
– Tudod, hogy Nancy milyen. Átkozottul tapintatlan, buta tyúk.
– Mami felizgatta magát?
– Kicsit. Elsimítottam a dolgokat. De mostanában önfejűbb, mint valaha.
– Gondolom, ez az ő ügye. Egyébként köszönöm, hogy levitted Antóniát.
– Örülök, hogy segíthettem.

Hétfő reggel. Mire Penelope lejött az emeletről, Danus már megérkezett, és keményen dolgozott a zöldségeskertben. A következő látogató a postás volt kis piros furgonjával, azután Mrs. Plackett érkezett méltóságteljesen ülve biciklijén. Kötényét a táskájában hozta, és azt újságolta, hogy a pudleyi vaskereskedésben kiárusítás van, és Mrs. Keeling igazán vehetne egy új szeneslapátot. Miközben e fontos ügyet tárgyalták, megjelent Antonia, akit Penelope bemutatott Mrs. Plackett-nek. Megbeszélték a hétvége eseményeit, és kicsit elbeszélgettek. Ezután Mrs. Plackett fogta a porrongyokat és a porszívót, majd felmászott a lépcsőn. Hétfőnként a hálószobákkal foglalkozott. Antonia nekiállt, hogy sonkát süssön magának reggelire, Penelope pedig bevonult a nappaliba, becsukta az ajtót, és az íróasztalához ült telefonálni. Tíz óra volt. Tárcsázta a számot.
– Boothby's műkereskedés. Parancsoljon.
– Mr. Roy Brooknerrel szeretnék beszélni, ha lehet.
– Kapcsolom.
Penelope tartotta vonalat. Érezte, hogy ideges.
– Roy Brookner. – Nagyon kellemes, kulturált, mély férfihang jelentkezett.
– Jó reggelt, Mr. Brookner. A nevem Mrs. Keeling, Penelope Keeling, és a gloucestershire-i házamból hívom. A múlt heti Sunday Timesban volt egy hirdetésük Viktória korabeli festményekkel kapcsolatban. Abban adták meg az ön nevét és telefonszámát.
– Igen?
– Nem jár véletlenül mostanában ezen a környéken?
– Van esetleg valamije, amit megnézhetnék?
– Igen. Lawrence Stern néhány munkája.
– Lawrence Stern? – kérdezte Mr. Brookner némi szünet után.
– Igen.
– Biztos benne, hogy Lawrence Sterntől származnak? Penelope elmosolyodott.
– Igen, egészen bizonyos. Lawrence Stern az apám volt.
Ismét egy pillanat szünet. Penelope elképzelte, hogy Mr. Brookner a jegyzettömbért nyúl, és lecsavarja töltőtolla kupakját.
– Megadná, kérem, a címét? – Penelope megadta. – És a telefonszámát? – Azt is megadta. – Éppen a naptáramat nézem. Megfelelne ezen a héten?
– Minél előbb, annál jobb.
– Szerdán? Vagy csütörtökön?
Penelope gyorsan végiggondolta programját.
– Csütörtök lenne a legjobb.
– Csütörtökön, hány órakor?
– Délután? Két óra körül?
– Nagyszerű. Oxfordban is van dolgom, azt elintézem délelőtt, és azután átmegyek.
– Úgy lesz a legkönnyebb, ha Pudley felé jön. A falu szélén tábla van.
– Odatalálok – nyugtatta meg Mr. Brookner. – Csütörtökön két órakor. És köszönöm, hogy felhívott, Mrs. Keeling.
Csütörtökig Penelope eldolgozgatott az üvegházban, megöntözte a ciklámeneket, leszedegette az elszáradt muskátlivirágokat, megbarnult leveleket. Az időjárás kellemetlenre fordult: a keleti szél felhőket hozott, amelyek gyakran eltakarták a napot. A korai meleg azonban megtette a magáét, a gyümölcsösben már sárga nárciszok jelentek meg, az első kankalinok is megmutatták sápadt arcukat, kipattantak az első, ragadós diórügyek, és kibontották első, finom zöld levelecskéiket.
Az alkalom fontosságára való tekintettel legjobb ruháját viselte, és gondolatai akörül forogtak, hogy Mr. Brookner hogyan is nézhet ki. Kiindulópontként csupán a nevét és a hangját ismerte meg a telefonban, és akárhányszor rágondolt, mindig másképp jelent meg előtte. Talán egy nagyon fiatal „stréber", magas homlokkal és rózsaszín csokornyakkendővel. Talán idősebb, nagy műveltségű „tudós". Vagy talán rámenős „üzletember", akiből csak úgy dőlnek a szakkifejezések, az agya pedig úgy működik, mint egy számítógép.
Mr. Brookner természetesen egyik típusra sem hasonlított.
Amikor kicsivel két óra után Penelope egy kocsiajtót hallott csapódni, majd közvetlenül utána megszólalt a kapucsengő, letette a locsolókannát, és a konyhán át elindult, hogy beengedje a jövevényt. Az ajtót kinyitva csak a hátát láthatta, mert az éppen nézelődött, mintha a falusi környék csendjét akarta volna magába szívni. Az ajtónyitásra Mr. Brookner megfordult, nyúlánk, disztingvált úriember volt, magas, napbarnított homlokából hátrafésülte sötét haját, barna szeme pedig a vastag, szarukeretes szemüveg mögül udvariasan figyelt. Jól szabott tweedöltönyt, kockás inget és finoman csíkozott nyakkendőt viselt. Ha mindehhez hozzáképzelünk egy keménykalapot és egy látcsövet, a legelegánsabb lóversenyeken is megállta volna a helyét.
– Mrs. Keeling?
– Igen. Mr. Brookner. Jó napot. – Kezet fogtak.
– Éppen a tájat csodáltam. Micsoda gyönyörű hely és elbűvölő ház!
– Attól tartok, hogy a konyhán keresztül tud csak bejutni. Ugyanis nincs előszobám... – Bevezette a házba, de a látogató figyelme rögtön a távolabbi ajtó irányába terelődött, amely a napfényben úszó, zöldellő üvegházba vezetett.
– Én bizony nem aggódnék az előszoba miatt, ha egy ilyen csinos konyhám lenne... meg üvegházam.
– Az üvegházat már én építtettem, de a ház többi része szinte teljesen olyan, mint ahogyan rátaláltam.
– Régen lakik itt?
– Hat éve.
– Egyedül él?
– Általában igen. Pillanatnyilag egy fiatal barátnőm is nálam lakik, de ma délután nincs itthon. A kertészemmel Oxfordba mentek... Elvitték a fűnyíró gépet, hogy megélesíttessék.
Mr. Brookner kissé meglepettnek tűnt.
– Egészen Oxfordig kell vinni egy egyszerű élesítésre?
– Nem, de azt sem akartam, hogy útban legyenek az ön látogatása alatt – közölte Penelope nyíltan. – Azonkívül vesznek még vetőburgonyát és egyet-mást a kertbe, így az út nem elvesztegetett idő. Inna egy csésze kávét?
– Köszönöm, nem.
– Jól van. Akkor azt hiszem, ne vesztegessük az időt. Menjünk fel, és nézzük meg először a vásznakat?
– Ahogy gondolja – válaszolt Mr. Brookner.
Penelope kivezette vendégét a konyhából, fel a lépcsőn, a piciny fordulóig.
– Itt vannak, a hálószobám ajtajának mindkét oldalán. Ezek az apám legeslegutolsó képei. Nem tudom, hogy tudja-e, apám rettenetes ízületi gyulladásban szenvedett. Az idő tájt, amikor ezeket festette, már alig tudta fogni az ecsetet, és így, amint látja, be sem fejezte őket. – Penelope félreállt, hogy Mr. Brookner előreléphessen és szemlélődhessen, majd ismét hátralépjen. Egy szót sem szólt. Talán nem tetszettek neki a képek... Penelope hirtelen, idegességében, ismét beszélni kezdett.
– Elég vicces a történetük. Tudja, volt Porthkerrisben egy kis házunk a hegytetőn, de mivel arra sosem volt pénzünk, hogy költsünk rá, nagyon lerobbant. A hallban a tapéta már teljesen tönkrement, de nem tellett rá, hogy megcsináltassuk, aztán anyám azt találta ki, hogy apám fessen két hosszú, dekoratív vásznat, hogy azok mögé rejtsük a legcsúnyább falrészleteket. Anyám a régi allegorikus stílusára gondolt, amelyet leginkább a sajátjának érzett. Apám el is kezdte így a képeket, és íme, itt az eredmény. Csak éppen befejezni nem tudta őket. Viszont Sophie... az anyám... nem bánta. Azt mondta, hogy így még jobban szereti őket.
Válasz még mindig nem érkezett. Penelope már-már arra gondolt, hogy látogatója éppen azért szedi össze bátorságát, hogy közölje: semmit sem érnek, amikor hirtelen megfordult és elmosolyodott.
– Ezeket nevezi befejezetlennek, Mrs. Keeling? Szerintem csodálatosan teljesek... Természetesen nem olyan aprólékosan részletesek, mint a századfordulón készült nagy művei, de mégis, a maguk módján tökéletesek. És micsoda színérzéke volt. Nézze meg az ég kékjét.
Penelope szíve hálával telt meg.
– Úgy örülök, hogy tetszenek magának. A gyerekeim semmibe vették őket, vagy gúnyos megjegyzéseket tettek, de nekem mégis rengeteg örömet szereztek.
– Így van ez jól. – Elmélyült szemlélődését abbahagyva, Mr. Brookner hátrafordult. – Ez minden, vagy van még valami, amit szeretne, ha megnéznék?
– Van még több is odalent.
– Megnézhetném azokat is?
– Természetesen.
Ismét lent voltak a nappali szobában. Mr. Brookner pillantása azonnal a Kagylókeresőkre esett. Még mielőtt megérkezett volna, Penelope meggyújtotta a lámpát, amely megvilágította a képet, és most várt. Ebben a pillanatban, ezen a bizonyos napon a kép Penelopénak még kedvesebbnek tűnt, mint valaha, frissnek, élénknek és hidegnek látszott, éppen úgy, mint azon a napon, amelyen készült.
Mr. Brookner csak hosszú idő után szólalt meg ismét.
– Nem tudtam ennek a műnek a létezéséről.
– Soha nem volt kiállítva.
– Mikor készült?
– 1927-ben. Az utolsó nagy képe volt. Az északi partot ábrázolja Porthkerrisnél, ahogy a műterme ablakából látta. Az egyik gyerek én vagyok. A kép címe: Kagylókeresők. Amikor férjhez mentem, nászajándékul adta nekem. Ennek negyvennégy éve.
– Micsoda ajándék! És micsoda érték. Gondolom, eszébe sem jut, hogy ezt eladja!
– Nem, ezt nem adom el, csak azt akartam, hogy lássa.
– Nagyon örülök, hogy láthattam.
Mr. Brookner megint a képet nézte. Penelope azonban rájött, hogy látogatója csupán az időt tölti ki vele, amíg kivárja az ő következő lépését.
– Attól tartok, ez minden, Mr. Brookner. Eltekintve néhány vázlattól.
– Néhány vázlat? – kérdezte Mr. Brookner.
– Az apámtól.
Mr. Brookner egy darabig várt, hogy részletesebb felvilágosítást kapjon, de amikor látta, hogy hiába, megkérdezte.
– Szabad megnéznem őket?
– Nem tudom, hogy érnek-e valamit egyáltalán, vagy hogy magát érdeklik-e.
– Nem tudhatom, mielőtt nem látom őket.
– Persze. – Penelope a kanapé mögül egy viharvert kartonmappát húzott elő, amelyet zsinórral kötöttek össze. – Ebben vannak. – Mr. Brookner átvette a mappát, majd beleereszkedett egy Viktória korabeli székbe. A mappát letette a lábához a szőnyegre, és hosszú ujjaival kibontotta a csomókat.
Mr. Roy Brooknernek hatalmas szakmai tapasztalata volt, és az évek hosszú során érzéketlenné vált az iránt, hogy ítéletei csalódást vagy meglepődést keltenek ügyfeleiben. Még a szakma „rémével", az úgynevezett „töpörödött idős hölggyel" is megtanulta a bánásmódot. Ez a jelenség olyan volt, akár egy lázálom, az „idős hölgy" egyszer csak – talán életében először – anyagi gondokkal szembesül, és elhatározza, hogy felbecsülteti legértékesebb kincseit, majd eladja. Ilyenkor a Boothby's céget szokták megkeresni, és Roy Brookner – általában hosszú utazás után – rendben megjelent a megbeszélt időpontban. A nap végére pedig neki maradt az a lehangolóan kínos feladat, hogy elmondja: a festmény nem Landseer, a Ming korabelinek gondolt kínai porcelánváza egyáltalán nem a Ming-korból származik, és hogy Medici Katalin elefántcsont pecsétnyomója nem a Mediciek korából való, hanem késő 19. századi értéktelen utánzat.
Mrs. Keeling nem volt „töpörödött idős hölgy", hanem Lawrence Stern lánya volt, a mappát mégis különösebb remények nélkül nyitotta ki. Nem is tudta igazán, mit várt tőle. Amit talált, az olyan döbbenetesen fontos volt, hogy szinte alig hitt a szemének.
Penelope Keeling vázlatokat említett, de nem mondta, hogy milyenek. Ezek olajvázlatok voltak, vásznon. A vásznak szélén jól lehetett látni a nyomokat, ahogyan valaha a keretre voltak szegezve. Darabonként vette fel őket, hosszú ideig nézte hihetetlen csodálkozással, és csak azután tette le. A színek egyáltalán nem halványultak el, és a témák azonnal felismerhetők voltak. Egyre növekvő izgalommal rendszerezte a vázlatokat: A tavasz szelleme, A szerelmes közelgése, Vízhordók, A Tengeristen, Függőkert...
Már-már túl sok volt a jóból. Úgy érezte magát, mintha egy óriási ínyenckedés felénél már olyan tele lenne, hogy képtelen folytatni az evést. Kissé megpihent, két kezét lazán a térdei között lógatta. Penelope Keeling a kandalló előtt állva várta ítéletét. A látogató felemelte fejét, és Penelope szemébe nézett. Egy hosszú pillanatig egyikük sem szólt. De a férfi arckifejezése mindent elárult neki, amit csak tudni akart. Penelope elmosolyodott, és a mosoly felgyújtotta sötét szemét. Most olyan volt, mintha a hosszú évek nem is múltak volna el, és a férfi egy pillanatra olyan szép fiatal lánynak látta, amilyen valaha lehetett. Az a gondolat is megfordult a fejében, hogy ha egyszerre lettek volna fiatalok, valószínűleg beleszeret.
Majd megkérdezte.
– Honnan kerültek ezek elő?
– Huszonöt éven keresztül a ruhásszekrényem hátában voltak elrejtve.
A férfi a homlokát ráncolta.
– De eredetileg hol találta őket?
– Az apám műtermében voltak az Oakley Street-i ház kertjében.
– Tud még valaki a létezésükről?
– Nem hiszem. Bár az az érzésem, hogy Noel, a fiam – fogalmam nincs, miért – gyanakodni kezdett, hogy léteznek. Persze ebben nem vagyok biztos.
– Mégis, miért gondolja?
– Padlásrámolás ürügyén alaposan körbekutatott. És nagyon rosszkedvű lett, amikor semmit sem talált. Szinte biztos vagyok benne, hogy egy bizonyos dolgot keresett, valószínűleg a vázlatokat.
– Úgy tűnik, tudja, hogy mit érhetnek. – Lehajolt és egy másik vásznat vett kézbe. – Amoretta kertje. Hány darab van összesen?
– Tizennégy.
– Be vannak biztosítva?
– Nem.
– Ezért rejtette el őket?
– Nem. Azt nem akartam, hogy Ambrose találja meg őket.
– Ambrose?
– A férjem. – Penelope sóhajtott. Mosolya elhalványult, és magával vitte az ifjúság vibráló felvillanását is. Ismét a saját korát mutatta, egy csinos, ősz hajú, hatvan körüli asszony, aki belefáradt az álldogálásba. Eljött a kandallótól, leült a kanapé sarkába, az egyik karját a támlára tette... – Tudja, sohasem volt pénzünk. Ez volt minden bajunk és problémánk gyökere.
– A férjével az Oakley Streeten laktak?
– Igen, a háború után. Én az egész háborút Cornwallban vészeltem át, mert volt egy gyerekem, akivel törődni kellett. Anyám meghalt a bombázások alatt, így aztán maradtam, hogy a Papának is gondját viseljem. Aztán az Oakley Streetet odaadta és a... – Penelope hirtelen elnevette magát, és lemondóan megrázta fejét. – Olyan zavaros. Nincs értelme. Hogyan is érthetné meg?
– Talán, ha az elején kezdené, s úgy haladna előre.
– Az egész napunk rámenne.
– Én egész nap ráérek.
– Ó, Mr. Brookner, csak halálra untatnám.
– De hát maga Lawrence Stern lánya – mondta. – Akkor is el lennék bűvölve, ha a telefonkönyvet olvasná fel.
– Maga igazán nagyon kedves ember. És ebben az esetben... 1945-ben az apám nyolcvanéves volt. Én huszonöt voltam, a férjem tengerész hadnagy, és volt egy négyéves gyermekem. Egy kis időre a női tengerészeti segédszolgálatnál szolgáltam – ott találkoztam Ambrose-zal -, de amikor megtudtam, hogy gyerekem lesz, leszereltem, és hazamentem Porthkerrisbe. A háború többi részét már ott töltöttem. Ezalatt Ambrose-1 nem is igen láttam. Legtöbbször tengeren volt, az Atlanti-óceánon, aztán a Földközi-tengeren, majd a Távol-Keleten. Attól tartok, hogy mindez engem nem izgatott túlságosan. A mi ügyünk olyan meggondolatlan háborús ügy volt, amely békeidőben el sem kezdődhetett volna.
És ott volt a Papa. Mindig rettenetesen energikus és fiatalos ember volt, de Sophie halála után a saját szememmel láttam hirtelen megöregedni, így szóba sem jöhetett, hogy egyedül hagyjam. Aztán vége lett a háborúnak, és minden megváltozott. A férfiak hazajöttek, és Papa azt mondta, hogy ideje visszamennem a férjemhez. Szégyellem beismerni, de nem akartam. Akkor mondta, hogy rám íratta az Oakley Street-i házát, hogy legyen valami biztos támaszpontom és némi anyagi függetlenségem. Ezek után nem mondhattam semmit. Nancyvel együtt elmentünk Porthkerrisből – mégpedig végleg. Papa kikísért minket a vasútállomásra és elbúcsúzott. Tőle is örökre búcsúztam el, mert a következő évben meghalt, és sosem láttam már.
Az Oakley Street-i ház hatalmas volt. Olyan hatalmas, hogy Papa, Sophie meg én mindig az alagsorban laktunk, fent pedig albérlők voltak. Csak ilyen módon tudtuk fenntartani a nagy házat. Én is megmaradtam ennél a módszernél. A háború alatt Willi és Lalla Friedmann lakott fent, és ott maradtak a háború után is. Volt egy kislányuk, aki jó társaság volt Nancynek, ők voltak az állandó bérlőim. A ház többi részében jöttek-mentek az emberek. Művészek, főleg írók, meg fiatal emberek, akik a tv-hez akartak bejutni. Az én ízlésem szerinti emberek voltak. Nem Ambrose-é.
Azután Ambrose is hazajött. Nemcsak hazajött, de otthagyta a tengerészetet, és elfogadott egy állást az apja régi cégénél, a Keeling és Philips Kiadónál. Eléggé meglepődtem, amikor Ambrose mindezt elmondta, de azt hiszem, összességében jól döntött. Később megtudtam, hogy amikor a Távol-Keleten szolgált, nem engedelmeskedett a kapitányának, és igen rossz minősítést kapott. Szóval, nem jutott volna túl messze, ha a tengerészetnél marad.
Valahogy így álltunk. Alig volt valamink, de mégis több, mint a legtöbb fiatal párnak. Fiatalok voltunk és egészségesek, Ambrose-nak volt állása, és még egy házunk is volt, amiben éljünk. Ettől eltekintve azonban nem volt bennünk semmi közös, amelyre valami kapcsolatfélét lehetett volna felépíteni. Ambrose rettenetesen hétköznapi volt... és valahogyan egyfajta társadalmi sznob... fontos volt számára, hogy a megfelelő emberekkel megfelelő barátságot kössön. Én meg lezser különc voltam, és, gondolom, lehetetlenül megbízhatatlan. Azokat a dolgokat, amelyeket Ambrose fontosnak tartott, én hétköznapinak éreztem, és nem tudtam osztozni vele a lelkesedésben. És aztán ott volt a kellemetlen anyagiak kérdése. Ambrose soha nem adott nekem egy fillért sem. Gondolom, úgy számolt, hogy nekem biztosan megvannak a saját forrásaim – s ez bizonyos mértékben így is volt -, de állandóan pénzhiányban szenvedtem. A pénz a mi családunkban olyan valami volt, ami – remélhetőleg – van, de sohasem képezte beszélgetés tárgyát. A háború alatt a tengerészeti segélyen éltem, a papa pedig minden hónapban befizetett egy kis összeget a számlámra, hogy boldoguljak a háztartási kiadásokkal, de luxusra soha nem tellett, egyébként is mindenki szegény volt, így nem sokat számított.
Később azonban minden megváltozott. Londonban éltünk, a férjem Ambrose volt, a maga igényeivel. Ekkorra már megszületett a második lányom, Olivia, így még egy éhes szájjal több lett. Ráadásul a régi ház borzalmasan leromlott állapotban volt. Bombatalálat nem érte, hála istennek, de repedezett, omladozott és általában szét akart esni. Ki kellett cserélni a villanyvezetékeket, meg kellett csináltatni a tetőt. Aztán vízvezeték-szerelő kellett, és természetesen mindent festetni kellett. Amikor beszéltem erről Ambrose-nak, közölte, hogy az én házam, tehát az én felelősségem, így végül kénytelen voltam eladni Charles Rainier négy becses festményét, amelyek Papáéi voltak. Ezzel sikerült elég készpénzt előteremtenem ahhoz, hogy legalább a legfontosabb javításokat elvégeztethessem, és legalább a tető már nem ázott be, és nem kellett örökké aggódnom, hogy a gyerekeket megrázza az áram az elavult konnektorok miatt.
És aztán az utolsó csepp a pohárban. Ambrose mamája, Dolly Keeling, aki az egész háborút Devonban töltötte, visszajött Londonba lakni. Kivett egy kis házat a Lincoln Streeten, és attól a perctől kezdve, hogy megérkezett, csak bajt okozott. Engem sose szeretett. De nem hibáztatom. Soha nem tudta megbocsátani, hogy szerinte Ambrose azért vett el, mert terhes voltam. Ambrose volt az egyetlen gyereke, nem akarta elveszteni az uralmat fölötte. Így aztán ismét birtokba vette. Ettől kezdve a házasságom Ambrose-zal olyan volt, mintha egy idegen kutyájára kellett volna vigyáznom. Akárhányszor kinyitom az ajtót, mindig haza akart iramodni. Ambrose az anyjához akart szaladni. Az irodából hazafelé jövet beugrott hozzá egy italra... gondolom, a „teázzunk és sajnáljuk egymást”-szindróma jegyében. Szombat délelőttönként vásárolni vitte, vasárnap meg templomba. Ez elég volt ahhoz, hogy az embernek egy életre elege legyen a templomba járásból.
Szegény ember. Nem lehet egyszerre hűnek lenni az anyához és a feleséghez is. Borzasztó nagy szüksége volt arra a figyelemre és imádatra, amelyet Dollytól kapott, és amelyet én képtelen voltam nyújtani neki. Mellesleg az Oakley Street soha nem volt a világ legnyugodtabb pontja. Szerettem magam körül a barátokat; Lalla Friedmann-nal mindig nagyon szoros kapcsolatban voltunk. És a gyerekeket is szerettem. Minél többet. Nemcsak Nancyt, hanem az iskolatársait is. Szép időben velük volt tele a kert, kötelekről lógtak fejjel lefelé, vagy kartonládákban ültek. És a kis iskolatársaknak mamájuk is volt, akik ki-be járkáltak, a konyhában üldögéltek, kávéztak és pletykáltak. Mindig történt valami – lekvár készült, valaki ruhát szabott ki, és a padló mindig tele volt szétszórt játékokkal.
Ambrose ezt nem tudta elviselni. Azt mondta, az idegeire megy, hogy munka után ilyen bolondokházába jön haza. Mérges volt, hogy olyan szűk helyen élünk, holott miénk az egész ház. Arról kezdett beszélni, hogy tegyük ki a bérlőket, és terjeszkedjünk a házban. Ebédlőről beszélt meg vacsorapartikról, és nappaliról meg koktélpartikról és összeépített nagy hálószoba-fürdőszoba-gardróbszobáról magunknak. Erre már elveszítettem a türelmemet és megkérdeztem: vajon miből fogunk megélni, ha nem kapjuk meg a lakbéreket. Ettől vagy három hétre megsértődött, s elvonult az anyjához, akivel több időt töltött, mint valaha.
Már a puszta létünk is kemény küzdelemmé vált. Állandóan a pénz miatt veszekedtünk. Azt sem tudtam, mennyit keres, így nem tudtam megfogni. De azt azért tudtam, hogy van fizetése; csak azt nem, mégis mit is csinálhat vele. A barátaival iszik? Benzinre költi, abba a kis kocsiba, amit az anyjától kapott? Ruhákat vesz? Mindig nagyon elegánsan öltözött. Nagyon kíváncsi lettem. Kicsit körülszaglásztam. Megtaláltam a bankszámlaegyenlegét, és láttam, hogy több mint ezer font hitelt vett fel. Olyan együgyű és naiv voltam, hogy végül azt hittem: talált magának egy barátnőt, akire elkölti a teljes jövedelmét, hogy nercbundában járassa egy mayfairi lakásban.
Végül ő maga mondta meg. Muszáj volt. Ötszáz fonttal tartozott egy fogadóirodának, és az adósságot egy héten belül rendezni kellett. Emlékszem, én éppen levest főztem és egy nagy fazékban kevergettem, hogy a borsó ne ragadjon az aljához. Megkérdeztem, mióta lóversenyezik, amire azt felelte, hogy három vagy négy éve. Azt hiszem, manapság szenvedélyes játékosnak hívják az ilyet. Magán-játékkaszinókban is játszott. A tőzsdén is sokat kockáztatott egyszer vagy kétszer, és a tipp nem jött be. Másról is kérdeztem, és akkor kiderült minden. Közben nekem a legkevésbé sem volt gyanús. Most viszont bevallotta és még egy kicsit szégyellte is magát, de kutyaszorítóban volt. Meg kellett szereznie a pénzt.
Nincs pénzem, mondtam. Azt javasoltam, hogy forduljon az anyjához, de azt mondta, hogy az anyja már régebben egyszer kisegítette, újra pedig nem tudja rászánni magát, hogy elmenjen hozzá. Ekkor jött azzal, hogy miért nem adjuk el a képeket, a három Lawrence Stern-képet, mindet, ami a munkáiból rám maradt. Amikor ezt kimondta, én is majdnem annyira megrémültem, mint ő, mert tudtam: képes kivárni, amíg egyedül marad a házban, akkor leakasztja a képeket és eladja őket. A Kagylókeresők nemcsak a legbecsesebb, drága tulajdonom volt, hanem megnyugtatást és enyhülést is adott. Nem tudtam volna nélküle élni, és ő ezt nagyon jól tudta. Megnyugtattam, hogy megszerzem az ötszáz fontot, és meg is szereztem. Eladtam a jegygyűrűmet és az anyámét is. Ezek után ismét egészen kedélyes lett, visszajött a régi jó hetyke, magabiztos énje. Kis időre felhagyott a szerencsejátékokkal. Nagyon meg volt ijedve. De nem kellett hozzá túl sok idő, minden kezdődött elölről, és ismét keservesen, napról napra éltünk.
Később, 1955-ben született Noel, és ugyanakkor érkeztek meg a tetemes összegű számlák a tandíjakról. Cornwallban még megvolt a kis házam, a Carn Cottage. Papa halála után lett az enyém, a végsőkig ragaszkodtam hozzá, bárkinek kiadtam, aki hajlandó volt kivenni, és azzal áltattam magam, hogy egyszer majd lehetőségem lesz a gyerekekkel együtt egy nyarat ott tölteni. De soha nem mentünk el. Azután egy olyan fantasztikus ajánlatot kaptam a házra, hogy őrültség lett volna visszautasítani, és eladtam. Amikor eladtam, tudtam, hogy Porthkerris végképp elveszett, és ezzel elszakadt az utolsó kapocs is. Amikor az Oakley Streetet adtam el, vissza akartam térni Cornwallba. Egy kis terméskő házat akartam venni, a kertjében pálmafával. De a gyerekeim közbeléptek, lebeszéltek róla. És végül a vejem rátalált Podmore's Thatchre. így aztán életem alkonyán nem a tengert nézem és hallgatom, hanem Gloucestershire-ben élek.
– Mennyi mindent meséltem, és még mindig nem tértem a tárgyra, ugye? Még mindig nem mondtam el, hogy találtam meg a vázlatokat.
– Az apja műtermében voltak?
– Igen, de elrejtve az évek művészi hordaléka alatt.
– Mikor találta meg őket?
– Noel úgy négyéves lehetett. A gyarapodó család megfelelő elhelyezése miatt beköltöztünk még néhány szobába. A ház többi részét bérlők lakták. Egy napon egy fiatalember jelent meg az ajtóban. Művésztanuló volt, nagyon magas, vékony és elragadó. Valaki azt mondta neki, hogy én talán kisegíthetem, mert bejutott a Slade-re, és nem volt hol laknia. Egyetlen szabad sarkom sem volt, ahol elhelyezhettem volna, de megtetszett, behívtam, megetettem, adtam neki egy pohár sört és beszélgettünk. Amikor menni készült, már annyira megtetszett, hogy nem tudtam volna elviselni, hogy ne segítsek neki. Akkor jutott eszembe a műterem, ami egy fatákolmány volt a kertben, de erős és vízbiztos. Ott alhatna és dolgozhatna, én meg adnék neki reggelit, és bejöhetne a házba a fürdőszobába tisztálkodni. Kapva kapott a javaslatomon. Azon nyomban fogtam a kulcsot, és megszemléltük a műtermet. Minden piszkos és poros volt, mindenütt régi díványok és sublótok, az apám festőállványai, palettái és vásznai. Viszont masszív volt és nem ázott be, északi fekvése pedig még kívánatosabbá tette a fiatalember számára.
Megállapodtunk a bérről és a beköltözésről. Ő elment, én meg nekiálltam dolgozni. Napokba telt, és meg kellett kérnem barátomat, az ócskást, hogy segítsen, majd apránként felpakolta a sok szemetet a kiskocsijára és eltolta. Sokszor kellett fordulnia, de eljutottunk az utolsó fuvarig. Akkor történt, hogy a műterem egyik sarkában egy régi láda mögött megtaláltam a mappát a vázlatokkal. Azonnal felismertem, hogy mit is tartok a kezemben, csak azt nem tudtam, hogy mit érnek. Abban az időben Lawrence Stern nem volt divatban, és ha egy festménye előkerült, öt-hatszáz fontért kelt el. Amikor megtaláltam a vázlatokat, úgy éreztem, hogy ajándékot kapok a múltból. Nekem olyan kevés volt a műveiből. Attól féltem, ha Ambrose tudomást szerez létezésükről, azonnal követelni fogja, hogy adjuk el. így aztán bevittem a házba, fel a hálószobámba, ragasztószalaggal a szekrényem falához erősítettem, majd letapétáztam. És azóta is ott voltak. Legalábbis vasárnap estig. Akkor ugyanis hirtelen rájöttem, hogy ismét napvilágra kell kerülniük, és meg kell mutatnom magának.
– Szóval most már tudja. – Penelope az órájára pillantott. – Sajnálom, hogy ilyen sokáig tartott, amíg elmondtam. Kér egy teát? Ráér még?
– Igen, van időm. És még szívesen hallgatnám tovább is. Penelope kérdően nézett rá. – Kérem, ne higgye rólam, hogy kíváncsi vagy szemtelen vagyok, de mi történt a házasságával? Mi történt Ambrose-zal?
– A férjem? Ó, elhagyott...
– Elhagyta?
– Igen. – A férfi csodálkozva látta, amint Penelope arca felderült. – A titkárnője miatt.
– Nem sokkal azután, hogy megtaláltam a vázlatokat, és eldugtam őket, Ambrose régi titkárnője, Miss Wilson, aki a kezdet kezdetétől a Keeling és Philipsnél dolgozott, nyugdíjba vonult, és egy új lány foglalta el a helyét. Fiatal volt, és azt hiszem, egészen csinos is. Delphine Hardacre volt a neve. Miss Wilsont valahogy mindig Miss Wilsonnak hívták, Delphine-ről viszont csak azt hallottam, hogy Delphine. Egy nap Ambrose azt mondta, hogy üzleti ügyben felmegy Glasgow-ba, ahol a cége nyomdai részlege működött, és egy hétig volt távol. Később megtudtam, hogy egyáltalán nem járt Glasgow-ban, hanem Huddersfieldben volt Delphine-nel, hogy bemutatkozzék a szüleinek. A lány apja nagyon gazdag volt, valamiféle gépekkel foglalkozott, és ha úgy is gondolta volna, hogy Ambrose kissé öreg a lányához, ezt megfelelően ellensúlyozta az a tény, hogy lánya egy igazi úriembert talált magának, és még bele is volt bolondulva. Egy szép nap Ambrose bejelentette, hogy elhagy. A hálószobában voltunk. Hajmosás után az öltözködőasztalomnál szárítottam a hajam, Ambrose pedig mögöttem ült az ágyon, így az egész társalgás voltaképp a tükörben zajlott. Elmondta, hogy szerelmes a lányba. Hogy az mindazt nyújtja neki, amit én nem. Hogy válni akar. Amint elváltunk, összeházasodnak; közben Delphine-nel együtt otthagyja a cégét, északra, Yorkshire-be költöznek új otthonukba, ahol új apósa állást ajánlott neki a saját vállalatánál.
Meg kell hagyni, Ambrose most az egyszer felülmúlta önmagát, tényleg mindent jól megszervezett és alapos volt. Minden olyan szépen el volt rendezve, olyan tökéletes fait accompli volt, hogy nem is volt mit mondanom rá. De nem is akartam semmit mondani. Nem bántam igazán, hogy elhagy. Azt gondoltam, hogy jobban fogok boldogulni egyedül. Megmaradnak a gyerekeim és a házam. Mindenhez hozzájárultam, erre ő felállt és lement a földszintre, én pedig tovább szárítottam a hajam, és nagy békesség szállt rám.
Néhány nappal később eljött az anyja, és – becsületére legyen mondva – nem sajnálkozott vagy hibáztatott, hanem csak bizonyos akart lenni, hogy Ambrose viselkedése miatt nem fogom távol tartani sem őt, sem fiát a gyerekektől. Megnyugtattam, hogy a gyerekek nem képezik a tulajdonomat, hanem emberek, akik saját maguk, saját joguk alapján döntenek. Azt tehetik, amit akarnak – bárkivel találkozhatnak, én pedig soha nem fogom őket megakadályozni semmiben. Dolly nagyon megkönnyebbült, mert bár nem sokat törődött Oliviával és Noellel, Nancyt bálványozta, és Nancy is imádta őt. Ők ketten szinte teljesen egyformán gondolkodtak. Amikor Nancy férjhez ment, Dolly volt, aki elintézte a nagy londoni esküvőt, és Ambrose is képes volt eljönni Huddersfieldből. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor a válás után láttuk egymást. Sokat változott, nagyon sikeresnek látszott. Eléggé meghízott, a haja megőszült, az arca pedig nagyon pirospozsgás. Emlékszem, aznap valamiért arany óraláncot viselt, és pontosan úgy nézett ki, ahogyan általában elképzeljük azt az urat, aki egész életében északon élt, és mással sem foglalkozott, csak pénzcsinálással.
Az esküvő után visszament Huddersfieldbe, és soha többet nem láttam. Körülbelül öt évvel később meghalt. Viszonylag még mindig fiatal ember volt, a halála rettenetes sokkot okozott szegény Dolly Keelingnek, aki ugyan évekkel túlélte, de soha nem tudta igazán kiheverni a halálát. Én is sajnáltam. Azt hiszem, Ambrose Delphine-nel végre megtalálta azt az életet, amire mindig is vágyott. Egyszer írtam Delphine-nek, de soha nem kaptam választ. Talán túlzottan magabiztosnak gondolt, hogy írtam neki. Vagy egész egyszerűen nem tudta, mit is válaszolhatna.
– És most pedig tényleg csinálok teát. – Penelope felállt, és megigazította a kontyát tartó teknőcfésűt. – Nem baj, ha egyedül hagyom néhány percre? Nem fázik?
A férfi megnyugtatta, hogy nem, nem és ismét nem, így Penelope kiment a konyhába és feltette a teavizet. Nagyon nyugodtnak érezte magát, pontosan úgy, mint azon a nyári estén, amikor a haját szárította, és Ambrose-ra figyelt, aki közölte, hogy örökre elhagyja. Azt mondta magának, hogy ez lehet az az érzés, amelyet a katolikusok élnek át gyónás után megtisztulva, felszabadulva és végül feloldozva. Nagyon hálás volt Roy Brooknernek, hogy meghallgatta, és hálás volt a Boothby's cégnek is, hogy nemcsak egy egyszerű szakembert küldött, hanem egyben egy megértő emberi lényt.
Teánál és a gyömbéres sütemény mellett ismét rátértek az üzletre. A vásznakat eladják. A vázlatokat katalogizálják és felértékelik Londonban. És a Kagylókeresők? Az pillanatnyilag ott marad, ahol van, a Podmore's Thatch nappalijának kandallója felett.
– Az egyetlen szempont a vásznak eladásánál – jegyezte meg Roy Brookner – az idő. Talán tudja, hogy cégünk nagy aukciót rendezett mostanában a Viktória korabeli festményekből, a következőre pedig legalább hat hónapot kell várni... Legalábbis Londonban. Talán a New York-i fiókunk tudna foglalkozni a képekkel, de meg kell tudnom előbb, hogy mikorra tervezik a következő aukciót.
– Hat hónap? Nem akarok hat hónapot várni. Most akarom őket eladni. – A férfi elmosolyodott Penelope türelmetlensége láttán. – Érdekelné esetleg egy közvetlen vevő? Árverés nélkül persze valószínűleg nem érhetne el olyan magas árat, csupán azért említem, mert talán mégis érdekelné a lehetőség, és vállalná a kockázatot.
– És tudna nekem vevőt szerezni közvetlenül?
– Ismerek egy amerikai gyűjtőt Philadelphiából. Kimondottan azért jött Londonba, hogy a Vízhordókra licitáljon, azonban a denveri Szépművészeti Múzeum képviselője túllicitálta. Nagyon csalódott volt. Nincs Lawrence Sternje, és olyan ritkán kerül elő egy-egy darab.
– Londonban van még az illető?
– Nem tudom, de utánanézek. A Connaught Hotelben szállt meg.
– Gondolja, hogy érdekelnék a vásznak?
– Biztos vagyok benne. Persze az üzlet attól függ, hogy mennyit hajlandó ajánlani értük.
– Kapcsolatba lép vele?
– Természetesen.
– És a vázlatok?
– Magától függ. Azt hiszem, érdemes lenne várni egypár hónapot eladás előtt... Adjon nekünk némi időt, hogy hirdethessünk, és felkeltsük az érdeklődést.
– Igen, értem. Talán a vázlatok esetében valóban érdemes lenne várni.
így állapodtak meg. Roy Brookner akkor és ott nekikezdett a vázlatok katalogizálásának. Ez némi időbe telt, de amikor elkészült, aláírt átvételi elismervényt adott, a képeket visszatette a mappába, és gondosan átkötötte. Ezután Penelopéval együtt felment a lépcsőfordulóig, ahol óvatosan leemelte a falról a vásznakat, melyek helyén csak pár pókháló és a színét megőrzött, két hosszú tapétacsík maradt.
Kint mindent bepakoltak az autóba. A vázlatok a csomagtartóba kerültek, a vásznak pedig gondosan plédbe csomagolva a hátsó ülésre. Az eredményes pakolás után a férfi hátralépett, és becsapta a kocsi ajtaját, majd Penelopehoz fordult.
– Igazán nagyon örültem, Mrs. Keeling. És köszönöm. Kezet fogtak.
– Nagyon nagyra értékelem a találkozásunkat, Mr. Brookner. Remélem, nem untattam nagyon?
– Soha ne untasson senki jobban. Amint megtudok valamit, jelentkezem.
– Köszönöm, és viszontlátásra. Jó utat.
– Viszontlátásra, Mrs. Keeling.
A férfi másnap telefonált. – Mrs. Keeling, itt Roy Brookner.
– Igen, Mr. Brookner.
– Az amerikai úriember, akit említettem, Mr. Lowell Ardway, már nincs Londonban. Felhívtam a Connaughtot, de ott azt mondták, hogy Genfbe ment. Úgy tudom, hogy Svájcból egyenesen az Egyesült Államokba megy vissza. De tudom a genfi címét, és még ma írok neki a vásznakról. Biztos vagyok benne, amint megtudja, hogy kaphatók, visszatér Londonba, hogy megnézze őket, de valószínűleg kell várnunk egy-két hetet.
– Egy-két hetet tudok várni. Csak hat hónapot nem tudnék.
– Biztosíthatom, hogy erre nem lesz szükség. Ami a vázlatokat illeti, Mr. Boothby is megnézte, és nagyon érdekelte. Évek óta nem kerültek a piacra ilyen fontos művek.
– Van már... – Szinte udvariatlannak tűnt megkérdezni. – Van már valami elképzelése, mennyit érhetnek?
– Becslésem szerint nem kevesebbet, mint ötezer fontot. Darabonként.
Ötezer font. Darabonként. Penelope letette a kagylót, állt a konyhájában, és próbálta felfogni az összeg óriási mivoltát. Ötezer font, szorozva tizennéggyel, az annyi... Fejben képtelen volt elvégezni a műveletet. Papírt és ceruzát keresett, majd kiszámolta az összeget. Hetvenezer font jött ki. Gyorsan leült, mert úgy érezte, hirtelen nagyon elgyengült a térde.
Elgondolkozott, és rájött, hogy nem a gazdagság maga döbbentette meg, hanem saját reakciója. Az az elhatározása, hogy elhívja Mr. Brooknert, megmutatja a vázlatokat és eladja a vásznakat, egészen meg fogja változtatni az életét. Tulajdonképpen olyan egyszerű volt minden, mégis hozzá kellett szoknia a gondolathoz. Lawrence Stern két jelentéktelen, befejezetlen festménye, melyeket bár mindig szeretett, de értéktelennek hitt, a Boothby'snál volt, és egy amerikai milliomostól vártak ajánlatot. És az évtizedeken keresztül elrejtett és elfelejtett vázlatok hirtelen hetvenezer fontot érnek. Egy vagyont. Mint egy lottófőnyeremény. Ahogy eltűnődött megváltozott anyagi helyzetén, eszébe jutott az a fiatal nő, akit hitetlenül nézett a tv-ben, amint az a feje felett pezsgőt locsolva kiabált: költs, költs, költs!
Megdöbbentő jelenet volt, mint egy őrült tündérmese. És mégis most saját magát találta többé-kevésbé ugyanabban a helyzetben, és rájött – és ezért döbbent meg igazán -, hogy a helyzet nem ijeszti és nem is nyomasztja. Ehelyett végtelenül hálás volt a sorsnak ezért a nagyvonalú ajándékért. A legnagyobb ajándék, amit egy szülő a gyermekének adhat, az a szülő saját függetlensége. Ezt mondta Noelnek és Nancynek, és tudta, igaz, hogy a biztonság szabadsága megfizethetetlen. Ráadásul vannak még egyéb örömök is.
Mégis, milyen örömök? Különcségek és túlzások terén tapasztalatlan volt, hiszen mióta férjhez ment, csak spórolt, és beosztott minden fillért. Mások gazdagságát nem vetette meg, nem is irigyelte, csupán egyszerűen örült, hogy a gyerekeit sikerült felnevelnie és iskoláztatnia, és emellett a felszínen maradnia. Életében először akkor keletkezett egy kis tőkéje, amikor eladta az Oakley Streetet. Ezt rögtön gondosan befektette, hogy szerény jövedelmet biztosítson, és azt úgy költhesse el, ahogy ő akarta. Ételre, italra, barátai meghívására. Meg ajándékokra – amelyekben rendkívül nagylelkű volt -, és természetesen a kertjére.
Most, ha akarná, az egész házat rendbe hozathatná a pincétől a padlásig. Minden holmija öreg és elhasznált volt, de így szerette őket. A rozoga Volvo nyolcéves volt, és már akkor másodkézből vette. Lehet, hogy akár egy Rolls-Royce-t is megengedhetne magának, de hát a Volvónak sincs semmi baja. Nem beszélve arról, hogy szentségtörésnek tűnne a Rolls csomagtartójába pakolni a gyeptéglákat és a földes cserepeket.
Talán a ruhák. A ruhák azonban soha nem érdekelték, és a háborús évek megpróbáltatásai meg az utána következő szegénység sem éppen erősítették öltözködési vágyát. Kedvenc ruhái java részét a pudleyi templomban rendezett jótékonysági vásáron vette, télre pedig már negyven éve a tengerésztiszti kabátját viselte. Vehetne magának egy nercbundát is, de igazából soha nem tetszett neki az a gondolat, hogy egy csomó kedves, halott állat szőréből készült ruhadarabot hordjon.
Mellesleg azt hinnék, hogy megbolondult, ha vasárnap reggel nercbundában vonulna végig a falun az újságjáért.
Utazhatna is. De valahogy hatvannégy évesen – és valljuk be, nem a legjobb egészségnek örvendve – túl öregnek tartotta magát ahhoz, hogy nekivágjon a világnak. Azok az idők, amikor még kényelmes autóutakat lehetett tenni, az Orient expresszen utazni vagy postahajóra szállni, már régen elmúltak. A külföldi repülőterek gondolata nem különösebben lelkesítette, és a szuperszonikus repülőgépek sem izgatták fel.
Nem, nem. Egyik sem. Pillanatnyilag nem csinál semmit, nem szól senkinek. Mr. Brookner látogatásáról senki sem tudott. Amíg ismét jelentkezik, úgy tesz, mintha mi sem történt volna. Azt is elhatározta, hogy nem gondol rá, de ez nem sikerült. Mindennap várta a jelentkezését. Akárhányszor csengett a telefon, úgy rohant oda, mint egy csitri, aki a szerelmese hívását várja. Amint a napok anélkül teltek el, hogy bármi történt volna, szemben egy csitrivel, megnyugodott. Tudta, hogy mindig van holnap. Nem volt sürgős. Előbb-utóbb úgyis jelentkezik.
Közben az élet ment tovább, és a tavasz illata betöltötte a levegőt. A gyümölcsösben nyíltak a virágok. Mrs. Plackett nekikezdett a tavaszi nagytakarításnak. Antonia óriási energiával vetette bele magát a házi és kerti munkákba. Ha Danus ott volt, igyekezett mindig a közelében lenni. Penelope meg volt elégedve, mert Antonia szinte teljesen kicserélődött. Arca kiszínesedett, és szeme alól eltűntek a karikák, haja fénylett, és általában valami meghatározhatatlan légkör vette körül. Penelope tapasztalt szeme számára mindez egyértelmű volt.
Úgy vélte, Antonia szerelmes.

– Úgy gondolom, nincs annál szebb, mint reggelenként csinálni valamit a kertben. Ibizán mindig olyan forrón sütött a nap, hogy ragadtam az izzadságtól, muszáj volt beugrani a medencébe.
– Itt viszont nincs medence – jegyezte meg Danus -, de gondolom, bármikor beugorhatunk a Windrushba.
– Biztosan jéghideg. A múltkor kicsit bedugtam a lábam, és rémes volt. Danus, mondd, mindig kertész leszel?
– Ezt most miért kérdezed?
– Nem is tudom. Csak úgy elgondolkoztam. Annyi minden van már mögötted. Az iskoláid, Amerika, a kertészmérnöki diplomád. Pazarlásnak tűnik, ha semmi mást nem csinálsz, mint mások káposztáit ülteted és másoknál gyomot irtasz.
– De nem fogom örökké ezt csinálni!
– Nem? És mit fogsz csinálni?
– Takarékoskodni, amíg összegyűlik annyi, hogy vehetek magamnak egy darab saját földet, és zöldséget termesztek, palántákat árusítok, vagy bármi egyebet, amire vevő akad.
– Egy kertészet?
– Szakosodnék valamire... rózsára vagy fuksziára, hogy legalább egy kicsit más legyek, mint a többiek.
– Nagyon sokba kerülne? Úgy értem, nekikezdeni.
– Igen. A föld nagyon drága, és ennek elég nagynak kellene lennie ahhoz, hogy gazdaságosan lehessen rajta termelni.
– Apád nem tudna segíteni? Éppen csak elkezdeni.
– Biztosan tudna, ha megkérném. De jobban szeretném egyedül csinálni. Most huszonnégy éves vagyok. Talán harmincéves koromra már megalapozhatom az életem.
– Nekem hat év várakozás örökkévalóságnak tűnik. Én inkább most akarnám.
– Én már megtanultam, hogy türelmes legyek.
– Hol lenne? Mármint a kertészeted.
– Nincs különösebb jelentősége. Akárhol, ahol boldogulok. Bár szívesen maradnék az országnak ebben a részében, Gloucestershire-ben vagy Somersetben.
– Azt hiszem, Gloucestershire a legjobb. Olyan szép. És gondolj a piacra. Gondolj azokra a gazdag londoniakra, akik azokat a csodaszép házakat felvásárolják, és a kertjeiket is tele akarják ültetni minden széppel. Hamar meggazdagodnál. A helyedben pontosan itt maradnék. Keress magadnak egy kis házat egypár hektár földdel. Én ezt tenném.
– De neked eszed ágában sincs kertészkedni. Te fotómodell akarsz lenni.
– Csak akkor, ha nem tudok jobbat.
– Furcsa egy eset vagy. Más lányok bármit odaadnának egy ilyen lehetőségért, akár a fél szemüket is.
– Pedig az valószínűleg nem tenne jót a szakmai karrierjüknek.
– Egyébként sem hiszem, hogy egész életedben répát akarnál kapálni.
– Répával egyáltalán nem foglalkoznék. Csodálatos dolgokat termelnék, mint például csöves kukoricát, spárgát és borsót. Ne nézz rám olyan hitetlenkedve. Nagyon ügyes vagyok. Ibizán soha nem vettünk semmilyen zöldséget. Mindet mi termesztettük. És a gyümölcsöket is. Volt narancsfánk meg citromfánk is. A papa azt szokta mondani, hogy nincs finomabb, mint a gin és tonik frissen szedett citromból vágott szelettel. Egészen más az ízük, mint azoknak a rémes bolti gyümölcsöknek.
– Gondolom, üvegházban lehetne citromot termeszteni. Az a csodás a citromfánál, hogy egyszerre virágzik és hoz gyümölcsöt, így mindig gyönyörű.
– Danus, soha nem akartál ügyvéd lenni, mint az apád?
– De igen. Valamikor. Régen azt gondoltam, hogy követem apámat. De aztán elmentem Amerikába, és valahogy sok minden megváltozott. És úgy döntöttem, hogy a fejem helyett inkább a kezemet akarom használni.
– De hát mégiscsak használod a fejed. A kertészkedéshez rengeteg ész kell. Nagy tudás kell hozzá és tervezni kell tudni. És ha már meglesz a kertészeted, könyvelni kell, meg rendelni, meg az adók... szerintem nagyon is használnád a fejed. Csalódott volt az apád, amikor kiderült, hogy már nem akarsz ügyvéd lenni?
– Először igen. De aztán megbeszéltük, és azt hiszem, megértette az álláspontomat.
– Ugye, milyen rémes lenne egy olyan apa, akivel nem lehet beszélni? Az enyém tökéletes volt. Bármit el lehetett mondani neki. Bárcsak találkozhattál volna vele. Még az én drága Ca'n D'altomat sem tudom megmutatni neked, mert most mások laknak benne. Danus, volt valami különleges esemény, ami megváltoztatta az elképzeléseidet az életről? Amerikában történt valami?
– Talán.
– Ennek a valaminek köze van ahhoz, hogy miért nem vezetsz, és hogy soha nem iszol egyetlen pohárral sem?
– Miért kérdezed?
– Néha eszembe jut. Egyszerűen kíváncsi vagyok.
– Zavar? Jobban szeretnéd, ha olyan lennék, mint Noel Keeling, sportkocsiban száguldoznék fel-alá az autópályán, és mindig az ital után nyúlnék, ha úgy érzem, nehéz az élet?
– Nem szeretném, ha olyan lennél, mint Noel. Ha olyan lennél, mint Noel, akkor nem lennék itt és nem segítenék. Akkor egy nyugágyban heverésznék, és valamilyen magazint lapozgatnék.
– Igazad van. De akkor csináld rendesen, amit csinálsz. Palántát ültetsz el, nem szöget versz be. Finoman csináld, mintha egy kisbabát tennél az ágyba. Csak egy kicsit takard be, és semmi több. Tér kell neki, hogy lélegezhessen.

Biciklizett. Gurult lefelé a domboldalon a fuksziák között... Az út porosan kanyargott, és távolból a tenger kékje látszott. Szombat reggel volt. Szandál volt rajta. Egy házhoz ért. Olyan is volt, mint a Carn Cottage, meg nem is, mert lapos teteje volt. Papa volt ott, széles karimájú kalapban, egy tábori széken ült, előtte a festőállványa. Nem volt ízületi gyulladása, és lendületes mozdulatokkal vitte fel a festéket a vászonra. Amikor mellé állt, az fel sem nézett, csak így szólt:
– Egy napon eljönnek és lefestik a nap melegét meg a szél színét.
Átnézett a háztető felett, ahol olyan kertet látott, mint Ibizán, egy medencével. Sophie úszkált a medencében. Meztelen volt, haja nedvesen tapadt bőrére. A háztetőről nem az öblöt lehetett látni, hanem az Északi strandot, ahol egyedül volt, kezében egy nagy, kagylókkal teli piros vödör. De nem kagylót keresett, valami mást, valaki mást. Valahol az apja is ott volt.
Az égbolt besötétedett, és ő a széllel dacolva átvágott a mély homokon. A vödör hihetetlenül nehéz lett, így letette és otthagyta. A szél felkapta a tengeri párát, és úgy hordta a strand felett, mint a füstöt. A férfi a füstből jött felé. Egyenruhában volt, de hajadonfőtt.
– Már mindenhol kerestelek. – És a kezét fogva a házba vezette. Bementek az ajtón, de nem a házba jutottak, hanem a Művész Galériába, Porthkerris egyik mellékutcájában. Papa ismét ott volt, egy ócska kanapén ült az üres szoba közepén. Feléjük fordult.
– Ismét fiatal szeretnék lenni – mondta nekik -, hogy láthassak mindent, ami történik.
Egészen boldognak érezte magát. Kinyitotta szemét, és a boldogság megmaradt, az álom igazibbnak tűnt, mint a valóság. Mosolygott, de mintha ez a mosoly nem az övé lett volna. Az álom lassan elhalványult, a nyugodt kiegyensúlyozottság azonban maradt. Elégedetten pásztázta végig hálószobája részleteit: a réz ágyvég csillogását, a nagy szekrényt és a gyenge éjszakai fuvallattól táncoló függönyöket.
Ismét fiatal szeretnék lenni, hogy láthassak mindent, ami történik.
Teljesen felébredt, és már nem is tudott újra elaludni. Ledobta a takarót, felkelt, a papucsáért tapogatódzott és a pongyoláért nyúlt. Sötétben nyitotta ki az ajtót, és lement a konyhába. Felkapcsolta a villanyt. Minden rendezett és meleg volt. Egy fazékban tejet tett fel melegedni, azután egy bögrébe egy kanál mézet tett, majd feltöltötte a forró tejjel és megkavarta. A bögrével a kezében átment az ebédlőn keresztül a nappaliba. Felkattintotta azt a lámpát, mely a Kagylókeresőket világította meg, majd felélesztette a kihunyt tüzet. Amint fellobbant, kezében a bögrével elhelyezkedett a díványon, a lábát maga alá húzva. A kép úgy világított a félhomályban, mint az ólomüveg, ha éppen rásüt a nap. Nézett, erősen koncentrált, nem is pislogott, csodára várt. Látóterét betöltötte a tenger és az ég kékje, érezte a sós tengeri szelet, a nedves homok és a tengeri fű illatát; hallotta a sirályok rikoltozását és a szél zúgását.
Biztonságos kuckójában visszaidézte azt a sok-sok alkalmat, amikor ugyanezt tette – egyedül bezárkózott a Kagylókeresőkkel. De sokszor ült így a háború utáni reménytelen években elátkozva, a nélkülözéstől és a pénzhiánytól majdnem legyőzetve, érzelmei foglyaként. Próbálta megérteni Ambrose reménytelenségét és félelmetes magányát, amit, ki tudja, miért, nem volt képes gyermekei társasága betölteni. így ült azon az éjszakán is, amikor Ambrose összecsomagolta a holmiját, elhagyta családját, és elindult Yorkshire-ba, a siker és Delphine fiatal, meleg teste felé; majd ismét, amikor Olivia, gyermekei közül a legkedvesebb, örökre elhagyta Oakley Streetet, hogy önállósítsa magát és elindítsa nagyszerű karrierjét.
Soha ne menj vissza, mondták mindannyian. Minden megváltozott. De tudta, hogy nincs igazuk, hiszen azok a dolgok, amelyek után leginkább vágyódott, hacsak az egész világ nem robban fel, változatlanok maradnak.
Kagylókeresők. Mint egy öreg, hű barát, a kép állandósága hálával töltötte el. És ahogy valaki ragaszkodik a barátaihoz, úgy kapaszkodott a képbe, együtt élt vele, és még beszélni sem volt hajlandó arról, hogy esetleg eladja. De nemcsak múlt létezett, hanem a jövő is. Terveket kellett csinálni, új lehetőségek álltak előtte. Egyébként is, hatvannégy éves volt. Nem maradt sok vesztegetni való ideje, hogy az életét csak nosztalgikus visszatekintéssel töltse el. Talán nincs már rád szükségem. A kép nem válaszolt. Talán itt az ideje, hogy elengedjelek – mondta ki hangosan.
Kiitta az italát. Letette az üres bögrét, és a dívány végében fekvő takaróért nyúlt, elhelyezkedett a puha párnákon és betakaródzott. A Kagylókeresők jó társaság lesz, figyel és mosolyog rá, amíg alszik. Álmára gondolt és a papára, amint azt mondja: Egy napon eljönnek, és lefestik a nap melegét és a szél színét. Penelope lehunyta a szemét. Fiatal akarok lenni megint – gondolta.

11. RICHARD

1943 nyarára Penelope Keeling, a legtöbb emberhez hasonlóan, úgy érezte, hogy a háború örök idők óta tart, sőt örökké folytatódni is fog. Az élet unalmas taposómalom volt – hiánycikkek és áramkimaradás, alkalmanként a horror és terror villanásaival megszakítva, vagy elszántsággal, amikor brit hadihajókat süllyesztettek el a tengeren, vagy ha szörnyűségek érték a szövetséges csapatokat, vagy ha Mr. Churchill arról beszélt a rádióban, hogy mindenki milyen nagyszerűen teszi a dolgát.
Olyan volt az egész, mint a szülés előtti utolsó két hét, amikor úgy érzed, hogy a gyerek egész biztosan soha nem fog megszületni, és egész életedben úgy fogsz kinézni, mint az Albert Hall. Vagy mint egy hosszú, kanyargós alagút közepe, amikor a nap fénye már rég elmaradt, de az alagút végén sem dereng még világosság. A fény azonban valamikor feltűnik majd. Ebben senki nem kételkedik. De addig csak a sötétség létezik. Csak lépkedsz tovább, rakod egyik lábad a másik után, küszködsz a napi problémákkal, hogy legyen mit enni, legyen fűtés, a gyereknek cipője, és megpróbálod megakadályozni, hogy a Carn Cottage szétmálljon.
Penelope huszonhárom éves volt, és néha azt hitte, hogy a városi kis mozi következő filmjén kívül nincs semmi, amit várhatna. A moziba járás Dorisszal rituálévá vált. Soha egyetlen vetítést sem mulasztottak el. Válogatás nélkül végigülték az összes előadást, csak azért, hogy elmeneküljenek, ha csak egy vagy két órára is, saját életük unalmából. Az előadás végén kötelességtudóan végigállták az „Isten, óvd a királyt" összekarcolt lemezét, kimentek a koromsötét utcára, és izgatottan, érzelmektől feldúlva, elindultak hazafelé. Kart karba öltve, nevetgélve, ugrálva a macskaköveken, majd a csillagfényes, meredek utcácskákon felkaptattak a hazafelé vezető úton.
Ahogy Doris minden alkalommal megjegyezte, kellemes változatosság volt. Egy nap, gondolta Penelope, véget ér ez a háborús pokol, csak éppen elhinni és elképzelni volt nehéz. Hogy majd húst lehet venni, lekvárt és narancsot, nem kell majd félni a hírektől, kiszűrődhet a fény az ablakokon, anélkül hogy egy eltévedt bomba odatalálna, és nem kell majd Trubshot tábornok sértő beszédeit végighallgatni. Penelope arra gondolt, hogy elmegy Franciaországba, kocsival elutazik délre a mimózákhoz és a forró naphoz. És az elhallgattatott templomtornyok harangjai nem az invázió, hanem a győzelem ünnepére szólnak.
Győzelem. A nácikat legyőzik, Európa felszabadul. A német hadifogolytáborokban összegyűjtött katonák hazatérnek. Leszerelik a behívottakat, a családok újra együtt lesznek. Ez utóbbi Penelope külön gondja volt. Más feleségek azért éltek és imádkoztak, hogy férjük biztonságban térjen haza, Penelope viszont tudta, nem nagyon bánná, ha soha többé nem látná Ambrose-t. Nem szívtelenség volt ez, egyszerűen csak ahogy teltek a hónapok, kifakultak az emlékei, és valahogy egyre kevésbé voltak vonzóak. Azt akarta, hogy a háborúnak vége legyen – csak egy őrült akarhatott mást -, de nem lelkesítette a kilátás, hogy Ambrose-zal, alig ismert és majdnem elfelejtett férjével mindent újra kezdjen, és megpróbálja rendbe hozni elhamarkodott házasságát.
Időnként, amikor rossz hangulatban volt, tudat alatt szégyenletes remény foglalkoztatta és motozott agya hátsó részében. A remény, hogy valami történik Ambrose-zal. Természetesen nem a halálára gondolt. Ez elképzelhetetlen volt. Senkinek sem kívánta a halálát, különösen nem egy ilyen fiatal, csinos, életszerető férfinak, mint Ambrose. Azt kívánta, hogy a földközi-tengeri csaták, éjszakai őrjáratok és tengeralattjáró-vadászatok közt egy kikötőben találkozzon egy fiatal nővel – egy ápolónővel vagy talán egy női segédszolgálatos tiszttel -, sokkal csinosabbal, mint ő, a felesége, szeressen őrülten belé, az foglalja el Penelope helyét mellette, és váltsa valóra Ambrose boldogságról szőtt legvadabb álmait.
Ambrose, természetesen, megírná, ha így alakulnának a dolgok.
Kedves Penelope,
Nagyon sajnálom, de meg kell írnom neked. Találkoztam valakivel. Érzelmeink túlságosan is nagyok ahhoz, hogy bármelyikünk is küzdjön ellene. Szerelmünk... stb. stb.
Valahányszor megkapta Ambrose rendszertelenül küldött híradásainak egyikét, rendszerint személytelen táviratokat – egy oldal fotóméretre kicsinyítve -, szíve gyorsabban kezdett verni, remélve, hogy végre ilyen levél érkezik; de mindig csalódnia kellett. Elég volt elolvasni a néhány odafirkantott sort soha nem látott szobatársakról, vagy egy-egy névtelen hajón tartott parti leírását, tudta, hogy semmi nem változott. Ambrose még mindig a férje. Visszatette a táviratot a borítékba, hogy később – talán napokkal később – megpróbálja megválaszolni, és még annál is butább levelet írjon Ambrose-nak, mint amilyet tőle kapott. Együtt teáztunk Mrs. Penberthtel. Ronald a tengeri cserkészekhez állt. Nancy már tud házacskát rajzolni.
Nancy. Nancy már nem volt csecsemő, és ahogy nőtt és fejlődött, Penelopét egyre jobban elbűvölte a gyerek. Olyan volt figyelni, amint csecsemőből kisgyerekké fejlődött, mint nézni, amint a rózsabimbóból virág lesz – lassú, de nagyszerű folyamat. A gyerek, ahogy papa megjósolta, olyan volt, akár egy Renoir-kép, rózsaszínű és arany, hosszú, sötét szempillákkal és apró gyöngyfogakkal. Ő volt Doris és Doris barátainak legkedvesebb játéka. Néha Doris tolta haza a gyerekkocsit valamilyen összejövetelről, és büszkén mutatta más fiatal anyáktól kapott szerzeményét, egy kinőtt overallt vagy átszabott felnőttruhát. Ezt azután kimosták, tökéletesen kivasalták, és Nancyt felcicomázták az új ruhákkal. Nancy szerette, ha kiöltöztetik. Hát nem gyönyörű? – mondja Doris legalább annyira másoknak, mint Nancynek, és Nancy mosolyog, elégedett, pufók ujjacskáival végigsimítja az új ruha szoknyáját.
Ezekben a pillanatokban teljesen olyan volt, mint Dolly Keeling, de ez mit sem változtatott Penelope szeretetén. Egy kis hölgy vagy – mondta Nancynek, karjába kapta a gyereket és megölelte. Egy igazi kis hölgy.
Doris és Penelope idejének majd minden percét lekötötte, hogy gondoskodjanak Nancy és a fiúk öltöztetéséről és a család etetéséről. Az adagok nevetséges méretűekre zsugorodtak. Penelope minden héten lesétált a meredek utcákon át a városba Mr. Ridgley üzletébe. Szerepelt Mr. Ridgley listáján. Átadta a jegyeket, melyekért cukorból, vajból, margarinból, zsírból, sajtból és szalonnából apró adagokat vásárolhatott. A húsadag még rosszabb volt, mert órákat kellett sorba állni anélkül, hogy tudni lehetett volna, miért áll a sor, ha meg zöldségeket vagy gyümölcsöt vásárolt a zöldségesnél, úgy tették be a szatyorba, ahogy voltak, földesen, piszkosan, mivel papírzacskó nem volt, és hazafiatlan dolog lett volna kérni.
Az Élelmezési Minisztérium által kitalált furcsa receptek jelentek meg a lapokban, hangsúlyozva, hogy ezek nemcsak gazdaságosak, de táplálóak és jóízűek is egyben. Mr. Woolton kolbászos lepénye zsírtalan tésztából és egy darab konzervhúsból készült. Volt egy sütemény, melynek alapanyagát a reszelt sárgarépa adta, és olyan egytálétel, melyben szinte nem is volt más, mint krumpli. Spórolj a kenyérrel, egyél inkább krumplit, figyelmeztetett a plakát, éppúgy, mint arra, hogy a Meggondolatlan beszéd életekbe kerülhet. A kenyér gabonából készült, amit pedig az Atlanti-óceán másik partjáról kellett importálni, hatalmas kockázatnak kitéve a hajókat és emberi életeket egyaránt. A fehér kenyér már régen eltűnt a péküzletek polcairól, helyét a szürkésbarna, úgynevezett „nemzeti vekni" foglalta el, tetején száraz repedésekkel. Penelope tweedkenyérnek nevezte, és úgy tett, mint aki szereti, de papa azt mondta, hogy a színe és állaga ugyanolyan, mint az új WC-papíré, és úgy gondolta, mindez azért lehetséges, mert az élelmezési miniszter és az ellátási miniszter – két olyan úr, akik feltételezhetőleg felelősek ezért az életben oly fontos két dologért – összekeverték az ügyeket.
Nagyon nehéz volt, de mégis, Carn Cottage-ban jobban éltek, mint máshol a többiek. Ott voltak Sophie kacsái és tyúkjai, és a tojások, melyeket ezek a kötelességtudó állatok produkáltak, no meg ott volt Ernie Penberth.
Ernie porthkerrisi volt, egész életében Downalongban élt. Apja a városi fűszeres volt, aki áruját lovas kocsival gyűjtötte össze és szállította ki a megrendelőknek; rendíthetetlen jellemű anyja, Mrs. Penberth a nőszövetség oszlopos tagja volt, rendszeresen járt templomba. Ernie gyerekkorában tbc-s lett, és két évet a Thidy Szanatóriumban töltött, majd amikor meggyógyult, időnként Sophie fogadta fel. Akkor jött, amikor szükség volt rá, mindenféle munkát elvégzett a ház körül, segített felásni a kertet. Jelentéktelen külsejű férfi volt, termete alacsony, bőre sárgás, betegsége miatt nem hívták be katonának, így ahelyett, hogy katonaként a háborúban szolgált volna, a helyi parasztoknak segített, akiknek saját fiaik a háborúban voltak. Kevés szabad idejében azonban, már amennyi egyáltalán maradt fáradságos munkája után, Carn Cottage kis háztartásában segített, és az évek során Ernie egyre nélkülözhetetlenebbé vált. Olyan férfi lett belőle, aki bármilyen feladatot el tud végezni, nemcsak nagyszerű zöldségeket termeszt, de megjavítja a kerítést és a fűnyírót, gondoskodik a befagyott vezetékekről, és kicseréli a biztosítékot. Képes volt elvágni egy csirke nyakát is, ha más nem tudta rászánni magát, hogy egy hűséges öreg madár halálát okozza, amely, bár évekig ellátta a családot tojással, most már csak a fazékban hozhatott hasznot.
Amikor már valóban nagyon kevés lett az élelmiszer, és a fejadagból már csak egy kis darab ököruszály jutott hat emberre, valamilyen csoda folytán, mentőangyalként, mindig megjelent Ernie, és a hátsó ajtónál egy nyulat vagy egy makrélát adott be, esetleg egy galambot, amelyet ő maga lőtt.
Közben Penelope és Doris, amit csak lehetett, megtett, hogy az étkezésekbe némi változatosságot vigyenek. Penelope ebben az időben kezdte el azt az egész életre szóló szokását, hogy bárhová ment, mindig egy tarisznyát, kosarat vagy akár vödröt vitt magával. Mindennek hasznát látta, összeszedte és hazavitte. Egy-egy elgurult, leesett répa vagy káposzta mindig nagy becsben volt Carn Cottage-ban, hogy alapját képezze valamilyen tápláló vegetáriánus ételnek vagy ízletes levesnek. A tüskés bozótban csipkebogyót, szedret és bodzát keresett, a dérlepte mezőkön pedig gombát szedett. Rőzsét cipeltek haza, meg fenyőtobozokat a tűzgyújtáshoz, leesett ágakat és vízi hordalékfát a strandról, bármi éghetőt, amivel a vízmelegítőt üzemben tarthatták, és a nappaliban a kandallóban is ébren szíthatták a tüzet. A forró víz különösen fontos volt. A fürdővíz csak három inch mély lehetett – papa a kádba egy vonalat festett, mely fölé már senki nem engedhetett vizet -, és azt a gazdaságos szokást vezették be, hogy egy fürdővízre álltak sorba, először a gyerekek, aztán a felnőttek, az utolsó pedig eszeveszetten szappanozott, mielőtt a víz teljesen kihűlt volna.
A ruhák is gyötrő problémát jelentettek. Szinte mindenkinek arra ment el az összes ruhajegye, hogy a gyerekeket felöltöztessék, és pótolni tudják az elhasználódott lepedőket, pokrócokat. Ezek után a személyes szükségletekre természetesen már semmi sem maradt. Doris, aki szeretett öltözködni, nagyon szenvedett ettől, így állandóan új ruhákat alakított a régiekből, leeresztett egy felhajtást, vagy egy pamutruhából blúzt csinált. Egyszer még egy kék szennyeszsákot is átszabott dirndliszoknyává.
Amikor Doris bemutatta az új modellt, Penelope szóvá tette.
– Az elejébe bele van hímezve, hogy SZENNYES.
– Majd azt hiszik az emberek, hogy így hívnak. Penelopét egyáltalán nem zavarta, hogyan néz ki. A régi ruháit hordta, majd amikor azok teljesen szétmentek, megrohamozta Sophie szekrényeit, válogatás nélkül kivette onnan azt a ruhadarabot, amire szüksége volt.
– Hogy teheted ezt? – kérdezte tőle Doris, azt gondolván, hogy Sophie ruhái szentek, és talán igaza is volt. Penelope viszont fázott. Beleburkolózott egy anyjától származó shetlandkardigánba, és semmiféle érzelgősséget nem engedett meg magának.
Általában mindig harisnya nélkül járt, de amikor megérkeztek a hideg januári szelek, visszatért a vastag, fekete harisnyákhoz, amelyek a tengerészeinél töltött időből származtak. Amikor elnyűtt télikabátja teljesen szétment, a régi kocsitakaróba vágott egy lyukat, és ponchóként hordta.
Papa azt mondta, hogy úgy fest benne, mint egy mexikói indián asszony, de mosolygott, és látszott rajta, hogy értékeli Penelopének ezt a vállalkozását. Egyébként ez idő tájt nem sokat mosolygott. Sophie halála óta nagyon öreg és törődött lett. Valamiért az első világháborúban szerzett lábsérülése is kiújult. A hideg, nedves téli időjárás nagy fájdalmakat okozott neki, és rászokott, hogy bottal járjon. Hajlott háttal járt, nagyon lefogyott, és beteg kezei olyan furcsán viaszosak és élettelenek voltak, akár egy halotté. Mivel képtelen volt segíteni a házban vagy a ház körül, idejét legtöbbször a nappaliban, a kandalló előtt ülve töltötte, miközben kedvenc könyveit vagy az újságokat olvasta, hallgatta a rádiót, vagy más országrészekben lakó régi barátainak írt leveleket fájós kezével. Néha, amikor a nap szépen sütött, és a tenger hullámai kéken csillogtak, közölte, hogy friss levegőre vágyik, mire Penelope elővette kapucnis nagykabátját, kalapját és botját, és kéz a kézben lesétáltak a városba, egészen a kikötő falához, figyelték a halászhajókat és a sirályokat. Máskor, ha elég erősnek érezte magát, messzire, az északi strandig is elmentek, sőt a régi műteremig, amely már régen be volt zárva. Volt, hogy a lejtős utcákon a Művész Galériához sétált, ahol szívesen elüldögélt, nézegetve a festményeket, amelyeket kollégáival együtt gyűjtöttek össze, s amelyek elvesztek egy öreg ember csöndes és magányos emlékezetében.
Azután augusztusban, mire Penelope belenyugodott abba, hogy semmi izgalmas nem fog már történni, mégiscsak történt valami.
A fiúk, Ronald és Clark indították el a dolgot. Rettenetesen dühösen jöttek haza az elmaradt délutáni futballmeccs miatt, mivel úgy tűnt, többé nem használhatják a dombtetőn elnyúló göröngyös városi mezőt. Willi Pendervis két legjobb legelőjével együtt azt is lefoglalták, szögesdróttal vették körül, és megtiltották a belépést. Hogy miért, azt senki nem tudta. Volt, aki szerint fegyverraktárnak akarták használni a második front megnyitásához. Mások szerint hadifogolytábor lesz, s volt, aki úgy vélte: nagy teljesítményű rádióadót telepítenek oda, hogy innen küldjenek titkosan kódolt üzeneteket Mr. Rooseveltnek.
Azaz Porthkerris tele volt mendemondákkal.
Doris hozta a következő rejtélyes hírt a háborús készülődésről. Nancyvel ment sétálni, majd hazafelé a főúton jött Carn Cottage-ba, tele új hírekkel.
– A régi White Caps Hotelt – azt, amelyik már hónapok óta üresen állt – most rendbe hozták. Újrafestették és kitakarították, csillog-villog, a parkolója tele van teherautókkal és amerikai dzsipekkel, a kapuban egy hatalmas tengerészgyalogos áll őrt. így igaz. Királyi Tengerészet. Láttam a sapkáján. Tetszik. Egy kis szórakozásnak jó lesz néhány katona a környéken...
– Királyi Tengerészet. Mi az ördögöt keresnek errefelé?
– Lehet, hogy az európai invázióra készülnek. Nem gondolod, hogy ez a második front megnyitásának kezdete?
Penelope nem tartotta valószínűnek.
– Európát Porthkerrisből megtámadni? Mind megfulladnak, ha innen próbálják meg.
– Valamit azért kell hogy jelentsen.
Azután, egyetlen éjszaka alatt, úgy tűnt, Porthkerris elvesztette északi kikötőgátját. Újabb szögesdrót kerítések nőttek a kikötőn keresztül a Sliding Tackle mentén és azon túl is, körülvéve a halpiacot és az üdvhadsereg épületét. A területet katonai objektumnak nyilvánították. A gát végén a mélyvízi kikötőhelyeket megtisztították a halászhajóktól, helyüket egy tucat parti cirkáló foglalta el. Mindezt maroknyi, tábori öltözetet és zöld sapkát viselő királyi tengerész-kommandós őrizte. Jelenlétük a városban enyhe zavart okozott, de még mindig nem tudott senki magyarázatot adni arra, hogy mit is jelent mindez.
A hónap közepéig is eltartott, mire mindent megtudtak. Az idő remek volt, meleg, szeles. Ezen a bizonyos reggelen Penelope és Lawrence kiment a házból, Penelope a ház előtti lépcsőre ült, és borsót tisztított ebédre, a férfi pedig egy nyugágyat állított fel a füvön, és kalapjával takarta el a szemét az éles fény elől. Ahogy ott ültek, kettesben és mégis csendben, egy hang ütötte meg a fülüket – az alsó kapu kinyílt, majd becsukódott. Mindketten felnéztek, és Watson-Grant tábornokot pillantották meg, amint a fuksziabokrok között felfelé lépked a kőlépcsőn.
Míg Trubshot ezredes a porthkerrisi légvédelem parancsnoka volt, addig Watson-Grant tábornok a helyi polgári védelmet irányította. Lawrence nem kedvelte Trubshot ezredest, viszont sok időt töltött a tábornokkal, aki bár aktív szolgálati idejének legnagyobb részét Quettában és az afgánokkal folytatott csetepatékkal töltötte, nyugdíjazása után félretette háborús múltját, és helyette olyan békés foglalatosságoknak szentelte idejét, mint a kertművelés és a bélyeggyűjtés. Azon a napon nem a polgári védelem egyenruháját viselte, hanem krémszínű vászonöltöny volt rajta, melyet még valószínűleg Delhiben csináltatott, és egy viharvert panamakalap, kifakult, fekete szalaggal. Botjával üdvözlésképpen odaintett Penelope és Lawrence felé, akik már várták.
– Jó reggelt. Ismét egy szép nap.
Alacsony, sovány férfi volt, borostás bajusszal és fakó bőrrel, mintegy igazolva az északnyugati határvidéken töltött éveket. Lawrence örömmel figyelte közeledtét. A tábornok ritkán nézett be hozzájuk, de látogatásainak mindig örültek.
– Remélem, nem zavarok?
– Egyáltalán nem. Csak élvezzük a napot. Bocsásson meg, hogy nem állok fel. Penelope, hozz a tábornoknak egy széket.
Penelope, akin kötény volt ugyan, de cipő nem, félretette a borsóval teli tálat és felállt.
– Jó reggelt, Watson-Grant tábornok.
– Ó, Penelope. Örülök, hogy látom, kedvesem. Sok dolga van a konyhában? Hagyja Dorothyra a borsót.
– Kér egy csésze kávét? – kérdezte Penelope.
A tábornok kissé habozott a válasszal. Hosszú utat tett meg, és nem nagyon kedvelte a kávét, a gint annál inkább. Lawrence tudta ezt, ezért az órájára pillantott.
– Tizenkettő van. Inkább valami erősebbet. Mi van itthon, Penelope?
Penelope felnevetett.
– Nem hiszem, hogy sokféle, de megnézem.
Penelope bement a házba, mely a kinti verőfény után sötétnek tetszett. Az ebédlőben, a szekrényben talált néhány üveg Guinnesst, poharakat és egy üvegnyitót. Mindent tálcára rakott, kivitte és letette az ajtó elé, majd ismét bement, hogy széket hozzon a tábornoknak. Az letelepedett a székre, csontos térdei előreálltak, szűk nadrágszára felcsúszott, és látni engedte sárga zokniba bújtatott, csontos bokáját és bőrből készült bakancsát, amely olyan fényes volt, mint a vadgesztenye.
– Ilyen az élet – jegyezte meg. Penelope kinyitotta az üveget és töltött.
– Sajnálom, csak Guinness. Hónapok óta nem kaptunk gint.
– Csak jegyet. A ginadagunk már egy hónapja elfogyott. Mr. Ridley ígért egy üveggel, ha a következő szállítmány megérkezik, de csak az ördög tudja, mikor lesz az, úgy hát akkor, egészségére.
Az ital felét a tábornok mintha egyetlen kortyban öntötte volna le a torkán. Penelope visszatért a zöldborsós tálhoz, és hallgatta, amint a két öregember egymás egészségéről érdeklődik, kicserélik egymás között a pletykákat, megbeszélik az időjárást és a háború állását. Ugyanakkor abban is biztos volt, hogy a tábornok látogatásának igazi oka nem ez volt, s amint egy kis szünet állt be a beszélgetésben, ő is bekapcsolódott.
– Watson-Grant tábornok, biztos vagyok abban, hogy ön az, aki meg tudja nekünk mondani, mi is történik Porthkerris-ben. Tábor van a mezőn, a kikötőt lezárták, tengerészek költöznek be. Mindenki találgat, de senki nem tud semmit. Ernie Penberth, szokásos hírforrásunk, aratáson van, és már három hete nem láttuk.
– Ami azt illeti – mondta a tábornok – tudom, hogy mi a helyzet.
Lawrence gyorsan közbevágott.
– Ne mondja el, ha titkos.
– Már tudom néhány hete, de eddig mindent titokban kellett tartani. De most már elmondhatom. Gyakorlat. Sziklamászás. A Királyi Tengerészet oktatja.
– És kit fognak tanítani?
– Az USA-rohamcsapatot.
– Amerikai rohamcsapatot? Azt akarja mondani, hogy az amerikaiak fognak megszállni minket?
A tábornok jól szórakozott.
– Inkább az amerikaiak, mint a németek.
– A tábor tehát az amerikaiaknak van? – kérdezte Penelope.
– Pontosan.
– És megérkeztek már?
– Nem, még nem. Azt hiszem, tudni fogjuk, ha megjönnek. Szegény ördögök. Egész életüket eddig valószínűleg a prérin vagy a kansasi síkságon töltötték, talán még tengert sem láttak életükben. Képzeljék el, megérkeznek Porthkerrisbe, majd meg kell mászniuk a Boscarben-sziklákat.
– A Boscarben-sziklákat? – Penelope majdnem elájult. -Nem tudok szörnyűbbet elképzelni, mint a Boscarbenen tanulni a hegymászást. Az ezer láb magas sziklák teljesen függőlegesek.
– Azt hiszem, éppen ezért – mondta a tábornok. – Mindazonáltal azt kell mondanom, hogy egyetértek, Penelope. Már a puszta gondolattól rosszul vagyok. Szegény, szerencsétlen jenkik, persze inkább ők, mint én. – Penelope elmosolyodott. A tábornok nem nagyon válogatta meg a szavait, és pont ezt szerette benne.
– És mivel szállnak partra? – kérdezte Lawrence.
– Szállítóhajókkal. A tenger felől viszik őket a sziklákhoz. Gondolom, mire kikötnének a sziklák lábainál, már régen belehaltak a tengeribetegségbe.
Penelope még jobban sajnálta a szegény fiatal amerikaiakat.
– Nem fogják érteni, mi történik velük. És mit fognak csinálni a szabad idejükben? Porthkerrisről nem mondható, hogy dúlna benne a társadalmi élet, Sliding Tackle pedig nem a világ legizgalmasabb kocsmája. Mellesleg, nincs itt senki, a fiatalok mind elmentek. Csak a szalmaözvegyek, a kisgyerekek és az öregek maradtak. Mint mi.
– Doris nagyon izgatott lesz majd – jegyezte meg Lawrence. – Amerikai katonák, akik úgy beszélnek, mint a filmsztárok, érdekes változásokat hozhatnak.
A tábornok nevetett.
– Valóban mindig problémát okoz, hogy mit lehet csinálni egy csomó hangoskodó katonával. Viszont amikorra egypárszor már fel is, le is megtették az utat a boscarbeni sziklákon, nem hiszem, hogy túl sok energiájuk maradna a... – megállt, hogy valami megfelelő és elfogadható szót találjon, de csupán azzal tudott előrukkolni, hogy „szoknyavadászatra".
Most Lawrence-en volt a sor, hogy elnevesse magát.
– Azt hiszem, ez mind nagyon izgalmas. – Hirtelen támadt egy ötlete. – Menjünk és nézzünk körül, Penelope. Most már, hogy tudjuk, miről van szó, menjünk és nézzük meg magunknak. Még ma délután.
– De papa, nincs mit nézni.
– Rengeteg néznivaló van. Például az új emberek a környéken. Már nagyon jól jönne valami esemény. Persze, nem egy eltévedt bombára vágyom. Ó, tábornok, kifogyott az itala... igya meg a többit is.
Még mielőtt a tábornok megfontolhatta volna a választ, Penelope hirtelen közbevágott.
– Már nincs több. Ez volt az utolsó két üveg.
– Ebben az esetben – a tábornok a lábához, a fűre helyezte üres poharát -, már megyek is. Megnézem Dorothyt, hogyan halad az ebéddel. – A megroggyant nyugágyból csak némi nehézségek árán sikerült feltápászkodnia. A többiek is követték. – Nagyszerű volt. Igazán kellemes.
– Köszönjük, hogy eljött. És hogy felvilágosított.
– Gondoltam, hogy érdekli magukat. Gondoltam, különben is találgatnak. Ettől talán egy kicsit szebbnek tűnik a jövő. Talán mégiscsak közelebb kerülünk ennek a rohadt háborúnak a végéhez. – Megbökte a kalapját. – Viszontlátásra, Penelope.
– Viszontlátásra. És üdvözletem a feleségének.
– Átadom.
– Elkísérem a kapuig – mondta Lawrence, és együtt indultak el. Penelope nézte őket, amint lesétálnak a kertben. Olyanok voltak, mint két öreg kutya. Egy méltóságteljes bernáthegyi meg egy kis drótszőrű foxi. Elérték a lépcsőt, és óvatosan kezdtek lefelé lépkedni. Penelope lehajolt a fazékért, benne a kifejtett borsóval, és a tálért a borsóhéjjal, bevitte őket. Bent találkozott Dorisszal, és mindent elmesélt, amit Watson-Grant tábornok neki és Lawrence-nek mondott.
– Amerikaiak. – Doris alig hitt a jó szerencséjükben. – Amerikaiak Porthkerrisben. Hála istennek, végre egy kis élet. Amerikaiak – ismételgette a varázslatos szót. – Mennyi mindenre gondoltunk, ugye, de az amerikaiak sosem jutottak eszünkbe.
Watson-Grant tábornok látogatása Lawrence-t teljesen lázba hozta. Ebéd közben is csak erről folyt a társalgás. Amikor Penelope az asztal leszedése és a mosogatás után előkerült a konyhából, apját már útra készen találta; viseltes kordbársony zakóban, hogy megvédje öreg csontjait az éles széltől, nyaka köré pedig egy piros sálat tekert. Már felvette a kalapját és a kesztyűjét is, és türelmesen üldögélt a hallban, miközben kezét botjának csontfogantyúján pihentette.
– Papa.
– Induljunk !
Penelopének ezer dolga volt. Zöldséget kellett gyomlálni, füvet nyírni, és még egy halom vasalnivaló is várta.
– Tényleg el akarsz menni?
– Mondtam már, nem? Mondtam, hogy el akarok menni és körülnézni.
– Jó, de várnod kell egypár percet, amíg felkapok egy cipőt...
– Mozogj már. Nem érünk rá egész nap.
Pedig eléggé ráértek, de Penelope ráhagyta. Visszament a konyhába, elmondta Dorisnak a tervet, Nancynek gyorsan adott egy puszit, felszaladt, cipőt húzott, megmosta az arcát, átkefélte a haját és hátrakötötte egy régi fekete selyemsállal. A fiókból előhúzott egy kardigánt, átvetette a vállán, és már le is rohant.
Apja pont ott várta, ahol hagyta, de amikor meglátta, felállt.
– Nagyon szép vagy, kedvesem.
– Köszönöm, papa.
– Indulás. Nézzük meg a Hadsereget!
Amint az ajtón kívül voltak, Penelope már örült, hogy apja rákényszerítette a sétára, mert csodálatos délután volt; az ég tiszta és kék, a dagály pedig fehér habbal keretezte az öblöt. Trevose Head párába burkolódzott, de a szellő hűvösen és sósán lengedezett. Elérték a főutat, átvágtak rajta, és megálltak nézelődni. Látták a falként meredező sziklákat, lenéztek a háztetőkre, a kertekre, az összevissza vonalaknak tűnő sínekre, amelyek a vasútállomáshoz vezettek, majd le a strandra. A háború előtt, augusztusban a strand mindig zsúfolt volt, most azonban majdnem kihalt. A szögesdrót akadály, amelyet 1940-ben állítottak fel, még mindig ott volt a zöldterület és a homok között, de a közepén egy nyílással, ahol egypár család mégiscsak bement, hogy szaladgálhassanak bent a gyerekek és a kutyák. Messze alattuk fallal körbekerített kertecskét láttak, ahol az almafa körül rózsaszínű rózsák virítottak, a szél egy pálmafa száraz leveleit zörgette.
Tovább sétáltak a lejtős domboldalon. Az út kanyarulatában feltűnt a White Caps Hotel, egy magányos kőház az öbölre nyíló ablakokkal. Már egy ideje üresen és lepusztultan állt, de most látták, hogy frissen festették fehérre, és meglepően jó karban van. A parkolót körülvevő vasrácsot is befestették, maga a parkoló pedig tele volt khakiszínű teherautókkal és dzsipekkel. A nyitott kapuban egy tengerész állt őrséget.
– Hát, sose gondoltam volna – morogta Lawrence. – Doris most az egyszer fején találta a szöget.
Közelebb mentek, és látták a fehér zászlórudat és a szélben csapkodó zászlót. Frissen felmosott gránitlépcső vezetett fel a napfényben csillogó bejárathoz. Kissé megálltak bámészkodni. A fiatal tengerész az őrségből mozdulatlanul nézett vissza rájuk.
– Jobb lesz, ha megyünk – mondta Lawrence kisvártatva. – Különben úgy elzavarnak minket innen, mint az utcalányokat.
De még mielőtt távozhattak volna, az épületből lázas tevékenység zaja hallatszott ki. A belső üveges ajtót kinyitották, és két egyenruhás alak jelent meg. Egy őrnagy és egy őrmester. Csizmájuk katonásan kopogott, miközben lefelé rohantak a lépcsőn, majd beültek az egyik dzsipbe. Az őrmester vezetett. Elindította a motort, tolatott és megfordult. Amint átjöttek a kapun, az őrségben lévő fiatal tengerész tisztelgett. A tiszt viszonozta. Felérve a főútra vártak egy pillanatig, de nem lévén forgalom, a dzsip rögtön befordult a város felé és elporzott.
Penelope és apja látta őket eltűnni a házak között.
– Gyerünk – mondta Lawrence -, menjünk tovább.
– Hová megyünk?
– Természetesen megnézzük a partra szálló hajót. Aztán elmegyünk a galériába. Már hetek óta nem voltunk ott.
A galéria. Penelope bármit is tervezett délutánra, elbúcsúzhatott tőle. És bár már készen volt kifogásaival, de apja sötét szeme a kellemes élmények reményében olyan boldogan csillogott, hogy nem volt szíve elrontani az örömét.
Beleegyezően mosolygott, és belekarolt az apjába.
– Rendben, a partra szálló hajó és aztán a galéria, de csak szép lassan. Nincs értelme, hogy kifáradj.
A galéria mindig hűvös volt, még augusztusban is. A vastag kőfalak kívül tartották a nap melegét, a nagy ablakok pedig jó szellőzést biztosítottak. A padló palakőből készült, és a házban nem volt semmiféle fűtés. Mrs. Trewey volt szolgálatban, az ajtónál egy katalógusokkal teleszórt kártyaasztalnál ült pokrócba burkolódzva egy villanymelegítő mellett.
Penelopén és Lawrence-en kívül nem volt senki más a galériában. Egymás mellett ültek a hosszú, koros bőrdíványon, amely a terem közepén állt... Csendben ültek. Ez volt a hagyomány. Lawrence nem akart beszélgetni. Azt szerette, ha békén hagyták. Előregörnyedt, fejét a kezén nyugtatta, amelyet a botjával támasztott alá, és nagyon figyelmesen nézte a műveket; olyan volt, mintha elégedetten társalogna régi barátaival, akik közül már többen nem éltek.
Penelope mindezt tudomásul vette, hátradőlt, kardigánjába burkolódzott, és hosszú, barnára lesült lábát kinyújtotta maga elé. Tornacipője lyukas volt. Eszébe jutottak a cipők. Nancynek cipő kellett, de egy új, vastag pulóver is, és a tél közeledtével nem volt elég ruhajegy mindkettőre. A cipőre feltétlenül kell. Ami a pulóvert illeti, talán Penelope talál majd egy régi, kézzel kötött ruhadarabot, felfejti, és átköti Nancynek. Ilyen már máskor is előfordult, de tudta, hogy nehézkes és babra munkáról van szó, így a gondolat nem nagyon lelkesítette. Milyen csodálatos lenne új gyapjúfonalat venni: rózsaszínt vagy citromsárgát, vastagot és puhát, milyen gyönyörűt, igazán csinosát köthetne Nancynek.
Mögöttük kinyitották az ajtót, majd becsukták. Hideg fuvallat csapta meg őket, de egyikük sem mozdult. Léptek. Egy férfi. Még egy látogató. Valaki néhány szót váltott Mrs. Treweyjel. És azután a csizmás lábak lassú, meg-megálló lépteit hallották, amint az új látogató körbejárt a termen. Vagy tíz perc múlva Penelope látómezejének széléhez érkezett. Még mindig Nancy pulóvere járt az eszében. Penelope most megpillantotta hátulról a látogatót, aki nem lehetett más, mint az a tengerész őrnagy, aki olyan elegánsan távozott a dzsippel. Khaki tábori egyenruha, zöld barett, váll-lapjain korona. Eltéveszthetetlen. Penelope nézte, amint kezeit hátul összekulcsolva közeledik feléjük. Amikor már közel volt hozzájuk, feléjük fordult. Magas, szikár ember volt, kék szeme csak úgy világított.
Penelope szeme találkozott a pillantásával, és kellemetlenül érezte magát, hogy a férfi rajtakapta, amint bámulja őt. Penelope elfordult. így Lawrence-re maradt, hogy megtörje a csendet. Hirtelen ő is megérezte a jövevény jelenlétét, és felemelte fejét, hogy megnézze, ki lehet.
Egy kis szél támadt, kissé megzörgette az ablakokat.
– Jó napot – mondta Lawrence.
– Jó napot, uram.
A nagy fekete kalap karimája alól Lawrence szeme csodálkozva húzódott össze.
– Nem maga az az ember, akit a dzsipben láttunk távozni?
– így igaz, uram, maguk az út másik oldalán voltak. Gondoltam, hogy fölismertek. – Hangja hűvösen csengett.
– Hol van az őrmestere?
– Lent, a kikötőben.
– Nem tartott sokáig, míg megtalálta ezt a helyet.
– Már három napja itt vagyok, és csak most adódott rá alkalom, hogy eljöjjek ide.
– Úgy érti, hogy már tudott a galériáról?
– Persze, ki nem tud róla?
– Sokan. – Kis szünet következett, közben Lawrence figyelmesen szemügyre vette az idegent. Ilyenkor szúrós tekintete áldozatai számára igen kellemetlen volt. A tengerész őrnagy azonban nem látszott zavartnak. Egyszerűen várt, Lawrence pedig értékelve nyugalmát, láthatóan felengedett. Hirtelen azt mondta: – Lawrence Stern vagyok.
– Gondoltam, hogy maga lehet. Reméltem. Megtiszteltetés, hogy megismerhetem.
– A lányom, Penelope Keeling.
– Örvendek – mondta a férfi, de nem lépett előre, hogy kezet fogjon Penelopéval.
– Hello – mondta Penelope.
– Önt hogy hívják?
– Lomax, uram, Richard Lomax.
– Nohát, Lomax őrnagy. – Lawrence megveregette maga mellett a viseltes bőrt. – Jöjjön és üljön ide. Furcsán érzem magam, hogy ott álldogál. Én sose szerettem álldogálni.
Lomax őrnagy továbbra sem jött zavarba, követte az utasítást, és leült Lawrence másik oldalára. Előredőlt, lazított, kezeit a térdei között lógatta.
– Ugye, maga alapította ezt a galériát?
– Én is, de egy csomó más ember is. A 20-as évek elején. Azelőtt ez itt kápolna volt. Évekig üresen állt. Ingyen kaptuk meg, a probléma csak az volt, hogy csakis a legjobb festményeket szerettük volna idehozni. Hogy a gyűjtemény alapját megalkossuk, mindannyian a galériának ajándékoztuk egy-egy kedvenc művünket. Látja. – Hátradőlt és botját használta mutatópálcának. – Stanhope Forbes, Laura Knight. Micsoda különleges szépség.
– És szokatlan. Nekem mindig a cirkusz jut róla eszembe.
– Ez Porthcurnóban készült. – A botja továbbhaladt. – Lamorna Birch. Munnings. Montague Dawson. Thomas Millie Dow. Russel Elint...
– El kell mondanom, uram, hogy az apámnak volt magától egy festménye. Sajnos, amikor meghalt, a házat eladták, és a festményt is...
– Melyik volt az?
Tovább beszélgettek. Penelope már nem figyelt oda, pillanatnyilag éppen az ennivaló járt az eszében. Az aznap esti vacsora. Mit is adhatna nekik? Sajtos makarónit? Volt még egy darab maradék cheddar sajt a múlt heti fejadagból, amit lereszelhetne, és jó lenne mártásnak. Vagy sajtos karfiolt? De két nappal korábban volt már karfiol, és a gyerekek morognának.
– ... és modern művek nincsenek itt?
– Amint látja. Baj?
– Nem.
– De azért szereti őket, nem ?
– Mirót és Picassót szeretem. Chagall és Braque is örömmel tölt el. Dalit utálom.
Lawrence kuncogott.
– Szürrealizmus. Kultusz. De a háború után hamarosan valami csodálatos fog történni. Én és a saját generációm meg a minket követő generáció addig jutott el, ameddig csak eljuthatott. A művészet világára forradalom vár, s ez nagy izgalommal tölt el. Már csak ezért is szeretnék ismét fiatal lenni. Hogy megnézhessem, mi minden történik. Mert egy nap eljönnek. Ahogy mi is eljöttünk. Fiatal emberek csodás víziókkal, mély átéléssel és óriási tehetséggel. El fognak jönni, de nem azért, hogy lefessék az öblöt és a tengert és a hajókat és a mólót, hanem azért, hogy a nap melegét és a szél színét fessék le. Teljesen új koncepció. Micsoda életszerűség. Csodálatos. – Sóhajtott. – És én régen halott leszek, még mielőtt elkezdődhetne. Csodálja, hogy sajnálom, hogy ebből kimaradok?
– Minden nem férhet bele egy emberéletbe.
– Igaz. De nehéz nem mohónak lenni. Az emberi természet olyan, hogy mindig többet akar.
Ismét csend támadt. Penelopénak a vacsora járt a fejében, az órájára pillantott. Háromnegyed négy volt. Mire visszaérnek Carn Cottage-ba, már majdnem öt óra lesz.
– Papa, mennünk kellene – mondta. Apja, mintha meg sem hallotta volna. -Hm?
– Azt mondom, ideje, hogy hazainduljunk.
– Igen, igen, persze. – Összeszedte magát és feltápászkodott, de mielőtt még felállhatott volna, Lomax őrnagy már talpon volt és segített neki. – Köszönöm... nagyon kedves. Az öregség rettenetes dolog. – Végre felegyenesedett. – Az ízületi gyulladás még rémesebb. Már évek óta nem festettem.
– Sajnálom.
Amikor végre útra készen voltak, Lomax őrnagy az ajtóig kísérte őket. Kint, a széles macskaköves téren állt a dzsip.
– Szívesen hazavinném magukat, de a szabályzat szerint szolgálati járművekben nem szabad civileket szállítani – mentegetőzött az őrnagy.
– Szívesebben sétálunk – biztosította Lawrence. – Van időnk. Örültem, hogy beszélgethettünk.
– Remélem, még találkozunk.
– Hát persze. Jöjjön el és vacsorázzon velünk. – Lawrence megállt, eltűnődött a kiváló ötleten. Penelopénak majd elállt a szívverése, mert tudta, mi következik. Könyökével oldalba bökte apját, de ő nem vette tudomásul a figyelmeztetést, aztán meg már késő volt. – Jöjjön el ma este vacsorázni.
Lánya mérgesen suttogta: – Papa, nincsen semmi vacsorára. Még azt sem tudom, hogy mi mit fogunk enni.
– Ó – apja sértődöttnek és csalódottnak tűnt, de Lomax őrnagy rendbe hozta a helyzetet. – Nagyon kedves, de sajnos, a mai este nekem nem alkalmas.
– Talán majd máskor.
– Igen, uram. Köszönöm. Egy másik alkalommal nagyon szívesen.
– Mi mindig itt vagyunk a környéken.
– Gyerünk, papa.
– Au revoir, Lomax őrnagy. – Lawrence Stern búcsúzásul megemelte botját, és végre hallgatva Penelope sürgetésére, elindult. Még mindig meg volt sértődve.
– Ez csúnya volt – figyelmeztette Penelopét. – Sophie soha nem utasított el egyetlen vendéget sem, még akkor sem, ha nem volt más, mint kenyér és sajt.
– De hát különben sem tudott volna ma eljönni.
Kart karba öltve haladtak lefelé a lejtős macskaköveken a kikötői út felé, amely a hazafelé tartó hosszú útjuk eleje volt. Penelope nem nézett vissza, de az volt az érzése, hogy Lomax őrnagy még mindig ugyanott áll a dzsipje mellett, és addig figyeli őket, amíg Sliding Tackle-nél befordulnak és eltűnnek szeme elől.
A délutáni izgalmak, a hosszú séta, a friss levegő nagyon elfárasztotta az öregurat. Amikor végre megérkeztek Carn Cottage kapujához, és Penelope bevezette a házba, egészen megkönnyebbülve rogyott le egy székbe, hogy végre lélegzethez jusson. Lánya levette és felakasztotta a kalapját, majd letekerte nyakáról a sálat. Kesztyűs kezét dörzsölgette, mintha ez a kis figyelmesség visszahozná az életet beteg ujjaiba.
– Legközelebb, ha a galériába megyünk, visszafelé taxiba ülünk.
– A Bentleyvel kellett volna mennünk. Miért nem mentünk azzal?
– Mert nem kapunk hozzá benzint.
– Hát, nem sok haszna van benzin nélkül.
Kis idő múlva, amikor már valamennyire magához tért, bement a nappaliba, ahol Penelope kényelmes helyet készített neki az ismerős, puha párnák között.
– Csinálok neked egy csésze teát.
– Ne fáradj. Alszom egy kicsit.
Hátradőlt és behunyta a szemét. Penelope a tűzhöz térdelt, és begyújtott. Apja kinyitotta a szemét.
– Augusztusban tüzet gyújtani?
– Nem akarom, hogy megfázzál. – Felállt. – Jól vagy?
– Persze. – És hálás szeretettel mosolygott rá. – Köszönöm, hogy velem jöttél. Kellemes délután volt.
– Nagyon örülök, hogy élvezted.
– Jó volt, hogy találkoztunk azzal a fiatalemberrel. Élveztem, hogy beszélgettünk. Már nagyon régen nem beszélgettem így. Nagyon régen. Ugye, meghívjuk egyszer vacsorázni? Szívesen látnám megint.
– Igen, természetesen.
– Megkérjük Ernie-t, hogy lőjön egy galambot. Biztosan szereti majd a galambot... – Lawrence szemei ismét lecsukódtak. Lánya pedig kiment.
Augusztus végére betakarították a termést. Az Egyesült Államok rangersei birtokba vették a hegytetőn az új tábort, az időjárás elromlott.
A termés jó volt, a gazdák meg voltak elégedve. Biztosan megdicséri majd őket a Mezőgazdasági Minisztérium. Ami az amerikai csapatokat illeti, nem zavarták annyira Porthkerris életét, mint ahogy sokan tartottak tőle. A templomjáró vénkisasszonyok rémes víziói nem váltak valóra, nem voltak részegek, csetepaték vagy erőszakos cselekedetek. Éppen ellenkezőleg, az amerikai katonák jó modorúak voltak, kellemesen viselkedtek. Fiatalok voltak, nyúlánkak, rövidre vágott hajjal, terepszínű kabátban és piros barettel a fejükön. Gumitalpú csizmában jártak az utcákon, és eltekintve a lányoknak szóló kötelező fütyüléstől és a gyerekekkel kezdeményezett barátkozástól (mely utóbbiaknak hamarosan csokoládétól és rágógumitól dagadt a zsebük), a jelenlétük igazán nem hozott nagy változást a kisváros napi életében. Parancsra – és talán biztonsági okból – nagyon csendesek voltak, a tábortól a kikötőig teherautókban összezsúfolódva vagy dzsipekben tették meg az utat. Ilyenkor kötelességszerűen minden nőnek utánafütyültek, aki éppen arra járt, mintha csak eleget akarnának tenni azoknak a rémhíreknek, amelyek előttük jártak. De ahogy teltek a napok, világossá vált, hogy Watson-Grant tábornoknak igaza volt, és azok az emberek, akik egész napjukat fárasztó tengeri úton és Boscarben szikláin töltötték, estére már másra sem tudtak gondolni, mint egy forró zuhanyra, ételre és alvásra.
A nehézségeket fokozandó, az időjárás többhetes napsütés után igen kellemetlenné vált. A szél megfordult és északnyugatról fújt, a barométer zuhant, megeredt az eső, és a tenger felől még több szürke felhő érkezett. A városban a macskakövek fényesen csillogtak, és a csatornák tele voltak ázott szeméttel. Carn Cottage-ban a virágágyások sártengerré váltak, a kimosott ruha pedig a konyhában lógott, mert máshol nem lehetett megszárítani.
Ahogy Lawrence az ablakon kitekintve megjegyezte, ez elég volt ahhoz, hogy bárki hevét lehűtse.
A tenger szürke volt és haragos. Viharos hullámok csapkodták az Északi strandot, jóval a szokásos vízvonalon túl. De a hordalékon kívül más, érdekesebb dolgokat is kisodort a víz. Egy kereskedelmi hajó szomorú maradványait, amelyet hetekkel vagy hónapokkal ezelőtt ért torpedótalálat kint az Atlanti-óceánon. Egy-két mentőövet és egypár faládát is partra vetett a vihar.
Ernie Penberth apja kora reggel kiment a lovával és kocsijával, és ő volt az első, aki mindezt felderítette. Ugyanaznap tizenegy órakor Ernie megjelent a Carn Cottage hátsó ajtajánál. Penelope éppen almát hámozott, és ahogy felnézett, ott állt előtte Ernie víztől csöpögő viharkabátjában és orráig behúzott, elázott sapkában. De azért vigyorgott.
– Szeretne őszibarackkonzervet, ugye?
– Őszibarackkonzervet! Maga viccel velem!
– Az apámnak két tele ládája van belőle az üzletben. Az Északi strandon találta, és összeszedte, behozta és kinyitotta. Kaliforniai őszibarackkonzerv. Olyan, mint a friss.
– Micsoda főnyeremény! Tényleg kaphatok egypárat?
– Eltett magának hatot. Gondolta, a gyerekek biztos szeretni fogják. Mondta, hogy bármikor lemehet értük.
– Egy angyal. Ó, Ernie, nagyon köszönöm, még ma délután lemegyek, mielőtt meggondolja magát.
– Nem gondolja meg.
– Eszik velünk?
– Nem, vissza kell mennem. De azért köszönöm.
Amint megebédeltek, Penelope nekikészült. Csizmát húzott, sárga viharkabátját begombolta, gyapjúkalapját a fülére húzta. Két jó erős bevásárlókosarat vitt magával, és amint hozzászokott a szél erejéhez – amely néha valósággal feldöntötte – és az esőhöz, mely tühegyesen vágódott az arcába, a vad időjárást egészen vidáman fogadta és élvezni is kezdte. A várost meglepően kihaltnak találta. A vihar mindenkit hazakergetett, de Penelope egyre elégedettebben ballagott a kihalt utcákon. Vakmerő felfedezőnek érezte magát.
Mr. Penberth zöldségüzlete a Downalongon volt, félúton a kikötő felé. A kis hátsó utcák labirintusán keresztül is oda lehetett jutni, de Penelope inkább a tengerpart felé ment, befordult a Lifeboat House-nál, és kilépett a szélviharba. Dagály volt, és a kikötőt dühöngő, szürke habok verték. A sivító sirályok minden irányban szétszóródtak, a halászhajók az északi mólónál hánykolódtak, és a partra szálló hajót is látta táncolni. Az időjárás láthatóan még a kommandósoknak is túl viharos volt ahhoz, hogy kimerészkedjenek.
Némi megkönnyebbülést jelentett, amikor végre két utca találkozásánál eljutott a zöldséges háromszögletű házacskájához. Amint benyitott, feje felett kis csengők szólaltak meg. Az üzlet üres volt, és kellemes fehérrépa-, alma- és földszag terjengett benne. Mire becsukta az ajtót, a hátsó oldalon felemelkedett egy függöny, és megjelent Mr. Penberth, aki a szokásos öltözetében volt, tengerészkék pulóverben és gomba alakú sapkában.
– Én vagyok az – mondta Penelope teljesen feleslegesen, miközben a padlón mindenütt víztócsákat hagyott maga után.
– Gondoltam, hogy maga lehet az. – Neki is olyan sötét szeme volt, mint a fiának, és ugyanolyan mosolya. – Hát mégiscsak lesétált hozzánk? Nyomorult egy nap. De ha a vihar kitombolta magát, egész szép idő lesz estére. Éppen hallottam a rádión a hajózási időjárás-jelentést. Megkapta az üzenetemet, ugye? Ernie beszélt magának az őszibarackkonzervekről?
– Mi másért lennék itt? Nancy még életében nem evett őszibarackot.
– Legjobb lesz, ha hátramegyünk. Eldugtam őket, bizony. Még megtudják, hogy van őszibarackkonzervem, és akkor nem lesz egy perc nyugtom se. – Félrehúzta a függönyt, Penelope pedig bevitte kosarait a rendetlen és zsúfolt hátsó helyiségbe, mely egyszerre volt iroda és raktár. Egy fekete kályha füstölgött, amely soha nem aludhatott ki, Mr. Penberth innen intézte telefonjait, és itt csinált magának teát, amikor a forgalom megengedte. Ma a raktár erősen halszagú volt, de Penelope alig vette észre, mert figyelmét teljesen lekötötték a konzervhalmok, melyek minden vízszintes felületet színültig megtöltöttek... Mr. Penberth reggeli zsákmánya.
– Micsoda fogás! Ernie azt mondta, hogy az Északi strandon voltak. Hogyan kerültek ide a ládák?
– Megkértem a szomszédot és ő segített. A kordén húztuk haza. Ugye, elég lesz hat?
– Bőven.
Hármat-hármat belerakott a kosaraiba.
– Hogy áll a halakkal? – kérdezte.
– Miért?
Mr. Penberth eltűnt az íróasztala alatt, majd a halszag eredetével tűnt fel ismét. Penelope belenézett a vödörbe, és látta, hogy majdnem tele van ezüstöskék makrélával.
– Az egyik fiú kint volt reggel, és elcseréltük ezeket némi őszibarackért. Mrs. Penberth nem eszi meg a makrélát, azt mondja, piszkos hal. Gondoltam, maga tudná használni őket. Frissek.
– Ha kaphatnék egy fél tucatot, akkor meglenne a vacsoránk.
– Nagyszerű – mondta Mr. Penberth. Valahonnan egy régi újságpapírt kerített elő, a halakat ügyetlenül belecsomagolta és a konzervek tetejére tette. – így.
Penelope felemelte a kosarakat. Nagyon nehezek voltak. Mr. Penberth a homlokát ráncolta.
– Menni fog? Nem túl nehezek? Tudja, legközelebb felvihetném magammal a kordén, de a makréla nem bír ki még egy napot.
– Menni fog.
– Hát, remélem, mindannyiuknak ízleni fog... – Az ajtóhoz kísérte Penelopét. – Hogy van Nancy?
– Olyan, mint egy virágszál.
– Mondja meg neki meg Dorisnak, hogy jöjjenek el meglátogatni. Már legalább egy hónapja nem láttam őket.
– Megmondom nekik. És köszönöm, Mr. Penberth, nagyon köszönöm.
Penelope kinyitotta a csilingelő ajtót.
– Részemről a szerencse, kedvesem.
Az őszibarackkal és makrélával megpakolva Penelope hazafelé indult. Késő délutánra már volt itt-ott néhány ember az utcán, előkerültek vásárolni, vagy egyéb ügyeiket intézni. Mr. Penberthnek igaza volt az időjárással. A dagály véget ért, a szél ereje már csökkenni kezdett, és az eső is elcsendesedett. Felnézett és egy kis kékséget látott a szürke felhők vonulata mögött. Vidáman lépkedett, elég jó hangulatban, mivel ez egyszer kivételesen nem kellett aggódnia, hogy mit ad vacsorára. Egy kicsit később azonban a nehéz kosarak megtették a magukét, a keze megfájdult, karjait pedig úgy érezte, mintha tőből tépték volna ki. Futólag eszébe jutott, hogy talán mégsem kellett volna visszautasítani Mr. Penberth ajánlatát, hogy hazaszállítsa az árut, de ezt a gondolatot szinte azonnal kiverte fejéből egy gyorsan közeledő jármű hangja, mely háta mögül, az északi móló irányából jött.
Az út keskeny volt, a gödrök pedig mélyek. Nem akarta, hogy ráfröcskölödjék a sár, ezért félrelépett, és meg akarta várni, míg a jármű továbbmegy. Az el is száguldott mellette, de aztán néhány yarddal tovább csikorgó fékezéssel szinte azonnal megállt. A nyitott dzsipben két ismerős egyenruhás ült, Lomax őrnagy és az őrmestere. A dzsip továbbra is ott állt, de a motorja járt, Lomax őrnagy kiszállt belőle, és visszasétált Penelopéhoz.
– Kissé sokat cipel – mondta.
Penelope örömében, hogy megszabadulhat a kosaraitól, letette őket a járdára és kihúzta magát.
– Valóban.
– A múltkor találkoztunk.
– Emlékszem.
– Bevásárolt?
– Nem. Csak ajándékot kaptam. Hat doboz őszibarackkonzervet. Az Északi strandon kerültek elő ma reggel. Meg néhány makrélát.
– Messzire kell cipelnie?
– Haza.
– Az hol van?
– A domb tetején.
– És miért nem szállíttatja házhoz?
– Mert még ma estére kell, vacsorának.
A férfi elmosolyodott, s ettől egészen megváltozott az arca. Penelope most nézte meg először igazán, mert amikor a galériában először találkoztak, olyan jellegtelennek tartotta, hogy valósággal pillantásra sem méltatta. Holott nem így volt. Szép arcvonásai, különösen pedig világító, kék szeme, a mosolya rendkívül vonzó jelenséggé tették Lomax őrnagyot.
– Talán tudunk valamit segíteni – mondta.
– Hogyan?
– Magát nem vehetjük fel, de nem látom okát, hogy Burton őrmester miért ne szállíthatná haza az őszibarackjait.
– Soha nem találna oda.
– Dehogynem. – Ezzel lehajolt és felkapta a kosarakat. Mérgesen mondta:
– Magának igazán nem volna szabad ezeket cipelni! Meg fog ártani.
– Mindig is én vásároltam be, és én cipeltem. Mindenkinek muszáj...
Lomax őrnagy oda sem figyelt rá, máris visszafelé indult a dzsiphez. Penelope egy kicsit még tiltakozott.
– Elbírom...
– Burton őrmester!
Az őrmester leállította a motort.
– Uram?
– Ezeket el kell szállítani. – Betette a kosarakat a dzsip hátsó ülésére. – A fiatal hölgy majd megmondja, hova.
Az őrmester Penelope felé fordult és várt. Penelope kénytelen-kelletlen azt tette, amit mondtak neki...
– Fel a hegyre, aztán Grabney garázsánál jobbra, és azután kövesse az utat, amíg a tetőre ér. Ott van egy magas fal, a helyet Carn Cottage-nak hívják. A dzsipet az úton kell hagynia és átsétálnia a kerten.
– Van valaki otthon, kisasszony?
– Igen, az apám.
– Mi a neve, kisasszony?
– Mr. Stern. Ha nem hallaná magát... ha senki sem nyit ajtót, csak tegye le a kosarakat az ajtó előtt.
– Rendben, kisasszony – mondta az őrmester, és még nem indította el az autót.
– Hát, akkor ez rendben lenne. Rajta, őrmester. Én sétálok egyet. Találkozunk a főhadiszálláson – mondta Lomax őrnagy.
– Uram.
Az őrmester tisztelgett, beindította a motort és elviharzott. A Lifeboat House-nál befordult, és már nem is látták. Penelope ott maradt az őrnaggyal, és kínosan érezte magát; zavarban volt az események váratlan fordulatától. Ráadásul elégedetlen volt saját megjelenésével, amely egyébként a legkevésbé sem szokta érdekelni és zavarni. De nem volt mit tenni, eltekintve attól, hogy levette a lehetetlen gyapjúsapkát, és megrázta a haját. A sapkát a viharkabátja zsebébe gyömöszölte.
– Mehetünk? – kérdezte az őrnagy. Penelope keze hideg volt, így zsebre dugta.
– Tényleg sétálni akar? – kérdezte kételkedve.
– Nem lennék itt, ha nem akarnék.
– Nincs más dolga?
– Mint például?
– Egy gyakorlatot megtervezni vagy jelentést megírni.
– Nem. A mai nap már az enyém.
Elindultak. Penelopének hirtelen eszébe jutott valami.
– Remélem, az őrmestere nem kerül bajba. Biztos vagyok benne, hogy nincs engedélye, hogy mások bevásárlását szállítsa a dzsipben.
– Ha valaki letolja, az csak én lehetek. És különben is, miért olyan biztos benne, hogy engedély kell?
– A Wrenben szolgáltam két hónapot, így ismerem az előírásokat és szabályokat. Nekem sem volt szabad táskát vagy esernyőt hordanom. Ez eléggé megnehezítette az életemet.
– Mikor szolgált a kisegítőknél? – kérdezte érdeklődve a férfi.
– Ó, réges-régen, 1940-ben. Portsmouthban voltam.
– Miért hagyta ott?
– Gyerekem lett. Férjhez mentem és gyerekem lett.
– Értem.
– Már majdnem hároméves. Nancynek hívják.
– A férje a tengerészetnél szolgál?
– Igen. A Földközi-tengeren van, azt hiszem. Soha nem tudom biztosan, hol van.
– Mióta nem látta?
– Ó... – Penelope már nem emlékezett rá pontosan és nem is akart. – Ezer éve. – Amint ezt kimondta, fent magasan egy pillanatra a felhők szétváltak, és átszűrődött a napfény. Az esőtől fénylő utcakövek visszaverték a fényt és aranyszínben játszottak.
– Tényleg tisztul az idő, ahogy Mr. Penberth jósolta – mondta Penelope boldogan. – Éppen az időjárás-jelentést hallgatta, és azt mondta, hogy a vihar átvonul rajtunk. Mégiscsak szép esténk lesz, úgy látszik.
– Igen, talán.
A napfény ugyanolyan gyorsan eltűnt, ahogy jött, és minden szürke volt megint. Az eső viszont végre elállt. Penelope megszólalt.
– Ne a városon menjünk keresztül. Menjünk a tenger mellett, és aztán fel a vasútállomásnál. Van ott egy lépcsősor, amely pontosan a White Caps Hotellel szemben ér fel.
– Szívesen. Én még nem nagyon ismerem itt ki magam, de gondolom, maga úgy ismeri a helyet, mint a tenyerét. Mindig is itt élt?
– Nyaranként igen. Télen Londonban laktunk. Közben pedig néha Franciaországba mentünk. Anyám francia volt. Sok barátunk volt ott. Amióta kitört a háború, Porthkerrisbe költöztünk, és gondolom, itt is maradunk már a végéig.
– És a férje? Nem akarja, hogy vele legyen, ha hazajön?
Egy keskeny útra fordultak be, mely a parttal párhuzamosan haladt. Az utat a dagály kavicsokkal és hínárral szórta tele. Penelope lehajolt egy kavicsért, majd a tengerbe dobta.
– Mondtam. A Földközi-tengeren szolgál. És ha lehetne, se tehetném, hogy vele legyek, mert a papának kell gondját viselnem. Anyám 1941-ben a bombázások alatt halt meg. így a papával kell lennem.
A férfi nem mondta, hogy sajnálja, csak ennyit mondott -értem – és úgy hangzott, mintha tényleg értené.
– De nemcsak róla van szó meg rólam és Nancyről. Még Doris is velünk van a két fiával. Menekültek. Hadiözvegy. Azóta se ment vissza Londonba. – Penelope ránézett a férfira. – Papa nagyon örült, hogy beszélgethettek a múltkor a galériában. Haragudott is nagyon, hogy nem hívtam meg vacsorára... mondta, hogy nagyon csúnya dolog volt. Pedig nem akartam udvariatlan lenni. Csak egyszerűen elképzelni sem tudtam, hogy mit is adnék enni.
– Én is nagyon élveztem a találkozásunkat. Amikor megtudtam, hogy ide küldenek, átfutott az agyamon, hogy esetleg láthatom a híres Lawrence Sternt, de soha nem gondoltam volna, hogy ez tényleg meg is történhet. Gondoltam, hogy túl öreg és törékeny már a házon kívüli sétákhoz. Amikor először láttam magukat az út mellett a főhadiszállásnál, azonnal tudtam, hogy ez csak ő lehet. Aztán besétáltam a galériába, és alig hittem a szememnek, hogy tényleg ott vannak. Micsoda festő volt! Maga örökölte a tehetségét?
– Nem. Ez nagyon bosszantó. Gyakran meglátok valamit, ami olyan szép, hogy már fáj, és annyira szeretném megfogni, papírra vetni és örökre megtartani. És, persze, nem tudom.
– Nem könnyű együtt élni a hiányosságainkkal. Penelopénak megfordult a fejében, hogy igazán nem úgy néz
ki, mint aki tudja, mit jelent a „hiányosság" kifejezés.
– Maga fest?
– Nem. Miért kérdezi?
– Amikor papával beszélgetett, olyan szakértőnek tűnt.
– Ha így tűnt, ez annak köszönhető, hogy nagyon művészi gondolkodású és kreatív anya nevelt fel. Amint járni tudtam, végigvitt minden londoni képtáron és múzeumon, és még koncertekre is elcipelt.
– Ez úgy hangzik, mintha egy életre elege lenne a művészetekből.
– Egyáltalán nem. Rendkívül jó taktikai érzékkel mindezt nagyon érdekessé tette. Szórakoztató volt az egész.
– És az apja?
– Apám tőzsdeügynök volt a Cityben.
Penelope elgondolkozott. Más emberek élete mindig olyan izgalmasnak tűnt.
– Hol laktak?
– A Cadogans Gardensben. De miután apám meghalt, anyám eladta a házat, mert túl nagy volt, és egy kisebbe költöztünk a Pembroke Square-en. Most is ott lakik. A bombázások alatt is ott maradt. Azt mondta, hogy inkább meghal, mint hogy máshol éljen, mint Londonban.
Penelopénak Dolly Keeling jutott eszébe, abba a kis lyukba zárva a Coombe Hotelben, miközben Lady Beamishsel bridzsezik, és hosszú, szerető leveleket ír Ambrose-nak. Sóhajtott, mert ha Dollyra gondolt, mindig egy kicsit levert lett. Némi bűntudat bujkált benne, mert Dollyt meg kellene hívni egypár napra Carn Cottage-ba, ha másért nem, csak hogy láthassa az unokáját. Vagy talán neki kellene felajánlania, hogy Nancyvel együtt meglátogatja a Coombe Hotelban. Mindkét lehetőség annyira kínos volt, hogy nem okozott nehézséget bármilyen kifogással elhessegetni magától a gondolatot és mással foglalkozni.
A keskeny út felfelé kezdett kapaszkodni. A tengert maguk mögött hagyták, és most fehérre meszelt, teraszos halászházak sora között haladtak. Egy ajtó kinyílt, macska jelent meg, majd egy asszony követte egy kosár mosott ruhával, és teregetni kezdett. Eközben a nap ismét kisütött, most egészen erősen, az asszony pedig rájuk mosolygott.
– Most már jobb, ugye? Ilyet, mint ez a ma reggeli eső, még nem láttam. De hamarosan szép idő lesz.
A macska Penelope bokájához dörgölődzött, ő pedig lehajolt, hogy megsimogassa. Továbbmentek. Kezét kivette zsebéből, és kigombolta viharkabátját, majd megkérdezte.
– Azért vonult be a tengerészethez, mert nem akart tőzsdeügynök lenni, vagy csak a háború miatt?
– A háború miatt. Tartalékos tiszt vagyok. Úgy érzem, kissé degradáló a kifejezés. De tőzsdeügynök sem akartam lenni. Egyetemre jártam, klasszika-filológiát és angol irodalmat hallgattam, majd tanári állást vállaltam egy előkészítő iskolában.
– És hegyet mászni a Királyi Tengerészet tanította meg? Az őrnagy elmosolyodott.
– Nem, már sokkal korábban is másztam hegyet. Lancashire-ben kollégiumban voltam, és volt ott egy mester, aki néhányunkat elvitt a Lake Districtbe hegyet mászni. Tizennégy éves koromban beleszerettem, és azóta is csinálom.
– Külföldre is jár?
– Igen. Svájcba és Ausztriába. Nepálba is el akartam menni, de ez több hónapos előkészületet és utazást igényelt volna, és sosem volt annyi időm.
– A Matterhorn után a boscarbeni sziklák biztosan könnyűnek látszanak.
– Nem – mondta szárazon. – Egyáltalán nem könnyűek. Folytatták sétájukat, és lefelé haladtak olyan kanyargós utakon, amelyeket az idegenek sose találnának meg, majd olyan meredeken, hogy Penelope kifulladt, nem tudta folytatni a társalgást. Az utolsó lépcsősor cikcakkban haladt fel a sziklán a vasútállomás és a főút között, majd közvetlenül a White Caps Hotellel szemben érkeztek meg.
Kimerülve és kimelegedve, Penelope a falnak dőlve pihegett, várta, hogy lélegzethez jusson, és lelassuljon a szívverése. Lo-max őrnagynak meg sem kottyant az egész. Penelope látta az őrségben lévő tengerészt, ahogy feléjük néz, azonban tekintetéből semmit sem tudott kiolvasni.
Amikor végre beszélni tudott, így szólt.
– Úgy érzem magam, mintha agyonvertek volna.
– Nem csoda.
– Már évek óta nem jöttem erre. Kiskoromban itt szoktam felszaladni végig a strandról. Mintha csak azt akartam volna kipróbálni, mit bírok.
Megfordult, a falnak támaszkodott, és lenézett az útra, ahonnan jöttek. A tengeren már apály volt, a víz megnyugodott, és visszaverte a tisztuló ég kékjét. Messze alattuk egy ember kutyát sétáltatott a parton. A szélből már csak friss szellő maradt, az ázott kertek illatát hozta. Nosztalgiával teli illat volt, Penelope azon kapta magát, hogy olyan eszeveszett boldogság szorongatja torkát, amit gyerekkora óta nem tapasztalt.
Az utolsó néhány évre gondolt, az unalomra, a létezés szűkösségére, és hogy nem volt mire várnia, miben reménykednie. És most mégis, egy rövid pillanatra szétnyílt a függöny, az ablak kitárult, és csodálatos kilátást pillantott meg, mely mindig is ott volt és várt rá. Egy kilátást, mely ráadásul telve volt a legnagyszerűbb lehetőségekkel és alkalmakkal.
Boldogság – emlékezett a háború előtti napokra, az Ambrose előtti időkre, Sophie megrendítő halála előtti időkre. Mintha ismét nagyon fiatal lenne... De hát fiatal vagyok. Csak huszonhárom éves. Megfordult, hogy szembenézzen azzal az emberrel, aki mellette állt, és tele volt hálával, mert valahogy ő volt az, aki ezt a csodálatos déjà vu érzést előidézte.
Látta, hogy a férfi őt figyeli, és kíváncsi volt, vajon mennyit találhatott ki a gondolataiból. Az azonban csöndesen állt, semmit nem árult el.
– Haza kell mennem. Papa lassan aggódni kezd, hogy mi lehet velem – mondta Penelope.
A férfi egyetértően bólintott. Most el kellene búcsúzni. Penelope tovább menne hazafelé. A tiszt átvágna az úton, viszonozná az őr tisztelgését, felszaladna a lépcsőn, és eltűnne az üvegajtó mögött, aztán talán soha nem látnák többé egymást.
Penelope megszólalt :
– Meghívhatom vacsorára?
A férfi nem válaszolt azonnal, így Penelope egy rémes pillanatra attól félt, hogy vissza fogja utasítani. Az őrnagy azonban elmosolyodott.
– Igazán nagyon kedves. Megkönnyebbülés.
– Ma este?
– Komolyan gondolja?
– Nagyon is. A papa nagyon szívesen látná ismét. Folytathatják a beszélgetést.
– Köszönöm, nagyszerű lesz.
– Hát akkor, fél nyolc körül. – Ez borzasztóan formálisnak hangzott. – Most... most azért tudom meghívni, mert kivételesen van mit ennünk.
– Találgathatok? Makréla és őszibarackkompót? Elnevették magukat, és Penelope tudta, hogy ezt a nevetést soha nem felejti el.
Dorist már majd szétvetette a kíváncsiság.
– Mi folyik itt? Itthon vagyok, végzem a dolgom, és egyszer csak megjelenik ez a remek őrmester a kosaraiddal. Be akartam hívni egy csésze teára, de azt mondta, hogy nem maradhat. Hol szedted fel?
Penelope leült a konyhaasztal mellé, és elmesélte az egész váratlan találkozást. Doris tágra nyílt szemekkel hallgatta. Amikor Penelope befejezte, Doris felkiáltott.
– Fogadok, hogy lesz egy gavallérod!
– Ó, Doris, meghívtam vacsorára.
– Mikorra?
– Ma estére.
– Eljön?
– Igen.
Doris nagyot nézett.
– Ó, a fene egye meg! – Hátradőlt a székében, és maga volt a megtestesült reménytelenség.
– Miért, mi baj ?
– Nem leszek itt. Programom van. Clarkot és Ronaldot viszem Penzance-be, ahol az operatársulat a Mikádót játssza.
– Jaj, Doris, pedig arra számítottam, hogy itt leszel. Szükségem van valakire, hogy segítsen. Nem tudod lemondani?
– Nem, nem megy. Egy egész buszt megrendeltünk. És különben is csak két este megy. És a fiúk, szegény gyerekek, már hetek óta csak ezt várják. Hagyjuk, ezen már nem lehet segíteni. De mielőtt még elmennék, segítek főzni és Nancyt ágyba dugni. Leginkább persze az zavar, hogy kihagyom az eseményt. Évek óta nem fordult elő ebben a házban egy igazi férfi.
Penelope nem említette Ambrose-t.
– És Ernie? Ő igazi férfi – mondta.
– Igen, persze. – Szegény Ernie-t Doris egy kézlegyintéssel elintézte. – De nem számít.
Mintha csitri lányok lennének, úgy vihorásztak ártatlan izgalmukban, és munkához láttak, krumplit pucoltak, salátát csináltak, felállították a régi ebédlőasztalt, kötelességtudóan megtisztították a ritkán használt ezüstöt, és eltörölgették a kristály borospoharakat. Lawrence, már készenlétben, óvatosan levonult a pincébe, ahol boldogabb időkben jelentős francia borkészletét tartotta. Ebből már kevés maradt, de felhozott egy palackot abból, amit algériai lőrének nevezett és egy poros palack portóit, mely utóbbit nekilátott a legnagyobb gonddal kancsóba önteni. Penelope tudta, hogy ennél nagyobb megtiszteltetést vendég nem kaphat náluk.
Negyed nyolckor Nancy már ágyban volt, Doris és a fiúk elmentek, minden kész volt, fölment tehát az emeletre a szobájába, hogy összeszedje magát. Tiszta blúzt vett, harisnya nélküli lábára piros cipőt húzott, megkefélte és kontyba tűzte a haját, hajtűvel a helyére erősítette. Nem volt púdere, sem rúzsa, és kölnijének utolsó cseppjét használta el. Hosszan tartó, kritikus pillantással megnézte magát a tükörben, s megjelenését elégedetten nyugtázta. Olyan volt, mint egy nevelőnő. Talált egy piros gyöngysort, a nyaka köré tekerte, s eközben hallotta a kert aljában az ajtót nyílni, majd csukódni. Az ablakhoz ment és látta, amint Richard Lomax felfelé halad az illatos kerten keresztül a lépcsőkig, majd tovább a ház felé. Észrevette, hogy a férfi is átöltözött, a tábori egyenruhát a kevésbé formális gyakorlóruhával és fényes, gesztenyeszínű övvel cserélte fel. Csomagot hozott, ami csak üveget rejthetett.
Amióta elköszöntek, Penelope alig várta, hogy ismét láthassa. Most azonban, ahogy figyelte közeledtét, s tudta, hogy egy pillanaton belül megnyomja a bejárati ajtó csöngőjét, rémület töltötte el. Hideg lábak – Sophie nevezte mindig így azt a szívdobogást, ami egy hirtelen és hamar megbánt cselekedetet kísért. Mi van akkor, ha kellemetlen lesz az este, minden félresikerül és még Doris sincs, aki segítene felvidítani a hangulatot? Teljességgel elképzelhető, hogy tévedett Richard Lomaxszal kapcsolatban. Lehet, hogy a pillanatnyi izgalom, a megmagyarázhatatlan boldogság, a rendkívüli közelség érzése mind csak egy illúzió része, ami saját emelkedett hangulatából született, s abból, hogy a hosszan tartó esők után a nap végre elhatározta, hogy kisüt.
Elment az ablaktól, még egy pillantást vetett saját tükörképére, megigazította a piros nyakláncot, kiment a szobából és elindult lefelé a lépcsőn. Közben megszólalt a csengő. Átment a halion, kinyitotta az ajtót. A férfi mosolygott és így szólt:
– Remélem, nem jöttem se túl későn, se túl korán.
– Egyáltalán nem. Könnyen idetalált?
– Nem volt nehéz. Milyen gyönyörű a kert.
– Nem tett jót neki a vihar. – Hátralépett. – Jöjjön be. Lomax belépett, levette piros szegélyes, ezüstjelvényes zöld barettjét. A komódra tette és szembefordult Penelopéval. Felemelte a csomagot és ennyit mondott :
– Ez az apjáé.
– Kedves magától.
– Szereti a skót whiskyt?
– Igen...
Minden rendben lesz, és Penelope most megint úgy érezte, nem tévedett. A férfi nem volt átlagos. Különleges volt, mert Carn Cottage-ba nemcsak ragyogást, hanem könnyedséget is hozott magával. Penelope emlékezett rá, hogy micsoda gyötrelem volt, amikor Ambrose volt itt. A feszültség és a csendek, s az, ahogy mindenkire hatott, a feszült és ideges légkör. Ezzel a magas idegennel minden kellemes volt. Lehetne régi barát is, aki felújítani jött az ismeretséget, vagy hogy összeszedje a legújabb híreket. A déjà vu érzése visszatért, erősebben, mint valaha. Annyira erős volt, hogy Penelope szinte várta: kinyílik a nappali ajtaja és Sophie lép ki rajta nevetve, karjait a fiatalember nyaka köré kulcsolja és megcsókolja mindkét oldalról. O, kedvesem, úgy vártam, hogy ismét találkozzunk.
– ... de hónapok óta nem is láttunk üveget a házban. Örülni fog neki. Benn ül a nappaliban, magát várja... – Penelope odament és kinyitotta az ajtót. – Papa, megérkezett a vendégünk ... és ajándékot hozott neked...
– Ez az állomásozás – kérdezte Lawrence – mennyi időre szól?
– Fogalmam sincs róla, uram.
– És akkor sem mondaná meg, ha éppen tudná. Mit gondol, jövőre eléggé felkészültek leszünk az európai invázióra?
Richard Lomax mosolygott, de semmit nem árult el.
– Erősen remélem.
– Ezek az amerikaiak, úgy tűnik, nagyon zárkózottak. Azt képzeltük, hogy majd jól szórakoznak itt.
– Nem kimondottan nyaralni jöttek. Ezenkívül hivatásos katonák, teljesen önálló egység. Saját tisztekkel, kantinnal és pihenési lehetőségekkel.
– Hogy boldogul velük?
–Egészében véve nagyon jól. Kissé vadak... talán nem olyan fegyelmezettek, mint a saját csapataink, de egyenként nagyon bátrak.
– És maga irányítja az egész hadműveletet?
– Nem. Mellaby ezredes, a parancsnok. Én egyszerűen a kiképző tiszt vagyok.
– Szeret velük dolgozni? Richard Lomax megvonta a vállát.
– Mindenesetre más.
– És Porthkerris? Volt már itt korábban?
– Nem, soha. A szabadságomat rendszerint északon, hegymászással töltöttem. De mindig tudtam Porthkerrisről, főleg az itteni művészek miatt. Láttam festményeket a kikötőről több képtárban is, ahova anyám cipelt el, és rendkívüli, menynyire egyedi, milyen azonnal felismerhető volt. Változatlan. És a fények. A tenger csillogó fénye. Nem is akartam elhinni, amíg saját szememmel nem láttam.
– Igen. Mágikus. Sohasem lehet megszokni, bármilyen régóta él itt az ember.
– Régóta él itt Porthkerrisben?
– A 20-as évek eleje óta. Ide hoztam a feleségemet rögtön az esküvőnk után. Nem volt házunk, így a műteremben laktunk, mint valami cigányok.
– Ez a felesége portréja ott a nappaliban?
– Igen. Ez volt Sophie. Tizenkilenc éves lehetett, amikor a kép készült. Charles Rainier festette. Egy tavasszal együtt vettünk ki házat Varengeville-ban. Nyaralásnak szántuk, de nyugtalan volt, ha nem dolgozhatott, így Sophie vállalta, hogy modellt ül. Egy nap sem kellett az elkészítésére, de egyike lett élete legjobb műveinek. Természetesen ő is ismerte Sophie-t egész életében, mint ahogy én is. Gyerekkora óta. Ha valaki ilyen közel áll a modelljéhez, gyorsan dolgozik.
Alkonyodott, fakult a fény, árnyékok költöztek be az ebédlőbe. Csak a gyertyák világítottak, az ablakon át a sugarakban beszűrődő hanyatló nap fénye visszatükröződött a kristályokról, ezüstökről és a kerek mahagóniasztal fényes felületéről. A sötét tapétától olyan volt a szoba, mint egy ékszeresdoboz bélése, a nehéz, kifakult bársonyfüggönyt vékony selyemzsinór fogta össze, s mögötte a csipkefüggönyt kissé meglibbentette a szél.
Későre járt. Nemsokára be kellett csukni az ablakokat, és behúzni a sötétítő függönyöket. A vacsorán már túl voltak. Elfogyott a leves, a grillen sült hal és a nagyszerű őszibarackok, már a tányérokat is kivitték. Penelope egy tál almát tett az asztalra, az almákat a kert végében álló fáról szedte. Richard Lomax kivett egyet, és a gyöngyház nyelű gyümölcskéssel meghámozta. Hosszú ujjai voltak. Penelope figyelte, amint ügyesen dolgozik a késsel, és az alma héja egyetlen összefüggő darabban hullott a tányérjába. Négy egyforma darabra vágta fel a gyümölcsöt.
– Megvan még a műterem?
– Igen, de elhagyatott. Ritkán megyek oda. Nem tudok dolgozni, és az út is túl hosszú odáig.
– Szeretném megnézni.
– Bármikor. A kulcs nálam van. – Az asztalon keresztül a lányára mosolygott. – Penelope majd megmutatja.
Richard Lomax tovább szeletelte az almanegyedeket.
– Charles Rainier... ő még él?
– Úgy tudom. Feltéve, hogy nem járatta sokat a száját, és a Gestapo nem ölte meg. Remélem, nem. Dél-Franciaországban lakik. Ha jól viselkedik, túl fogja élni.
Penelope a Rainier-házra gondolt, és Sophie-ra, amint lekiált a teraszról, hogy ideje abbahagyni az úszást, mert kész az ebéd. Az élénken csillogó emlékek tükrében nehéz volt elhinni, hogy Sophie már nem él. Ezen az estén – amióta Richard Lomax megérkezett – Sophie itt volt velük; nem halott volt, hanem élt, és mintha ott ült volna az asztalfőn az üres karosszékben. Nem volt könnyű rájönni, mi volt az oka az illúziónak, hogy minden olyannak tűnt, mint azelőtt. Miközben az igazság az volt, hogy minden megváltozott. A sors kegyetlen volt; kitört a háború, szétszórta a családot. Sophie és Cliffordék meghaltak a bombázásban. Talán a sors sodorta Penelopét is Ambrose-hoz. De hát végül is ő volt, aki engedte, hogy szeretkezzék vele, hogy Nancy megfoganhasson, és végül ő ment hozzá feleségül. Visszatekintve, a szeretkezést nem bánta meg, hiszen legalább annyira élvezte, mint a férfi, még kevésbé bánta Nancy születését, és nem tudta volna elképzelni az életét kedves, bájos gyereke nélkül. Amit valóban megbánt, az az őrültség, a házassága volt. Ne menj hozzá, csak ha szerelmes vagy bele, mondta Sophie, de Penelope ismét nem hallgatott a tanácsára. Ambrose volt az első férfi az életében, nem tudta kihez hasonlítani. Szülei boldog házasságát látta maga előtt, és úgy képzelte, hogy minden házasság ilyen áldottan boldog, tehát jó ötlet lehet férjhez menni. Szembesülve a kész helyzettel, és miután túljutott az első megdöbbenésen, Ambrose is jó ötletnek találta a házasságot. Eldöntötték és összeházasodtak.
Rémes, szörnyű hiba volt. Penelope nem szerette a férfit. Soha nem szerette. Nem volt bennük semmi közös, és egyáltalán nem akarta megint látni. Lomaxra nézett, aki épp Lawrence felé fordult. Pillantása a férfi kezére vándorolt, melyet összekulcsolva maga előtt tartott az asztalon. Arra gondolt, kezébe veszi a kezét, felemeli és az arcához szorítja. Kíváncsi volt, vajon a férfi is házas-e.
– Soha nem találkoztam vele – mondta Lawrence -, de úgy tűnik, mintha elég buta fickó lett volna. – Még mindig a portréfestők témájánál tartottak.
– Úgy képzelném, hogy hihetetlenül rossz modorú és indiszkrét volt... legalábbis rengeteg lehetősége volt rá – de valójában mintha semmi rosszat nem tett volna. Berbohm készített róla egy rajzot, amint ablakából kitekintve úrinők egész sorát bámulja, akik mind arra várnak, hogy halhatatlanná tegye őket.
– A rajzait jobban szerettem, mint a portréit – mondta Richard Lomax.
– Egyetértek. Csupa elnyújtott nő- és férfialak vadászfelszerelésben. Tíz láb magasak és hihetetlenül arrogánsak.
A boroskancsóért nyúlt, töltött a saját poharába, majd továbbadta a kancsót a vendégnek.
– Mondja, tud sakkozni?
– Igen, tudok.
– Van kedve hozzá?
– Szívesen.
Már majdnem sötét volt. Penelope felkelt az asztaltól, becsukta az ablakokat, behúzta az összes függönyt, a szörnyű feketét és a puha bársonyt is. A kávéról nem szólt, csak egyszerűen kiment a szobából a folyosón keresztül a konyhába. Elsötétítette a konyhát is, felgyújtotta a villanyt és csüggedten vette szemügyre a rendetlenséget. Edények, tányérok, evőeszközök egymás hegyén-hátán. Feltette a vizet. Hallotta, amint a férfiak átvonulnak a nappaliba, amint valaki szenet dob a tűzre, eljutottak hozzá a folyamatos és barátságos beszélgetés hangjai.
Papa elemében volt, jól érezte magát. Ha kedvére való volt a játék, valószínű, hogy meghívja Richard Lomaxot egy újabb partira. Penelope talált egy tiszta tálcát, kivette a kávéscsészéket a szekrényből és közben mosolygott.
A játszma befejeződött, mire az óra tizenegyet ütött. Lawrence győzött. Richard Lomax, vereségét mosollyal nyugtázva, felállt.
– Azt hiszem, itt az ideje, hogy elbúcsúzzam.
– Nem gondoltam, hogy már ilyen késő van. Nagyon jól éreztem magam. Meg kell ismételnünk – mondta Lawrence és hozzátette -, ha van kedve hozzá.
– Nagyon is, uram, de attól tartok, nem tervezhetek semmit, nem rendelkezem az időmmel.
– Nem baj. Bármelyik este beugorhat. Mi mindig itt vagyunk.
Megpróbált kikászálódni a székéből, de Richard Lomax a vállára tette a kezét.
– Maradjon csak.
– Hát – az idős ember hálásan süppedt vissza a párnák közé azt hiszem, maradok is. Penelope majd kikíséri.
Amíg játszottak, Penelope a tűz mellett ült és kötött. Most beleszúrta a kötőtűket a fonalba és felállt. A férfi mosolyogva fordult felé. Penelope elindult és kinyitotta az ajtót, közben hallotta a búcsúzkodást.
– Jó éjszakát, uram, és még egyszer köszönöm...
– Nincs mit.
A sötét előszobán át kikísérte a vendéget, és kinyitotta a bejárati ajtót. Kint a kert kékes fényben fürdött, a levegő növények illatával volt tele. Halványan sütött a hold. Messze, lent a parton a tenger suttogott. A férfi megállt Penelope mellett az ajtóban, barettjét a kezében tartotta. Mindketten felfelé néztek a vonuló felhőkre és a halványan világító holdra. Nem volt szél, de a fűből hűvösség áradt felfelé, és Penelope megborzongott.
– Alig beszéltem magával egész este. Remélem, nem tart nagyon neveletlennek.
– Azért jött, hogy papával beszélgessen.
– Nem egészen, de hát így alakult.
– Majd legközelebb.
– Remélem. De ahogy mondtam, az időmmel nem én rendelkezem ... Semmit nem tervezhetek előre...
– Tudom.
– De jövök, amint lehet. -Jó.
Lomax felvette a barettjét és megigazította a fején. A holdfény megcsillant az ezüstszínű jelvényen.
– Nagyszerű vacsora volt. Még soha nem ettem ilyen finom makrélát.
Penelope nevetett.
– Jó éjszakát, Penelope.
– Jó éjszakát, Richard.
A tiszt megfordult és elment, a kert sötétje hamar elnyelte alakját, Penelope megvárta, amíg a kapu becsukódik mögötte. Amint a vékony blúzban ott állt, érezte, hogy mindkét karja libabőrös. Ismét megborzongott, majd visszament a házba, és becsukta az ajtót maga mögött.
Két hét telt el, amíg ismét látta a férfit. Valamilyen furcsa okból ez nem aggasztotta Penelopét. Megígérte, hogy eljön, és tudta, hogy úgy is lesz. Várni pedig tudott. Rengeteget gondolt a férfira. A mozgalmas napokon sem feledkezett meg róla teljesen, éjszaka pedig beköltözött álmaiba, melyekből jóleső, álmos mosollyal ébredt, és beléjük kapaszkodott, még mielőtt elhalványultak volna.
Lawrence jobban aggódott, mint a lánya.
– Mióta nem hallottunk erről a kedves Lomaxról – morgott magában időről időre. – Pedig úgy bíztam benne, hogy újra sakkozunk egyet.
– Ó, papa, el fog jönni – nyugtatta a lánya, hiszen tudta, hogy így lesz.
Már szeptember volt. Vénasszonyok nyara. Hűvös esték és éjszakák váltogatták az aranyló őszi napfényes napokat. A levelek sárgulni, majd hullani kezdtek. A ház előtt dáliák virítottak, és az utolsó nyári rózsák is kibontották bársonyos szirmaikat, csodálatos illatfelhőbe burkolva mindent.
Szombat. Ebéd közben Clark és Ronald bejelentette, hogy barátaikkal lemennek a strandra és úsznak egyet. Dorist, Penelopét és Nancyt nem hívták. Össze is szedelődzködtek, és mint akiknek egyetlen elveszteni való percük sincs, törülközőkkel és ásókkal meg lekváros kenyerekkel és egy üveg limonádéval felszerelkezve elrohantak.
A fiúk nélkül a meleg délután csendes és üres volt. Lawrence visszavonult a nappaliba egy kicsit szundikálni a nyitott ablak előtt. Doris kivitte Nancyt a kertbe. Penelope a mosogatás és a konyha rendbe rakása után kiment a kertbe, hogy leszedje a megszáradt ruhákat. A konyhába visszatérve kupacokba hajtogatta a kellemes illatú fehérneműt, lepedőket, törülközőket és külön a vasalni való ingeket meg a párnahuzatokat. Ezt később is meg lehet csinálni. Szabad levegőre vágyott. Majd később bevasal. A bejárati ajtó nyitva állt, és aranyszínű fény ömlött be rajta az elnyűtt szőnyegre. Szemben a pázsiton Doris ült egy régi kerti széken, ölében egy varrókosárral, Nancy pedig boldogan játszott a homokozójában. A homokozót Ernie építette, a homokot pedig Mr. Penberth zöldséges kordéjával hozták a partról. Jó időben itt Nancy bármeddig elszórakozhatott. Most is ott ült, foltos mackóruhában, és egy ócska vödörrel és lapáttal homoksüteményeket készített. Penelope odament hozzájuk. Doris leterített a földre egy régi pokrócot, Penelope lefeküdt rá, és onnan figyelte Nancy játékban elmélyedt arcocskáját.
– Ugye, nem vasaltál? – kérdezte Doris.
– Nem, túl meleg van hozzá.
Doris előhúzott egy rongyos gallérú, összement inget.
– Gondolod, hogy van még értelme ezt javítgatni?
– Nem. Használd törlőrongynak.
– Ebben a házban már több a törlőrongy, mint a ruha. Tudod, ha egyszer vége lesz ennek a rohadt háborúnak, annak fogok a legjobban örülni, hogy megint vehetek magamnak ruhákat. Új ruhákat! Tucatszámra! Valósággal már belebetegedtem a sok foltozgatásba. Nézd meg Clark pulóverét. A múlt héten hoztam rendbe, és már megint egy nagy lyuk van a könyökén. Hogy a csodába csinálják?
– Kamaszfiúk. – Penelope lustán a hátára fordult, kigombolta blúzát, és szoknyáját meztelen térdére húzta. – Nem tehetnek róla, hogy mindig kiszakítják a ruháikat. – Behunyta a szemét. – Emlékszel, milyen sápadtak és soványak voltak, amikor ideérkeztetek? Most alig ismerni rájuk, olyan barnák, izmosak, és olyanok, mint bármelyik itteni gyerek.
– Annak örülök a legjobban, hogy nem idősebbek. – Doris letépett egy jó hosszú cérnát és befűzte. – Nem szeretném, ha katonák lennének. Nem tudnám elviselni, hogy...
Hirtelen elhallgatott.
– Mit nem tudnál elviselni? – kérdezte Penelope. Doris izgatottan súgta:
– Látogatónk van.
A nap elé felhő úszott, és Penelope hanyagul fekvő testére árnyék vetült. Kinyitotta a szemét, és lábánál egy férfi sötét körvonalait látta. Ijedten felült, és kezdte begombolni a blúzát.
–- Bocsánat – mondta Richard. – Nem akartam megijeszteni.
– Honnan került ide? – Penelope feltápászkodott, már begombolta az utolsó gombot is, és kisimította arcából a hajtincseket.
– A felső kapun át jöttem, keresztül a kerten. Penelope szíve szélsebesen vert. Remélte, hogy nem pirul el.
– Nem is hallottam.
– Rosszkor jöttem?
– Nem, egyáltalán nem. Épp nem csinálunk semmit.
– Egész nap egy irodába voltam bezárva, és egyszer csak úgy éreztem, hogy nem bírom tovább. Gondoltam, hogy némi szerencsével itt találom. – Tekintete Peneloperól Dorisra vándorolt, aki úgy ült a székében, mint akit megbabonáztak, a varrókosár még mindig az ölében volt. – Azt hiszem, még nem találkoztunk, Richard Lomax vagyok. Maga biztosan Doris.
– Igy igaz. – Kezet fogtak. Doris kissé zavartan hozzátette. – Örvendek. Igazán.
– Penelope már mesélt magáról és a fiairól. Ők nincsenek itt?
– Nem, úszni mentek a barátaikkal.
– Igazuk van. Nem volt itthon, amikor a múltkor itt vacsoráztam.
– Igen, a fiúkat vittem el a Mikádóhoz.
– Tetszett nekik?
– Ó, imádták. Micsoda fülbemászó dallamok. És még vicces is. Nagyon jól szórakoztak.
– Örülök. – A férfi ezután Nancy felé fordult, aki ültében csodálkozva nézett fel rá, amiért ez a magas idegen belépett az életébe.
– Ő a kislánya? Penelope bólintott.
– Igen, ő Nancy.
A férfi leguggolt a kislányhoz.
– Hello. – Nancy rábámult.
– Hány éves?
– Majdnem három.
Nancy arcocskája homokos volt, mackója feneke pedig átnedvesedett.
– Mit csinálsz? – kérdezte tőle Richard. – Homoksüteményt? Szeretném én is megpróbálni. – Kivette Nancy kezéből a vödröt és a lapátot. A vödröt megtöltötte, összenyomta a homokot, és tökéletes homoktortát fordított ki. Nancy azon nyomban lerombolta. A férfi nevetett és visszaadta játékait. Letelepedett a fűre, levette barettjét, és kigombolta tábori egyenruhája szoros gallérját.
– Úgy látom, melege van – mondta Penelope.
– Igen. Túl meleg van ehhez az öltözékhez – ezzel kigombolta a többi gombot is, és levette a zubbonyát. Vászoningének ujját felgyűrte, amitől azonnal egészen emberi kinézete támadt. Talán ettől felbátorodva Nancy kimászott a homokozóból, és Penelope térdére ült, ahonnan jó kilátása nyílt az új jövevényre, és akadály nélkül bámulhatta.
– Sose tudom kitalálni, hogy a más gyereke hány éves – mondta Lomax.
– Vannak saját gyerekei? – kérdezte Doris ártatlanul.
– Nem tudok róla.
– Hogyhogy?
– Nőtlen vagyok.
Penelope lehajtotta a fejét, és arcát Nancy selymes loknijaihoz érintette. Richard a könyökére támaszkodva hátradőlt, és arcát a nap felé fordította.
– Olyan meleg van, mint nyár közepén. Ilyenkor igazán a kertben kell ülni. Hol van az apja?
– Kissé ledőlt. De lehet, hogy már fent van. Mindjárt bemegyek és megmondom neki, hogy itt van, már régen várta, hogy eljön, és újra sakkoznak majd.
Doris az órájára nézett, és letette a fűre a varrókosarát.
– Már majdnem négy óra – mondta. – Miért is nem megyek és csinálok mindannyiunknak egy csésze teát? Ugye, maga is inna, Richard?
– Remek ötlet.
– Penelope, szólok apádnak is. Szívesen teázik ő is a kertben. Doris otthagyta őket. Nézték, amint bemegy a házba.
– Igazán helyes lány... – mondta Richard.
– Igen.
Penelope margarétákat kezdett szedni, hogy láncot fonjon Nancynek.
– Mi mindent csinált azóta?
– Sziklát másztam. Hánykolódtam az átkozott partraszálló hajóban. Eláztam, parancsokat fogalmaztam, gyakorlatokat terveztem, és hosszú jelentéseket írtam.
Csend lett. Penelope egy újabb margarétát font be a láncba. Kis idő múlva a férfi hirtelen megszólalt.
– Ismeri Watson-Grant tábornokot?
– Igen. Természetesen. Miért kérdezi?
– Mellaby ezredest és engem meghívtak hozzá egy italra hétfőn. 
Penelope elmosolyodott.
– Mi is meg vagyunk híva a papával. Mrs. Watson-Grant ma reggel hívott fel. Mr. Ridley, a fűszeres vitt nekik néhány üveg gint, és ezért úgy döntöttek, hogy ez jó ürügy arra, hogy partit adjanak.
– Hol laknak?
– Körülbelül egy mérföldre innen, fönn a hegyen, a városon kívül.
– Hogyan jutnak oda?
– A tábornok elküldi értünk a kocsiját. A kertésze vezet. Tudja, csak azért kap benzint, mert a polgári védelemben dolgozik. Biztos, hogy ez rettenetesen szabálytalan, de nagyon kedves tőle, mert különben nem tudnánk elmenni.
– Reméltem, hogy maga is ott lesz.
– Miért?
– Mert így legalább ismerek valakit. És mert azt gondoltam, hogy utána meghívhatnám vacsorázni.
A margarétalánc már egészen hosszú lett. Penelope feltartotta, mint egy girlandot.
– A papának is szól a meghívás, vagy csak nekem?
– Csak magának. De ha a papája is jönni akar...
– Nem akar. Nem szeret sokáig kimaradni.
– És maga?
– Én igen.
– Hová menjünk?
– Nem tudom.
– Ott van a Sands Hotel...
– Azt már a háború kezdetekor rekvirálták. Most meg tele van lábadozó sebesültekkel.
– Vagy a Castle?
A Castle. Penelope már a hely nevének említésétől is rosszkedvű lett. Ambrose első, szerencsétlen, Carn Cottage-beli látogatásakor végső elkeseredettségében, hogy férjét valahogy elszórakoztassa, Penelope a Castle-t javasolta szombat esti táncos vacsorára. Az este sem sikerült semmivel sem jobban, mint a hétvége többi része. A rideg, hangulattalan étterem félig üres volt, az étel unalmas és fantáziátlan, a vendégek meg öregek. Időnként egy bágyadt zenekar néhány divatjamúlt dallamot adott elő, de még csak táncolni sem tudtak, hiszen Penelope hasa akkora volt, hogy Ambrose nem érte körbe.
– Nem, ne menjünk oda – mondta Penelope sietve. – A pincérek olyan öregek, mint az országút, a vendégek meg tolószékben ülnek. Rettenetesen nyomasztó. – Némi fontolgatás után egy sokkal vidámabb javaslattal rukkolt elő. – Elmehetnénk a Gaston's Bistróba.
–Hol van?
– Éppen az Északi strand felett. Kicsi hely, de az étel nem rossz. Néha születésnapra vagy egyéb alkalmakkor a papa Dorist és engem oda hív meg.
– Gaston's Bistro. Elég furcsán hangzik. Van telefonjuk?
– Igen.
– Felhívom őket és foglalok asztalt.
– Doris, képzeld, meghívott vacsorázni.
– Mikorra?
– Hétfőn. Watson-Granték partija után.
– És elfogadtad?
– Igen. Miért? Gondolod, hogy vissza kellett volna utasítanom?
– Visszautasítani? Bolond lennél. Szerintem nagyon helyes ember. Nem tudom, valahogy engem Gregory Peckre emlékeztet.
– Jaj, Doris, egy csöppet sem hasonlít Gregory Peckre.
– Nem ránézésre, de van valami a csendes nyugalmában. Ugye, érted. Mit veszel fel?
– Még nem tudom. Majd találok valamit. Doris ingerült lett.
– Tudod, néha megőrjítesz. Menj és vegyél valami újat. Soha nem költesz magadra egy fillért sem. Menj be a városba Madame Jolie-hoz, és nézd meg, mije van.
– De hát nincs már ruhajegyem. Az utolsókat rémes konyharuhákra és egy meleg köntösre költöttem Nancynek.
– Az isten szerelmére, csak hét kellene hozzá. Biztos hatan csak össze tudunk kaparni hét vacak ruhajegyet. Ha mégsem tudnánk, tudom, hol vehetünk feketén.
– De hát ez törvényellenes.
– Kit érdekel a törvény? Ez különleges alkalom. Évek óta ez az első randevúd. Hétfő reggel menj be a városba, és vegyél valami csinos ruhát.
Idejét nem tudta, mikor volt utoljára ruhaüzletben. De minthogy Madame Jolié igazából Mrs. Coles, a parti őr felesége volt, kövér és házias, olyan, mint egy nagymama, Penelopénak semmi oka nem volt rá, hogy feszélyezve érezze magát.
– Te jó ég, már évek óta nem láttam magát itt – jegyezte meg Madame Jolié, amikor Penelope belépett az ajtón.
– Szeretnék egy új ruhát – mondta Penelope kertelés nélkül.
– Nincs semmi érdekes a raktáron, kedvesem, a legtöbb ruha teljesen egyforma. Nem jutok hozzá máshoz. De van itt egy kis csinos piros, ami illene magára. A piros mindig jól állt
401
magának. Margarétamintás. Persze műszálas, de olyan, mintha selyem volna.
Penelope bevonult a ruhával a lefüggönyözött próbafülkébe, levette ruháit, majd bebújt a piros ruhába. Puhának érezte és izgalmasan újnak. A függöny mögül előbújva begombolkozott és bekapcsolta az övét.
– Ó, tökéletes – mondta Madame Jolié.
Penelope a hosszú tükörhöz vonult, és úgy nézte tükörképét, mintha Richard szemével látná. A ruha szögletes kivágású, válltöméses volt, bő rakott szoknyával. A széles öv karcsúsította Penelope derekát, s amikor megfordult, hogy hátulról is megszemlélje magát, a szoknya meglibbent, s a hatása annyira nőies volt, hogy azon kapta magát, a saját megjelenésében gyönyörködik. Azelőtt egyetlen ruhadarab sem kölcsönzött neki ilyen önbizalmat. Egy kissé úgy érezte, mintha beleszeretett volna a ruhába, és most mindenképpen meg kellett szereznie.
– Mennyibe kerül?
Madame Jolié megnézte az árcédulát.
– Hét font tíz shilling. És hét ruhajegy, attól tartok.
– Megveszem.
– Jól teszi. Méghozzá az első ruhát, amit felpróbált. Már akkor erre gondoltam, amikor belépett. Mintha magára öntötték volna. Micsoda szerencse.
– Papa, hogy tetszik az új ruhám? – Penelope kivette a ruhát a papírzacskóból, széthajtogatta, és maga elé tartotta. Az öregúr a székében ült, most levette szemüvegét, és hogy jobban szemlélhesse az összhatást, félig csukott szemmel dőlt hátra a párnákon.
– Jól áll neked ez a szín... nagyon tetszik. De miért vettél magadnak ilyen hirtelen új ruhát?
– Mert ma este vendégségbe megyünk Watson-Grantékhoz. Elfelejtetted?
– Nem, csak arra nem emlékszem, hogy megyünk oda.
– A tábornok elküldi értünk a kocsiját.
– Milyen rendes.
– És valaki majd visszahoz téged. Én ugyanis vacsorázni megyek.
Lawrence ismét feltette szemüvegét, és hosszú percekig szemlélte lányát. Aztán csak annyit mondott:
– Richard Lomax.
– Igen.
Az újságjáért nyúlt. -Jó.
– Papa, figyelj. Mit gondolsz, elmenjek?
– Miért ne mennél?
– Férjes asszony vagyok,
– De nem nyárspolgári hólyag.
– Mi lesz, ha viszonyom lesz? – kérdezte Penelope némi habozás után.
– Valószínűnek tartod?
– Előfordulhat.
– Hát akkor legyen viszonyod!
– Papa, tényleg imádlak!
– Megtisztelő. És miért?
– Ezer okom van rá. De főleg azért, mert mindig tudtunk egymással beszélni.
– Szomorú is lett volna, ha nem tudunk. Ami pedig Richard Lomaxot illeti, már igazán nem vagy gyerek. Nem akarom, hogy csalódj, de persze a te életedről van szó. Neked kell döntened.
– Tudom – mondta Penelope, de nem tette hozzá: már döntöttem.
Ők voltak az utolsók, akik Watson-Granték partijára megérkeztek. Azért történt így, mert amikor John Tonkins, a tábornok öreg kertésze megérkezett, hogy felvegye őket, Penelope még mindig az öltözködőasztalnál ült, és azon gyötrődött, hogyan csinálja meg a haját. Végül úgy döntött, hogy feltűzi, de azután az utolsó pillanatban valahogyan elkeseredett, kihúzgálta a tűket, és szétrázta a haját. Még egy kabátot kellett találnia, mivel az új ruha vékony volt, a szeptemberi este viszont hűvös. Nem volt kabátja, a ponchója pedig olyan rémesen nézett ki, hogy újabb értékes perceket kellett arra fordítania, hogy megkeresse Sophie egyik kasmírsálját. A sállal a kezében szaladt le a lépcsőn apját keresve. Az a konyhában volt és cipőt tisztított.
– Papa! Itt van a kocsi. John vár.
– Várjon egy kicsit. Ez a jó cipőm, és már négy hónapja nem volt kitisztítva.
– Honnan tudod, hogy négy hónapja?
– Mert akkor voltunk utoljára Watson-Grantéknál.
– Ó, papa. – Az beteg kezével harcolt a cipőkrémes dobozzal. – Inkább én.
Penelope viszonylag gyorsan kinyitotta a dobozt, de a kezét teljesen összekente barna cipőkrémmel. így aztán kezet kellett mosnia, míg apja felhúzta a cipőt, aztán letérdelt, hogy befűzze neki. Végül szép lassan – Lawrence tempójában – kisétáltak a házból, és keresztül a kerten a felső kapuhoz mentek, ahol John Tonkins és az öreg Rover várakozott rájuk.
– Sajnálom, hogy megvárakoztattuk, John.
– Igazán nem számít, Mr. Stern – mondta John és kinyitotta az ajtót. Lawrence keserves kínnal bemászott az első ülésre. Penelope hátra ült, John a kormányhoz, és már el is indultak. Persze nem túl gyorsan, mert John Tonkins nagyon óvatos volt a gazdája kocsijával, és úgy vezette, mintha egy időzített bomba lenne benne, amely azonnal felrobban, ha óránként harminc mérföldes sebességnél gyorsabban megy. Végül hét órakor behajtottak a tábornok irigylésre méltó kertjébe, mely gyönyörű virágokkal volt teli, és megálltak a ház főbejárata előtt. A kavicsos úton már három vagy négy kocsi állt. Penelope felismerte Trubshoték régi Morrisát, és a Királyi Tengerészet khakiszínű jelzését viselő kocsit. Bementek a házba. A háború előtt szobalány várta és kísérte volna be őket, de most nem volt senki. A hall üres volt, és a beszélgetés zaját követve átmentek a nappalin, be a tábornok üvegházába, ahol a parti már nagyban folyt.
Az üvegház nagy és gondozott volt. Watson-Granték építették, amikor a tábornok végleg elhagyta a hadsereget és Indiát. Az üvegházat cserepes pálmákkal, fonott székekkel, tevenyergekkel, tigrisszőnyegekkel rendezték be. Egy rég elhunyt elefánt agyarai között rézgong lógott.
– Ó, itt vannak végre! – Mrs. Watson-Grant észrevette a jövevényeket és odament hozzájuk, hogy üdvözölje őket. Kicsi, alacsony, vékony nő volt bubifrizurával. Bőrét a kíméletlen indiai nap sötétre cserzette, erős dohányos és megrögzött bridzsjátékos volt. Ha a pletykák igazak, Quettában ideje java részét lóháton töltötte, és egyszer egy tigrist, amelyik megtámadta, hidegvérrel szemből agyonlőtt. Mostanában arra volt kárhoztatva, hogy a helyi Vöröskeresztet irányítsa, és nagyon hiányzott neki a régi idők pezsgő társadalmi élete, így aztán, ha össze tudott szedni néhány üveg gint, máris partit rendezett.
– Későn, mint mindig – jegyezte meg, mivel mindig őszinte volt. – Mit isznak? Gint naranccsal vagy gint citrommal? Ugye, ismernek mindenkit? Kivéve talán Mellaby ezredest és Lomax őrnagyot.
Penelope körülnézett. Springburnékat látta St. Enedocból és Mrs. Trubshotot, aki magas és kísértetszerű jelenség volt, lila tüllfátyolt hordott egy óriási méretű masnis és kapcsos kalapon. Mrs. Trubshot mellett állt Miss Pawson, fűzős cipőjének gumitalpa olyan vastag volt, mint egy tank lánctalpai. Látta Trubshot ezredest, aki Mellaby ezredest kapta el, akit Penelope nem ismert, s akivel minden bizonnyal a háború kimenetelével kapcsolatos magvas véleményét osztotta meg. A tengerész ezredes jóval magasabb volt, mint Trubshot ezredes, bajuszt viselt, kissé kopaszodott, és valamelyest le kellett hajolnia, hogy hallja beszélgetőpartnerét. Az arcán látható udvarias, figyelmes, de unott kifejezésből Penelope úgy látta, hogy nem tartotta túlzottan lebilincselőnek a társalgást. A szoba távolabbi részében, háttal a kertnek, megpillantotta Richardot. Miss Preedy volt vele. Miss Preedy magyarosan hímzett blúzt viselt ós egy népi szőttesből varrt magának szoknyát. A férfi valamit mondott neki, amitől kacagásban tört ki, és fejét félrebillentette. Richard közben felnézett, és Penelope pillantását elkapva egy egészen kicsi, szinte észrevehetetlen kacsintást küldött felé.
– Penelope – kérdezte Watson-Grant tábornok -, van már itala? Hála istennek, hogy végre itt van. Már azt hittem, nem jönnek.
– Igen, elkéstünk. Jól megvárattuk szegény John Tonkinst.
– Semmi baj. Csak egy kicsit izgatott voltam a tengerészek miatt. Szegény fiúk, meg vannak híva egy partira, és azon veszik észre magukat, hogy a terem rozoga nyugdíjasokkal van tele. Szívesebben hívtam volna nekik valami vidámabb társaságot, de senki sem jutott eszembe. Csak maga.
– Én nem aggódnék. Úgy látom, egész jól érzik magukat.
– Bemutatom magukat egymásnak.
– Lomax őrnagyot már ismerem.
– Tényleg? Mikor találkoztak?
– Papa kezdett vele beszélgetni a galériában.
– Rendes fickónak látszanak. – A tábornok szeme, rendes házigazdáéhoz méltóan, körbesiklott a termen. – Megyek és megmentem Mellabyt. Tíz perc tömény Trubshot, ez bárkinek megárt.
A házigazda ugyanolyan hirtelen tűnt el, mint ahogy megjelent, így Penelope, miután egyedül maradt, odament Miss Pawsonhoz, aki kínos részletességgel számolt be szivattyúja műszaki állapotáról. Richard egy darabig feléje sem nézett, de ez Penelopét nem zavarta, hiszen ez csak érdekesebbé tette a várakozását. Úgy köröztek egymás körül, mintha valami rituális táncot járnának, mindig hallótávolságon kívül maradtak, mindenki másra rámosolyogtak, és figyelték, mit beszélnek a többiek. Végül Penelope eljutott a kertbe vezető nyitott ajtóhoz, és le akarta tenni a poharát, de figyelmét lekötötte a kert látványa. Aranyos fény szórta be a lejtős pázsitot, amelyen mintha táncoltak volna a fák árnyékai. A mozdulatlan levegő vadgalambok hangjától volt hangos, és a meleg szeptemberi éjszaka édes illataival volt terhes.
– Hello – lépett Penelopehoz a férfi. Meglátta az üres poharat. – Kér még valamit inni?
– Nem – mondta Penelope. Talált egy kis asztalt, melyen cserepes pálma állt, és letette a poharat.
– Legalább fél órát csak amiatt aggódtam, hogy talán meg sem érkezik.
– Mindig, mindenhonnan elkésünk. A férfi körülnézett.
– Egészen foglyul ejtett ez a csodálatos környezet és a hangulat. Mintha Indiában lennénk.
– Figyelmeztetnem kellett volna.
– Miért kellett volna? Igazán gyönyörű.
– Azt hiszem, az üvegház a legirigylésreméltóbb az összes helyiség közül. Ha egyszer valaha lesz egy saját házam, én is építek egyet. Ugyanolyan nagyot, tágasat és naposat, mint ez.
– És telerakja tigrisbőrökkel meg rézgongokkal is? – Penelope elmosolyodott. – Papa szerint már csak a legyezgető szolgák hiányoznak.
– Vagy talán a dervisek, akik a bozótból előtörve, halált és pusztítást hoznak. Mi a véleménye, a szőnyeget a házigazdánk lőtte?
– Valószínűbb, hogy Mrs. Watson-Grant. A szalon olyan fotókkal van tele, melyeken ő látható trópusi sisakban, lábainál a vadászzsákmányával.
– Találkozott már Mellaby ezredessel?
– Nem. Mindenki megrohanta, még a közelébe sem tudtam kerülni.
– Jöjjön, összeismertetem vele. Aztán, azt hiszem, azt fogja mondani, hogy ideje mennünk. Elvisz minket is a főhadiszállásig a kocsin, de azután már gyalog kell mennünk. Nem baj?
– Egyáltalán nem.
– És az apja...?
– John Tonkins fogja hazavinni. A férfi megfogta Penelope karját.
– Hát akkor, menjünk...
Pontosan úgy történt, ahogy előre megmondta. Miután bemutatták Penelopénak, Mellaby ezredes rövid, udvarias csevejt folytatott, majd az órájára pillantott, és bejelentette, hogy ideje távozni. Mindenki búcsúzkodott. Penelope még egyszer meggyőződött róla, hogy apját visszaviszik Carn Cottage-ba, megcsókolta, és jó éjszakát kívánt. Hármójukat a tábornok kísérte ki, útközben Penelope a székről elvette a sálját. Kint a sofőr sietve eltette a Picture Postot, amelyet már előzőleg is olvasott, kiugrott a kocsiból és kinyitotta az ajtót. Az ezredes előreült, Penelope és Richard pedig a hátsó ülésre. Ilyen elegánsan hajtottak el, de a sofőr egyáltalán nem vezetett olyan szelíden, mint korábban szegény John Tonkins, így percek alatt már a White Caps Hotelnél voltak és kiszállhattak.
– Maguk ketten, ugye, vacsorázni mennek? Vigyék nyugodtan a kocsit meg a sofőrömet is.
– Köszönöm, uram, de inkább sétálunk. Nagyon szép esténk van.
– Valóban. Hát akkor, jó szórakozást. – Mellaby ezredes atyáskodó biccentéssel búcsúzott, elbocsátotta a sofőrt, sarkon fordult, felment a lépcsőn és eltűnt az ajtó mögött.
Richard megszólalt.
– Mehetünk.
Valóban gyönyörű este volt, csendes és nyugodt, az áttetsző tenger úgy fénylett, mint a kagylók gyöngyházas felszíne. A nap már lement, de az égbolton még rózsaszínű ragyogás látszott. A város felé sétáltak, üres utcákon, bezárt üzletek előtt mentek el.
Kevés embert láttak, a helyiekkel keveredve az amerikai rangerek céltalan csoportjai kószáltak, derékszíjuk alatt eltávozási igazolványukkal, és láthatóan nem tudtak mit kezdeni magukkal. Néhányan találtak lányokat, vihogó tizenhat éveseket, akik beléjük csimpaszkodtak. Mások a mozi előtt álltak sorba, várva, hogy kinyisson, vagy az utcákon csatangoltak gumitalpú bakancsaikban, hogy egy szimpatikus kocsmát találjanak. Amikor észrevették, hogy Richard közeledik, a katonák igyekeztek eltűnni.
– Sajnálom őket – mondta Penelope.
– Semmi bajuk.
– Nem volna rossz, ha őket is meghívnák vendégségbe.
– Nem hiszem, hogy túl sok közös témájuk lenne Watson-Grant tábornok vendégeivel.
– Kissé zavarban is volt, hogy rozoga nyugdíjasokkal hozta össze magukat.
– Ezt mondta? Nagyon téved. Mindenkit igen szórakoztatónak találtam.
Ez mintha egy kicsit túlzás lett volna.
– Szeretem Springburnéket. St. Enedocban farmerek. És Watson-Grantékat is nagyon szeretem.
– És mit szól Miss Pawsonhoz és Miss Preedyhez?
– Leszbikusak.
– Sejtettem. És Trubshoték?
– Trubshoték a mi keresztünk. Az asszony még nem is annyira borzasztó, de a férfi igazi istencsapás. Ő a polgári védelem parancsnoka, és ha valakinek akár csak egy kis fénysáv is kiszűrődik az ablakán, azonnal bíróság elé citálja és megbüntetteti.
– Kénytelen vagyok elismerni, hogy nem ez a legjobb módja a barátok szerzésének, de gondolom, csupán a kötelességét végzi.
– Maga sokkal megértőbb iránta, mint papa vagy én. A másik, amit sosem tudtam megérteni, hogy egy ilyen törpe hogyan vehetett el egy ilyen magas nőt. Alig ér fel a felesége derekáig.
Richard elgondolkozott, majd megszólalt:
– Volt az apámnak egy alacsony barátja, aki ugyanígy nősült. Amikor egyszer apám megkérdezte, miért nem választott egy hozzá illő magasságú nőt, azt válaszolta, hogy akkor mindenki úgy emlegetné őket, mint „az a vicces alacsony pár". Talán Trubshot ezredes is ezért vette el ezt a nőt.
– Igen, lehet, hogy így van. Erre még sosem gondoltam. Penelope a legrövidebb úton tartott az Északi strand felé, mellékutcákon, macskaköves tereken át, fel egy nagyon meredek dombra, majd egy tekergős fasoron át. Innen egy kanyargó macskaköves útra értek, amely az Északi strand mellett vezetett. Egy sor fehérre meszelt ház nézett az öbölre. Richard megszólalt.
– Már nagyon sokszor láttam ezt az öblöt a tenger felől, de még nem jártam itt...
– Én ezt jobban szeretem, mint a másik partot. Ez itt mindig üres, vad, és valahogy sokkal szebb. Már majdnem ott vagyunk. Ott van az a kis ház a cégtáblával, az ablakaiban a virágládákkal.
– Ki ez a Gaston?
– Igazi francia, Bretagne-ból. Azelőtt Newlynből járt át halászni. Egy cornwalli lányt vett feleségül, és aztán egy rémes tengeri balesetben elvesztette a lábát. Abba kellett hagynia a halászatot, így feleségével, Grace-szel együtt megnyitották ezt a helyet. Már majdnem öt éve! – Penelope azt remélte, hogy Richard nem találja túl szerénynek az éttermet. – Ahogy mondtam, nem valami nagystílű hely.
A férfi kinyitotta az ajtót.
– Nem szeretem a nagystílű helyeket.
Fejük fölött csengő szólalt meg. Beléptek az előtérbe, ahol azonnal ínycsiklandozó fokhagymás, fűszeres illatok és halk zene hangjai kerítették őket hatalmukba. Fürge harmonika. Párizs és nosztalgia. Boltíves átjárón át mentek be a gerendatetős, meszelt kis étterembe, ahol az asztalokon piros kockás terítő és összehajtott, fehér asztalkendők voltak. Minden asztalon gyertya és friss virág állt, az óriási kandallóban pedig tűz pislákolt.
Két asztalnál már ültek. Egy sápadt arcú repülőszázados a barátnőjével... vagy talán a feleségével... és egy idősebb pár, akikből csak úgy áradt az unalom. A legjobb asztal az ablaknál üresen állt.
Amint ketten ott tétováztak, a csengőt meghallván Grace jelent meg a terem végében, a lengőajtónál.
– Jó estét. Lomax őrnagy, ugye? Ön foglalt asztalt. Remélem, jó lesz ott az ablaknál. Gondoltam, szívesen elnézegetné a kilátást. – A férfi mögött hirtelen meglátta Penelopét. Napbarnította, szeplős arcára kiült a meglepetés.
– Hello. Nahát, maga is itt van? Nem tudtam, hogy maga is jön.
– Nem csoda, nem is tudhatta. Hogy van, Grace?
– Nagyszerűen. Persze sok a munka, mint mindig, de erről nem beszélünk. Itt van az apja is?
– Nem, ma este nincs.
– Hát persze, néha jó egy kicsit nélküle. – Szeme, némi érdeklődéssel, Richardra tévedt.
– Még nem ismeri Lomax őrnagyot.
– Nagyon örvendek. Tehát hol szeretnének ülni? Kilátással a tengerre? Ha ezt akarják, jobb lesz gyorsan kinézni, mert perceken belül be kell sötétíteni. Valami italt? Aztán hozom az étlapot.
– Mit ihatunk?
– Nem valami nagy a választékom – mondta Grace gondterhelten. – Van egy kis sherrynk, de dél-afrikai gyártmány és kissé mazsolaízű. – Richardhoz hajolt, mintha sürgősen el kellett volna rendezni evőeszközeit.
– Egy kis bort? – susogta a fülébe. – Mindig tartunk egy-két üveg bort Mr. Sternnek, ha eljön. Biztosan nem lesz kifogása ellene, hogy most egyet megigyanak.
– Nagyszerű ötlet.
– Azért ne tápláljanak túlzott reményeket. Vannak itt más vendégek is. Szólok Gastonnak, hogy öntse kancsóba, így nem fogják látni a címkét. – Rájuk kacsintott, elővarázsolta az étlapot, majd elment.
Richard kényelmesen elhelyezkedett a székében, és igen meglepettnek látszott.
– Micsoda kiszolgálás! Ez mindig így megy?
– Általában. Gaston és papa nagy tisztelői egymásnak. Ő egyébként soha nem jön ki a konyhából, de ha papa itt van, és a többi vendég már mind elment, akkor előjön, mégpedig egy üveg konyakkal, és aztán ketten hajnalig meg is váltják a világot. A zene viszont Grace ötlete. Azt mondja, hogy kicsi a helyiség, ha hangosabb volna a zene, nem lehetne nyugodtan beszélgetni. Én értem, hogy mire gondol. A Castle éttermében egyebet sem lehet hallani, mint kések és villák kaparászását a tányérokon. Akkor inkább a zene. Minden olyan lesz tőle, mint egy filmben.
– Tetszik magának?
– Mindenképpen illúziót teremt.
– Szereti a mozit?
– Imádom! Doris és én télen néha hetenként kétszer is elmegyünk. Nem hagyunk ki egyetlen filmet sem. Porthkerrisben télen nem nagyon lehet mást csinálni.
– És a háború előtt, akkor más volt?
– Hát persze, minden más volt. Télen egyáltalán nem voltunk itt, hiszen azt mindig Londonban töltöttük. Volt egy házunk az Oakley Streeten. Még mindig megvan, csak nem megyünk oda – sóhajtott. – Tudja, amit leginkább gyűlölök a háborúban, hogy az ember helyhez van kötve. Porthkerrisből is milyen nehéz kijutni azzal a napi egyetlenegy busszal, és persze a kocsiba nem kapunk benzint. De gondolom, ezzel fizetek régi, mozgalmas életemért. Papa és Sophie sohasem voltak sokáig egy helyen. Minden előzetes figyelmeztetés nélkül, szinte bármilyen ürüggyel, egyszer csak pakoltunk, és irány Franciaország vagy Olaszország. Ettől az élet csodálatosan izgalmas lett.
– Egyedüli gyerek volt?
– Igen. És nagyon elkényeztetett.
– Nem hiszem.
– Pedig igaz. Mindig felnőttekkel voltam együtt, és engem is mindenki felnőttként kezelt. A szüleim legjobb barátai voltak az én legjobb barátaim is. Ez persze nem annyira furcsa, ha visszaemlékszik, milyen fiatal volt az anyám. Inkább olyan volt, mint a nővérem.
– És szép lehetett.
– Az arcképére gondol? Igen, szép volt. De sokkal több is volt ennél, melegszívű, jókedvű és kedves. Hirtelen haragú az egyik pillanatban, a másikban már nevetett. Bárhol tudott otthont teremteni. Biztonság áradt belőle. Mindenki szerette. Még mindig eszembe jut, minden áldott nap. Tudom, hogy meghalt, de nem tudom elhinni, hogy nincs itthon valahol, és hogy nem nyit be valamelyik ajtón. Azt hiszem, borzasztóan önállóak vagy talán inkább önzőek voltunk. Soha nem akartunk más embereket magunk körül. Szükségünk sem volt másokra. És mégis, ha belegondolok, mind a két házunk állandóan tele volt látogatókkal, gyakran csak arra tévedt ismerősökkel, akiknek éppen nem volt jobb ötletük. De barátokkal is. És a család. Ethel néni és Cliffordék valaha minden nyáron nálunk voltak.
– Ethel néni?
– Papa testvére. Különös teremtés és teljesen bolond. De már ezer éve nem volt Carn Cottage-ban, részben, mert Doris és Nancy beköltözött a szobájába, részben mert elköltözött Londonból, és a vad Walesbe ment néhány különc barátjához, akik kecskét tenyésztenek és kéziszőttest csinálnak. Akár nevethet is, de így igaz. Mindig a lehető legfurcsább figurákkal barátkozott.
– És Cliffordék? – kérdezte gyorsan Richard, mert még szívesen hallgatta volna Penelopét.
– Ez nem annyira szórakoztató történet. Cliffordék azért nem jönnek, mert meghaltak. Ugyanaz a bomba ölte meg őket, mint Sophie-t...
– Igazán sajnálom. Nem tudtam.
– Honnan tudta volna? Papa legkedvesebb barátai voltak. Velünk laktak az Oakley Streeten. Amikor a tragédia történt, és telefonon megtudtuk, papa egészen megváltozott, hirtelen megöregedett, ott a szemem előtt.
– Fantasztikus ember.
– És nagyon erős.
– Magányos?
– Igen, de hát a legtöbb öreg ember az.
– Nagy szerencséje, hogy maga mellette van.
– Nem is tudnám soha elhagyni.
Grace érkezése szakította őket félbe, aki a csapóajtón keresztül robbant be, kezében két kancsó fehérborral.
– Hát itt vagyunk – tette le a kancsókat egy újabb jelentőségteljes, ám a többi vacsoravendég elől gondosan eltitkolt kacsin-tással. – Most pedig bármennyire is sajnálom, már sötétedik, és kénytelen vagyok besötétíteni. – Dühösen behúzta a függönyt, eligazította a széleit, hogy egy kis fénycsík se szűrődhessen ki. – Eldöntötték, hogy mit esznek?
– Még bele sem néztünk az étlapba. Mit ajánl?
– Kagylólevest és utána halas lepényt. A hús nagyon rossz ezen a héten. Öreg, rágós és csupa mócsing.
– Rendben. Akkor a halat kérjük.
– És hozzá finom friss brokkoli és zöldbab? Nagyszerű, csak egypár perc az egész.
Távoztában a szomszéd asztalról még összeszedett néhány tányért, majd eltűnt. Richard töltött a borból. Megemelte poharát.
– Egészségére!
– Santé!
A bor könnyű volt és hűvös és friss. Franciaország-ízű volt, és más időkre, más nyarakra emlékeztetett. Penelope letette a poharát.
– Ízlene a papának.
– Meséljen még.
– Miről? Ethel néniről meg a kecskéiről?
– Nem. Magáról.
– Az unalmas.
– Szerintem nem. Meséljen arról, amikor kisegítőszolgálatos volt.
– Ez az utolsó dolog, amiről szívesen mesélnék.
– Nem szerette?
– Utáltam minden pillanatát.
– Akkor miért lépett be?
– Ó, meggondolatlanság volt. Londonban voltunk... és történt valami...
A férfi várt.
– Mi történt? Penelope ránézett.
– Azt fogja hinni, hogy bolond vagyok.
– Nem.
– Hosszú történet.
– Van időnk.
Így aztán Penelope mély lélegzetet vett, és mesélni kezdett; Péter és Elizabeth Clifforddal kezdte, és azzal az estével folytatta, amikor ő és Sophie felmentek a lakásukba kávézni, és először találkoztak Friedmannékkal.
– Friedmannék fiatalok voltak. Münchenből menekültek. Zsidók. – Richard figyelt, tekintetét le nem vette Peneloperól. Penelope csak most vette észre, hogy olyan dolgokat mesél, amelyekre soha nem tudta rászánni magát, hogy elmondja Ambrose-nak. – És Willi Friedmann arról kezdett beszélni, hogy mi történik a zsidókkal a náci Németországban. Az olyan emberek, mint például Cliffordék, már évek óta próbálták tudatosítani a világ közvéleményében, de senki sem akart rájuk odafigyelni. Nekem a háború akkor vált személyes üggyé. Borzasztó, ijesztő, de személyes üggyé. így aztán a következő napon bementem az első toborzóirodába, amit megláttam az utcán, és beléptem. Ennyi az egész történet. Igazán érzelgős.
– A legkevésbé sem érzelgős.
– Nem is lenne az, ha nem bántam volna meg szinte azonnal. Honvágyam volt, nem tudtam senkivel összebarátkozni, és utáltam, hogy együtt kellett élnem egy csomó idegennel.
Richard megértő volt.
– Nem maga az egyetlen, aki így érezte. És hová küldték?
– Whale Islandre. A Királyi Tengerészet tüzériskolájába.
– Ez volt az a hely, ahol a férjével találkozott.
– Igen. – Penelope felpillantott, majd szórakozottan vonalkákat húzogatott villája hegyével az abroszon. – Alhadnagy volt, és a tanfolyamokat végezte.
– Hogy hívják?
– Ambrose Keeling. Miért kérdezi?
– Gondoltam, esetleg találkozhattam vele valahol, de nem.
– Nem hiszem, hogy találkoztak volna – mondta Penelope hűvösen. – Sokkal fiatalabb magánál. Ó, nagyszerű... – kiáltotta megkönnyebbülten. – Itt van Grace a levesünkkel. Csak most vettem észre, hogy milyen éhes vagyok.
Tizenegy óra lett, amikor végre hazaindultak a besötétített házak sorfala közötti kivilágítatlan utcán, fel a hegyre. Sokkal hűvösebb volt már, Penelope Sophie sáljába burkolózott, és hálás volt az illatos melegért. Magasan felettük a csillagos égbolton felhők vonultak, és amint felfelé haladtak, már érezni lehetett az Atlanti-óceán felől érkező friss, erős szelet.
Végre megérkeztek Grabney garázsához és az utolsó dombhoz. Penelope kissé megállt, hogy haját hátraigazítsa, és hogy vállán a sálat szorosabbra vonja.
A férfi megszólalt.
– Sajnálom.
– Mit?
– Micsoda séta. Taxit kellett volna kerítenem.
– Nem vagyok fáradt. Hozzá vagyok szokva. Naponta kétszer-háromszor megjárom ezt az utat.
Richard belekarolt, ujjaikat összefonták és ismét elindultak. Megint Richard szólalt meg.
– A következő tíz nap alatt meglehetősen elfoglalt leszek, de ha alkalom nyílik rá, talán beugorhatok, hogy megnézzem magukat. És sakkozhatunk is.
– Bármikor jöhet – mondta Penelope. – Papa nagyon fog örülni, ha látja. És persze az asztalunkon mindig talál valami ennivalót, ha mást nem, levest és kenyeret.
– Nagyon kedves.
– Nincs ebben semmi különös. Maga nagyon kedves. Évek óta nem volt ilyen kellemes estém... már egészen elfelejtettem, milyen érzés, ha az embert meghívják vacsorázni.
– Én pedig négy év szolgálat után azt felejtettem el, hogy milyen érzés bárhol máshol lenni, mint a tiszti étkezdében egy csomó férfival, akik egyebet sem tesznek, mint a szakmájukról beszélnek. Talán mind a ketten jót teszünk egymásnak.
Megérkeztek a falhoz, a magas kapuhoz. Penelope megállt, és a férfihoz fordult.
– Bejön egy kávéra vagy egy italra?
– Köszönöm, nem. Visszamegyek. Holnap korán kell kelnem.
– Amint mondtam, Richard, jöjjön bármikor.
– Jövök. – Kezét Penelope vállára tette és lehajolt, hogy arcon csókolja. – Jó éjszakát.
Penelope bement a csendes házba. Hálószobájában megállt az öltözőasztala előtt, és alaposan szemügyre vette azt a sötét szemű lányt, aki ott állt a hosszú tükörben. Meglazította a sálat és hagyta leesni a földre. Lassan, egyesével kezdte kigombolni margarétamintás, piros ruháját, de aztán abbahagyta a gombolást, és előrehajolt, hogy megnézze arcát, ahol a férfi csókját érezte. Elpirult. Kinevette magát, levetkőzött, leoltotta a villanyt, elhúzta a függönyt és ágyba bújt. Nyitott szemmel feküdt, az ablakon át figyelte a sötét égboltot, hallgatta a tenger mormolását, érezte saját szívverését, és minden egyes szóra visszaemlékezett, ami az este folyamán elhangzott.
Richard Lomax betartotta ígéretét. A következő néhány hét során úgy jött és ment, hogy váratlan és véletlenszerű megjelenéseit Carn Cottage lakói már teljesen természetesnek vették. Lawrence, akit az újabb hosszú tél közeledte hajlamossá tett a csüggedésre és rosszkedvre, mindig felvidult, ha meghallotta Richard hangját. Doris már korábban eldöntötte, hogy Richard nagyszerű férfi, és az a tény, hogy mindig hajlandó volt fiaival focizni, vagy segített nekik biciklit javítani, csak növelte lelkesedését. Ronald és Clark először némileg feszélyezettnek látszottak egy ilyen különleges embertől, de hamar levetkőzték gátlásaikat, keresztnevén szólították, és rengeteg kérdést tettek fel neki, mint például, hogy hány csatában volt már, ugrott-e már ejtőernyővel, és hány németet ölt meg. Ernie is megszerette, mert nem nagyzolt, hajlandó volt bepiszkolni a kezét, és kérés nélkül óriási halom tűzifát fűrészelt, vágott és rakott össze. Végül még Nancy is felengedett, és egy este, amikor Doris nem volt otthon, Penelope pedig a konyhában foglalatoskodott, megengedte, hogy Richard vigye fel és fürdesse meg.
Penelope számára ez különleges időszak volt, az ébredés ideje, mert – bár erre nem szívesen gondolt – régebben mintegy félálomban élt csak. Most napról napra tisztább lett a belső látása, jobban érzékelt mindent. Ennek egyik jele volt, hogy odafigyelt a népszerű dalokra. Carn Cottage konyhájában volt egy rádió, amit Doris annyira szeretett, hogy szinte soha nem kapcsolta ki. A szekrény sarkán terpeszkedve közvetítette a Játék munka közben című műsort, híreket, és beszélt meg énekelt. Egyik reggel, amint Penelope a mosogatónál sárgarépát pucolt, Judy Garland énekelt.
Már álltunk egyszer így valamikor,
te néztél engem, én meg néztelek téged, 
csak nem tudom, mikor, meg azt se, hol;
de épp ilyen volt akkor öltözéked
és épp ilyen volt szádon a mosoly.
Doris rontott be.
– Mi van veled? 
– Hm?
– Ott állsz a mosogató előtt, egyik kezedben egy kés, másikban egy sárgarépa, és bámulsz kifelé az ablakon. Jól vagy?
Növekvő érzékenységének voltak más, kevésbé hétköznapi megnyilvánulásai is. A legtermészetesebb dolgokat is megbámulta. Már az utolsó levelek is lehullottak a fákról, és a kopasz ágak csipkeszerűen nyúltak a sápadt ég felé. Az őszi szelek, amelyek felkorbácsolták az öböl vizét, nem hideget, hanem duzzadó életerőt hoztak magukkal. Penelope tele volt tettvággyal, minden olyan feladatot elvégzett, amit egyébként már hónapok óta csak halogatott, megtisztította az ezüstöt, dolgozott a kertben, és hétvégeken a gyerekekkel hosszú sétákra ment. A legjobb és talán egyben a legfurcsább is az volt, hogy akkor sem idegeskedett, amikor Richard nem jött. Tudta, hogy előbb-utóbb eljön, és magával hozza ugyanazt a könnyed légkört és családiasságot, ami első találkozásuk alkalmával hirtelen szíven ütötte. Amikor pedig tényleg megjelent, olyan volt, mint egy csodálatos jutalom, örömteli ajándék.
Megpróbálta megkeresni az okát, hogy miért fogadja el ezt z egész helyzetet ilyen nyugodtan. Rájött, hogy sem Richard Lomaxszel való kapcsolatában, sem napjai újfajta minőségében nincs semmi gyorsan múló elem. Éppen ellenkezőleg. Volt az egészben valami időtlenség, mintha mindez egy terv részét képezné, mégpedig egy olyan eleve elrendelt sorsét, amely születésével egyidejűleg fogant meg. Most csupán az történik vele, aminek meg kellett történnie. Anélkül, hogy felismerhető kezdete lett volna, nem látszott lehetségesnek, hogy valaha is vége legyen.
... Volt egy nap minden nyár közepén, amit úgy hívtak, hogy nyílt nap. Ilyenkor minden művész rendbe hozta a műtermét... némelyiken igazán volt mit rendbe tenni, kiállították az összes befejezett vásznaikat, és a nagyközönség műteremről műteremre járt, körülnézett, és néha vásárolt. Persze, néhány látogató csak puszta kíváncsiságból tette meg a köröket... mintha idegen emberek házában szaglásznának ... de sok valódi vevő is jött. Amint mondtam, a műtermek abban az időben meglehetősen spártaiak voltak, de Sophie mindig óriási tavaszi nagytakarítást végzett, virágokat tett be, a vendégeknek pedig aprósüteményt és bort kínált. Azt mondta, hogy egy kis frissítő csak megkönnyíti a képek eladását.
Október vége volt, vasárnap kora délután. Richard Carn Cottage-i látogatásai során már többször említette, hogy szívesen megnézné Lawrence Stern műtermét, de erre valahogy sohasem adódott megfelelő alkalom. Azon a napon azonban, véletlenül sok szabad ideje volt Richardnak, és Penelope minden más dolgát félretette, s felajánlotta neki, hogy elviszi. És már mentek is, úgy sétáltak, mint máskor, a nagy öreg kulcs egészen lehúzta kardigánja zsebét.
Az idő hűvös volt és friss, a nyugati szél hol összeterelte, hol pedig szétkergette az alacsonyan úszó felhőket. A kikötői út majdnem teljesen kihalt volt, a kevés nyári turista is régen elment már. Az üzletek zárva voltak, lévén a helyiek metodisták, akik tiszteletben tartják a vasárnapot.
– Vannak még az apja festményeiből a műteremben?
– Isten ments. Talán csak befejezetlen vázlatok. Semmi más. Amikor dolgozott, boldog volt, ha minden képét eladta. Néha arra sem volt idő, hogy megszáradjon rajtuk a festék. Tudja, ebből éltünk. Kivéve a Kagylókeresőket. Az soha nem volt kiállítva. Valamilyen okból ez nagyon személyes kép. Soha eszébe sem jutna, hogy eladja. – Befordultak a kikötői útról, és lefelé mentek a girbegurba utcákon. – Aznap is ezen az úton jöttem papához, hogy ebédelni hívjam, amikor kitört a háború. – Megkerülték az utolsó sarkot, és feltűnt az Északi strand, és mint mindig, az erős szél most is majdnem feldöntötte őket, ezért egy pillanatra megtorpantak, majd folytatták útjukat lefelé a kanyargós ösvényen, amely a műteremhez vezetett.
Penelope kinyitotta a nehéz ajtót, s ahogy bementek, nyomban elszégyellte magát, mert hónapok óta nem volt itt, és a tágas szoba elhanyagolt, rendetlen volt. A szobában hideg volt, de mégis nehéz terpentin-, kátrány- és füstszag terjengett a nedves levegőben. A magas ablakokon beömlő hideg északi fény még jobban megvilágította a műterem leromlott állapotát.
Richard becsukta az ajtót. Penelope csak ennyit mondott: – Rettenetesen néz ki. És még nyirkos is. – Átment a szobán, és némi erőfeszítések árán kinyitotta az ablakokat. A szél úgy ömlött be, mint egy jeges ár. Látta a kihalt strandot, az apályt a tengeren és a távoli fehér habokat.
A férfi odament hozzá.
– A Kagylókeresők – mondta elégedetten.
– Hát persze. Ebből az ablakból nézve festette – mondta Penelope. – Sophie-t megütötte volna a guta, ha a papa műtermét ilyen állapotban találja.
A padlót és tulajdonképpen minden vízszintes felületet vékony homokréteg borított. Az asztalon szamárfüles képeslapok hevertek szanaszét, egy kiürítetlen hamutartó és egy törülköző társaságában. A bársonydrapéria, mely a modell székét takarta, most fakón és porosan hevert, a régi kályha előtt a földön pedig egy halom hamu volt. A fal mellett két dívány állt, csíkos pokróccal letakarva, rajtuk néhány egérrágta díszpárna.
Penelope azt sem tudta, hova kapjon, amikor megpróbált javítani valamit a helyzeten. Talált egy régi papírzsákot, ebbe gyömöszölte be az egérrágta párnát, majd az egészet félretette, hogy később egy szemétládába dobja. A többi párnát is összeszedte, a földre dobta, majd a pokrócot is levette a díványról, és mindent a nyitott ablakhoz vitt kiszellőztetni és kirázni. A holmikat visszatette a helyére, így az összkép máris valamivel jobbnak látszott.
Közben Richard, a rendetlenséggel láthatóan mit sem törődve nézett körül egy ember életének kisebb-nagyobb emlékeitől és apróbb tárgyaitól elbűvölve. Színük és formájuk miatt eltett kagylók, tengeri kavicsok, faágak gyűjteménye, fényképek rajzszeggel a falra tűzve, egy kézről készült gipszöntvény, egy agyagkancsó, benne tengeri madarak tollai, szárított füvek. Lawrence festőállványai, régi vásznak, vázlatfüzetek, kiszáradt festékestubusok, régi paletták és egy bögrében ecsetek cinóber, okker, kobalt és kedvenc égetett sziénájának maradványaival.
– Milyen régen volt, hogy az apja utoljára itt dolgozott?
– Ó, évekkel ezelőtt.
– És mégis, még mindig minden itt van.
– Ő soha semmit ki nem dobna, nekem meg egyszerűen nincs szívem hozzá.
A férfi megállt a kályha előtt.
– Miért nem gyújtunk be? Biztosan segítene, hogy egy kissé kiszáradjon a helyiség.
– Lehet. De nálam nincs gyufa.
– Nálam van. – Kinyitotta a kályhaajtót, és a piszkavassal elrendezte a hamut. – Van még itt újságpapír is, már csak egy kis gyújtós kell, meg fadarabok.
– Mi lesz, ha egy csóka belefészkelt a kéménybe?
– Ha belefészkelt, hamarosan megtudjuk. – Richard felállt, levette zöld barettjét, kigombolta a zubbonyát, felhajtotta az ingujját, majd munkához látott.
Amíg kipucolta a hamut, és begyűrte az újságpapírt, Penelope előhalászott egy seprűt, és nekiállt, hogy a padlót és az asztalt megtisztítsa a homoktól. Talált egy darab kartonpapírt. Erre összegyűjtötte a homokot, majd kiszórta az ablakon. A strand már nem volt teljesen kihalt. A távolban, a semmiből egy pár tűnt elő. Egy férfi meg egy nő, kutyával. A férfi egy botot dobott el a kutyának, az pedig berohant a hullámok közé és visszahozta. Penelope megborzongott. Hideg volt. Félig behajtotta az ablakokat, és több tennivaló nem lévén, odakuporodott a dívány sarkába, éppen úgy, ahogyan gyerekkorában, amikor úszással töltött, napfényes nap vége felé álmosan Sophie mellé bújt, hogy mesét hallgasson.
Most Richardot figyelte, és ugyanaz a biztonságos és békés érzés kerítette hatalmába, mint régen. Richardnak nagy nehezen sikerült meggyújtania a tüzet, a faágak már pattogva égtek. Penelope elmosolyodott, mert azt érezte, mintha a férfi úgy igyekezne, mint amikor egy kisdiák tábortüzet gyújt. Richard ekkor felnézett és elkapta Penelope mosolyát.
– Volt cserkész?
– Igen. Még csomókat is megtanultam kötni, meg hordágyat eszkábálni két rúdból és egy esőkabátból.
Néhány hasábot rakott még a tűzre, majd becsukta a kályhaajtót, beállította a huzatot, felállt és kezét a nadrágjába törölte.
– Ezzel megvagyunk.
– Ha lenne teánk meg egy kis tejünk, forralhatnánk vizet, és ihatnánk egy csésze jó meleg teát.
– Ezzel az erővel azt is mondhatjuk: ha lenne sonkánk, akkor sonkás tojást ehetnénk, persze ha lenne tojásunk is. -A férfi előhúzott egy széket, és leült Penelopéval szemben. Arca jobb oldalán egy koromcsík volt, de Penelope nem szólt neki. – Szoktak itt teázni?
– Igen. A szörfözés után. Ez az igazi, amikor mindenki fázik és reszket. És mindig volt aprósütemény, amit a teába mártogattunk. Bizonyos években, amikor nagy viharok voltak télen, a homok egészen az ablakig felért. Más években olyan volt, mint most, kötéllétrán kellett lemászni a strandra. – Kényelmesebben helyezkedett el a párnákon. – Nincs szebb, mint a nosztalgia. Egészen olyan vagyok, mint egy öregember, nem? Úgy látszik, állandóan csak arról mesélek, hogy volt azelőtt. Biztosan rettentő unalmasnak találja.
– Egyáltalán nem tartom unalmasnak. Csak néha az a benyomásom, hogy véget ért az élete aznap, amikor kitört a háború. Ez pedig nem helyes, mert maga még nagyon fiatal.
– Huszonnégy éves vagyok. Richard elmosolyodott.
– Mikor volt a születésnapja?
– A múlt hónapban. Maga nem volt itt.
– Szeptember. – Richard egy pillanatig eltűnődött, majd elégedetten bólintott. – Igen, ez stimmel.
– Hogy érti?
– Olvasott valaha Louis McNeice-t?
– Nem is hallottam róla.
– ír költő. A legjobb. Akkor most bemutatom magának, emlékezetből, és lehet, hogy borzasztóan zavarba hozom.
– Nem lehet egykönnyen zavarba hozni. A férfi nevetett, majd nekikezdett:

Eljött a szeptember, mint ő akarta,
akinek vére megpezsdül az őszben,
kigyúl a kandalló hevén az arca,
s a lombtalan fát kedveli az erdőn.
Én ezt a hónapomat néki adtam
– bár egész évem őt illette volna -,
de visszaadta azon pillanatban.
Ó, mennyi bírhatatlan, átkozott nap
s nyoma megannyi annál boldogabbnak,
mely életem falára róva ott áll;
és váltig ő ad árnyat e falaknál,
mindenhol haja vízesése csobban,
s elmúlt csókunk egész Londonban ott van.

Szerelmes vers. Váratlanul egy szerelmes vers. Penelope nem jött zavarba, de úgy érezte, hogy a vers mélyen megrázta.
A Richard nyugodt hangján átszűrt szavak az érzelmek viharát szabadították el lelkében, de a szomorúságét is.
Ambrose-ra gondolt, és arra az éjszakára, amikor színházba mentek, majd vacsorázni és végül az Oakley Streetre, de az emlékek érdektelenek és színtelenek maradnak, az érzékeit pedig egyáltalán nem borzolták fel, mint azt az előbbi vers tette. Mindez a legfinomabban fogalmazva is lehangoló volt.
– Penelope!
– Igen?
– Miért nem beszél soha a férjéről?
Penelope hirtelen felnézett, és egy rémes pillanatig úgy hitte, hogy talán hangosan gondolkozott.
– Akarja, hogy beszéljek róla?
– Különösebben nem. Csak éppen természetes lenne. Már majdnem... két hónapja ismerem, és ennyi idő alatt soha nem beszélt róla, sőt, még a nevét sem említette. Az apja sem. Ha bármikor akár csak megközelítjük a témát, maguk azonnal kitérnek előle.
– Nagyon egyszerű oka van. Ambrose untatja a papát. Ambrose Sophie-t is untatta. Nem volt bennük semmi közös. Semmi mondanivalójuk nem volt egymásnak.
– És maga?
Tudta, hogy őszintének kell lennie, nemcsak Richard miatt, hanem saját maga miatt is.
– Azért nem beszélek róla, mert ez olyan dolog, amire nem vagyok túl büszke...
– Bármit jelentsen is ez, remélem, nem gondolja, hogy ettől kevesebbre tartanám.
– Ó, Richard, fogalmam sincs, hogy mit gondolna.
– Próbálja ki!
Nem találván megfelelő szavakat, Penelope megrándította a vállát.
– Hozzámentem.
– Szerette őt?
Penelope ismét az igazságot kereste.
– Nem tudom. Jóképű volt és kedves, és ő volt az első igazi barátom azután, hogy bevonultam, és Whale Islandre küldtek. Sohasem volt... – Megállt, és habozott, hogy megtalálja a megfelelő szót, de hát mi mást mondhatott volna, mint hogy fiúm? – Sohasem volt fiúm azelőtt, sohasem volt kapcsolatom saját korombeli férfival. Ő jó társaság volt, tetszettem neki, nekem újdonság volt, és olyan más.
– Ez volt minden ? – A férfi látszólag teljesen elképedt, ahogyan a zavaros magyarázat után várható is volt.
– Nem. Volt egy másik ok is. Nancyvel voltam terhes. – Penelope elmosolyodott. – Meglepődött?
– Dehogy lepődtem meg.
– Pedig meglepettnek látszik.
– Csakis azért, mert tényleg férjhez ment ehhez az emberhez.
– Nem kellett volna hozzámennem. – Fontos volt, hogy efelől megnyugtassa Richardot, nehogy azt gondolja, hogy Lawrence puskával kényszerítette Ambrose-t a házasságra, Sophie pedig sírógörcsöt kapott volna, ha Penelope nem megy hozzá Ambrose-hoz. – Papa és Sophie egyáltalán nem voltak olyanok. Eredendően szabad lelkek voltak. Számukra a megszokott társadalmi konvencióknak semmi jelentősége nem volt. Éppen szabadságon voltam, amikor megmondtam nekik, hogy jön a gyerek. Normális körülmények között, akár otthon is maradhattam volna, s megszülhettem volna Nancyt, Ambrose pedig sose tudta volna meg. De még a seregben szolgáltam. A szabadsás om letelt, és vissza kellett mennem Portsmouthba, így természetesen ismét találkoztam Ambrose-zal. És fel kellett világosítanom a gyerekről. Ez így volt tisztességes. Mondtam neki, hogy nem kell feleségül vennie... de... – Penelope habozott, tulajdonképpen nem is tudott pontosan visszaemlékezni, hogyan is történt... – ahogy megszokta a gondolatot, úgy látszott, arra gondol, hogy össze kellene házasodnunk. Én meg voltam hatódva, mert valójában nem vártam, hogy bármi ilyesmire hajlandó lesz. Amikor a kérdést eldöntöttük, már nem volt veszteni való idő, mert Ambrose befejezte a tanfolyamot, és közvetlenül tengerre szállás előtt állt. így intéztünk mindent. Ennyi volt az egész. A chelsea-i házasságkötő teremben, egy szép májusi reggelen.
– A szülei találkoztak vele?
– Nem. És az esküvőre sem tudtak eljönni, mert papa hörghuruttal feküdt. így aztán csak hónapokkal később találkoztak, amikor egy hétvégi eltávozásán lejött Carn Cottage-ba. Abban a pillanatban, ahogy bejött a házba, máris tudtam, hogy megette a fene az egészet. Őrületes hiba volt az a házasság. Ambrose egyszerűen nem tartozott hozzánk. De nem tartozott hozzám sem. Én is rettenetes lehettem neki. Óriásira dagadtam, unott és ingerlékeny voltam. Még csak kísérletet sem tettem, hogy szórakoztassam. Hát ez olyan dolog, amiért szégyellem magam. Azért szégyellem magam, mert mindig azt gondoltam, hogy érett, intelligens vagyok, és mégis a döntő pillanatban a legbutább döntést hoztam, amit egy nő egyáltalán tud.
– Mármint hogy férjhez megy?
– Igen. Ismerje el, Richard. Maga nem csinálna ilyen őrültséget.
– Ne legyen benne olyan biztos! Már legalább három vagy négy alkalommal nagyon közel jártam hozzá, de aztán az utolsó pillanatban a józan ész mindig visszatartott.
– Szóval, tudta, hogy nem szerelmes, és hogy ezért nem lenne jó a házassága?
– Részben ezért. Részben pedig az tartott vissza, hogy az utóbbi tíz évben tudtam: jön ez a háború. Most harminckét éves vagyok. Huszonkettő voltam, amikor Hitler és a nácik színre léptek. Az egyetemen volt egy különös barátom, Claus von Reindorp. Nem volt zsidó, hanem az egyik legrégebbi német családból származott. Sokat beszéltünk arról, ami a hazájában történik. Már akkor tele volt baljós előérzettél. Egy nyáron Ausztriába utaztam, hogy Tirolban másszak hegyeket. A hangulatot magam is éreztem, láttam, mint az írást a falon. A barátai, Cliffordék nem voltak egyedül, akik észrevették, hogy rémes dolgok előtt állunk.
– Mi történt a barátjával?
– Nem tudom. Visszament Németországba. Egy darabig írt, de aztán elmaradtak a levelei. Egyszerűen eltűnt az életemből. Ma már csak abban bízhatok, hogy biztosan meghalt.
– Gyűlölöm ezt a háborút. Annyira gyűlölöm, mint mindenki más. Azt akarom, hogy legyen vége, szűnjenek meg a bombázások, a harcok és az öldöklés. És mégis félek, hogy vége lesz. Papa egyre öregebb. Valószínűleg nem él már túl sokáig, és ha már nem kell gondját viselni, meg háború sem lesz, nem lesz semmi okom, hogy ne menjek vissza a férjemhez. Látom magamat és Nancyt, amint egy rémes kis villában lakunk valamelyik elővárosban, és ettől kilel a hideg.
Úgy! Most kimondta az igazságot. A szavak a csendben közéjük ékelődtek. Penelope nagyon szerette volna, ha Richard megnyugtatja: megérti őt. Aggódva fordult a férfihoz:
– Megvet az önzésemért?
– Nem. – Richard előrehajolt és megfogta Penelope kezét. -Éppen ellenkezőleg. – A nő keze jéghideg volt, de a férfi érintése forrósággal töltötte el, megfogta csuklóját, hogy testének minden melegéhez hozzájusson. Ösztönösen az arcához emelte Richard kezét és hozzáérintette. Pontosan ugyanabban a pillanatban mindketten megszólaltak:
– Szeretlek.
Penelope felnézett, egyenesen a férfi szemébe. Kimondták. Megtörtént. Visszavonhatatlanul.
– Richard.
– Szeretlek – mondta a férfi megint. – Azt hiszem, az első pillanatban beléd szerettem. Ott álltál az út másik oldalán az apáddal, a hajadat fújta a szél, és gyönyörű voltál.
– Én nem tudtam... Én igazán nem tudtam...
– És egészen az elejétől tudtam, hogy férjed van, de ez mégsem változtatott az érzelmeimen. Nem tudtalak kiverni a fejemből Tulajdonképpen nem is nagyon akartalak elfelejteni. És amikor meghívtál Carn Cottage-ba, azt mondtam magamban, hogy az apád miatt van, mert kedveli a társaságomat, és szeret velem sakkozni. így aztán elmentem és újra elmentem hozzá, de természetesen legalább annyira hozzád is, mert tudtam, hogy ha az apáddal vagyok, akkor te sem lehetsz messze. Gyerekekkel körülvéve, állandóan elfoglalva, de mégiscsak ott voltál. És számomra egyedül ez volt fontos.
– Nekem is csak ezt volt fontos. Nem is gondolkoztam rajta. Csak azt tudtam, hogy mindennek megváltozott a színe abban a pillanatban, ahogy bejöttél az ajtón. Olyan érzés volt, mintha mindig is ismertelek volna. Mintha múltban és jövőben egyszerre mindenben a legjobb történne. Csak nem mertem szerelemnek nevezni...
A férfi már mellette ült, átölelte és olyan szorosan tartotta, hogy Penelope közvetlenül érezte a szívverését. Arca a férfi vállához simult, és Richard a haját simogatta.
– Ó, te drága, drága lány. – Úgy csókolództak, mint a szeretők, akik évek óta nem látták egymást. Olyan volt az egész, mintha végre mindketten hazaértek volna, mintha hallották volna az ajtót becsapódni, és tudták már, hogy a világ ki van zárva, biztonságban vannak. Senki és semmi nem állhat közéjük, mert csak egymással akarnak lenni.
Penelope a hátán feküdt, sötét haja kibontva terült szét a régi fakult párnán.
– Richard... – csak suttogott, de nem volt képes többre. – Nem is tudtam, még csak nem is sejtettem, hogy így érezhetek ... hogy ez ilyen is lehet.
A férfi mosolygott.
– Még sokkal jobb is lehet.
Penelope mélyen a szemébe nézett, tudta, hogy miről van szó, és semmit sem akart annál jobban.
A régi műteremben nem volt újdonság a szerelem. A hasas kályha bátran ropogó tüze kellemes meleget árasztott, és a szél, amely a félig nyitott ablakon fújt befelé, már látott ilyet. A letakart díványok, ahol valaha Lawrence és Sophie osztották meg közös boldogságukat, ezt az új szerelmet együttérző tettestársként fogadták. Utána, a szenvedély utáni boldog békében, minden nyugodt volt, mozdulatlanul feküdtek egymás karjaiban, figyelték az égbolton átsuhanó felhőket, és hallgatták a hullámok időtlennek tűnő csapkodását.
Penelope szólalt meg.
– Most mi lesz?
– Hogyhogy mi lesz?
– Mit fogunk csinálni?
– Tovább szeretjük egymást.
– Nem akarok visszamenni. Oda, ahol minden a régi.
– Nem fordulunk vissza.
– De vissza kell fordulnunk. A valóság elől nem szökhetünk meg. És mégis azt akarom, hogy legyen holnap, és újra holnap és újra, és azt akarom, hogy azokon a holnapokon minden percemet veled tölthessem.
– En is ezt akarom – mondta Richard -, de nem így lesz.
– Ez a háború. Annyira gyűlölöm.
– Talán hálásnak is kellene lennünk. Ez hozott össze bennünket.
– Nem, nem. Amúgy is találkoztunk volna, biztosan. Vala-ho gyan, valahol. Ez meg volt írva a csillagokban. Azon a napon, amikor megszülettem, valamilyen mennyei hivatalnok egy bélyegzővel rád pecsételte a nevemet, mégpedig csupa nagybetűvel. Ez az ember Penelope Stern számára fenntartva.
– Eltekintve attól, hogy amikor megszülettél, még nem voltam férfi. Kisiskolás voltam, aki a tintamaszatos latin nyelvtannal viaskodott.
– Ez nem jelent semmit. Akkor is összetartozunk. Mindig is ott voltál nekem.
– Igen, mindig ott voltam neked. – Megcsókolta, majd kelletlenül felemelte a karját, és az órájára nézett. – Már majdnem öt óra...
– Gyűlölöm a háborút. És az órákat is gyűlölöm.
– Sajnálom, drágám, de nem maradhatunk itt örökre.
– Mikor látlak újra?
– Most egy kis ideig nem láthatsz. El kell mennem.
– Mennyi időre?
– Három hétre. Nem volna szabad megmondanom, katonai titok, így kérlek, egy szót sem senkinek.
Penelope szemében azonnal vészjelzők gyulladtak ki.
– De hát hová mész?
– Nem mondhatom meg...
– Mit fogsz csinálni? Veszélyes? Richard felnevetett.
– Nem, te buta, persze hogy nem veszélyes. Kiképzés... a munkámhoz tartozik. Kérdezősködés lezárva.
– Félek, hogy bajod esik.
– Semmi bajom nem lesz.
– Mikor jössz vissza?
– November közepén.
– Nancy születésnapja november végén van. Akkor lesz hároméves.
– Addigra itt leszek. Penelope elgondolkozott.
– Három hét – sóhajtott. – Egy örökkévalóságnak tűnik.
– A távollét az a szél, mely elfújja a gyertyát, de nagy lángra gyújtja a szunnyadó parazsat.
– Mégis jobb lenne, ha itt maradnál.
– Nem segít, ha visszaemlékszel rá, mennyire szeretlek?
– De igen. Egy kicsit.
Beköszöntött a tél. Keserű keleti szelek gyötörték a tájat, és zúgtak át a mezőkön. A haragos tenger sötétszürkére váltotta színét. A házak, az utcák és maga az égbolt is úgy látszott, mintha kifakult volna a hidegtől. Carn Cottage-ban a tűzgyújtás volt a legelső reggeli feladat, és a tűznek egész nap lobognia kellett, a szűkös szénfejadaggal és bármi mással, ami éghető volt. A napok rövidek lettek, az éjszakák pedig, hogy már a délutáni teázáshoz is be kellett sötétíteni, nagyon meghosszabbodtak. Penelope visszatért a ponchójához és a vastag fekete harisnyájához, Nancy délutáni sétáihoz pedig gyapjúpulóverekbe, sálakba, sapkába és kesztyűkbe bugyolálta a gyereket.
Lawrence öreg csontjait átjárta a hideg, kezét a tűznél melengette, nyugtalan és morózus lett. Unta magát.
– Hová lett Richard Lomax? Nem járt itt már legalább három hete vagy még több.
– Három hete és négy napja, papa – kezdte számolgatni az időt Penelope.
– Azelőtt sohasem volt távol ilyen sokáig.
– Visszajön sakkozni, ne félj!
– Vajon mit csinálhat?
– Fogalmam sincs.
Egy újabb hét telt el, és Richard még mindig nem jelentkezett. Penelope, akarata ellenére, aggódni kezdett. Lehet, hogy vissza sem jön, gondolta. Lehet, hogy valami tengernagy vagy tábornok a whitehalli hivatalában úgy döntött, hogy máshol van szükség Richardra, és Észak-Skóciába helyezték, és soha többé nem láthatja. Nem is írt, de lehet, hogy nem engedélyezték neki. Vagy lehet, hogy... ezt végig sem merte gondolni... a második front közeledtével ejtőernyővel dobták le valahol Hollandiában vagy Norvégiában, hogy előkészítse a terepet a szövetséges csapatoknak... Penelope elgyötört fantáziája ide-oda cikázott.
Nancy születésnapja már a küszöbön állt, és ez jó dolog volt, hiszen némiképp elterelte Penelope figyelmét. Dorisszal együtt gyermekzsúrt terveztek. Tíz kislánynak küldtek meghívót. A drága élelmiszerjegyeket csokoládés süteményre herdálták el, és Penelope maradék vajból és margarinból tortát sütött.
Nancy most már elég nagy volt ahhoz, hogy izgatottan várja ezt a különleges napot, és rövid kis életében először értette meg, mit is jelent mindez. Ajándékokat. Reggeli után a kandalló előtti szőnyegen ülve bontotta ki csomagjait, miközben anyja, nagyapja és Doris lelkesen figyelték. A kislány nem is csalódott. Penelopétól egy új babát kapott, Doristól pedig egy ruhát a babának, melyet nagy szeretettel fabrikált össze mindenféle maradékból és fonalhulladékból. Ernie Penberthtől egy jó erős talicskát, Rónáidtól és Clarktól pedig egy összerakós játékot kapott. Lawrence, aki állandóan az öröklött tehetség megnyilvánulásait figyelte, egy doboz színes ceruzát vett unokájának, de Nancy a legkedvesebb ajándékát nagyanyjától, Dolly Keelingtől kapta. A nagy dobozt ki kellett nyitni, a finom selyempapírt szétbontani, és végül előkerült egy új ruha: gyönyörű ünneplő. Többrétegű, fehér organza, csipkével és rózsaszín selyemmel díszítve. Ennél nagyobb örömet senki nem tudott Nancynek szerezni.
Az összes többi ajándékát félrerúgva bejelentette:
– Most azonnal fel akarom venni! – És ott nyomban kezdte leráncigálni magáról a mackóruháját.
– Nem, ez ünneplő ruha. Majd délután felveheted a zsúrra. Nézd, itt van az új babád, öltöztesd fel őt az új ruháiba. Nézd meg, Doris milyen szép ruhát csinált neki. Még csipke is van rajta...
Később Penelope így szólt apjához:
– Papa, ki kell vonulnod a nappali szobából. Itt bent kell rendeznünk a zsúrt, hogy legyen helyünk játszani. – És eltolta az asztalt a szoba közepéről.
– És hová kellene költöznöm? A sufniba?
– Nem, dehogy. Doris begyújtott a dolgozószobában. Ott nyugodtan és békésen lehetsz. Nancy azt akarja, hogy ne legyenek férfiak. Ez a leghatározottabb kívánsága. Még Ronald és Clark sem teheti be a lábát. Teára mennek Mrs. Penberthez.
– Még azt sem engeditek meg, hogy bejöjjek megkóstolni a születésnapi tortát?
– Dehogynem. Úgysem engedhetjük meg, hogy Nancy túlságosan parancsolgasson.
A kis vendégek négy órakor érkeztek, anyukák és nagymamák terelték be őket a bejáraton, és egy igen kimerítő másfél órán keresztül Doris és Penelope felügyelt rájuk. A zsúr a szokásos módon zajlott le. Minden vendég apró ajándékokat hozott Nancynek, melyeket ki kellett bontani. Az egyik gyerek sírt és haza akart menni, egy másik, egy fürtös fejű, parancsolgató kisasszony meg azt kérdezte, hogy lesz-e bűvész. Penelope kereken megmondta, hogy nem.
Különböző játékokat játszottak. Egyik kis vendég, talán nagy izgalmában, be is pisilt, így fel kellett vinni a hálószobába. Kölcsönbe kapott egy száraz bugyit. , Penelope máris teljesen kimerülve az órájára nézett, és alig hitt a szemének, hogy még csak fél ötöt mutatott. Még egy egész órát kellett túlélnie, mielőtt a mamák és nagymamák ismét megjelennek drága csemetéikért és elviszik őket.
Aztán azt játszották, hogy „add tovább a csomagot". Minden jól is ment addig, amíg a parancsolgató kisasszony közölte, hogy Nancy elszedte a csomagot, és akkor is ö jön, hogy kicsomagolja. Nancy tiltakozott, erre kapott egy pofont a kisasszonytól, amit Nancy nyomban visszaadott. Penelope nyugtatgatta őket. Doris megjelent az ajtóban és bejelentette, hogy készen van a tea. Ekkora örömet bejelentés még nem okozott.
A játékot, hál' istennek, abbahagyták, és mindenki átvonult az ebédlőbe, ahol Lawrence már el is helyezkedett az asztalfőn. A függönyök be voltak húzva, a tűz égett, és minden nagyon ünnepélyes volt... A gyerekek egy pillanatra elcsendesedtek, vagy a pátriárkaszerűen ott ülő öregember látványától megilletődve, vagy az evés iránti lelkesedéstől. Megbámulták a keményített, fehér abroszt, a színes bögréket és tányérokat, a kekszeket és a színes szívószálakat a limonádéhoz. A lakoma szendvicsekből, gyümölcsös és csokoládés süteményekből és természetesen a tortából állt. Elfoglalták helyüket az asztalnál, és egy darabig, eltekintve a csámcsogástól, csend volt. Balesetek természetesen előfordultak, szendvicsek estek le a szőnyegre, egy bögre limonádét felborítottak, és elázott az asztalterítő, de ezek rutindolgok voltak, és sebesen elintéződtek. Ezután elővették a petárdákat, a fejükre húzták a papírzacskókat, és különféle kitűzőket akasztottak magukra. Végül Penelope meggyújtotta a tortán a három gyertyát, Doris pedig eloltotta a lámpát. A sötét szoba varázslatos hely lett, ahol a gyertyalángok az asztalt körbeülő gyerekek nagyra nyílt szemében tükröződtek vissza.
Nancy a nagyapja mellett, a díszhelyen felállt a székére, és segített felvágni a tortát.
Happy birthday to you... 
Happy birthday to you... 
Happy birthday, dear Nancy...
Kinyílt az ajtó, és Richard sétált be.
– Nem akartam hinni a szememnek. Amikor beléptél, azt hittem, rosszul látok. Nem hittem, hogy igaz. – A férfi soványabbnak, öregebbnek és a kimerültségtől sápadtnak látszott. Ráfért volna egy borotválkozás. Az egyenruhája piszkos és gyűrött volt.
– Hol voltál?
– Az isten háta mögött.
– Mikor érkeztél vissza?
– Körülbelül egy órája.
– Kimerültnek látszol.
– Az is vagyok – ismerte el Richard. – De megígértem, hogy itt leszek Nancy zsúrján.
– Bolond ember, igazán nem számított volna. Inkább ágyban lenne a helyed.
Egyedül voltak. Nancy kis vendégei mind elmentek egy lufival és egy nyalókával felszerelkezve. Doris felvitte Nancyt megfürdetni. Lawrence egy pohár whiskyt ajánlott, és az üveget kereste. A nappali még mindig rendetlen volt, minden bútor szokatlan helyen állt, de ők ketten a rumli közepén sem zavartatták magukat. Richard a karosszékbe süppedt, Penelope pedig a szőnyegen ült a lábánál.
– Az egész gyakorlat hosszabb lett... bonyolultabb... mint ahogyan vártuk. Még egy levelet sem tudtam írni neked – mondta Richard.
– Vettem észre.
Csend borult rájuk. A tűz melegében a férfi szemei becsukódtak. Felült és harcolva az álmossággal, megdörzsölte a szemét, majd végigsimította borostás állát.
– Biztosan olyan vagyok, mint egy hajótörött. Három napja nem aludtam és nem borotválkoztam. Hullafáradt vagyok. Ez nagyon szomorú, mert azt terveztem, hogy elmegyünk valahová, és csak az enyém leszel egész este, sőt, reményeim szerint még az éjszaka egy részében is, de most valahogy úgy érzem, hogy nem sikerülne. Reménytelen lenne. Már a levesnél elaludnék. Nem baj? Tudsz várni?
– Persze. Most már, hogy ismét itt vagy, semmit sem bánok. Rémálmaim voltak, hogy vakmerő voltál, és megöltek vagy fogságba kerültél.
– Túl sokra becsülsz.
– Amikor távol voltál, az az örökkévalóságnak tűnt, de most, hogy megint itt vagy, nézhetlek és erezhetlek, olyan, mintha egyáltalán nem is mentél volna el. És nemcsak nekem hiányoztál. Papa is nagyon reménykedett a sakkozásban.
– Valamelyik este feljövök és játszunk egyet. – Előrehajolt, a két kezébe fogta Penelope arcát. – Pontosan olyan elbűvölően szép vagy, mint ahogy emlékeztem. Talán még szebb.
– Mi olyan vicces?
– Te. Talán elfelejtetted, hogy micsoda idétlen papírcsákót viselsz.
Richard nem maradt sokáig, csak amíg megitta a whiskyt, amit Lawrence hozott. Azután a kimerültség győzött, és ásításait elnyomva feltápászkodott, elnézést kért, hogy ilyen unalmas társaság, és jó éjszakát kívánva elbúcsúzott. Penelope kikísérte. A sötétben, a nyitott kapunál megcsókolták egymást. A kertben a férfi már egyedül ment, várt rá a forró zuhany meg az ágy.
Penelope visszament és becsukta az ajtót. Kissé tétovázott, hogy mit csináljon, végül a nappaliba ment, talált egy tálcát, és nekiállt eltakarítani a zsúr maradványait.
A konyhában volt és mosogatott, amikor Doris is megjelent.
– Nancy már alszik. Az új ruhájában akart aludni. – Nagyot sóhajtott. – Teljesen kész vagyok. Azt hittem már, hogy ennek a zsúrnak soha nem lesz vége. – Lekapott egy törlőrongyot a polcról, és nekiállt törölgetni. – Richard elment?
– Igen.
– Azt hittem, elvisz ma este vacsorázni.
– Nem. Visszament, hogy kialudja magát.
Doris megtörölt és egymásra rakott egy csomó tányért.
– Így is rendes volt tőle, hogy eljött. Ugye, vártad?
– Nem.
– Nem hiszem.
– Miért mondod ezt?
– Figyeltelek. Teljesen elsápadtál. A szemed meg felfénylett. Mintha az ájulás környékezett volna.
– Csak meg voltam lepve.
– Á, hagyd, Penelope. Nem vagyok hülye. Amikor ketten együtt vagytok, olyan, mintha villámok csapkodnának. Láttam, hogyan nézett rád. Teljesen beléd van esve. És ahogy elnézlek téged, amióta besétált az életedbe, te is fülig szerelmes vagy belé!
Penelope egy bögrét mosogatott, és megfordította a habos vízben.
– Nem gondoltam, hogy ennyire látszik.
– Igazán nem kell annyira megrémülnöd. Semmi szégyellnivaló nincs abban, ha egy olyan csinos fiúval, mint Richard Lomax, flörtölsz.
– Nem hiszem, hogy csak flörtről van szó. Sőt, tudom, hogy nem. Szerelmes vagyok belé...
– Menekülj.
– Nem tudom, mit kellene csinálnom...
– Ennyire komoly?
Penelope Dorisra nézett. Pillantásuk találkozott, és ebben a pillanatban ébredt rá, hogy az évek alatt mennyire közel kerültek egymáshoz. Közös gondok, bánatok, megrázkódtatások, a titkok, a viccek, a kacagások – mindezek olyan kapcsolatot teremtettek köztük, ami messze túlment az egyszerű barátságon. Doris voltaképp a Sophie halálával bekövetkezett ürt töltötte be. Penelopénak tehát nem esett nehezére őszintének lenni vele.
– Igen.
Kis szünet következett.
– Viszonyod van vele? – kérdezte Doris mintegy véletlenül.
– Igen.
– Hogy a fenébe jött össze?
– Jaj, Doris, nem volt olyan nehéz.
– Nem... úgy értem... szóval, hol?
– A műteremben.
– Mi a franc! – mondta Doris, aki csak akkor káromkodott, ha úgy érezte, hogy végképp nem talál szavakat.
– Meg vagy döbbenve?
– Miért lennék megdöbbenve? Nekem semmi közöm hozzá.
– Férjes asszony vagyok.
– Igen, férjes asszony vagy. Pech.
– Nem állhatod Ambrose-t, ugye?
– Tudod, hogy nem kedvelem. Eddig nem mondtam ki ilyen világosan, de az egyenes kérdés egyenes választ érdemel. Azt hiszem, hogy pocsék férj és pocsék apa. Szinte soha nem jön meglátogatni, és nehogy azt mondd, hogy nem kap eltávozást. Szinte soha nem ír. Még Nancynek sem küld születésnapi ajándékot. Őszintén szólva, Penelope, nem méltó hozzád. Rejtély számomra, hogy miért mentél hozzá.
– Terhes voltam Nancy-vel – mondta Penelope csüggedten.
– Ez a leghülyébb ok, amit valaha is hallottam.
– Nem gondoltam volna, hogy ezt mondod.
– Miért, mit gondolsz, én mi vagyok? Valami szent?
– Ezek szerint nem ítéled el, amit teszek?
– Nem. Richard Lomax igazi gentleman, magasan fölötte áll egy olyan hitvány alaknak, mint Ambrose Keeling. És különben is, miért ne szórakozhatnál egy kicsit? Csak huszonnégy éves vagy, és Isten a tudója, hogy milyen unalmas életed volt az utolsó néhány évben. Csak az lep meg, hogy miért nem léptél félre sokkal korábban. Persze igaz, hogy mielőtt Richard jött, nem volt túl bőséges a helyi kínálat.
Akarata ellenére Penelope nevetni kezdett.
– Doris, nem is tudom, mi lenne velem nélküled.
– Sok minden. De most legalább tudom, hogy honnan fúj a szél. És azt hiszem, hogy nagyszerű ez az egész.
– De mi lesz ennek a vége?
– Háború van. Fogalmunk sincs, mi lesz a vége bárminek is. Egyszerűen meg kell ragadnunk minden pillanatot, amely boldogságot ígér. Ha szeretitek egymást, akkor nosza rajta. Veletek vagyok, mindkettőtökkel, és bármit megteszek, amit tudok, hogy segítsek. Most pedig, az isten szerelmére, szabaduljunk meg ezektől a tányéroktól, mielőtt a fiúk hazaérnek, és neki kell állni vacsorát főzni.
December volt. Észre se vették, s már beköszöntött a karácsony, és minden, ami vele jár. A kifosztott porthkerrisi üzletekben nehéz volt valami elfogadható ajándékot venni, de az ajándékok valahogyan mégis összegyűltek, be voltak csomagolva és eldugdosva, mint régen. Doris az Élelmezésügyi Minisztérium receptje alapján készítette el az ún. Háborús karácsonyi pudingot, Ernie pedig megígérte, hogy pulyka helyett valami más, hasonló madárnak fogja kitekerni a nyakát. Watson-Grant tábornok a kertjéből egy kis fenyőt adott, Penelope pedig valahonnan előhalászott egy doboz régi karácsonyfadíszt, amely még a saját gyerekkorából maradt.
Richard szabadságot kapott karácsonyra, és Londonba akart utazni, hogy anyjával töltsön egypár napot. Mielőtt azonban elutazott, eljött Carn Cottage-ba, hogy elhozza mindenkinek az ajándékát. Barna papírba voltak becsomagolva, piros szalaggal átkötve, címkével ellátva, amelyeken faág és egy kis vörösbegy volt. Penelope nagyon meghatódott. Elképzelte, amint Richard bevásárol, szalagot vesz, és ül, talán az ágya szélén, a Királyi Tengerészet főhadiszállásán lévő spártai szobájában, és szorgalmasan csomagol, meg masnikat köt. Megpróbálta Ambrose-t is maga elé képzelni, amint valami hasonlóan időt rabló vagy személyhez kötött tevékenységet folytat, de ez egyszerűen nem sikerült.
Penelope egy skarlátszínű gyapjúsálat vett Richardnak. Nemcsak pénzbe került, hanem értékes ruhajegyek is kellettek hozzá, és félt, a férfi esetleg teljesen feleslegesnek fogja tartani, hiszen egyenruhához nem hordhatta, civilben pedig nem járt. Mégis olyan szép volt és jópofa, meg annyira illett a karácsonyhoz, hogy Penelope nem tudott ellenállni neki. Selyempapírba csomagolta, és még egy dobozt is talált hozzá. Amikor Richard felhalmozta ajándékait a karácsonyfa alá, odaadta neki a dobozt, hogy vigye magával Londonba. A férfi ide-oda forgatta az ajándékot.
– Miért ne nyithatnám ki most? Penelope megrémült.
– Jaj, nem szabad. Tedd el karácsonyig.
– Jól van. Ha ragaszkodsz hozzá.
Penelope nem akart igazi búcsúzkodást, mosolyogva csak annyit mondott.
– Jó szórakozást.
A férfi megcsókolta.
– Neked is, drágám. – Olyan volt, mintha örökre elszakították volna őket egymástól. – Boldog karácsonyt.
Karácsony reggelén korán kezdődött az élet, mint mindig. A szokásos izgalommal gyülekeztek mind a hatan Lawrence hálószobájában. A felnőttek teát ittak, a gyerekek pedig, mivel jól kialudtak magukat, vidáman hancúroztak és bontogatták harisnyájukat. Trombitáltak, bűvészkedtek, almát ettek. Lawrence hamis orrot és Hitler-bajuszt tett fel, így mindenki majd megpukkadt a nevetéstől. A reggeli volt a következő műsorszám, aztán, a hagyományoknak megfelelően, bevonultak a nappaliba, és nekiestek a fa alatti ajándékoknak. Az izgalom a tetőfokára hágott. A padlót hamarosan csomagolópapír és szétszórt aranyzsinór borította, s vidám kiáltások töltötték be a szobát. – Ó, köszönöm, mami, pont ilyet akartam. Ide nézz, Clark! Csengőt kaptam a bicajomra!
Penelope félretette Richard ajándékát, és utolsónak akarta kinyitni. A többiek nem tudtak ellenállni a kísértésnek. Doris kinyitotta a saját csomagját, melyből a szivárvány minden színében pompázó, különösen nagy méretű, gyönyörű mintájú selyemkendő bukkant elő.
– Azelőtt soha nem volt ilyesmim – ujjongott. Háromszögletűre hajtotta, fejére tette és az álla alatt megkötötte. – Milyen vagyok?
– Mint Erzsébet hercegnő a pónilován – mondta Róbert. Lawrence egy üveg whiskyt kapott. A fiúk parittyát, Nancy pedig egy baba-teáskészletet fehér porcelánból, aranydíszítéssel és apró virágokkal.
– Te mit kaptál tőle, Penelope?
– Még nem bontottam ki.
– Nyisd ki most.
Penelope kibontotta a masnit, és széthajtotta a zizegő, barna papírt. Belül egy fehér doboz volt. Chanel 5. Kinyitotta a dobozt, ott volt benne, a fehér szatén bélésen a szögletes üveg.
Dorisnak nyitva maradt a szája a csodálkozástól.
– Még sosem láttam ilyen nagy üveg parfümöt, csak az üzletben. És Chanel 5. Fantasztikusan fogsz illatozni.
A doboz fedelén egy összehajtogatott, kék boríték volt. Ezt Penelope feltűnés nélkül kivette és kardigánja zsebébe csúsztatta. Később, amikor a többiek összeszedték a szétszórt papírokat, felment a szobájába, és felbontotta a levelet.
Drágám!
Boldog karácsonyt. Az ajándék az Atlanti-óceán túloldaláról származik. Egy jó barátom New Yorkban volt, ahol a cirkálójukat alakították át, és ő hozta magával, amikor visszatért Angliába. Bennem a Chanel 5. illata csillogó, erotikus, könnyed és bolondos hangulatot ébreszt. Reggeli a Berkeleynél, a tavaszi London májusban, amikor az orgona virágzik, nevetéssel, szerelemmel és főleg Veled. Mindig Rád gondolok. Mindig ott vagy a szívemben.
Richard
Mindig ugyanaz az álom volt. Mindig úgy gondolt rá, mint a Richardhoz tartozó tájra. Mindig ugyanaz. Elnyúló, erdős vidék, a végén egy mediterrán jellegű, lapos tetős házzal. Úszómedence, amelyben Sophie úszik, és a papa a festőállványa előtt áll, széles karimájú kalapban, amely beárnyékolja arcát. Aztán az üres strand, és a tudat, hogy nem kagylókat, hanem egy személyt keres. A férfi jött felé, és ő látta messziről közeledni, és boldog volt. De még mielőtt a férfi elérhette volna, köd szállt fel a tenger felől, mint a dagály, a férfit pedig beburkolta, majd megfojtotta. – Richard.
Penelope felébredt, és a férfi után akart nyúlni. De az álom szertefoszlott, Richard eltűnt. Kezével csupán a hűvös lepedőt érezte az ágy másik oldalán. Hallotta a tenger morajlását a strandon, pedig szél sem fújt. Minden csendes volt és nyugodt. Kinyitotta a szemét. A sötétség már tűnőben volt, és a nyitott ablakon át a halvány égbolton a felkelő nap fénye megvilágította szobájának ismerős részleteit. Az ágy végén a rézgombokat, az öltözködőasztalkát és a tükröt, melyben az ég visszatükröződött. Látta a karosszéket, és mellette a földön a nyitott bőröndöt, már félig becsomagolva...
Ez az. A bőrönd. Ma. Ma megyek el. Szabadságra, hét napra Richarddal.
Fekve maradt, egy kicsit a férfira gondolt, majd felidézte a rejtélyes álmot. Sosem változott. Mindig ugyanaz a történet. Az elveszett boldogság nosztalgikus képei, majd a keresés. Az egész belevész a semmibe, s végérvényes a veszteség. Ha belegondolt, talán mégsem volt annyira rejtélyes az álom, mivel először akkor álmodta ezt, amikor Richard visszajött Londonból. Ez úgy január elején volt, s azóta szabályos időközökben ismétlődött az elmúlt két és fél hónap alatt.
Mindez igen fájdalmas időszak volt, mert Richard annyira el volt foglalva és úgy beletemetkezett a munkájába, hogy Penelope szinte alig látta őt. A gyakorlatozások, az egyébként szörnyű időben, láthatóan egyre gyakoribbak lettek. Ezt az is bizonyította, hogy a környéken egyre több csapat és jármű állomásozott. A város és a kikötő keskeny utcáit gyakran teljesen eltorlaszolták a konvojok, a kommandósok pedig csak úgy nyüzsögtek az északi mólónál.
Az események nyilvánvalóan felgyorsultak. Helikopterek szálltak a tenger fölé, és újév után egy műszaki század jelent meg, kivonultak a boscarbeni sziklákon túli lápos vidékre, és lőteret építettek, ami vészjóslóan nézett ki a szögesdrót kerítéssel, a piros jelzőzászlókkal és nagy Hadügyminisztérium feliratokkal. Ezeken a civil lakosságot figyelmeztették, hogy ne közelítse meg a lőteret, mert amennyiben megteszi, könnyen baleset következhet be. Ha a szél megfelelő irányból fújt, éjjelnappal tisztán lehetett hallani Porthkerrisben a lövöldözés hangját. Éjszakánként ez különösen nyugtalanító volt, mert ha valaki hirtelen, sebesen dobogó szívvel felriadt, sohasem tudhatta, hogy valójában mi is történik.
Richard, persze bejelentés nélkül, időről időre megjelent. Léptei és ismerős hangja mindig örömmel töltötte el Penelopét. Ezek a látogatások vacsora utánra estek általában, kávézás közben hármasban üldögéltek papával, később pedig hajnalig sakkoztak. Egyszer telefonált, hogy menjenek vacsorázni Gastonhoz. Megittak egy palackkal Gaston kitűnő borából, és meséltek azokról a hetekről, amelyeket távol töltöttek egymástól.
– Mesélj valamit karácsonyról, Richard. Milyen volt a karácsonyod?
– Csendes.
– Mit csináltál?
– Koncertre mentünk, aztán éjféli misére a Westminster apátságba. Beszélgettünk.
– Csak te és az anyád?
– Egypár barátom is benézett. De legtöbbször csak mi ketten.
– És miről beszélgettetek? – kérdezte Penelope kíváncsian.
– Sok mindenről. Rólad.
– Meséltél neki rólam?
– Igen.
– Mit meséltél neki?
A férfi átnyúlt az asztalon és megfogta Penelope kezét.
– Azt, hogy megtaláltam azt az egyetlenegy személyt a földön, akivel együtt akarom leélni az életemet.
– Azt is megmondtad neki, hogy férjem van és gyerekem?
– Igen.
– És ehhez mit szólt?
– Először meglepődött, aztán megértett.
– Kedves asszony lehet. Richard elmosolyodott:
– Szeretem az anyámat.
Szinte észre sem vették, és a hosszú tél egyszer csak véget ért. Cornwallban korán jön a tavasz. Amíg még az egész ország fázik, itt már illatok szállnak a levegőben, és a napfény melegét is érezni lehet. Ez az év sem volt más. A háborús készülődés közepette, puskaropogásban és helikopterek között, a védettebb völgyekben megjelentek a költöző madarak. Kék éggel és édes illatokkal köszöntöttek be az első tavaszi napok, bár az újságok szalagcímei már az európai partraszállás esélyeit latolgatták. A fák kirügyeztek, a lápvidéken páfrányok zöldelltek, az utak mentén pedig kankalinok kezdték nyitni bársonyos szirmaikat.
Egy ilyen napon történt, hogy Richard szabad volt, nem volt semmilyen sürgős dolga, és végre elmehettek a műterembe... Hogy meggyújtsák a tüzet, és a tűz meggyújtsa szerelmüket, hogy megint a külön titkos világukban lehessenek.
– Vajon mennyi idő múlva jövünk ide ismét? – kérdezte később Penelope.
– Bárcsak tudnám.
–- Telhetetlen vagyok. Mindig többet akarok. Mindig akarom a holnapot is.
Az ablaknál ültek. Minden napfényben úszott, a homok világító fehér, a tenger sötétkék volt. A szélben sirályok vijjogtak, és pontosan alattuk két kisfiú rákokra vadászott.
– Mostanában a holnapok jutalomnak számítanak.
– Úgy érted, hogy a háború miatt?
– Mint a születés és a halál, ez is az élet része. Penelope felsóhajtott:
– Igazán próbálok nem önző lenni. Igyekszem arra gondolni, hogy a világon nők milliói mindenüket odaadnák, ha a helyemben lehetnének, biztonságban, melegben, jóllakva, és a családjuk körében. És látod, mégsem jó semmi. Meg vagyok sértődve, amiért nem lehetek veled állandóan. És attól még csak rosszabb, hogy éppen itt vagy. Nem Gibraltárt véded, és nem a burmai dzsungelekben harcolsz, vagy egy rombolón élsz az Atlanti-óceánon. Itt vagy. És a háború mégis közénk lép, és távol is tart egymástól. Csak arról van szó, hogy egyre jobban felforrósodik minden, meg hogy semmi másról nem beszélnek, csak erről a partraszállásról. Nekem meg az a rémes érzésem van, hogy az idő lassan kicsúszik alólunk. Mindaz, amit megragadhatunk, csupán egypár lopott óra.
– A hónap végén van egy hét szabadságom. Eljössz velem?
Penelope, miközben beszélt, figyelte a két fiút a rákászhálóval. Egyikük talált valamit a zöld hínárban. Leguggolt, hogy megnézze, és összevizezte a nadrágja fenekét. Egyheti szabadság. Egy egész hét. Penelope hitetlenkedve fordult a férfi felé.
Richard látta az arckifejezését és mosolygott.
– Komolyan mondom.
– Egy egész hét? – kérdezte Penelope.
– Igen.
– Eddig miért nem mondtad?
– Tartogattam. A végére.
Egy hét. Távol mindenkitől és mindentől. Csak ketten.
– Hová mennénk? – kérdezte meg félve.
– Ahová akarsz. Elmehetünk Londonba. Lakhatnánk a Ritzben, és járhatnánk színházba és az éjszakai mulatókba.
Penelope gondolkodóba esett. London? Az Oakley Streetre gondolt. De London Ambrose-zal volt egyenlő, az Oakley Streeten pedig Sophie, Péter és Elizabeth Clifford szelleme kísértett.
– Nem akarok Londonba menni. Mehetünk máshová is?
– Igen. Van egy Tresillick nevű régi ház a déli parton a Roseland-félszigeten. Nem nagy, nem fényűző, de olyan lejtős kertje van, ami a vízbe ér, és egy óriási lilaakác uralja az egészet.
– Ismered azt a házat?
– Igen, ott laktam egy nyáron, amikor még egyetemre jártam.
– Kié a ház?
– Anyám egyik barátnőjéé. Heléna Bradburyé. A férje, Harry Bradbury, a Királyi Tengerészet kapitánya, a parti flottánál egy cirkáló parancsnoka. Karácsony után anyám írt a barátnőjének, és egypár napja levelet kaptam tőle, amelyben meghív minket.
– Minket?
– Téged és engem.
– Tud rólam?
– Hát persze.
– De hogyha nála lakunk, nem kell majd külön hálószobában aludnunk, és borzalmasan diszkrétnek lennünk?
Richard felnevetett.
– Még nem ismertem nőt, akinek ennyi aggálya lett volna.
– Nem vagyok aggályos. Csupán gyakorlatias.
– Nem hiszem, hogy ilyen problémák lennének. Heléna pontosan a szabadelvűségéről híres. Kenyában nőtt fel, és valamilyen furcsa oknál fogva a Kenyában nevelkedett hölgyeket igen ritkán köti a prüdéria.
– Elfogadtad a meghívást?
– Még nem. Veled akartam megbeszélni először. Meg aztán vannak más szempontok is. Az egyik ilyen például az apád.
– Papa?
– Nem lesz kifogása ellene, ha elviszlek?
– Richard, ennél azért jobban kellene már ismerned őt.
– Meséltél neki rólunk?
– Nem. Legalábbis nem így – mosolygott -, de tudja.
– És Doris?
– Neki megmondtam. Szerinte csodálatos az egész. Téged majdnem olyan nagyszerű férfinak tart, mint Gregory Pecket.
– Ebben az esetben semmi akadálya, hogy elutazzunk, így... – talpra ugrott – ... gyerünk. Húzd fel a nyúlcipőt, és induljunk. Dolgunk van.
Mrs. Thomas boltja mellett a sarkon volt egy telefonfülke, ebbe préselődtek be mind a ketten, becsukták az ajtaját, és Richard felhívta Tresillicket. Penelope olyan közel állt hozzá, hogy hallotta a telefoncsöngést a másik oldalon.
– Halló. – A női hang tisztán és hangosan hallható volt Penelope számára is, Richard pedig majd megsüketült tőle. -Itt Heléna Bradbury.
– Heléna, itt Richard Lomax.
– Richard! Az ördög vigyen el! Hát hová tűntél ilyen sokáig? Miért nem jelentkeztél?
– Igazán sajnálom, de nem volt alkalmam...
– Megkaptad a levelem?
– Igen, én...
– Jöttök?
– Ha mehetünk...
– Nagyszerű. Már a gondolattól is halálra váltam, hogy mióta vagy katona, és még csak nem is tudtam rólad semmit, csak most, hogy anyád elmesélte. Mikor jöttök mind a ketten?
– Lesz egy hét szabadságom március végén. Jó volna neked?
– Március végén. A fene egye meg, nem leszek itt. Elmegyek Chathamba, hogy egy kicsit együtt legyek az öreggel. Nem tudtok máskor jönni? Nem, persze hogy nem. Hülye kérdés volt. Mindegy. Nem baj, gyertek mindenképpen! A ház a tiétek, csak vegyétek át. Itt lesz Mrs. Brick, a kis házban lakik. Nála van a kulcs. Csak jön és megy... Hagyok majd ennivalót a spájzban. Érezzétek magatokat otthon...
– De hát ez már túl sok...
– Igazán semmiség. Ha annyira meg akarjátok hálálni, hát lenyírhatjátok a füvet. Csak belebetegszem, hogy nem lehetek ott. Sebaj, majd máskor. írj majd egypár sort, hogy tudjuk, Mrs. Brick mikorra várjon. Most rohannom kell. Örülök, hogy beszéltünk. Viszlát.
A nő letette a kagylót. Richard is letette.
– A hölgy nem beszél sokat, de gyorsan cselekszik – mondta, átkarolta Penelopét és megcsókolta. Most, a levegőtlen és büdös telefonfülkében állva engedte meg magának Penelope először, hogy elhiggye, valóban elmennek, nem „eltávozásra", hanem szabadságra.
– Ugye, Richard, már semmi sem akadályozhatja meg? Semmi nem jöhet közbe?
– Nem.
– Hogyan jutunk oda?
– Még ki kell találnunk. Talán vonattal Truróig, onnan taxival.
– Nem lenne jobb szórakozás, ha kocsival mennénk? – Csodálatos ötlete támadt. – Elvisszük a Bentleyt. Papa kölcsönadja.
– Nem felejtettél el valamit?
– Mit?
– Egy elhanyagolhatóan apró problémát, a benzint. Penelope valóban elfelejtette.
– Majd beszélek Mr. Grabneyvel.
– És ő mit tehet?
– Szerez nekünk benzint. Valahol. Valahogyan. Ha kell, a feketepiacon.
– Ugyan miért?
– Mert a barátom, és egész életemben ismertem. Nem lenne kifogásod ellene, hogy egy kölcsön Bentleyt vezess Roseland-ba, amelyben ráadásul feketepiaci benzin van?
– Nem. Feltéve, hogy lesz írásos nyilatkozatom arról, hogy nem a börtönben fogjuk végezni.
Penelope mosolygott. A fantáziája már előreszaladt. Már maga előtt látta, amint dél felé autóznak, a kormánykeréknél Richard, a csomagjaik a hátsó ülésen. Megszólalt:
– Tudod, mit? Mire elindulunk, megint tavasz lesz. Tényleg tavasz lesz.
Nehezen megtalálható, eldugott ház volt, amely a vidék olyan távoli és nehezen megközelíthető sarkában állt, ahol láthatólag évszázadok óta semmi sem változott. Az útról nem lehetett látni, fák és egy hortenziával szegélyezett dűlőút takarta el a szem elől. Amikor végre előtűnt, négyszögletes, masszív háznak látszott, amely köré az évszázadok során külső épületeket, istállókat és magas védőfalat építettek, és amit mindenhol zöldellő és virágzó kúszónövények díszítettek.
A ház előtt a némileg elvadult kert kisebb-nagyobb teraszokban lejtett a fákkal borított kis öböl felé. Keskeny ösvények hívogattak a kaméliákon, azáleákon és rózsaszín rododendronon keresztül. A vízparton a gondozatlan fű vadnárcisztól sárgállott, és egy ócska fapallóhoz kötve kis vitorlás himbálódzott.
A házra felfutó lilaakác még nem virágzott, de a bimbók már mindenhol megjelentek, a terasz mellett egy cseresznyefa állt. Ha a szél megérintette, a virágszirmok úgy szálltak, mint a hópelyhek.
Ahogy megbeszélték, Mrs. Brick várta őket, és meg is jelent a bejárati ajtóban, amint az öreg Bentley behajtott a ház végéhez. Mrs. Brick ősz volt és kancsal, vastag harisnyát és kötényt hordott.
– Lomax őrnagy és neje, nem?
Penelope ettől a megszólítástól valósággal elnémult, Richard azonban hűvösen fogadta.
– Pontosan – és kiszállt a kocsiból. – Maga pedig biztosan Mrs. Brick. – Közelebb lépett hozzá, és kezét nyújtotta a nőnek.
Most Mrs. Bricken volt a sor, hogy zavarba jöjjön. Vörös kezét először a kötényébe törölte és csak azután nyújtotta a férfinak.
– Igen, én vagyok. – Nem lehetett rájönni, hogy kancsal szemével hová is néz. – Csak magukat vártam. Mrs. Bradbury mondta. Holnap már itt sem leszek. Hol vannak a csomagjaik?
Bementek a házba, melynek előteréből lépcső vezetett fel az emeletre. A lépcső erősen kopott volt a sokéves használattól, és nedves, dohos szag csapta meg őket, ami nem volt kellemetlen, és némiképp a régiségboltok illatára emlékeztetett.
– Csak éppen körbevezetem magukat. Ez az ebédlő és a szalon... A bútorokat porvédő huzattal takarták le, mert Mrs. Bradbury a háború óta nem használta őket. A könyvtár használatban van. De állandóan fűteni kell, hogy meleg legyen. Ha süt a nap, kinyithatják a franciaablakokat és kimehetnek a teraszra. Na, menjünk, megmutatom a konyhát ... – Engedelmesen követték az asszonyt. – A tűzhelyet ki kell tisztítani és megrakni, különben nem lesz meleg víz reggel... – Ezt bemutatandó, megfogott egy rézgombot, párszor ki-be rángatta, amivel az öreg kályha belsejében rémes hangokat idézett elő. – Hideg sonka van a spájzban, meg betettem a tejet, tojást és kenyeret. Mrs. Bradbury kért meg rá.
– Igazán, nagyon kedves.
De az asszony nem volt hajlandó az idejét udvariaskodásra pazarolni:
– Most felmegyünk. – Richard és Penelope megfogták a csomagjaikat és követték. – A fürdőszoba és WC itt van az átjáróban. – A fürdőkád lábakon állt, rajta rézcsapok, a WC-tartályon lánc lógott, HÚZNI feliratú fogantyúval. – Ócska, öreg WC. Ha előszörre nem működik, várni kell egy kicsit és újra meg kell próbálni.
– Köszönjük az útbaigazítást.
Mindazonáltal nem volt rá idő, hogy elmélyedjenek a vízvezeték-szerelés bonyolult részleteiben, mert az asszony máris továbbviharzott, és újabb ajtót nyitott ki, amelyen beömlött a napfény.
– Tessék. A legjobb vendégszoba, szép kilátással. Remélem, az ágy is megfelel. Betettem forró vizes palackot, hogy kiszárítsa a nedvességet. És vigyázzanak, ha kilépnek az erkélyre, elkorhadt a fája, nehogy leszakadjon. Hát ennyi. – Megtette a kötelességét. – Már megyek is.
Penelope most először szólalt meg.
– Látjuk még, Mrs. Brick?
– Ó, én mindig jövök-megyek, a leglehetetlenebb időkben. Mrs. Bradbury kívánsága szerint igyekszem szemmel tartani magukat.
Es ezzel már ment is.
Penelope nem mert Richardra nézni, kezét a szájára szorította, és így sikerült valahogy lepleznie kuncogását. Aztán becsapódott az ajtó, és Mrs. Brick hallótávolságon kívül került. Penelope hanyatt vágta magát az óriási ágyon, és úgy kacagott, hogy még a könnye is kicsordult. Richard odaült mellé, s így szólt:
– El kell döntenünk, hogy melyik a jó szeme, mert a dolog különben beláthatatlan bonyodalmakhoz vezethet. Egyébként milyen érzés Mrs. Lomaxnak lenni?
– Hihetetlen.
– Gondolom, Mrs. Bradbury leleménye.
– Kezdem látni, mit is jelenthet az, ha egy hölgy Kenyában nevelkedett.
– Boldog leszel itt?
– Talán.
– Mit tegyek, hogy boldog legyél?
Penelope újra nevetni kezdett. A férfi kinyújtózott mellette, majd gondosan és minden sietség nélkül karjaiba vette. A nyitott ablakon kívülről különböző hangok jöttek. A sirályok távoli rikoltozása. Közelebbről a vadgalambok bugása. Kis szellő libbent meg-megzörgetve a cseresznyefa ágait. Lassan a dagály is beállt.
Később kicsomagoltak és berendezkedtek. Richard egy régi kordnadrágot húzott fel, magas nyakú fehér pulóverrel, a lábára pedig hasított bőr mokaszint vett. Penelope Richard egyenruháját a szekrény leghátuljába dugta, a bőröndöket pedig berúgták az ágy alá, hogy ne is lássák őket.
– Úgy érzem – mondta Richard -, mintha az iskolai szünidő kezdődne... Menjünk felfedezőútra.
Először a házat szemlélték meg, kinyitogatták az ajtókat, meglepő lépcsőket és átjárókat fedeztek fel. Lent a könyvtárban kinyitották a franciaablakokat, megnézték a könyvek címeit, és találtak egy régi felhúzós gramofont egy csomó lemezzel. Delius, Brahms, Charles Trenet, Ella Fitzgerald.
– Zenés estéket is tarthatunk.
Az óriási kandallóban tüz lobogott. Richard lehajolt, hogy a kandalló előtti kosárból újabb fahasábokat tegyen a tűzre, és amikor ezt befejezve felegyenesedett, egy neki címzett borítékkal találta magát szemközt, amely az órának döntve állt a kandallópárkányon. Levette, kinyitotta, és megtalálta a távol levő háziasszonyuktól származó üzenetet.
Richard! A fűnyíró gép a garázsban van. Mellette benzin egy kannában. A borospince kulcsa a pinceajtó felett lóg. Igyatok. Jó szórakozást. Heléna.
Több kapun és ajtón, kőpadlós éléskamrán, mosókonyhán és raktárakon át jutottak ki a macskaköves istállóudvarra, amelyet szárítókötelek hálóztak be keresztül-kasul. A régi istállókat most garázsként, szerszámoskamraként és faraktárként használták. Megtalálták a fűnyírót is, meg egy pár evezőt és egy felcsavart vitorlát.
– Ezek biztosan a vitorláshoz valók – állapította meg Richard elégedetten. – Ha jön a dagály, ki is hajózhatunk.
Továbbmenve egy ősrégi, mohos gránitfalba vágott faajtót találtak. Richard nekifeszítette a vállát és belökte, és egyszerre egy hajdani zöldségeskertben voltak. Látták a roskadozó üvegházat és a környéket, ahol az évek során a gyomok átvették az uralmat, és ami a kert régmúlt dicsőségéből megmaradt, csak egy elvadult rebarbara- és mentabokor volt, meg egy-két öreg, roskatag almafa, mint az aggastyánok, de mégis tele halvány rózsaszín bimbókkal. A meleg levegő ezek illatával volt terhes.
Szomorú volt látni ezt a pusztulást. Penelope felsóhajtott...
– Micsoda szégyen. Valaha biztosan gyönyörű lehetett. Sövények és csinos ágyások.
– Amikor egyszer a háború előtt itt voltam, akkor még pont olyan volt. De akkor két kertész volt hozzá. Egy ilyen kertet lehetetlenség egyedül rendben tartani.
Egy második ajtóhoz érkeztek, és találtak egy ösvényt, mely az öbölbe vezetett. Penelope szedett egy csokor nárciszt, majd kiültek a stégre, és nézték, hogyan érkezik a dagály. Amikor éhesek lettek, visszamentek a házba, kenyeret ettek sonkával és néhány fonnyadt almát, amelyet a spájzban találtak. Késő délután, amikor nagy volt a dagály, esőkabátokat vettek kölcsön Bradburyék ruhatárából, összeszedték az evezőket és a vitorlát, majd kivitték a kis vitorlást. A védett öbölben lassan haladtak, de a nyílt vízen a szél gyorsan elkapta őket. Richard gyorsan lehúzta a fővitorlát... A kis hajó vészesen megdőlt, de kitartott, és ők kissé átvizesedve sebesen haladtak az átjáró mély vizén.
Titokzatos ház volt. Mintha a múltban szunnyadozna. Nyilvánvaló, hogy itt az életet mindig lassan, kényelmesen élték, talán csigalassúsággal, és így a ház, mint egy régi pontatlan óra, vagy akár egy nagyon öreg személy, elveszítette időérzékét. Ez a hatás nagyon erős volt. Richard és Penelope már az első nap estéjén szörnyű álmos volt, és ellenállás nélkül beleszédült Tresillick kábult varázsába. Ezután j>edig az idő elvesztette jelentőségét, sőt, megszűnt létezni. Újságot nem láttak, a rádiót nem kapcsolták be, ha pedig szólt a telefon, hagyták csöngeni, hiszen tudták, úgysem nekik szól.
A nappalok és éjszakák egymásba folytak, amelyet nem zavart meg a rendszeres étkezések rendje, egy-egy sürgős találkozás, az idő múlásának zsarnoksága. A külvilággal Mrs. Brick volt az egyetlen kapcsolatuk, aki, ígéretéhez híven, csak jött és ment. Látogatásai rendszertelenek voltak, így aztán fogalmuk sem volt róla, mikor bukkan fel. Néha délután háromkor botlottak belé, amint éppen fényesített vagy sikált valamit. Egy reggel nagyon korán tört rájuk, még ágyban voltak, tálcán teát hozott, de még mielőtt összeszedték volna magukat, hogy megköszönjék, széthúzta a függönyöket, megjegyzést tett az időjárásra, és már ott sem volt.
Amint Richard megjegyezte, az eset igen kínos is lehetett volna.
Ezenkívül, mint egy jóindulatú manó, folyamatosan ellátta őket élelemmel. Akárhányszor a konyhába mentek valami ételért, egy tál kacsatojást, egy pár csirkét, egy csupor falusi vajat vagy frissen sült kenyeret találtak. A krumpli meg volt hámozva, a sárgarépa meg volt tisztítva, és egyszer annyi cornwalli süteményt hagyott nekik, hogy még Richardon is kifogott.
– Pedig még az élelmiszerjegyeinket sem adtuk oda neki – mondta rá Penelope csodálkozva. Olyan régen élt már élelmiszerjegyeken, hogy ez a bőség számára már a csodával volt határos. – Honnan a csudából kerül ide mindez?
Soha nem tudták meg.
Az időjárás ezen a tavaszon nagyon szeszélyes volt. Amikor nagyon esett, tetőtől talpig vízhatlan ruhákba öltöztek, és hosszú, nedves sétákat tettek, vagy egyszerűen a tűz mellett otthon maradtak olvasni való könyveikkel, vagy pikéteztek... Más napok olyan napfényesek és melegek voltak, mintha nyár lenne. Ezeket a szabadban töltötték, piknikezve a fűben, vagy heverésztek a régi, rozoga kerti székeken üdén és frissen. Egy reggel elhajtottak a Bentleyvel a közeli St. Mawesba, körbesétálták a falut, megnézték a hajókat, és a végén ittak egyet az Idle Rocks Hotel teraszán.
Ez a nap hol felhős, hol pedig napfényes volt, a nap hol kikukucskált, hol pedig eltűnt, az illatos levegő sós szagot hozott a tengerről. Penelope hátradőlt a székben, szeme a nyílt tengerre tartó, barna vitorlájú halászhajón akadt meg.
– Richard, szoktál gondolkodni azon, hogy mi a luxus?
– Ha az, amire gondolsz, akkor arra én nem vágyom.
– Szerintem a luxus az, hogy ha mind az öt érzékszervünket egyszerre és teljesen kielégítjük. Most például luxuskörülmények között vagyok. Érzem a meleget, ha akarom, odanyúlok és megérintem a kezedet, érzem a tenger illatát, és azt is, hogy valaki a hotelben hagymát süt. Isteni. Hideg sört iszogatok, hallom a sirályokat, a hullámokat és hallom a halászhajó motorját, mégpedig a lehető legkellemesebb módon. És te mit látsz?
Penelope ránézett a férfira, ahogy ott ült szélborzolta hajával, régi pulóverben, bőrfoltos tweedzakóban, mely füstszagot árasztott.
– Én? Téged látlak. – A férfi mosolygott.
– Most te jössz. Neked mi a luxus?
A férfi először csak hallgatott, hozzá akart szokni a játék szelleméhez, és meg akarta fontolni válaszát. Végül így szólt:
– Gondolom, talán a kontraszt. A hegyek és a hó hidegsége, amely a kék égtől és a könyörtelen naptól szikrázik. Vagy fekve napozni egy forró kövön, tudva, hogy ha már egy percig sem bírod tovább a hőséget, a mély és hideg tenger csak egy yardnyira van tőled, és hívogat, hogy beleugorj.
– És mi a véleményed, hogyha egy fagyos, nedves nap után hazajössz csontig átfázva, bőrig ázva, és belemerülhetsz egy kád forró fürdőbe.
– Ez jó. Vagy eltölteni egy napot Silverstone-ban, a versenyautóktól megsüketülve, hazafelé megállni egy hihetetlenül szép, óriási katedrálisnál, bemenni és csak a csendet hallgatni.
– Milyen rémes lenne például nercbundára, Rolls-Royce-ra és smaragdra vágyakozni. Mert biztos, hogy abban a pillanatban, ahogy megkapod őket, elveszítik a jelentőségüket és értéküket, csupán azért, mert már a tieid. Már nem is akarnád őket, és nem is tudnál mit kezdeni velük.
– Gondolod, hogy az is luxus volna, ha azt javasolnám, hogy itt ebédeljünk?
– Nagyon is jó javaslat lenne. Már vártam, hogy mikor hozakodsz vele elő. Ehetnénk sült hagymát. Már a gondolatára is összefut a számban a nyál.
De az estéik, talán azok voltak a legjobbak. Lehúzott függönyök és lobogó tüz mellett zenét hallgattak. Lassan átrágták magukat Heléna Bradbury lemezgyűjteményén, és felváltva cserélték a tűket és húzták fel a régi gramofon karját. Fürdés és átöltözés után alacsony asztalnál, a kandalló mellett vacsoráztak. Kristállyal és ezüsttel terítettek, és bármit megettek, amit Mrs. Brick hagyott nekik, és ittak abból a borból, amelyet Richard az utasítás alapján felhozott a pincéből. Kint az éjszakai szél verte az ablakot, de ez csak háborítatlan magányukat volt hivatott aláhúzni.
Egy éjszaka, nagyon későn végighallgatták az egész Újvilág szimfóniát Richard a kanapén feküdt, Penelope pedig egy párnán ült a földön, fejét Richard combjára hajtva. A tűzből már csak hamu maradt, de amint az utolsó hangok is elhaltak, nem mozdultak, maradtak, ahogy voltak. Richard keze a nő vállán, Penelope pedig elmerült álmodozásaiban. Richard mozdult meg először és törte meg a varázst.
– Penelope.
– Igen.
– Beszélnünk kell. Penelope elmosolyodott.
– Egyebet sem teszünk.
– A jövőről.
– Milyen jövőről?
– A mi jövőnkről.
– Ó, Richard.
– Nem. Ne nézz annyira rémülten. Csak figyelj, mert fontos. Tudod, egy nap szeretném, ha feleségül vehetnélek. Nem tudom nélküled elképzelni a jövőt, és ez azt jelenti, hogy szerintem össze kellene házasodnunk.
– Már van egy férjem.
– Tudom, drágám, nagyon is jól tudom, és mégis meg kell kérdeznem. Feleségül jössz hozzám?
Penelope megfordult, megfogta a férfi kezét és arcához érintette.
– Nem szabad kihívnunk magunk ellen a sorsot.
– Nem szereted Ambrose-t.
– Nem akarok erről beszélni. Nem akarok Ambrose-ról beszélni. Ő egyszerűen nem tartozik ide. Még a nevét sem akarom hangosan kimondani.
– Jobban szeretlek, mint ahogy ki lehetne mondani.
– Én is, Richard. Szeretlek. Hiszen tudod. És azt hiszem, az volna a legszebb, ha a feleséged lehetnék, és tudnám, hogy minket már soha semmi el nem választhat egymástól. De most ne. Most ne beszéljünk erről.
Richard hosszú ideig nem szólt, aztán nagyot sóhajtott.
– Rendben. – Lehajolt és megcsókolta Penelopét. – Feküdjünk le.
Az utolsó napjukon szép idő volt. Richard – mintegy a lakbér fejében – előhozta a fűnyíró gépet a garázsból, és lenyírta a füvet. Hosszú ideig tartott. Penelope segített, a lenyírt füvet boglyába talicskázta az istálló mögé, és egy hosszú nyelű ollóval a széleket nyírta. Csak négy órára végeztek, de a bársony simaságú, lejtős pázsit látványa, mely csíkokban kétféle zöld színben játszott, kárpótolta és meg is jutalmazta őket erőfeszítéseikért. Amikor a fűnyíró gépet kitisztították és megolajozták, majd visszatették a helyére, Richard kijelentette, hogy iszonyú szomjas, és csinál mindkettőjüknek teát. Penelope visszament a ház elejéhez, leült a frissen nyírt fűre és várta a teáját.
A frissen nyírt fű illata csodálatos volt. Kezét végighúzta a pázsiton, mintha egy macska szőrét simogatná. A teraszról lépések hallatszottak.
– Richard? – A férfi két bögre teát hozott egy tálcán, leült Penelope mellé.
– Találtam egy új luxust – mondta Penelope.
– És mi az?
– Ülni a frissen nyírt füvön, teljesen egyedül, a szerelmesünk nélkül. Egyedül vagy, de tudod, hogy nem sokáig, mert a szerelmed csak kis időre ment el, és egypár percen belül ismét veled lesz. – Mosolygott. – Azt hiszem, eddig ez a legjobb.
Az utolsó napjuk. Holnap korán reggel hazamennek, vissza Porthkerrisbe. Penelope igyekezett nem gondolni az egészre. Az utolsó estéjük. Szokás szerint a tűz mellett ültek, Richard a kanapén, Penelope pedig lekuporodott mellé a földre. Nem hallgattak zenét. Helyette a férfi felolvasott neki McNeice Őszi napló című könyvéből, de most nemcsak azt a szerelmes költeményt, melyet valamikor a papa műtermében idézett, hanem az egész könyvet elejétől a végéig. Már nagyon későre járt, amikor az utolsó szavakhoz ért.
Altasson a víz csobogásával az éj.
Holnap átkelünk rajta, bármi mély.
Ez nem a Lethe, a holtak folyója.
Életünket álom óvja.
A Rubicon partján, hol kockavetve
Tán a végítélet órája jön.
A leszámolás még késik egyre,
Majd egyensúly lesz és fényözön.
Richard lassan becsukta a könyvet. Penelope felsóhajtott, láthatóan nem akarta, hogy befejeződjék a felolvasás. Megszólalt.
– Milyen rövid az idő. Tudta, hogy a háború elkerülhetetlen.
– Azt hiszem, 1938 őszére már a legtöbbünk tudta. -A könyv kicsúszott Richard kezéből és leesett a földre. – Elmegyek.
A tűz kihunyt. Penelope megfordult, és belenézett Richard szemébe, amelyben csak a szomorúságot látta.
– Miért nézel így?
– Mert úgy érzem, elárullak.
– Hová mész?
– Nem tudom. Nem is mondhatom meg.
– És mikor?
– Amint visszamentünk Porthkerrisbe.
Penelopénak majd megállt a szívverése.
– Holnap!
– Vagy másnap.
– Visszajössz?
– Egyhamar nem.
– Új munkát kaptál?
– Igen.
– Ki jön a helyedre?
– Senki. A feladatot elvégeztük. Befejeződött. Tom Mellaby és az adminisztratív stáb ott marad a Királyi Tengerészeti Főhadiszálláson, hogy mindent elrendezzen, de a kommandósok és a rangerek néhány héten belül elmennek. Porthkerris visszakapja az északi mólót, és amint a rögbipályát is visszaadják, Doris fiai újra focizhatnak.
– Szóval, mindennek vége?
– Ennek a részének igen.
– És most mi lesz?
– Ki kell várnunk, és majd meglátjuk.
– Mióta tudsz erről az egészről?
– Két-három hete.
– Miért nem szóltál hamarabb?
– Két okból. Az egyik az, hogy mindez még titkos információ, bár már nem sokáig lesz az. A másik, hogy nem akartam elrontani ezt a kis időt, amit még együtt tölthettünk.
Penelope lángolt a szerelemtől.
– Semmi sem ronthatta volna el. – Amint e szavakat kimondta, akkor jött rá, hogy így igaz. – Nem lett volna szabad, hogy eltitkold. Előttem nem. Kérlek, sohase titkolj el előlem semmit.
– Soha életemben nem esett még semmi olyan nehezemre, mint épp most elhagyni téged.
Penelope a férfi távozására gondolt és az azt követő ürességre. Megpróbálta elképzelni az életét nélküle, de egyszerűen nem tudta. Csak egy dolog volt biztos.
– A legnehezebb a búcsú lesz.
– Akkor ne búcsúzkodjunk.
– Nem akarom, hogy vége legyen.
– Nincs vége, te drága – mosolygott Richard -, még el sem kezdődött.
– Elment? Penelope kötögetett.
– Igen, papa.
– El sem búcsúzott.
– De eljött hozzád és hozott egy üveg whiskyt. Nem akart búcsúzkodni.
– Tőled elbúcsúzott?
– Nem. Csak kiment, végigsétált a kerten. Pontosan így terveztük.
– Mikor jön vissza?
Penelope a sor végére ért, megcserélte a tűket, és új sorba kezdett.
– Nem tudom.
– Titkolódzói?
– Nem.
– Hiányozni fog. – A sötét szobában Lawrence okosan csillogó szeme a lányán nyugodott. – Bár azt hiszem, nekem nem annyira, mint neked.
– Szerelmes vagyok belé, papa. Szeretjük egymást.
– Tudom, már hónapok óta tudom.
– A szeretője vagyok.
– Azt is tudom. Néztem, amint kivirágoztál, és sugároztál. Csillogott a hajad. Arra vágytam, hogy bárcsak megint meg tudnám fogni az ecsetet, hogy lefesthessem ezt a sugárzást, hogy örökre megőrizzem. Egyébként... – prózai lett – ... egy pillanatig sem hittem, hogy azért utaztál el egy hétre egy férfival, hogy az időjárásról beszélgessetek. – Penelope mosolygott, de nem szólt semmit.
– Mi lesz veletek?
– Nem tudom.
– És Ambrose?
459
Penelope megrándította a vállát.
– Azt sem tudom.
– Sok a gondod.
– Rengeteg.
– Igazán sajnállak. Mindkettőtöket sajnállak. Mind a ketten jobb sorsot érdemelnétek, mint hogy egy háború közepén találjatok egymásra.
– Papa, ugye... tetszik neked?
– Még sosem kedveltem férfit ennyire. Örülnék, ha ilyen fiam lenne. Úgy is gondolok rá, mint a fiamra.
Penelope, aki soha nem sírt, most hirtelen úgy érezte, hogy kibuggyannak a könnyei. De ez az idő nem volt alkalmas érzelgősségre.
– Gonosz vagy – mondta az apjának. – Ezt már sokszor mondtam. – A könnyek, hála istennek, eltűntek a szeméből. -Igazán nem kellene olyan megbocsátónak lenned. Csikorgatnod kellene a fogadat és csattogtatnod az ostorodat, hogyha az a gazember Richard Lomax még egyszer be merészeli tenni ide a lábát.
– Ne sértegess! – mondta apja a lányának.
Richard elment, már az előőrsökkel. Április közepére a porthkerrisi lakosság számára nyilvánvaló volt, hogy a Királyi Tengerészet kiképzőprogramja és saját kicsike háborús részvételük véget ért. Az amerikai rangerek és kommandósok – ugyanolyan csendesen, feltűnés nélkül, mint ahogyan érkeztek – eltávoztak, és a város keskeny utcái üresek és furcsán csendesek voltak; nem visszhangozták sem csizmás lábak lépteit, sem a katonai járművek zaját. A partra szálló hajó eltűnt a kikötőből, egy éjszaka a sötétség leple alatt vontatták el, a szögesdrót akadályokat eltávolították az északi mólóról, a kommandósok főhadiszállását pedig visszaadták az Üdvhadseregnek. A hegytetőn az amerikai bázis átmeneti szállásai üresen álltak, és a boscarbeni sziklák felől már nem hallatszott lövöldözés zaja.
A hosszú, téli katonai tevékenység egyetlen maradék bizonyítéka a Királyi Tengerészeti Főhadiszállás volt a White Caps Hotelben. Itt a tengerészet zászlója tovább lobogott a zászló-rúdon, a főhadiszállás előtt parkoló dzsipek is maradtak, a kapuban őrség állt, Mellaby ezredes és stábja pedig továbbra is jött-ment. Az ő jelenlétük emlékeztetett arra, hogy mennyi minden történt.
Richard elment. Penelope kénytelen volt megtanulni, hogy nélküle éljen – hiszen nem volt más választása. Nem mondhatta azt, hogy: Nem tudom elviselni, mert ha nem tudta elviselni, az egyetlen dolog, amit tehetett volna, hogy megállítja a világot, erre pedig nem tudott gyakorlati megoldást. Hogy betöltse az űrt, és elfoglalja kezét és agyát, azt csinálta, amit a nők általában évszázadok óta tesznek, ha megpróbáltatások érik őket: belevetette magát a háztartásba és a családi életbe. A fizikai megterhelés praktikus terápiának bizonyult. A padlástól a pincéig kitakarította a házat, kimosta a pokrócokat, felásta a kertet. Mindez, persze, nem akadályozta meg abban, hogy – Richard után vágyakozzon, de a végére legalább tiszta és jó szagú lett a ház, és volt két sor frissen ültetett káposztája.
Ezenkívül rengeteg időt töltött a gyerekekkel. Ők egyszerűbb világban éltek, kevésbé volt bonyolult velük beszélgetni, így nagyon jólesett a társaságuk. Nancy, háromévesen, kis személyiség lett, jól mozgott az agya, határozott volt, megjegyzései és megfigyelései a csodálkozás és a csodálat állandó forrásául szolgáltak. Clark és Ronald viszont már igazán kezdtek felnőni, érvelésüket és a véleményüket Penelope meglepően érettnek találta. Teljes figyelmét nekik szentelte, segített a kagylógyűjtésben, meghallgatta gondjaikat, és válaszolt kérdéseikre. Most először nemcsak hangos kisfiúknak látta őket, akiket állandóan etetni kellett, hanem egyenlő partnereknek. Embereknek, a saját jogukon. A jövő generációja.
Egy szombati napon levitte a három gyereket a strandra. Amikor visszaértek Carn Cottage-ba, ott találta Watson-
Grant tábornokot, aki éppen távozni készült. Lawrence-t jött meglátogatni. Nagyon jót beszélgettek. Doris teát készített nekik. Most pedig éppen hazafelé indult.
Penelope a kapuig kísérte. A tábornok megállt, hogy megcsodáljon egy szépen zöldellő páfránybokrot.
– Nagyon szép – jegyezte meg.
– Én is szeretem. Olyan barátságos. – Továbbmentek. – Alig tudom elhinni, hogy már itt a nyár. Ma, amikor lent voltunk a gyerekekkel a strandon, már láttunk egy öregurat, aki a vízben sétált. És már a sátrakat is kezdik felállítani, a fagylaltos is kinyitott. Gondolom, hamarosan az első nyaralók is megérkeznek.
– Van valami híre a férjéről?
– ... Ambrose-ról? Jól van, azt hiszem. Már egy ideje nem hallottam róla.
– Tudja, hol van?
– A Földközi-tengeren.
– Akkor kimarad ebből a műsorból. Penelope a homlokát ráncolta.
– Milyen műsorból?
– Azt mondtam, hogy kimarad ebből a műsorból. Az európai partraszállásból...
– Igen – mondta Penelope.
– Átkozottul peches. Mondok magának valamit, Penelope. Odaadnám a jobb kezemet, ha még egyszer fiatal lehetnék, és részt vehetnék a harcokban. Hosszú időbe tellett, amíg idáig eljutottunk. Túl hosszú időbe. De most már az egész ország készen áll, hogy lecsapjunk.
– Igen, tudom. A háború már megint rettenetesen fontos. Ha bent sétálok Porthkerrisben, egyik háztól a másikig, valóságos hadi tudósításokat lehet hallani. És az emberek nemcsak megveszik az újságokat, hanem ott azon nyomban az újságos mellett el is olvassák. Ugyanúgy, mint Dunkerque, az angliai csata és El Álaméin esetében.
Elérték a kaput. Ismét megálltak, a tábornok a botjára támaszkodott.
– Örülök, hogy láttam az apját. Csak úgy átjöttem. Olyan diskurálhatnékom volt.
– Mostanában nagy szüksége van társaságra – mosolygott Penelope. – Nagyon hiányzik neki Richard Lomax és a sakkozás.
– Igen, nekem is említette. – A tekintetük összetalálkozott. A tábornok pillantása kedves volt, de Penelope hirtelen azon gondolkozott, vajon Lawrence mennyit tartott illendőnek, hogy elmondjon barátjának. – Hogy egészen őszinte legyek, nekem fel sem tűnt, hogy a fiatal Lomax elment. Hallott felőle?
– Igen.
– Hogy megy sora?
– Nemigen beszélt róla.
– Érthető. Nem hiszem, hogy voltak valaha is ilyen kemény-biztonsági intézkedések.
– Még azt sem tudom, hogy hol van. A cím, amit adott, semmi egyéb, mint betűk és számok halmaza... A telefont meg mintha még fel sem találták volna.
– Azért valószínűleg hamarosan hallani fog felőle. – A tábornok kinyitotta a kaput. – Most már mennem kell. Viszontlátásra, kedvesem. Vigyázzon az apjára.
– Köszönjük, hogy eljött.
– Én is nagyon örültem. – Hirtelen megemelte a kalapját, lehajolt, és megcsípte Penelope arcát. Penelope teljesen megnémult, mert a tábornok azelőtt soha nem csinált ilyet. Nézte, ahogy távolodik, nehézkes léptekkel, a botjára támaszkodva.
Az egész ország vár. A várakozás a legrosszabb. Várni a háborúra, várni a hírekre és várni a halálra. Penelope hátán végigszaladt a hideg, becsukta a kaput, és szép lassan visszasétált a kertbe.
Richard levele két nappal később érkezett meg. Amikor reggel lement a nappaliba, megpillantotta a bejáratnál lévő komódon, ott, ahová a postás tette. Fekete, dőlt betűs írást látott egy vastag borítékon. Bevitte a szobába, belekuporodott a papa foteljébe, és felbontotta a levelet. Négy, szorosan összehajtogatott oldal volt.
Valahol Angliában 1944. május 20. Drága Penelopém!
Az elmúlt néhány héten tucatszor megpróbáltam írni neked. Mindannyiszor csak az első néhány sorig jutottam, máris félbeszakított egy telefonhívás, egy hangos kiáltás, kopogtatás az ajtón, vagy valami fontos megbeszélésre hívtak.
Most végre ezen a borongós helyen nagyjából biztos lehetek, hogy egy óra hosszat nyugtom lesz. A leveleid mind megérkeztek rendben, és nagy örömet jelentenek. Úgy hordom őket magammal, mint egy szerelmes iskolásfiú, és – ki tudja, hányszor – újra és újra elolvasom. Ha már nem lehetek veled, legalább a hangodat hallhatom.
Nagyon sok mondanivalóm van. Az az igazság, hogy nem is tudom, hol kezdjem, hogyan emlékezzem, miről beszéltünk, és mikor hallgattunk. Ez a levél arról szól, amit eddig soha nem mondtunk ki.
Soha nem akartál Ambrose-ról beszélni, és amikor Tresillick-ben, a saját külön világunkban voltunk, nem is akartalak erőltetni. De mostanában nem tudom őt kiverni a fejemből, és világossá vált, hogy ő az egyetlen akadály végső boldogságunk útjában. Tudom, hogy ez önzőén hangzik, de az igazán nem várható el egy embertől, hogy ha elveszi egy másik embertől a feleségét, még szent is tudjon maradni. Gondolataim, így akaratomon kívül is, előreszaladnak. Összeveszést, beismerést, felelősségre vonást, ügyvédeket, tárgyalótermet és végül válást látok.
Az a lehetőség is fennáll, hogy Ambrose úriemberként viselkedik és beleegyezik a válásba. Őszintén szólva, én az égvilágon semmi okát nem látom annak, hogy így cselekedjék, így én kész vagyok a bíróság előtt vétkes bűntársként megjelenni, hogy elválasszanak. Ha ez megtörténik, Nancyt természetesen időnként látnia kell, de ezen a hídon is át kell mennünk, ha már elértük...
Csak az számít igazán, hogy együtt lehessünk, és aztán – remélhetőleg minél előbb – összeházasodjunk. A háború véget ér egyszer. Leszerelek, és a hadsereg köszönetével meg egy kis összeg leszerelési jutalommal a zsebemben visszatérhetek a civil életbe. El tudod képzelni, hogy egy tanár felesége legyél? Mert ez minden, amit csinálni akarok. Hogy hová megyünk, hol fogunk élni, és hogyan lesz, nem tudom megmondani. Ha lesz választási lehetőségem, szívesen visszamennék Északra, hogy közel legyek a tavakhoz és Peak hegyeihez.
Tudom, hogy most mindez hosszú útnak tűnik. Nehéz út áll előttünk, tele akadályokkal, buktatókkal, amelyeket egyenként kell legyőznünk. De az ezermérföldes utazások is az első lépéssel kezdődnek.
Átolvasva az eddigieket, úgy tűnhet: ez egy boldog ember levele, aki úgy érzi, hogy örökké fog élni. Valami oknál fogva nem félek, hogy nem élem túl a háborút. A halál, ez a végső ellenség még távolinak tűnik, valahol messze az öregkor és betegség után. És nem tudom elképzelni, hogy az a végzet, amely összehozott minket, ne akarná, hogy együtt maradjunk.
Gyakran gondolok Carn Cottage-ra, magam elé képzelem, mit csináltok, és azt kívánom, bárcsak veletek lehetnék, megosztva egymással a nevetést és a ház körüli munkát ott körötökben, amit lassan második otthonomnak érzek. Minden jó volt. A szó legteljesebb értelmében. Az életben semmi jó nem vész el igazán. Az ember része marad, jellemének alkotóeleme. Te mindig velem vagy, és én is teveled, örökre. Szerelmem. Drágám.
Richard

Június hatodikán, kedden a Szövetséges Erők partra szálltak Normandiában. Megnyílt a második front, és megkezdődött az utolsó, hosszú csata. A várakozásnak vége szakadt.
Június tizenegyedike vasárnapra esett.
Doris egy vallásos rohamában templomba vitte fiait, Nancyt pedig vasárnapi iskolába. Penelope otthon maradt ebédet főzni. A hentes kivételesen kitett magáért, és a pult alól egy szép gyenge báránylábat húzott elő. Ez most a sütőben pirult, ropogós krumplikörítéssel, és isteni illatokat árasztott. A sárgarépa éppen főtt, a káposztát már felvágta. Az édesség rebarbara lesz vaníliaöntettel.
Már majdnem tizenkét óra volt. Eszébe jutott a mentaszósz. Kötényben ment ki a kertbe, és elindult felfelé a lejtőn. Gyenge szellő fújdogált. Doris nagymosást csinált, és mindent kiakasztott a szárítókötelekre, ahol a lepedők és törülközők úgy suhogtak, mint a rosszul kifeszített vitorlák. A kacsák és tyúkok meglátták Penelopét, és ennivaló reményében köré gyülekeztek.
Megtalálta a mentát, és leszedett egy csokor illatos levelet. Amint a hosszú fűben visszafelé sétált a házhoz, meghallotta, hogy nyílik a lenti kertkapu, majd becsukódik. Még túl korán volt ahhoz, hogy a templomjárók jöjjenek vissza. Lement a lépcsőn a ház elé megnézni, hogy ki jött.
A látogató csak lassan tűnt elő. Magas férfi, zöld barettben. Egy rövid másodpercre – mely elég volt ahhoz, hogy Penelope szíve megdobbanjon – azt hitte: Richard; de azonnal látta, hogy nem ő az. Mellaby ezredes elért az ösvény végére és megállt. Felnézett, és látta, hogy Penelope figyeli.
Hirtelen minden megmerevedett. Mint amikor elromlik a filmvetítő, és egy filmkocka kimerevedik. Még a szellő is elállt. A zöld fű mint csatamező feküdt közöttük. Penelope mozdulatlanul állt, s arra várt, hogy a férfi tegye meg az első lépést.
Meg is tette. Egy kattanás, és a film ismét elindult. Penelope odament hozzá, hogy üdvözölje:
– Mellaby ezredes.
– Kedvesem... – Pontosan úgy hangzott, mintha Watson-Gran t tábornok szólalt volna meg, amikor nagyon kedves akart lenni, és ettől a pillanattól kezdve Penelope pontosan tudta, hogy miért jött, és mit akar mondani.
– Richard?
– Igen. Nagyon sajnálom.
– Mi történt?
– Rossz hír.
– Mondja meg!
– Richard... elesett. Meghalt.
Penelope arra várt, hogy érezzen valamit. De nem érzett semmit... Csak fogta a csokor mentalevelet a kezében, és egy hajtincs az arcába hullott. Kisimította arcából. A csönd tátongó szakadékként feszült közéjük. Penelope érezte ezt, és sajnálta az ezredest, de nem tudott segíteni rajta.
Végül, láthatóan óriási erőfeszítéssel, az ezredes folytatta.
– Ma reggel hallottam meg a hírt. Mielőtt elment, megkért ... azt mondta, ha bármi történne vele, azonnal jöjjek ide, és mondjam el.
Végre Penelope is megszólalt.
– Nagyon rendes öntől. – De a hang mintha nem a saját hangja lett volna. – Mikor történt?
– Az invázió napján. Átment azokkal, akiket itt készített fel. A második US Rangerek.
– Nem volt kötelező velük mennie?
– Nem. De ő velük akart menni. Ők pedig büszkék voltak, hogy velük tart.
– Mi történt?
– Az Első US Hadosztállyal landoltak az Omaha Beach oldalán, a cherbourgi félszigeten, egy Pointe de Hué nevű helyen. – Az ezredes hangja most már magabiztosabb volt, szenvtelenül tudott beszélni olyan dolgokról, amelyekhez értett. – Annyit tudtam kivenni a jelentésből, hogy baj volt a felszerelésükkel. De megmásztak a sziklát, és elfoglalták a németek kilövőállásait. Elérték a céljukat.
Penelope a fiatal amerikai katonákra gondolt, akik a telet itt töltötték Porthkerrisben, miközben egy óceán választotta el őket családjuktól, otthonuktól.
– Sok volt a halott és a sebesült?
– Igen, a támadás során legalább a fele meghalt. És velük együtt Richard is.
– O nem hitte, hogy megölhetik. Azt mondta, hogy a halál, az utolsó ellenség még messze van. Ugye jó, hogy így gondolta? – mondta Penelope.
– Igen. – Az ezredes az ajkába harapott. – Tudja, kedvesem, nem kell, hogy ennyire erős legyen. Ha sírni akar, sírjon csak nyugodtan. Házasember vagyok, saját gyerekeim vannak. Megérteném.
– Én is házas vagyok, és van egy gyerekem.
– Tudom.
– És évek óta nem sírtam.
Az ezredes egyenruhája zsebéhez nyúlt, és kigombolta. Egy fényképet vett elő.
– Az egyik őrmesterem adta ezt nekem. Ő volt a fotósunk, és ezt akkor csinálta, amikor mindannyian kinn voltak a Boscarbenen. Azt gondolta... én is gondoltam... hogy maga örülne neki.
Odaadta a képet Penelopénak. Richard volt látható a képen, amint a válla felett visszanéz, és a fotós észrevétlenül örökítette meg a mosolyát. Egyenruhában volt, hajadonfőtt, egy tekercs mászókötéllel a vállán. Aznap is fújhatott a szél, mint a main, mert a haja összekócolódott. A háttérben a tenger horizontja látszott.
– Igazán nagyon kedves. Köszönöm. Nem volt róla fényképem.
Az ezredes hallgatásba burkolódzott. Mind a ketten csak álltak ott, és már nem tudtak mit mondani...
– Rendben lesz? – kérdezte végül az ezredes.
– Igen. Persze.
– Akkor megyek is. Feltéve, hogy nincs más, amiben segíthetek.
Penelope elgondolkodott.
– De, volna valami. Apám a házban van. A nappaliban. Köny-nyen megtalálja. Megtenné, hogy bemegy és megmondja neki?
– Tényleg azt akarja, hogy én mondjam meg neki?
– Valakinek muszáj. Én pedig félek, hogy nem vagyok elég erős hozzá.
– Jól van.
– Én is bemegyek egy perc múlva. Csak hagyok időt, hogy elmondja a hírt, aztán jövök.
Az ezredes elindult, fel az ösvényen, fel a bejárati lépcsőn, és bement az ajtón. Nemcsak kedves ember, de bátor is. Penelope továbbra is ott állt, ahol a férfi hagyta, egyik kezében egy csomó mentával, a másikban Richard fényképével. Visszaemlékezett arra a borzasztó reggelre, amikor Sophie meghalt, hogy zokogott akkor. Most is szeretett volna sírni, de nem tudott. Úgy érezte, hogy eltompult, és hideg, mint a jég.
Ránézett Richard arcára. Soha. Soha többet. Semmi sem maradt. Látta a mosolyát. Emlékezett a hangjára, amint felolvasott neki.
Emlékezett a szavakra. Hirtelen ott voltak, ott zsongtak a fejében, mint egy rég elfelejtett dal:

...a végítélet órája jön.
A leszámolás még késik egyre,
Majd egyensúly lesz és fényözön.

Lesz még napsütés. Gondolta, hogy ezt meg kell mondani a papának. És úgy látszott, hogy ez a megfelelő lépés az élet még hátralévő részének elkezdéséhez.

12. DORIS

Podmore's Thatch. Egy madár énekelt, hangja áttörte a hajnal szürke csendjét. A tűz kialudt, de a Kagylókeresők fénye tovább világított, mint ahogyan egész éjszaka. Penelope nem aludt, most mégis úgy érezte, mintha mély, zavartalan álomból ébredt volna. A vastag gyapjútakaró alatt kinyújtotta a lábát, nagyot nyújtózott, és megdörzsölte a szemét. Körülnézett; a lágy fényben saját nappaliját látta, tárgyai megnyugtató közelségét, a virágokat, az íróasztalt, a képeket, a kertre nyíló ablakot. Látta a gesztenyefa alsó ágait, a rügyeket, melyekből még nem pattant ki a levél. Nem aludt, de ennek ellenére nem érezte magát kimerültnek. Ellenkezőleg, biztonságot érzett, nyugalmat, amely a tökéletes újjáéledés békéjéből fakadt.
Elérkezett a vége. A játék véget ért. A színház illúziója elmúlt. A rivaldafény elhalványult, s az elhaló fényben a színészek távoztak a színpadról. Doris olyan fiatalon, amilyen nem lesz már soha többé. Az öreg Penberthék, és Trubshoték, és Watson-Granték. A papa. Mindenki halott. Régen. Utoljára Richard távozott. Penelope mosolyogva emlékezett vissza rá, és rájött, hogy az idő, ez a nagy gyógyítómester, bevégezte a feladatot, s most, ennyi év távlatából a szerelem már nem fájdalmat, bánatot és keserűséget jelentett. Inkább egyszerűen hálát érzett. Milyen elképzelhetetlenül üres lenne a múlt, ha nem volna kire emlékeznie. Jobb, hogy szeretett és elvesztette, mondta magának, mintha soha nem is ismerte volna a szerelmet. Tudta, hogy ez így igaz.
A kandallón hatot ütött az arany útióra. Vége az éjszakának. Itt az új nap. Egy újabb csütörtök. Mi történt az elmúlt napok alatt? Megpróbálta kibogozni a rejtélyt, s rájött, hogy már két hét telt el Roy Brookner látogatása óta, azóta, hogy magával vitte a vásznakat és a vázlatokat. Azóta nem hallott felőle.
Igaz, Noel és Nancy felől sem hallott semmit. Az utolsó vita ott feszült valamennyiük között, és egyszerűen úgy döntöttek, hogy elmaradnak az anyjuktól, és nem is találkoznak vele. Mindez jóval kevésbé nyugtalanította, mint ahogy gyerekei valószínűleg feltételezték. Idővel, efelől nem volt kétsége, ismét jelentkeznek, nem kérnek elnézést, egyszerűen úgy tesznek majd, mintha semmi nem történt volna. Addig pedig úgyis túl sok minden jár a fejében, és nincs ideje arra, hogy holmi sértődésekkel foglalkozzék. Sokkal jobb dolgokon kell gondolkodnia, és túl sok a tennivaló is. Mint mindig, a ház és a kert kötötte le leginkább. Az áprilisi napok, mint általában, változékonyak voltak. Szürke égbolt, élénkzöld levelek, futó záporok és ismét a napsütés. Az aranyeső sárgán virágzott, a kertet nárcisz-, viola- és kankalinszőnyeg borította.
Csütörtök. Danus jön ma reggel. Talán ma már Roy Brookner is telefonál Londonból. Végiggondolva a lehetőséget, egyre inkább az a meggyőződése támadt, hogy ma telefonálni fog. Több volt ez, mint érzés. Erősebb. Előérzet.
Mostanra a magányosan éneklő madárhoz tucatnyi társ csatlakozott, a levegőt betöltötte a kórus. Lehetetlen volt már alvásra gondolni. Felkelt a heverőről, leoltotta a villanyt, és felment a lépcsőn, hogy egy hatalmas, forró fürdőt eresszen magának.
Előérzete helyesnek bizonyult, a telefonhívás ebéd közben érkezett.
A kellemes hajnalból szürke, borús, párás nappal lett, nem csinált kedvet sem a kerti, sem az üvegházi étkezéshez. így Penelope, Antonia és Danus a konyhaasztalnál ült egy nagy tál bolognai spagetti mellett. Az időjárás miatt Danus egész délelőttjét a garázs takarításával töltötte. Penelope az íróasztalához ment, hogy megkeressen valami telefonszámot, de a rendetlenség rögtön elterelte a figyelmét. Az asztal tele volt régen esedékes számlákkal, néhány újraolvasott régi levéllel, és kiszórta azokat a vállalati mérlegjelentéseket, amelyeknek még a borítékját sem tépte fel soha. Az ebédet Antonia készítette.
– Nemcsak kiváló kertésztanonc vagy, hanem első rangú szakács is – dicsérte meg Danus, miközben parmezán sajtot reszelt a spagetti tetejére.
Megszólalt a telefon.
– Felvegyem? – kérdezte Antonia.
– Ne. – Penelope letette a villáját és felállt. – Valószínűleg engem keresnek.
Nem vette föl a konyhai készüléket, hanem bement a nappaliba, és becsukta az ajtót maga mögött.
– Halló.
– Mrs. Keeling?
– Igen.
– Roy Brookner vagyok.
– Igen, Mr. Brookner.
– Sajnálom, hogy ilyen sokáig nem jelentkeztem. Mr. Ardway látogatóban volt a barátainál Gstaadban, és csak néhány nappal ezelőtt jött vissza Genfbe, így csak akkor kapta meg a levelemet a szállodában. Ma reggel érkezett meg Heathrow-ra, és most itt van velem az irodában. Megmutattam neki a vásznakat, és azt is elmondtam, hogy hajlandó közvetlenül is eladni. Nagyon köszöni a lehetőséget. Ötvenezret ígért értük egyenként. Ez százezer a kettőért. Font sterling, természetesen, nem dollár. Elfogadható ez Önnek, vagy gondolkodik még egy kicsit? Mr. Ardway szeretne holnap visszarepülni New Yorkba, de kész arra is, hogy elhalássza utazását, ha úgy érzi, hogy hosszabb időre van szüksége a döntéshez. Személy szerint én úgy gondolom, nagyon méltányos az ajánlat, de ha... Mrs. Keeling? Még itt van?
– Igen, itt vagyok.
– Sajnálom, azt hittem, hogy megszakadt a vonal.
– Nem, még itt vagyok.
– Szeretne mondani valamit?
– Nem.
– Az összeg, amit említettem, elfogadható?
– Igen, tökéletesen elfogadható.
– Akkor folytassam az ügyet, és elintézzem az eladást?
– Igen, kérem.
– Talán mondanom sem kell, Mr. Ardway nagyon örül.
– Én is örülök.
– Jelentkezni fogok. A pénzt, természetesen, azonnal megkapja, amint mindent lebonyolítottunk.
– Köszönöm, Mr. Brookner.
– Talán nem a legmegfelelőbb pillanat említeni, de természetesen elég sok adót kell majd fizetnie. Ugye, tudja?
– Igen, természetesen.
– Van könyvelője, vagy valaki, aki intézi az ügyeit?
– Igen, Mr. Enderby az Enderby, Looseby és Thring cégtől. Ügyvédek a Gray's Inn Roadon. Mr. Enderby intézett mindent akkor is, amikor az Oakley Streetet eladtam, és ezt a házat vettem.
– Ha így van, akkor talán lépjen kapcsolatba vele, és beszéljék meg a dolgot.
– Igen, meg fogom tenni... Szünet.
– Mrs. Keeling.
– Igen, Mr. Brookner.
– Jól van?
– Miért?
– Egy kicsit... erőtlen a hangja.
– Csak mert nem könnyű ez nekem.
– Teljesen elégedett az ügylettel?
– Igen, teljesen.
– Akkor, Mrs. Keeling, viszontlátásra.
– Nem, Mr. Brookner, várjon. Van még valami.
– Igen.
– A Kagylókeresőkről van szó.
– Igen?
Penelope elmondta, hogy mit kér tőle.
Nagyon lassan tette vissza a hallgatót. Rendbe rakott íróasztalánál ült, és ott maradt néhány percre. Nyugalom volt. A konyhából hangok mormolását hallotta. Antonia és Danus. Úgy tűnt, nem fogynak ki a mondanivalóból. Visszament a konyhába. Az asztalnál ültek, befejezték a spagettit, és épp nekiláttak a gyümölcsnek, sajtnak és kávénak. Penelope tányérja nem volt sehol.
– Betettem a sütőbe, hogy meleg maradjon mondta Antonia, és máris felállt, hogy elővegye.
– Nem kell, hagyd. Nem kérek többet.
– Egy csésze kávét?
– Nem, még azt sem.
Ült, kezét összefonta az asztalon. Mosolygott, mert nem tudta megállni, mert szerette mindkettőjüket, és mert azt készült felajánlani nekik, amit a világon a legértékesebb ajándéknak tartott. Olyan ajándékot, melyet mindhárom gyerekének felajánlott, de amit azok visszautasítottak.
– Volna egy javaslatom – mondta. – Eljönnétek velem Cornwallba? Menjünk el, és töltsük ott a húsvétot. Együtt. Csak mi, hárman.

Podmores Thatch Temple Pudley Gloucestershire 
1984. április 17.
Drága Oliviám!
Azért írok, hogy elmeséljek neked egy sor olyan dolgot, ami már megtörtént, és ami még történni fog.
A múlt hét végén, amikor Noel lehozta Antoniát és kipakolta a padlást, Nancy pedig lejött a vasárnapi ebédre, jól összevesztünk. Biztos vagyok benne, hogy egyikük sem mondta el neked. A pénzről vitatkoztunk, és arról, hogy szerintük most kellene eladnom az apám képeit, mert most van jó áruk. Biztosítottak, hogy csak miattam aggódnak, de én nagyon is jól ismerem őket, nekik a pénz kell.
Amikor végre elmentek, végiggondoltam a dolgot, és másnap felhívtam Mr. Roy Brooknert a Boothbys-tól. Lejött, megnézte a vásznakat, és rögtön magával vitte őket. Talált is vevőt, egy amerikait, aki százezer fontot ajánlott a kettőért. Elfogadtam az ajánlatát.
Sokféleképpen költhetném el ezt a hirtelen jött pénzt, de most végre megteszem azt, amit már nagyon régóta szerettem volna, és meglátogatom Cornwallt. Mivel sem neked, sem Noelnek, sem Nancynek nincs ideje vagy kedve, hogy velem jöjjön, meghívtam Antóniát és Danust. Danus először habozott, hogy elfogadja-e a meghívást. Váratlanul érte, azt hiszem, kicsit meglepődött, és lehet, hogy úgy érezte, valamiért sajnálom és így akarnám segíteni. Azt hiszem, nagyon büszke fiatalember. Végül meggyőztem, hogy ő tesz nekünk szívességet; szükségünk van egy erős férfira, aki megbirkózik a csomagokkal, portásokkal és főpincér ékkel. Végül megígérte, hogy beszél a munkaadójával, és megkérdezi, kaphat-e egy hét szabadságot. Kapott, és holnap reggel indulunk. Felváltva vezetünk majd Antóniával. Nem Dorisnál szállunk meg, mert nincs elég helye három vendégnek, így a Sands Hotelben foglaltam szobát úgy, hogy húsvétra is maradunk.
A Sandset választottam, mert úgy emlékszem, hogy egyszerű és otthonos. Gyerekkoromban egész családok jártak le oda Londonból a nyári szünetre. Minden évben jöttek, elhozták magukkal a gyerekeiket, sofőrjeikét, dadáikat és kutyáikat, a szálloda személyzete minden nyáron teniszversenyt rendezett és estélyi, ahol a felnőttek foxtrottot jártak szmokingban, a gyerekek pedig luftballonokat kaptak. A háború alatt kórház volt, tele szegény, sebesült fiúkkal, akik piros pokrócok alatt feküdtek, és fehér sapkás önkéntesektől a kosárfonást tanulták.
Amikor elmondtam Danusnak, hogy hova megyünk, egy kicsit meglepődött. Valószínű, hogy a Sands most nagyon drága és elegáns, és azt hiszem, hogy a lehető legkedvesebben, de aggódott a költségek miatt. De természetesen nem számít, mibe kerül. Most életemben ez az első alkalom, hogy leírhatom ezt a mondatot. Egészen furcsa érzés, úgy tűnik,
mintha hirtelen teljesen más emberré váltam volna. A legkevésbé sem bánom, olyan izgatott vagyok, mint egy gyerek.
Tegnap Antoniával elmentünk Cheltenhamba és bevásároltunk. Az új Penelope győzött, és rá sem ismernél igénytelen anyádra, bár azt hiszem, helyeselnéd, amit tettem. Egészen megőrültünk. Antóniának ruhákat vettünk, egy gyönyörű selyemblúzt, farmereket, pamutpulóvereket és négy pár cipőt. Azután bement egy fodrászhoz, rendbe hozatni a haját, én meg egyedül folytattam az utam, és vettem egy csomó felesleges, de nélkülözhetetlen dolgot a nyaralásra. Egy pár új vászoncipőt, púdert, egy nagy üveg kölnit. Filmeket és arckrémet, egy lila kasmírpulóvert. Vettem egy termoszt és kockás takarót (piknikezni), egy halom könyvet, hogy legyen mit olvasnom (többek között a Felkelt a nap-ot – évek óta nem olvastam). Vettem egy könyvet a brit madarakról és egy másikat is, tele térképekkel.
Miután befejeztem ezt a költekezési orgiát, bementem a bankba, utána ittam egy kávét és elmentem Antoniáért. Egészen megváltozott, és nagyon szép lett. Nemcsak a haját vágatta le, hanem a szempilláit is befestette. Egészen más lett a megjelenése. Először egy kicsit zavarta, de mostanra már hozzászokott, és megfigyeltem, hogy időnként elismeréssel nézi magát a tükörben. Régen nem voltam ilyen boldog.
Mrs. Plackett holnap jön. Kitakarít és bezárja a házat, ha elmentünk. 25-én, szerdán jövünk vissza.
Még egy dolog. A Kagylókeresők nincs már meg. Apám emlékére a porthkerrisi galériának ajándékoztam. Furcsa, de már nincs szükségem rá, és azt szeretném, hogy mások – hétköznapi emberek – részesülhessenek abban az örömben, amit nekem nyújtott. Mr. Brookner intézte a szállítást, a teherautó rendben megérkezett és elvitte. A helye a kandalló fölött még nagyon látszik, de majd valami mást teszek oda. Közben alig várom, hogy láthassam kiakasztva új otthonában, ahol az egész világ nézheti.
Sem Noelnek, sem Nancynek nem írtam. Előbb vagy utóbb majd megtudnak mindent, valószínűleg nagyon mérgesek és elégedetlenek lesznek, de nem tehetek róla. Amit tudtam, mindig megadtam nekik, de mindig többet akarnak. Remélem, most már nem fognak nyaggatni, és a saját életüket élik. De Te, azt hiszem, megérted.
Szeretettel, mint mindig Mami

Nancy kissé kínosan érezte magát, mert nem beszélt anyjával azóta a szerencsétlen vasárnap óta, amikor kitört a veszekedés a képek miatt, és Penelope mindkettőjükre rátámadt, Noelt meg őt ízléstelenül és bántóan lehordta.
Nem mintha bűntudatot érzett volna. Ellenkezőleg, mélyen meg volt sértve. Anya olyan vádakkal jött elő, amit nem lehet meg nem történtté tenni, s Nancy hagyta, hogy a napok ridegen, érintkezés nélkül teljenek, mivel azt várta, hogy Penelope tegye meg az első lépést. Telefonáljon, s ha nem is kér elnézést, legalább érdeklődjék a gyerekek felől, esetleg javasolja, hogy találkozzanak – hogy ezzel bebizonyítsa Nancynek: mindent elfelejtett, és kapcsolatuk visszatért a normál kerékvágásba.
Mindazonáltal semmi nem történt. A telefonhívás sem érkezett. Nancy először határozottan sértve érezte magát. Nem akarta tudomásul venni, hogy kutyaszorítóba került. Nem tett semmi rosszat. Egyszerűen őszinte volt, valamennyiük érdekében.
De egyre nyugtalanabb lett. Nem jellemző anyára, hogy duzzog. Lehet, hogy nincs jól? Borzasztóan felidegesítette magát, és ez nem tesz jót egy idős asszonynak, aki ráadásul már egy szívrohamon is túl van. Csak nincs valami baja?
Nyugtalanította a gondolat, de elhessegette magától. Biztosan nem. Ha mégis, Antonia jelentkezett volna. Fiatal és valószínűleg felelőtlen, de ennyire azért talán nem.
Nancy nem tudta kiverni fejéből a gondolatot, hogy anyja rosszul lett. Az elmúlt néhány napban már többször is odament a telefonhoz, hogy tárcsázza Podmore's Thatch számát, de visszatette a hallgatót, mert nem tudta, mit is mondjon, és kifogást sem tudott kitalálni. Aztán eszébe jutott: mindjárt húsvét. Meghívja anyát és Antóniát az Old Vicarage-ba húsvéti ebédre. így senki sem szégyenül meg, és a sült bárány meg az újkrumpli társaságában ismét egymásra találhatnak.
Éppen az ebédlőben törölgette a port, amikor ezt a nagyszerű ötletet kitalálta. Letette a porrongyot és a fényezőpasztát, azonnal kiment a konyhába telefonálni. Tárcsázott és mosolyogva várt, hogy hangján is érezni lehessen a mosolyt. A telefon kicsengett. Nem vették fel. Nancy mosolya lehervadt. Sokáig várt. Végül rosszkedvűen letette a kagylót.
Délután háromkor és hatkor ismét telefonált. Felhívta a hibabejelentőt, és megkérte, hogy ellenőrizzék a vonalat.
– Kicseng – mondta a telefonközpont.
– Tudom, hogy cseng. Egész nap hallottam, hogy cseng. Valami hiba lehet.
– Biztos abban, hogy akit hív, otthon van?
– Természetesen otthon van. Az anyám. Mindig otthon van.
– Ellenőrzöm és visszahívom.
– Köszönöm.
Nancy várt. A központos visszahívta. Nem volt hiba a vonalban.
Anya, úgy látszik, egyszerűen nem volt otthon. Eddigre Nancy már nem annyira nyugtalankodott, mint inkább bosszankodott.
Felhívta Oliviát Londonban.
– Olivia.
– Hello.
– Nancy beszél.
– Igen, gondoltam.
– Olivia, megpróbáltam elérni Anyát, de senki nem veszi fel Podmore's Thatchban. Nem tudod, mi történt?
– Természetes, hogy nem veszik fel. Elutazott Cornwallba.
– Cornwallba?
– Igen. Elmentek húsvétra. Elvitte a kocsit, Antoniával és Danusszal.
– Antóniával és Danusszal?
– Ne légy úgy megrémülve. – Olivia jól szórakozott. – Miért ne ment volna? Már hónapok óta menni akart, de egyikünk sem utazott el vele, így őket vitte.
– De, ugye, nem laknak mindannyian Doris Penberthnél? Nem lenne elég hely.
– Nem, nem Dorisnál laknak. A Sandsben.
– A Sandsben ?
– Jaj, Nancy, ne ismételd meg minden szavamat!
– De hát a Sands a legdrágább. Az egyik legjobb szálloda az országban. Mindenhol ezt írják. Egy vagyonba kerül.
– Hát nem hallottad? Anyának vagyona lett. Százezer fontért eladta a vásznakat egy amerikai milliomosnak.
Nancy attól félt, hogy menten elájul. A térde reszketett. A székért nyúlt.
– Százezer font? Ez lehetetlen. Nem érhetnek annyit. Semmi nem ér százezer fontot.
– Semmi nem ér semennyit, csak ha valaki akarja. Ritkaságértéke is van. Már megpróbáltam megmagyarázni neked, amikor a Kettnersnél ebédeltünk. Lawrence Stern-kép ritkán eladó és ez az amerikai, bárki legyen is, mindennél jobban akarta a képeket. Nem érdekli, mennyit fizet értük. Mami szerencsés volt. Nagyon örülök.
Nancy fejében egymást kergették a gondolatok. Százezer font.
– Mikor történt? – nyögte ki nagy nehezen.
– Ó, nem tudom. Mostanában valamikor.
– Te honnan tudsz róla?
– Egy hosszú levélben mindent megírt. A vitát is veled és Noellel. Szörnyűek vagytok. Már annyiszor mondtam, hogy hagyjátok békén, de nem tettétek. Addig nyaggattátok, amíg már nem bírta tovább. Azt hiszem, végül ezért határozta el, hogy eladja a vásznakat. Valószínűleg rájött, hogy ez az egyetlen módja, hogy véget vessen a nyúzásnak.
– Ez teljesen igazságtalan.
– Nancy, hagyd abba a tettetést előttem, de önmagad előtt is.
– Teljesen a hatalmukba kerítették!
– Kicsodák?
– Danus és Antonia. Nem kellett volna odaküldened hozzá azt a lányt. És Danusban sem bízom egyáltalán.
– Noel sem.
– Téged ez nem nyugtalanít?
– A legkevésbé sem. Teljesen megbízom Mami ítélőképességében.
– És az a pénz, amit rájuk szór el? Pont most. Luxuskörülmények között lakik a Sands Hotelban. A kertészével.
– Miért ne szórná el? Az övé. Miért ne költené magára és arra a két fiatalemberre, akiket nagyon kedvel? Már mondtam, minket is megkért, hogy menjünk vele, de egyikünk sem ment. Megkaptuk a lehetőséget, de visszautasítottuk. Senkit sem hibáztathatunk, csak magunkat.
– Amikor engem hívott, soha nem említette a Sands Hotelt. Csak Doris vendégszobájáról volt szó.
– Ez tartott vissza attól, hogy vele menj? Hogy Dorisszal együtt kell laknod? Akkor elmentél volna, ha a Sands Hotelt mint valami mézesmadzagot elhúzta volna az orrod előtt?
– Nincs jogod, hogy így beszélj.
– Minden jogom megvan rá. A húgod vagyok. De van még egy dolog, amiről tudnod kell. Mami nemcsak azért ment Porthkerrisbe, mert régóta vágyódott oda, hanem azért is, hogy láthassa a Kagylókeresőket. Apja emlékére az ottani Művészeti Galériának ajándékozta, és szeretné új otthonában kifüggesztve látni.
– Ajándékozta? – Egy pillanatra Nancy azt hitte, rosszul hall, vagy egész biztosan félreértette a húgát.
– Azt akarod mondani, hogy egyszerűen odaadta?
– Pont azt.
– De hát valószínűleg ezreket ér. Százezreket.
– Biztos vagyok benne, hogy mindenki tudja, és értékeli, amit tett.
A Kagylókeresők. Nincs többé. Az őt és családját ért igazságtalanság feldühítette Nancyt.
– Mindig azt szajkózta nekünk – mondta keserűen -, hogy nem tudna a kép nélkül élni. Hogy része az életének.
– Az is volt. Évekig az volt. De azt hiszem, most úgy érzi, nélküle is megvan. Meg akarja osztani. Azt akarja, hogy mások is élvezzék.
Olivia egészen nyilvánvalóan Anya oldalán áll.
– És velünk mi lesz? A családjával? Az unokáival? Noellel? Noel tud róla?
– Fogalmam sincs. Nem hiszem. Nem láttam és nem is hallottam róla, amióta levitte Antóniát Podmore's Thatchbe.
– Megmondom neki – mondta Nancy fenyegetőleg.
– Mondd – válaszolta Olivia, és letette a kagylót. Nancy levágta a hallgatót. Átkozott Olivia! Még egyszer felemelte a kagylót, és reszkető kezekkel Noel számát tárcsázta. Nem emlékezett, mikor izgatta fel magát ennyire utoljára.
– Noel Keeling.
– Nancy beszél. – Fenyegetően hangzott, mint aki fontosnak érzi magát, és családi tanácskozást készül összehívni.
– Hello. – Noel nem hangzott nagyon lelkesnek.
– Épp most beszéltem Oliviával. Megpróbáltam felhívni Anyát, de nem vette föl, így Oliviát hívtam, hogy megtudjam, mi történt. Olivia tudta, mert Anya megírta neki. Oliviának írt, de sem nálad, sem nálam nem jelentkezett.
– Nem értem, miről beszélsz.
– Anya elutazott Cornwallba, és elvitte magával Antóniát és Danust.
– Te jó ég.
– És a Sands Hotelben laknak. Noel erre már felfigyelt.
– A Sandsben? Azt hittem, Dorishoz készül. És miből engedheti meg magának a Sandset? Az az egyik legdrágább szálloda az egész országban.
– Mindjárt megmondom, miből. Anya eladta a vásznakat. Százezer fontért. Anélkül, hogy bármelyikünkkel is megbeszélte volna. És azt a százezer fontot minden jel szerint, egyszerűen el akarja szórni. A Kagylókeresőket elajándékozta. A porthkerrisi Művészeti Galériának adta, csak úgy egyszerűen. Nekik adta, pedig isten tudja, mennyit ér. Azt Hiszem, megőrült.
Egyszerűen nem hiszem, hogy tudja, mit csinál. Oliviának is megmondtam, mit gondolok. Hogy az a két taknyos, Antonia és Danus megbabonázták. Van ilyen. Az újságokban is lehet ilyet olvasni. De ez büntetendő. Nem szabadna megengedni. Kell, hogy legyen valami módja, hogy megakadályozzuk, Noel. Itt vagy még?
– Igen.
– És mit mondasz?
– A francba – válaszolta Noel, és letette a telefont.

Sands Hotel
Porthkerris
Cornwall
Április 19. csütörtök Drága Olivia!
Nos, itt vagyunk, már egy egész napja. Nem tudom elmondani, milyen gyönyörű minden. Az idő olyan, mintha forró nyár lenne, és virágok vannak mindenütt. A pálmafák, a kanyargós utcák és a csodálatos kék tenger. Zöldesebben kék, mint a Földközi-tenger, a látóhatárnál meg egészen sötétkék. Olyan, mint Ibiza, csak szebb, mert minden buján zöld, esténként pedig, amikor lemegy a nap, a levegő párás és a növények illatával terhes.
Az utunk is nagyszerű volt. Majdnem végig én vezettem, aztán Penelope is egy kicsit, Danus nem, mert ő nem vezet. Miután kiértünk az autópályára, nem tartott sokáig az út, és anyád alig akarta elhinni, hogy ilyen gyorsan haladunk. Devonnál lekanyarodtunk a Dartmooron keresztül vezető régi útra, egy szikla tetején piknikeztünk, ahonnan minden irányban gyönyörű volt a kilátás. Apró, bozontos pónilovak jöttek, és boldogan szedték fel a szendvicseink morzsáit.
A szálloda nem is ezen a földön van. Még soha nem laktam szállodában, azt hiszem, Penelope sem, így újdonság mindkettőnknek. Egész úton arról beszélt, milyen kényelmes és otthonos lesz, de amikor végül megérkeztünk (hortenziaágy ások között), azonnal tudtuk, hogy hatalmas luxus vár ránk. Egy Rolls és három Mercedes parkolt előtte, és egyenruhás portás vitte be a csomagjainkat. Danus szerint a kofferjaink jól illenek egymáshoz, mert egyik használtabb és viharvertebb, mint a másik.
Penelope egyszerűen mindent természetesnek talált. A hatalmas puha szőnyegeket, a pezsgőmedencéket, a fürdőszobákat, a tv-készülékeket az ágy mellett, a hatalmas gyümölcsös tálakat és a rengeteg virágot mindenütt. Mindennap tiszta ágyneműt és törülközőt kapunk. A szobáink ugyanazon a folyosón vannak, a tengerre néző erkélyeink összeérnek. Időnként kimegyünk és beszélgetünk. Olyan, mint Noel Coward Magánéletében.
Az étterem olyan, mintha London legdrágább éttermében vacsoráznánk. Azt hiszem, egészen hozzászoktam az osztrigához, a homárhoz, a friss eperhez és a bélszínhez! Nagyszerű, hogy Danus velünk van, mindig kitalálja, hogy mit igyunk ezekhez a remek ételekhez. Azt hiszem, rengeteget tud a borokról, de ő maga soha nem iszik. Nem tudom miért, mint ahogyan azt sem, miért nem vezet.
Annyi minden tennivaló van itt. Ma reggel bementünk a városba, legelőször Carn Cottage-t néztük meg, ahol anyád lakott azelőtt. De szomorú volt, mert mint annyi házból errefelé, Carn Cottage-ból is szállodát csináltak, a kőkerítést lebontották és a kert nagyobb részéből autóparkoló lett. Azért bementünk a megmaradt felébe, és a szálloda tulajdonosa megkínált egy kávéval. Penelope elmesélte, milyen volt itt azelőtt, édesanyja hogyan ültette el a rózsákat és lilaakácokat, és aztán azt is elmesélte, hogyan halt meg Londonban a bombázások alatt. Erről soha nem hallottam. Amikor elmondta, sírni akartam, de nem tettem, csak átöleltem, mert az ő szeme is tele volt könnyel, és mert más nem jutott eszembe.
Carn Cottage után bementünk a város közepére, hogy megkeressük a Művészeti Galériát, és megnézzük a Kagylókeresőké/. I galéria nem nagy, de különleges. A falai fehérek, északi oldalán hatalmas ablakkal. A Kagylókeresőké/ a főhelyre akasztották, és olyan volt, mintha véglegesen hazaérkezett volna, ott fürdött a hideg, csillogó porthkerrisi fényben, ahol eredetileg fogant. A galéria vezetője egy idős hölgy volt, de nem hiszem, hogy emlékezett Penelopéra, azt azonban tudta, hogy kicsoda, és nagy felhajtást csinált körülötte. Ettől eltekintve úgy tűnik, már nincsenek sokan életben azok közül, akiket ismert és akikre emlékezett a régi időkből. Kivéve Dorist, természetesen. Holnap délután megy Dorishoz, és együtt teáznak majd. Nagyon várja és nagyon izgatott. Szombaton kimegyünk a Land's End úton és a szikláknál fogunk piknikezni. A szálloda vidám papírdobozokban készíti el a piknikrevalót, igazi késekkel és villákkal, de Penelope szerint ez nem igazi piknik, így inkább megállunk az úton, és veszünk valahol friss kenyeret, vajat, pástétomot, gyümölcsöt és paradicsomot meg egy üveg bort. Ha ilyen meleg marad az idő, azt hiszem, Bonusszal úszni is fogunk.
Azután hétfőn Danus és én elmegyünk a déli partra, Manaccanba, ahol Everard Ashley kertészete van. Danus együtt járt vele a Kertészeti Egyetemre, és el akar menni megnézni a kertészetét, hátha kap néhány jó ötletet. Idővel ő is ezzel akar foglalkozni, csak nehéz, mert rengeteg tőke kell egy ilyen vállalkozáshoz, neki pedig semmije sincs. Be nem baj, mindig érdemes meghallgatni másokat, és érdekes lesz felfedezni ennek a mesés vidéknek a többi részét is.
Mindebből, azt hiszem, kiderül, hogy nagyon boldog vagyok. Nem hittem volna, hogy ilyen röviddel Cosmo halála után megint boldog lehetek. Remélem, hogy ez nem baj! Azt hiszem, hogy nem az, hiszen minden olyan jónak tűnik!
Köszönök mindent. Hogy ilyen végtelenül kedves és türelmes voltál, és elintézted, hogy Podmore’s Thatchbe költözhettem. Ha nem tetted volna, most nem lennék itt, nem dőzsölnék itt azzal a két emberrel, akiket a világon a legjobban szeretek.
Persze rajtad kívül.
Szeretettel, Antonia

Gyerekeinek, Nancynek, Oliviának és Noelnek – Penelope kénytelen volt elismerni – őrjítőén igazuk volt. Porthkerris minden szempontból megváltozott. Nem Carn Cottage volt az egyetlen ház, amelynek buldózer dúlta fel a kertjét, szállodatáblát akasztottak a kapujára, és csíkos napernyőket állítottak újonnan épített teraszára. A régi White Caps Hotelt kibővítették és nyaralólakásokká alakították, a kikötői út, ahol régen művészek éltek és dolgoztak, most tele volt szórakozóhelyekkel, diszkókkal, gyorséttermekkel és szuvenírboltokkal. A kikötőből szinte eltűntek a halászhajók. Csupán egy vagy kettő maradt, az üres mólókon sétahajózást ajánló táblák sorakoztak, hatalmas összegekért egész napos fókanéző kirándulást kínáltak vagy néhány óra makrélahalászatot.
És mégis, valahogy nem is volt akkora a változás. Ilyenkor tavasszal még viszonylag üres volt a város, a turisták első áradata csak pünkösdre érkezik. Volt idő csatangolni, kószálni és nézelődni. És semmi sem tudja megváltoztatni az öböl selymes kékségét, a földnyelv kanyarulatait, az utcák és a palatetős házak érthetetlen összevisszaságát, amint beborítják a domboldalt, le egészen a vízig. A sirályok sikoltozása még mindig betöltötte az eget, a levegőben sós szél és fagyai illata szállt, a régi város keskeny utcái ugyanolyan összevisszaságban kanyarogtak, mint azelőtt.
Penelope elsétált Dorishoz. Jól érezte magát egyedül. Danus és Antonia társasága is kellemes volt, mégis, egy időre örült a magánynak. A meleg délutáni napfényben átsétált a szálloda illatozó kertjén, fel egészen a strand feletti útra, mely viktoriánus házak teraszai előtt vezetett el, majd leereszkedett a városba. Virágüzletet keresett. Amire emlékezett, annak helyén most ruhaüzlet volt, tele olyan ruhákkal, amelyeket pénzköltő kedvű turisták szoktak megvásárolni. Rugalmas anyagból varrt, világító rózsaszín, popsztárok fotóival díszített hatalmas pólók, szűk farmerek, amelyekre már ránézni is kényelmetlen volt. Egy eldugott sarkon végre talált virágüzletet, régen itt egy bőrkötényes suszter sarkalta a cipőket egy shillingért és három pennyért. Bement és hatalmas csokrot vett Dorisnak. Nem kökörcsint vagy nárciszt, hanem különlegesebb virágokat. Szegfűt, íriszt, tulipánt és fréziát. A hatalmas csokrot világos-
kék selyempapírba csomagolták. Egy kicsit messzebb betért egy másik üzletbe, és vett egy üveg Famous Grouse whiskyt Emiének. Az ajándékokkal felszerelkezve haladt tovább Downalong felé, ahol az utcák már olyan keskenyek voltak, hogy nem volt hely külön járdának, a fehérre meszelt házak szorosan egymás mellé simultak az utca mindkét oldalán, és meredek gránitlépcsők vezettek a fényesre festett bejárati ajtókhoz.
A Penberth-ház a labirintus közepén bújt meg. Ernie lakott itt anyjával és apjával, és Doris és Penelope Nancy-vel ezeken az utcákon jött benézni Mrs. Penberthhez a hideg, háborús délutánokon, hogy sáfrányos süteményt egyenek, és a rózsaszín teáskannából megigyák az erős teát.
Így visszaemlékezve furcsának tűnt Penelopénak, hogy milyen sokáig tartott, míg észrevette, hogy Ernie a maga szégyenlős és csendes módján udvarolt Dorisnak. És mégis, talán nem is volt olyan furcsa. Ernie nem volt a szavak embere, de jelenléte Carn Cottage-ban, miközben keveset beszélt és tíz másik férfi helyett dolgozott, természetessé vált. Oh, majd Ernie megcsinálja, mondták, valahányszor valami rettenetes feladatot kellett elvégezni, levágni egy csirkét, vagy megtisztítani. És Ernie mindig megcsinálta. Soha senki nem gondolt rá mint férfira, egyszerűen a családhoz tartozott, nem követelőzött, nem panaszkodott, egyszerűen ott volt.
Penelope csak 1944 őszén vette észre. Egyik reggel bement a konyhába, és ott találta Dorist és Ernie-t egy csésze tea mellett. A konyhaasztalnál ültek, az asztal közepén egy kék-fehér mintás kancsó állt, tele dáliákkal.
– Ernie, nem tudtam, hogy itt vagy... – mondta Penelope. A férfi meglepődött.
– Csak beugrottam. – Arrébb tolta a csészét és felállt. Penelope a virágokra nézett. Dáliák. Ilyen igényes virágokat nem tartottak Carn Cottage-ban.
– Ezek honnan vannak?
Ernie levette a sapkáját, és megvakarta a fejét.
– Apám termeszti a kertjében. Hoztam néhány szálat...
– Még soha nem láttam ilyen hatalmasakat. Gyönyörűek.
– Igen. – Ernie visszatette a sapkáját, és a másik lábára állt.
– Van egy kis felaprítani való tűzifa. Elindult az ajtó felé.
– Köszönjük a virágot – mondta Doris. Ernie megfordult, bólintott.
– Finom volt a tea – mondta Dorisnak.
Kiment. Néhány pillanat múlva a hátsó kertből már a favágás zaja hallatszott.
Penelope leült az asztalhoz. A virágokra nézett. Aztán Dorisra, aki megpróbálta elkerülni a pillantását.
– Az a furcsa érzésem van, mintha megzavartam volna valamit – mondta Penelope.
– Mégis, mit?
– Nem tudom. Te mondd el.
– Nincs mit elmondani.
– Nem nekünk hozta a virágot, ugye? Te kaptad. Doris felkapta a fejét.
– Mit számít, kinek hozta?
Penelope előtt ekkor világosodott meg minden, és el sem tudta képzelni, miért nem vette észre hamarabb.
– Doris, azt hiszem, tetszel Ernie-nek. Doris azonnal megsértődött.
– Ernie Penberth? Mondj valaki jobbat.
De Penelope csak kötötte az ebet a karóhoz.
– Mondott valaha valamit?
– Soha nem beszél sokat, nem?
– De te azért kedveled?
– Nincs okom rá, hogy ne kedveljem.
Doris viselkedése túlságosan is könnyed volt ahhoz, hogy meggyőző legyen. Valami másról volt szó.
– Udvarol neked.
– Udvarol? – Doris felpattant, és hatalmas zajjal elkezdte összeszedni a csészéket és a tányérokat.
– Nem tud az udvarolni. – Belevágta az edényeket a mosogatóba, és kinyitotta a csapot. – Egyébként is – tette hozzá a zubogó víz fölött -, elég fura küllemű figura.
– Soha nem találnál rendesebb...
– És egyébként sem áll szándékomban olyan férfival leélni az életemet, aki alacsonyabb, mint én.
– Csak azért, mert nem Gary Cooper, még nem kell felhúzni az orrod. Szerintem jól fest. Nekem tetszik a fekete haja és a sötét szeme.
Doris elzárta a csapot, megfordult, nekidőlt a mosogatónak és összekulcsolta a karjait.
– De hát soha nem mond semmit, nem?
– Mivel te egyfolytában beszélsz, aligha juthatna szóhoz. Egyébként a tettek magukért beszélnek. Nézd inkább, hogy virágot hoz neked – tovább sorolta -: és állandóan segít valamiben. Megjavítja a szárítókötelet, finomságokat hoz az apja boltjából.
– Na és? – Doris gyanakodva folytatta. – Azt akarod, hogy férjhez menjek Ernie Penberthhez? Meg akarsz tőlem szabadulni, vagy mi?
– Én csak egyszerűen – mondta Penelope kenetteljes hangon -, csak a ti közös boldogságotokra gondolok.
– Egy nyavalyát. Most újra kitalálhatsz valamit. Aznap, amikor megtudtuk, hogy Sophie meghalt, megfogadtam, hogy nem mozdulok innen, amíg ennek a rohadt háborúnak nincs vége. Aztán amikor Richard is elment... csak még elszántabb lettem. Nem tudom, hogy te mit akarsz csinálni... visszamenni ahhoz az Ambrose-hoz, vagy nem, de a háborúnak hamarosan vége lesz, és el kell döntened végre. Márpedig bárhogy is döntesz, veled akarok maradni, hogy együtt csináljuk végig. És ha vissza akarsz menni ahhoz az emberhez, ki fogja gondját viselni az apádnak? Megmondom! Én. így aztán szó ne essék Ernie Penberthről, és nagyon köszönöm.
Doris megtartotta a szavát. Nem volt hajlandó hozzámenni Ernie Penberthhez, mert nem akarta elhagyni papát. Csak az öregúr halála után jött rá, hogy szabad, és végre saját magáról, a fiairól és a jövőjéről kell gondoskodnia. Döntött is. Két hónapon belül Mrs. Ernie Penberth lett, és örökre elhagyta Carn Cottage-ot. Ernie apja is meghalt, az idős Mrs. Penberth pedig a nővéréhez költözött, így Dorisnak és Ernie-nek saját lakása lett. Ernie átvette a családi zöldségesüzletet, és átvette Doris fiait is, de Dorisszal soha nem lett közös gyerekük.
És most... Penelope megállt, és összeszedte magát. Már majdnem a céljánál volt. Az Északi strand közelében. Érezni lehetett a széljárásról és a levegő sós illatáról. Az utolsó sarkot megkerülve, lefelé indult a meredek domboldalon, amelynek az aljánál fehér ház állt, kissé hátrább az utca vonalától, előtte kikövezett udvar nyúlt el. Egy szárítókötélen suhogott a frissen mosott ruha, és körben mindenhol cserepekben és ládákban virágok pompáztak. A bejárati ajtó kékre volt festve, Penelope átment az udvaron, lehajolt a szárítókötél alatt, és még mielőtt bekopogott volna, az ajtó kitárult, és ott állt Doris.
Doris. Elbűvölő és elegáns, csinos és élénk szemű, mint mindig, és egy dekával sem volt se kövérebb, se soványabb, mint régen. Haja ezüstszínű volt, rövid és hullámos, az arca persze kicsit ráncos volt, de sem a mosolya, sem a hangja nem változott.
– Már vártalak. Néztelek a konyhaablakból. Jöhettél volna mindjárt egyenest Hackneyből. Mi tartott ilyen sokáig? Már negyven éve várok erre a pillanatra. – Ki volt rúzsozva, fülében fülbevaló, fehér blúza fölött skarlátszínű kardigánt viselt. – Jaj, az isten szerelmére, ne álldogálj már itt az ajtóban, gyere beljebb.
Penelope egyenesen a kicsi konyhába lépett be. Letette a konyhaasztalra a virágot és a zacskót, amiben a whiskyt hozta, Doris pedig becsukta az ajtót. Megfordult. A két nő szemben állt egymással, nem találták a szavakat és csak hülyén mosolyogtak. Azután a mosolyból kacagás lett, és egymás karjaiba estek, egymást szorongatták, mint két iskoláslány, ha újra találkozik.
Még mindig nevetve, még mindig szótlanul, kibontakoztak az ölelésből. Először Doris szólalt meg.
– Penelope, el sem hiszem. Féltem tőle, hogy esetleg meg sem ismerlek. De pontosan olyan magas, hosszú lábú és szép vagy, mint mindig. Tartottam tőle, hogy megváltoztál, de egy csöppet sem...
– Persze hogy megváltoztam. Öreg vagyok és ősz.
– Ha te öreg vagy és ősz, akkor én meg már fél lábbal a sírban vagyok. Hetven leszek. Legalábbis Ernie mindig ezt mondja, amikor felidegesítem magam.
– Hol van Ernie?
– Gondoltam, jobb, ha egy kicsit magunk vagyunk. Kiment a veteményeskertjébe. Amióta nyugdíjba vonult a zöldségesüzletből, ez az egyedüli menedéke. Mondtam is neki, ha elveszik tőle a petrezselymet meg a sárgarépát, még a végén elvonási tünetek jelentkeznek nála. – Doris a régi jó, ismerős, zajos jókedvében volt.
Penelope megszólalt.
– Hoztam neked virágot.
– Nagyon szépek, de igazán nem kellett volna... Nézd, beleteszem egy kancsóba. Te csak menj be a nappaliba, és helyezd magad kényelembe. Már a vizet is feltettem, gondoltam, szívesen innál egy csésze teát.
A nappali a konyha mögött volt, és egy nyitott ajtón át be lehetett látni. Penelope amint belépett az ajtón, úgy érezte, hogy a múltba lép vissza, mivel ugyanolyan barátságos és rendetlen volt, mint ahogyan az idős Mrs. Penberth idejéből emlékezett rá. Az öreg hölgy kincsei még most is mindenhol jelen voltak. Látta a fénylő porcelánt az üvegezett vitrinben, a staffordshire-i kutyákat a kandalló két szélén, a hepehupás foteleket és szófákat a csipkeszegélyes kézimunkákkal. De voltak változások is. Az óriási tv-készülék vadonatúj volt, az élénk mintás kartonfüggönyökkel együtt. A kandalló fölött, ahol valaha Mrs. Penberth első világháborúban elesett katonabátyjának nagyított fényképe függött a díszhelyen, most Sophie portréja volt Charles Rainiertől, amelyet Penelope adott Dorisnak Lawrence Stern temetése után.
– Ezt nem adhatod nekem – mondta Doris.
– Miért nem?
– Az édesanyád képe.
– Azt akarom, hogy a tiéd legyen.
– De miért?
– Mert te is ugyanannyira szeretted Sophie-t, mint bármelyikünk. És papát is szeretted, helyettem is gondját viselted. Az igazi lányuk sem tehetett volna többet értük.
– Túl jó vagy hozzám. Ez túl sok.
– Nem, ez túl kevés. Nem elég. De ez minden, amit adni tudok.
Itt állt most, a szoba közepén, elnézte a portrét, és azt gondolta, hogy negyven év elmúltával semmit sem veszített a varázsából, a vonzásából és vidámságából. Sophie huszonöt évesen állt ott, elbűvölő mosolyával, borzas frizurájával és egy piros selyemsállal napbarnított vállán.
– Örülsz, hogy ismét látod?
Penelope megfordult, amint Doris bejött az ajtón, kezében a kancsóban elrendezett virágokkal, amelyeket gondosan az asztal közepére helyezett.
– Igen. Elfelejtettem, milyen vonzó volt.
– Fogadjunk, arra gondolsz, hogy nem kellett volna megválnod a képtől.
– Nem, csak egyszerűen jólesik, hogy újra látom.
– Valahogy minőséget kölcsönöz az egész helynek, ugye? Mindenki megcsodálja. Már vagyonokat ajánlottak érte, de nem adom el. A világ minden kincséért sem válnék meg tőle. Na, gyerünk, üljünk le kényelmesen és beszélgessünk, mielőtt még a vén Ernie visszajön. Bárcsak itt lennél velem. Elég gyakran hívogattalak. Tényleg a Sandsben laksz? Azokkal a milliomosokkal? Mi történt? Megnyerted a főnyereményt, vagy mi?
Penelope elmagyarázta a megváltozott körülményeket. Elmesélte Dorisnak, hogy Lawrence Stern munkái lassan, de biztosan felértékelődtek a művészeti világpiacon, mesélt Roy Brooknerről, és az ajánlatról a táblaképekre.
Doris meg volt döbbenve.
– Százezer azért a két kis képért? Hát ilyet még nem hallottam. Ó, Penelope, de örülök.
– A Kagylókeresőket pedig a porthkerrisi galériának adtam.
– Tudom. Olvastam róla a helyi újságban, aztán Ernie-vel együtt elmentünk megnézni. Furcsa volt ezt a képet ott látni. És mennyi emléket idézett fel. De neked nem fog hiányozni?
– Gondolom, egy kicsit. Az élet azonban megy tovább. Mindannyian megöregszünk. Ideje rendet tenni a házunk táján. ^
– így igaz. Ha már az életnél tartunk, mit szólsz Porthkerris-hez? Fogadni mernék, hogy nem ismerted fel előszörre. Sose tudhatjuk, hogy mit csinálnak a népek legközelebb, bár az építési vállalkozók kitombolhatták magukat egy-két évig a háború után. A régi mozi most szupermarket... gondolom, észrevetted. Apád műtermét lerombolták, és egy csomó nyaralólakást építettek ott, amelyek az Északi strandra néznek. Volt egypár év hippikorszakunk, mondhatom, nem volt nagy öröm. A strandon aludtak, és ott végezték el a dolgukat, ahol éppen kedvük támadt. Undorító volt.
Penelope nevetett.
– És a régi White Capsból is lakótömb lett. Carn Cottage meg...
– Nem volt sírhatnékod? Anyád csodálatos kertje. Meg kellett volna írnom, hogy figyelmeztesselek, mi vár rád.
– Örülök, hogy nem tetted. Különben sem számít. Valahogy már nem számít.
– Gondolom nem, most hogy fenn, a Sandsben, luxusban laksz. Emlékszel, amikor kórház volt? Hacsak nem törött el mindkét lábunk, a közelébe sem mentünk volna.
– Doris, nem azért lakom a Sandsben és nem nálad, mert úgy érzem, hogy gazdag vagyok. Azért lakom ott, mert magammal hoztam fiatal barátaimat, és tudtam, hogy mindannyiunk számára nem lett volna elég helyed.
– Persze, persze. És kik ezek a barátaid?
– A lányt Antóniának hívják. Mostanában halt meg az apja, és pillanatnyilag nálam lakik. A fiatalember Danus. Ő a kertben segít nekem Gloucestershire-ben. Találkozni fogtok. Ők ugyanis úgy vélik, hogy sok lenne már egy öreg hölgynek felsétálni a hegyre, így azt mondták, hogy értem jönnek kocsival.
– Az jó lesz. De jobban örültem volna, ha Nancyt hozod magaddal. Annyira örülnék, ha láthatnám megint az én Nancymet. És miért nem jöttél vissza Porthkerrisbe ezelőtt soha? Igazán nem remélhetjük, hogy negyven évet néhány óra alatt be tudunk pótolni...
Mindazonáltal derekasan nekiálltak, szinte levegőt sem vettek, kérdeztek-válaszoltak és meséltek gyerekekről, unokákról.
– Clark Bristolban vett el egy lányt és két gyerekük van... Itt vannak a képeik a kandalló tetején. Ez Sandra és ez itt Kevin. Okos kislány. Ezek Ronald ifjoncai... ő Plymouthban él. Az apósának egy bútorgyára van, és bevette Ront az üzletbe... le szoktak jönni nyaralni, de fizetővendég-szobában kell lakniuk fenn az utcában, mert itt nincs elég helyem. Most pedig mesélj Nancyről! Micsoda aranyos kislány volt!
Aztán Penelope következett, de, persze, elfelejtett fényképeket hozni magával. Mesélt Dorisnak Melanie-ről és Rupertről, és némi erőfeszítéssel sikerült őket előnyös színben feltüntetni.
– Ugye, közel laktok egymáshoz? Gyakran látod őket?
– Körülbelül húsz mérföldre laknak tőlem.
– Ó, az túl messze van, nem? De szeretsz vidéken lakni? Jobb, mint London? Amikor megírtad, hogy Ambrose csak úgy otthagyott, egyáltalán nem voltam kétségbeesve. De ronda dolog volt tőle. Mindig is hasznavehetetlen fickó volt. Jóképű persze, de valójában soha nem lett igazi családtag. De még akkor is, így itthagyni! Önző disznó. A férfiak mindig csakis magukra gondolnak. Ernie-nek is ezt mondom, amikor a koszos zokniját a fürdőszoba padlóján hagyja.
Miután a férjeket és a családokat kitárgyalták, elkezdtek visszaemlékezni a hosszú háborús évekre, amikor együtt éltek, és nemcsak a bánataikat és félelmeiket osztották meg, hanem az unalmat és a vicces dolgokat is, amelyek így visszatekintve csak hisztérikus viccelődésnek tűntek.
Trubshot ezredes – karján a légókarszalag, fején rohamsisak – bejárta a várost, és az elsötétítésben elvétette az utat, és átesett a kikötő falán, bele a tengerbe. Miss Preedy vöröskeresztes tanfolyamot tartott egy csomó érdektelen nőnek, és saját maga gabalyodott bele a kötözőgézbe. Watson-Grant tábornok az iskolai játszótéren gyakorlatoztatta a Nemzetőrséget, és az öreg Willie Chirgwin beledöfte a bajonettjét a nagylábujjába, és mentővel kellett beszállítani a kórházba.
– És amikor moziba mentünk – emlékeztette Doris Penelopét, miközben a könnyeit törölgette. – Emlékszel a mozira? Hetenként kétszer elmentünk, és soha nem hagytunk ki egyetlen előadást sem. Emlékszel Charles Boyer-ra a Még késik a hajnalban! Az egész moziban egyetlen szem sem maradt szárazon. Három zsebkendőt telebőgtem, és még akkor is szipogtam, amikor kijöttünk. Ugye, csodálatos volt. Meg, gondolom, nemigen volt más, amit csinálhattunk volna. Azonkívül, hogy a rádióban hallgattuk Mr. Churchillt, amint időről időre nagy adag erkölcsi bátorságot öntött belénk. Carmen Miranda volt a legjobb. Egyetlen Carmen Miranda-filmet sem hagytam ki. -Doris felugrott, és csípőre tette a kezét. – Ajajajajaj, nagyon szeretlek, ajajajaj, azt hiszem, nagyszerű vagy...
Az ajtó csapódott és Ernie jött be. A produkció félbehagyását Doris még magánál az előadásnál is viccesebbnek tartotta, és a fotelra omolva potyogtak a könnyei a nevetéstől.
Ernie zavarban volt, és egyikükről a másikukra nézett.
– Mit csináltok ti itt ketten? – kérdezte, és Penelope, látva, hogy Doris nincs abban az állapotban, hogy válaszoljon, összeszedte magát, felkelt a székről és odament hozzá, hogy üdvözölje.
– Ó, Ernie... – törölgette a szemét a nevetés után. – Sajnálom. Micsoda szédült pár vagyunk. Emlékeztünk egy kicsit mindenfélére, és annyit nevettünk. Kérem, bocsásson meg. – Ernie még kisebbnek tűnt, mint valaha, és öregnek is, mert fekete haja ősz lett. Régi kezeslábast viselt, levette a csizmáját, és papucsot húzott. Ahogy kezet fogott Penelopéval, keze érdesnek tűnt, mint mindig.
Penelope annyira örült a férfinak, hogy legszívesebben megölelte volna, de visszatartotta magát, hiszen tudta, azzal csak még nagyobb zavarba hozná.
– Hogy van? Nagyszerű, hogy megint látom.
– Én is nagyon örülök – mondta Ernie. Ismét a feleségére nézett, aki már felült, kifújta az orrát, és többé-kevésbé ismét önmaga volt. – Hallottam ezt a zajt. Azt hittem, valaki a macskát akarja megölni. Már teáztatok, ugye?
– Nem, még nem teáztunk. Még nem volt rá időnk. Túl sokat beszéltünk.
– Már majdnem elforrt a víz. Befelé jövet töltöttem utána.
– Jaj, istenem, de sajnálom. Elfelejtettem. – Doris felállt. – Most megyek és csinálok teát. Penelope hozott neked egy üveg whiskyt, Ernie.
– Nagyszerű. Nagyon köszönöm. Fél hat – mondta és kacsintott. – Miért nem hagyjuk ki a teát, és térünk rá azonnal a whiskyre?
– Ernie Penberth. Vén iszákos. Micsoda ötlet.
– Úgy gondolom – vetette közbe Penelope határozottan -, hogy ez nagyon jó ötlet. Végül is negyven éve nem voltunk együtt. Ha nem most ünnepelünk, akkor mikor?
Így aztán a találkozó valamiféle partivá alakult át. A whisky „ még Ernie nyelvét is megoldotta, és hármasban végig is szórakoztak volna az estét, ha Antonia és Danus érkezése nem zavarja meg őket. Penelopénak fogalma sem volt róla, hány óra van, így a csengő hangja őt is legalább annyira meglepte, mint Ernie-t és Dorist.
– Hát ez meg ki lehet? – kérdezte Doris mérgesen, hogy félbeszakítják.
Penelope az órájára nézett.
– Te jó isten, már hat óra. Észre sem vettem, hogy ilyen késő lett. Biztosan Danus és Antonia, értem jöttek...
– Az idő gyorsan repül, ha jól szórakozunk – jegyezte meg Doris, és felállt székéből, hogy kinyissa az ajtót. Hallották, amint mondta: – Jöjjenek csak be, Penelope már várja magukat. Egy kicsit be van csípve, mint mindannyian, de azért jól van. – Penelope gyorsan megitta az italát, letette üres poharát az asztalra, hogy nehogy azt gondolják, félbeszakítottak valamit. Azután mindannyian beviharzottak a kis szobába, Ernie felállt, és kölcsönösen bemutatkoztak egymásnak. Ernie kivonult a konyhába, és újabb poharakkal tért vissza.
Danus megvakarta a fejét és körbepillantott, szemében pajkos vidámság csillogott.
– Azt hittem, hogy itt egy teaparti készül.
– Ó, tea! – Doris azonnal elhessegette ezt a szolid ötletet. – Elfeledkeztünk a teáról. Annyit beszélgettünk meg nevettünk, hogy a tea teljesen kiment a fejünkből.
Antonia szólalt meg.
– Micsoda gyönyörű szoba. Ez pontosan olyan ház, amit a legjobban szeretek. És azok a csodás virágok a kertben.
– Ezt hívom a kertemnek. Jó volna, ha lenne egy igazi kertem, de aztán azzal vigasztalódom, hogy minden nem lehet egyszerre.
Antonia szeme Sophie portréjára tévedt.
– Ki ez a lány a festményen?
– Az? Penelope mamája. Nem látja a hasonlóságot?
– Nagyon szép.
– Ó, gyönyörű asszony volt. A közelébe nem jött senki. Francia volt... ugye, Penelope? Annyira szexisen beszélt, pont úgy, mint Maurice Chevalier. Hű, és amikor felbosszantotta valaki, akkor kellett volna hallania, úgy beszélt, mint egy kocsmárosné.
– Nagyon fiatalnak látszik.
– Ó, fiatal is volt. Sokkal fiatalabb, mint Penelope papája. Penelopéval úgy néztek ki, mint a nővérek, ugye, Penelope?
Ernie megköszörülte a torkát.
– Iszik egyet, ugye? – kérdezte Danust.
Danus elmosolyodott, és megrázta a fejét. – Igazán nagyon kedves magától, és remélem, nem veszi sértésnek, de én nem iszom.
Ernie nagyot nézett.
– Csak nem beteg?
– Nem, nem vagyok beteg. Csak nem szeretek inni. Ernie-t mélyen megrázta a dolog, és már mit sem remélve, Antóniához fordult.
– Gondolom, maga sem kér? A lány elmosolyodott.
– Nem, köszönöm. Én sem akarok barátságtalan lenni, de vissza kell vinnem a kocsit, fel a hegyre, és jól kell vennem azokat az éles kanyarokat. Jobb, ha nem iszom.
Ernie szomorúan rázta meg a fejét, és visszacsavarta a kupakot az üvegre. A partinak vége lett. Elérkezett az indulás ideje. Penelope felállt, kisimította szoknyáján a gyűrődéseket, megigazította a hajtűit.
– Csak nem mentek? – Doris nem akarta, hogy ilyen hamar vége legyen a kellemes együttlétnek.
– Muszáj mennünk, Doris, bár sehogyan sem akaródzik. Elég hosszan itt voltam.
– Hol hagyták a kocsit? – kérdezte Ernie Danustól.
– Fent a hegy tetején – válaszolta Danus. – Sehol nem találtunk közelebbi helyet, ahol nem volt tilos a parkolás.
– Ugye, a franc egye meg! Szabályok és tiltások mindenhol. Az lesz a legjobb, ha felmegyek magukkal, és segítek megfordulni. Elég szűk a hely, és gondolom, nem akarnak csókolózni a gránitfallal.
Danus hálásan fogadta el az ajánlatot. Ernie a fejére tette a sapkáját, és visszabújt a csizmájába. Danus és Antonia elbúcsúzott Doristól – örülök, hogy megismerhettem -, majd mind a hárman elmentek, hogy lehozzák a Volvót. Doris és Penelope ismét magukra maradtak. Valamiért azonban elmúlt a jókedvük. Csend támadt, mintha annyit beszéltek volna, hogy hirtelen kifogytak a témákból. Penelope magán érezte Doris kutató szemét, megfordult és viszonozta Doris pillantását.
Doris szólalt meg.
– Szóval, hol találtad ezt a fiút?
– Danust? – Penelope igyekezett könnyed hangot megütni. Mondtam már. Nálam dolgozik. A kertészem.
– Furcsa felsőbb osztálybeli kertészfajta.
– Igen.
– És rettenetesen hasonlít Richardra.
– Igen. – Előjött a neve. Kimondták. – Ugye, tudod, hogy ő volt az egyetlen ember, akinek a nevét egyikünk sem ejtette ki egész délután? Mindenki másról megemlékeztünk, csak róla nem.
– Nem lett volna értelme. Most is csak azért említettem a nevét, mert ez a fiatalember annyira hasonlít rá.
– Tudom. Engem is egészen fejbe vert, amikor először megláttam. Kissé hozzá is kellett szoknom.
– Van valami köze Richardhoz?
– Nem, nem hiszem. Skóciából származik. A hasonlóság csupán különleges véletlen.
– Ezért vagy annyira oda érte?
– Jaj, Doris! Úgy beszélsz, mintha egy élvhajhász, öreg hölgy lennék, aki selyemfiút tart.
– De azért elbűvölt, nem?
– Nagyon kedvelem. Szeretem a külsejét, de szeretem a gondolkodásáért is. Kedves ember. Jó társaság. És felvidít.
– De ide hozni, Porthkerrisbe... – Doris aggódva nézett a barátnőjére. – Ugye, nem a régi emlékeket akarod felébreszteni?
– Nem. Kértem a gyerekeimet, hogy jöjjenek velem. Mindegyiküket megkértem, de egyikük sem akart vagy tudott jönni. Még Nancy sem. Nem akartam ezt elmondani, de most már mindegy. így Danus és Antonia jött helyettük.
Dorisnak erre nem volt mit mondania. Egy darabig hallgattak mind a ketten, ki-ki a saját gondolataiba mélyedt. Azután Doris szólalt meg.
– Nem tudom. Hogy Richardnak így kellett meghalnia... ez kegyetlenség. Mindig nehezemre esett, hogy megbocsássam Istennek, amiért hagyta így meghalni. Ha valaha volt ember, akinek élnie kellett volna... Még mindig emlékszem arra a napra, amikor megtudtuk. Ez volt az egyik legszörnyűbb dolog, ami a háború alatt történt. És soha nem tudtam kiverni a fejemből, hogy amikor meghalt, magával vitt belőled egy részt, le saját magából nem hagyott nálad semmit.
– De, hagyott.
– De nem olyat, amit meg lehet érinteni, érezni vagy tartani. Sokkal jobb lett volna, ha gyereked lett volna tőle. Úgy legalább lett volna kifogásod, hogy ne menj vissza Ambrose-hoz. Nancyvel és a bébivel nagyon jól élhettetek volna.
– Sokat gondolkoztam ezen. Soha nem védekeztem az ellen, hogy gyerekem legyen Richardtól, csak éppen sose lett... így Olivia lett a vigaszom. Ő volt az első gyermekem a háború után, és Ambrose gyereke volt, de valamiért mindig különleges volt. Nem más volt, csak különleges. – Penelope nagyon gondosan válogatta meg a szavait, mivel olyan valamit ismert be Doris előtt, amit magának se ismert be soha. – Olyan volt, mintha Richardból egy rész fizikailag is megmaradt volna bennem. Konzerválva. Mint az étel a mélyhűtőben. És amikor Olivia megszületett, néhány atom, Richard néhány sejtje rajtam keresztül az ő részévé vált.
– De nem Richardé a gyerek? Penelope mosolygott, és fejét rázta.
– Nem.
– De olyan érzés volt, mintha az övé lenne.
– Igen.
– Meg tudom érteni.
– Tudtam, hogy te megérted. Ezért mondtam el neked. És azt is meg fogod érteni: örülök, hogy a papa műtermét lebontották, és örökre eltűnt a föld színéről. Tudom, hogy most már elég erős vagyok, hogy szinte bármivel szembenézzek, de nem hiszem, hogy valaha is olyan erős lennék, hogy oda visszamenjek.
– Persze. Ezt is meg tudom érteni.
– Van még valami. Amikor visszaköltöztünk Londonba, megkerestem az anyját.
– Gondoltam.
– Hosszú időbe telt, amíg összeszedtem a bátorságomat, de végül sikerült, és felhívtam. Együtt ebédeltünk. Kínszenvedés volt mind a kettőnknek. Kedves volt és barátságos, de semmi másról nem tudtunk beszélni, mint Richardról, és a végén láttam, hogy ez túl sok volt neki. Ezután békén hagytam, soha többé nem láttam. Ha Richard felesége lettem volna, megvigasztalhattam volna. így viszont, azt hiszem, egyszerűen én is csak a személyes tragédiáját súlyosbítottam.
Doris nem szólt. Kintről, a nyitott ajtón át meghallották a Volvo hangját, amint óvatosan jön lefelé a keskeny, meredek utcán. Penelope lehajolt, felvette táskáját.
– Ez a kocsi lesz. Itt az ideje, hogy menjek.
Együtt mentek ki a konyhán át a kis udvarra. Megölelték és megcsókolták egymást. Doris szemében könnyek csillogtak.
– Viszontlátásra, drága Doris. És mindent köszönök. Doris letörölte a buta könnyeket.
– Gyere ismét hamarosan! Ne várj újra negyven évet, mert akkor már alulról szagoljuk az ibolyát.
– Jövőre. Jövőre eljövök egyedül, és csak veled meg Emiével leszek.
– Az lesz az igazi szórakozás.
A kocsi megjelent és megállt. Ernie kikászálódott belőle, és úgy tartotta az ajtót Penelopénak, mint egy inas, és megvárta, hogy az asszony beszálljon.
– Viszontlátásra, Doris. – Penelope megfordult, hogy elmenjen, de Dorisnak még volt egy kérdése:
– Penelope!
– Tessék? – kérdezte Penelope.
– Hogyha ő Richard, akkor Antonia kicsoda? Dorisnak éles esze volt. Penelope mosolygott:
– Talán én magam.

– Amikor legeslegelőször jöttem ide, hétéves voltam. Nagy dolog volt, mert papa vett egy kocsit. Azelőtt soha nem volt autónk, és ez volt az első expedíciónk. A sok közül az első, de mindig erre emlékeztem, mert nem tudtam napirendre térni azon a megdöbbentő tényen, hogy papa tudta, hogyan kell elindítani a motort, és aztán vezetni.
Mind a hárman a Penjizal-sziklákon ültek, magasan a kék Atlanti-óceán fölött. Az ég felhőtlen volt, a levegő a tengeri madarak sikolyaival volt teli. Dél volt és áprilisban olyan meleg, mintha a nyár közepén lennének, a pokrócot a földre terítették, és az ebédkosarat árnyékos helyre tették.
– Milyen kocsi volt? – Danus a lejtőn feküdt, egyik könyökére támaszkodva. Levette pulóverét, és felhajtotta ingujját. Izmos karjai napbarnítottak voltak.
– Egy 4,5 literes Bentley. Elég régi volt, de új kocsit nem engedhetett meg magának, így ez lett a legnagyobb büszkesége.
– Micsoda nagyszerű kocsi. Az a fajta, aminek a motorháztetejét bőrszíjak tartották, mint a hajóládákét?
– Pontosan. És széles küszöbei voltak, meg vászonteteje, amivel nem boldogultunk, így aztán soha nem tettük fel, még akkor sem, ha szakadt az eső.
– Egy ilyen kocsi manapság egy vagyont érne. Mi lett vele?
– Amikor papa meghalt, odaadtam Mr. Grabneynek. El sem tudtam képzelni, mi mást tehettem volna vele. Ő mindig nagyon rendes volt velünk, a kocsit az egész háború alatt a garázsában tartotta, és egyetlen penny bért nem számított fel. Máskor pedig... egy igazán fontos alkalommal... benzint szerzett nekem a feketepiacról. Ezért soha nem lehettem eléggé hálás neki.
– Miért nem tartotta meg a kocsit?
– Londonban nem engedhettem meg magamnak, hogy kocsit tartsak, de nem is lett volna szükségem rá. Mindenhová elsétáltam, a gyerekkocsiban toltam hol a gyerekeket, hol azt, amit bevásároltam. Ambrose magánkívül volt, amikor megtudta, hogy elajándékoztam a Bentleyt. Ez volt az első kérdése, amikor hazaértem papa temetéséről. Amikor elmondtam, mit tettem, legalább egy hétig meg volt sértve.
– Nem vagyok biztos, hogy hibáztatnám a férjét – mondta Danus megértően.
– Nem. Szegény ember. Bizonyára rettenetesen csalódott. Penelope felült, hogy kinézzen a szikla peremén és megnézze a vízállást. Apály volt, de még csak kezdődött. Amikor teljessé válik, végre előbukkan majd az a sziklamedence, amit beígért Danusnak és Antóniának, és amely nagy kék ékkőként fog csillogni a napfényben, és remek lesz beleugrani és úszni.
– Még fél óra – mondta -, és lehet fürödni.
Penelope ismét hátradőlt. A régi farmerszoknyáját hordta vászoninggel, az új edzőcipőjét és egy ócska, kertészkedéshez használt szalmakalapot. A nap olyan erősen sütött, hogy hálás volt a lyukacsos árnyékért. Mellette Antonia feküdt csukott szemmel. Látszólag aludt, de most megmozdult, hasra fordult, és arcát a tenyerébe támasztotta.
– Mesélj még, Penelope! Gyakran jöttetek ide?
– Nem gyakran. Hosszú út volt autóval is, és aztán hosszú gyaloglás attól a farmtól, ahol a kocsit hagytuk. Abban az időben még nem volt meg a sziklára vezető ösvény. Sokat kellett küszködnünk, míg feljutottunk ide. És mindig biztosnak kellett lennünk abban, hogy apály van, mert Sophie és én csak így tudtunk úszni.
– Az apád nem úszott?
– Nem. Azt mondta, túl öreg hozzá. Itt fent szokott üldögélni a széles karimájú kalapjában a festőállványával, a kis összecsukható székével, és festett vagy rajzolt. Persze, kinyitott egy üveg bort, töltött magának egy pohárral, rágyújtott egy szivarra, és általában is kényelembe helyezte magát.
– És telenként? Kijöttetek ide télen is?
– Soha. Londonban voltunk. Vagy Párizsban, vagy Firenzében. Porthkerris és Carn Cottage a nyárhoz tartozott.
– Tökéletes lehetett.
– Nem kevésbé tökéletes, mint a te apád isteni háza Ibizán.
– Gondolom. De minden viszonylagos, ugye? – Antonia oldalra fordult.
– És te, Danus? Te hol töltötted a nyarakat?
– Reméltem, hogy ezt senki sem fogja megkérdezni.
– Na, gyerünk. Mondd már meg!
– North Berwickben. A szüleim minden évben kivettek ott egy házat. Ők golfoztak, mi meg, a bátyámmal és a nővéremmel, a dadánkkal ültünk a hideg strandon, és homokvárat építettünk a jeges szélben.
Penelope a homlokát ráncolta.
– A bátyja. Nem is tudtam, hogy van egy bátyja. Azt hittem, hogy csak ketten vannak a nővérével.
– Igen, volt egy bátyám. Ian. Ő volt a legidősebb hármunk közül. Agyhártyagyulladásban halt meg tizennégy éves korában.
– Jaj, istenem, micsoda tragédia.
– Igen, az volt. Anyám és apám soha nem tudta igazán kiheverni. Ő volt az igazi mintagyerek; okos, jóképű, született sportoló – az a fiú, akiről minden szülő álmodik. Számomra olyan volt, mint az Isten, mert ő mindenről tudta, hogyan kell csinálni. Amikor elég nagy volt, már golfozott is, mint ahogy végül a nővérem is játszott, csak én voltam a reménytelen eset, mert egyáltalán nem érdekelt a golf. Inkább elmentem egyedül a biciklimmel, és madarakat kerestem. Ezt sokkal érdekesebbnek találtam, mint hogy a bonyolult golf játékkal viaskodjam.
– North Berwick valóban nem tűnik valami kellemes helynek – jegyezte meg Antonia. – Soha nem nyaraltál máshol?
Danus nevetett.
– Dehogynem! Az iskolában a legjobb barátom Roddy McCrea volt. A szüleinek volt egy tanyája Sutherlandtól északra, Tongue-hoz közel. Halászati joguk volt a Naveren, és Roddy apja megtanított hálót vetni. Amikor kinőttem North Berwicket, a legtöbb nyarat velük töltöttem.
– Milyen volt a tanya? – kérdezte Antonia.
– Egy külső meg egy belső szoba. Kőből épült tanya. Kétszobás. Csak a legszükségesebbek. Nem volt folyó víz, villany vagy telefon. A világ vége volt. Semmi kapcsolat senkivel. Óriási volt.
Csend állt közéjük. Penelopénak az jutott eszébe, hogy talán ez volt a második alkalom, amikor Danus magáról beszélt. Sajnálta a fiút. Elveszíteni egy szeretett testvért, ilyen érzékeny korban, valószínűleg nagy megrázkódtatás lehetett. Még rosszabb lehetett érezni, hogy esetleg soha nem tudja igazán utolérni a bátyját. Még várt egy kicsit, abban reménykedve, hogy ha már megtört az ellenállás jege, és Danus bizalmába fogadta őket, talán folytatni fogja, de az nem folytatta élete történetét. Ehelyett nagyot nyújtózkodott és felállt.
– Az apály teljes – mondta Antóniának. – A sziklamedence csak ránk vár. Elég bátornak érzed magad az úszáshoz?
Lementek a szikláról, ahol a medencében a víz tükörsimán várt rájuk, csillogott és csodás kék volt. Penelope, míg arra várt, hogy ismét feltűnjenek, apjára gondolt. A széles karimájú kalappal, a festőállványával, az üveg borával és a nyugodt magányával. Penelope legnagyobb bánata volt, hogy nem örökölte apja tehetségét. Nem hogy festeni, de még rajzolni sem tudott, de az apja befolyása olyan óriási volt és olyan sokáig élt vele együtt, hogy bármilyen látványt az apja mindent látó művészszemével nézett. Most minden ugyanolyan volt, mint azelőtt, kivéve a sziklára felfelé tekergő zöld szalagot, az ösvényt.
A tengert nézte, és azt próbálta eldönteni, hogy ha ő lenne a papa, hogyan festené le. Ugyanis bármennyire kék volt a tenger, a kékség ezer különböző árnyalatból állt össze. A szél nem volt erős, de a tenger élt és lélegzett, messze a mélyből formálta a hullámokat. A napfény átsütött a hullámokon, amelyek meggörbültek, mielőtt megtörtek volna, és zöld üvegből készült, mozgó szobrokká változtak. És végül, mindez olyan fényben fürdő, egyedi csillogás volt, ami Cornwallba vonzotta a festőket, és a francia impresszionistákat alkotói lázba hozta.
Tökéletes kompozíció. Csak az emberi alakok hiányoztak az arányok érzékeltetéséhez és az életszerűséghez. Meg is jelentek. Messze lent, a távolságtól kicsivé zsugorodva Antonia és Danus haladt a sziklákon a medence felé. Danus vitte a törülközőket. Amikor végre elérték a lapos sziklát, amely benyúlt a medence fölé, ledobta őket, és a szikla széléhez ment. Rugózott, majd ugrott, és szinte nem is spriccelt, amikor a vízbe ért. Antonia követte. Úszás közben megtörték a víz mozdulatlan felületét, és ezernyi csillogó felület keletkezett... Hallotta hangjukat és nevetésüket. Más hangok, más világok. Jó volt, és a jó soha nem vész el. Richard hangja. Olyan, mint Richard.
Richarddal soha nem úszott, mivel kapcsolatuk téli, háborús szerelem volt. De most Danust és Antóniát nézte, ismét átérezte azt, ami több volt, mint egyszerű emlékezés: a hideg víz zsibbasztó hatását. Emlékezett a jóleső érzésre, mégpedig olyan tisztán, mintha a saját teste még mindig fiatal lenne, a betegség vagy a múló évek pusztítása nélkül. És más örömök is voltak. A kéz, a kar, az ajkak, a testek édes érintése. A szenvedély pillanatait követő béke, az öröm, hogy álmos csókokra ébredünk, és az ok nélküli kacagás...
Valamikor régen, kiskorában, papa tanítgatta. Magától tanult meg mintákat, virágokat, szirmokat és görbéket rajzolni. De a legnagyobb öröm az volt számára, ha kört rajzolhatott a tiszta papíron. Olyan finom, olyan precíz. Mozog a ceruza, maga után húzza a vonalat, és csodálatos véglegességgel pontosan ott fejezi be, ahol elkezdte.
A kör az örökkévalóság elfogadott jelképe volt. Ha a saját életét ceruzavonallal kellene leírni, nagyon közel lenne egymáshoz a két vége. Körbejártam az egész kört, mondta magának, és azon gondolkodott, vajon mi lett azzal a sok évvel. Ez olyan kérdés volt, ami időről időre zavarba hozta. De most úgy látszott, hogy a kérdés lényegtelenné vált, és ugyanúgy a válasz, bármi legyen is, már elveszítette jelentőségét.

– Olivia!
– Mami. Milyen kedves meglepetés!
– Most jöttem rá, hogy még soha nem kívántam neked boldog húsvétot. Sajnálom, de talán még nem túl késő. Azt sem tudtam, hogy elérlek-e. Gondoltam, talán elutaztál.
– Nem. Éppen ma este érkeztem vissza. A Wight-szigeten voltam.
– Kinél?
– Blakinsonéknál. Emlékszel Charlotte-ra? Ő volt a Venus-nál a Recept rovat szerkesztője, aztán otthagyta az állását, hogy családot alapítson.
– Jó volt?
– Isteni. Mindig nagyon jó náluk. Nagy buli. És mindezt a legkisebb látható erőfeszítés nélkül teszik.
– Az a kedves amerikai is veled volt?
– Kedves amerikai? Á, Hankre gondolsz. Nem, visszament Amerikába.
– Azt hittem, hogy ő különösen kedves neked.
– Igen, az volt. Még mindig az. Jelentkezni fog, amint ismét Londonba jön. De Mami, mesélj magadról. Hogyan mennek a dolgok?
– Csodálatosan érezzük magunkat. Fényűzően élünk.
– Annyi év után a legfőbb ideje. Kaptam egy hosszú levelet Antoniától. Őrülten boldognak tűnik.
– Danusszal együtt egész napra elmentek. Elvitték a kocsit, és átmentek a déli partra, meglátogatni valami fiatalembert egy kertészetben. Lehet, hogy nemsokára vissza is érkeznek.
– Danus hogy viseli magát?
– Óriási sikere van.
– Még mindig annyira kedveled?
– Annyira, sőt még jobban. De életemben nem találkoztam még ennyire zárkózott emberrel. Talán azért van, mert skót.
– Megmondta már, hogy miért nem iszik és nem vezet?
– Nem.
– Talán alkoholista volt valaha?
– Ha az volt, akkor is az ő dolga.
– Mesélj, miket csinálsz? Meglátogattad Dorist?
– Persze. Virágzik. Élénk, mint mindig. Szombaton kint töltöttük a napot a penjizali sziklákon. Tegnap reggel meg nagyon kötelességtudóan templomba mentünk.
– Szép volt a szertartás?
– Gyönyörű. A porthkerrisi templom különösen szép, és persze tele volt virággal, rengeteg ember, a nők rémes kalapokban, és a zene meg az ének is egészen különleges volt. Egy meglehetősen unalmas püspök volt látogatóban, ő prédikált, de a zene kárpótolt a mise unalmáért. Es a ceremónia végén mindannyian felálltunk és elénekeltük, hogy „Minden szenteknek, Uram, adj édes nyugalmat". Hazafelé jövet megbeszéltük Antoniával, hogy mindkettőnknek ez az egyik legkedvesebb zsoltára.
Olivia felnevetett.
– Ó, Mami! Eddig azt sem tudtam, hogy van kedvenc zsoltárod.
– Drágám, én nem vagyok egészen ateista. Csak nem tehetek róla, hogy kissé szkeptikus vagyok. És a húsvét különösen felkavar a feltámadással és a halál utáni élet ígéretével. Valahogy soha nem vagyok képes egészen hinni benne. És bár Sophie-t és a papát nagyon szívesen látnám újra, más emberek nélkül nagyon jól ellennék. Képzeld el a tülekedést! Olyan, mintha a legnagyobb és legunalmasabb koktélpartira lennél meghíva, és az egész időt azzal töltenéd, hogy azokat a kellemes embereket keresgéled, akiket valóban látni akarsz.
– És mi van a Kagylókeresőkkel! Megnézted?
– Nagyszerűen mutat. Végre otthon van. Mintha mindig is itt lett volna.
– Nem sajnálod, hogy odaajándékoztad?
– Egy pillanatig sem.
– És te mit csinálsz most?
– Megfürödtem, és az ágyamon fekszem, olvasom a Mégis felkel a napot, és veled beszélgetek. Utána felhívom Nancyt és Noelt, majd felöltözöm a vacsorához. Mindig olyan rémesen elegáns, ha valaki egy óriási zongorán játszik az étteremben. Mint a Savoyban.
– Igazad van. Mit veszel fel?
– A kaftánomat. Kicsit már használt, de ha valaki behunyja az egyik szemét, nem látszanak a lyukak.
– Nagyszerű leszel. Mikor jössz haza?
– Szerdán. Szerda estére már Podmore's Thatchben leszünk.
– Majd ott felhívlak.
– Légy szíves, drágám, isten áldjon.
– Viszlát, Mami.
Penelope Noel számát tárcsázta, és a csöngést hallgatva várt egy percet, de nem vették fel. Letette a kagylót. Noel valószínűleg valahol vidéken van, egyik társasági hétvégéjén. Penelope megint tárcsázott, Nancy t hívta.
– Régi Paplak.
– George?
– Igen.
– Itt Penelope. Boldog húsvétot!
– Köszönöm – mondta George, de nem viszonozta a jókívánságokat.
– Nancy ott van?
– Igen, itt van valahol. Akarsz beszélni vele? (Mi másért telefonálhatnék, te buta ember?)
– Igen, ha lehetne.
– Tartsd, idehívom.
Penelope várt. Kellemes itt feküdni, melegen, nagy párnákkal alátámasztva, de Nancy olyan sokára jött a telefonhoz, hogy Penelope már türelmetlenkedni kezdett. Mit csinálhat ez a lány? Hogy az idő múljon, még a könyvét is felvette, és egy egész bekezdést elolvasott, amikor végre meghallotta:
– Halló!
Letette a könyvet.
– Nancy, hol voltál? A kert végében?
– Nem.
– Kellemes húsvétotok volt?
– Igen, köszönöm.
– Mit csináltatok?
– Semmi különöset.
– Voltak látogatók?
– Nem.
Nancy hangja hidegen csengett, ha így beszélt, akkor mindig vérig volt sértve. Mi történhetett?
– Nancy, valami baj van?
– Miért kellene valami bajnak lenni?
– Fogalmam sincs, de valami hallhatóan nem stimmel. Csend.
– Nancy, azt hiszem, jobb, ha megmondod.
– Csak... egy kicsit meg vagyok sértve, és ideges vagyok. Ez minden.
– És miért?
– Miért? Úgy kérdezed, mintha nem tudnád pontosan, miért. 508
– Ha tudnám, nem kérdezném.
– Az én helyemben nem lennél megsértődve? Hetek óta semmit nem hallok felőled. Semmit. És amikor felhívom Podmore's Thatchet, hogy Antóniával együtt meghívjalak, töltsétek velünk a húsvétot, kiderül hogy elutaztatok. Cornwallba mentél Antóniával együtt, sőt, még a kertészedet is vitted. És mindezt úgy, hogy egyetlen szót sem szóltál George-nak vagy nekem.
Szóval, ez az.
– Hogy őszinte legyek, Nancy, nem hittem, hogy érdekelne.
– Nem az a kérdés, hogy érdekel-e. Az a kérdés, hogy aggódunk. Csak így elmenni, anélkül hogy bárkinek egy szót szólnál, bármi történhet, és még azt sem tudjuk, hol vagy.
– Olivia tudta.
– Ó, Olivia. Igen, persze, ő tudta, és az is nagy örömet szerzett neki, hogy engem felvilágosíthatott. Meglepőnek tartom, hogy neki szükségesnek tartod megmondani, mire készült, nekem meg egy szót sem szólsz. – Nancyből csak úgy dőltek a szavak. – Bármi is történik, úgy látszik, én csak másodkézből, Oliviától tudhatom meg. Bármit csinálsz. Bárhogy döntesz. Hogy felvetted azt a kertészt. Hogy Antonia nálad lakik, amikor én heteket töltök azzal, hogy sok pénzért újsághirdetés útján keressek neked házvezetőnőt. Aztán, hogy eladtad a vásznakat, és elajándékoztad a Kagylókeresőket. Anélkül hogy megbeszélted volna George-dzsal vagy velem. Nem vagyok képes megérteni, végül is én vagyok a legidősebb gyereked. Ha semmi mással nem is tartozol nekem, legalább az érzelmeimet vehetned figyelembe. Aztán, hogy így eltűnsz Cornwallba. Antóniával és a kertésszel. Két idegennel. De persze, amikor azt javasoltam, hogy vidd magaddal Melanie-t és Rupertet, még csak meggondolni sem voltál hajlandó. A saját unokáid! De te idegeneket viszel. Akikről egyikünk sem tud semmit. Anya, kihasználnak téged. Ezt igazán látnod kellene. Biztosan azt gondolják, hogy lágyszívű vagy, bár én nem hittem volna, hogy ennyire vak is vagy. Mindez olyan sértő... olyan tapintatlan...
– Nancy...
– ... ha így viselkedtél szegény apával is, nem csoda, hogy elhagyott. Ennyi éppen elég ahhoz, hogy bárki úgy érezze, nemkívánatos személy az életedben. Keeling nagymama is mindig azt mondta, hogy soha életében nem ismert olyan érzéketlen és tapintatlan teremtést, mint te. George-dzsal együtt megpróbáltunk felelősséggel gondolni rád, de te ezt csak megnehezíted. Se szó, se beszéd, így elmenni... ennyi pénzt elkölteni. Mindannyian nagyon jól tudjuk, mibe kerül, hogy a Sandsben laksz... és elajándékozni a Kagylókeresőket... amikor tudod, hogy mindannyiunknak milyen nagy szüksége... annyira sértő...
Az elraktározott sérelmek mind kitörtek. Eddigre Nancy már csaknem összefüggéstelenül beszélt, de legalább kénytelen volt elhallgatni. Végre Penelope is szóhoz jutott.
– Befejezted? – kérdezte udvariasan. Nancy nem válaszolt. – Beszélhetek most én?
– Ha akarsz.
– Azért hívtalak fel, hogy boldog húsvéti ünnepeket kívánjak. Nem azért, hogy veszekedjünk. De ha ragaszkodsz hozzá, megkaphatod. Amikor eladtam a vásznakat, semmi mást nem tettem, mint amit te és Noel hónapok óta mondtatok. Százezer fontot kaptam értük, amint azt Olivia valószínűleg elmondta, és életemben először úgy döntöttem, hogy magamra is költök egy kicsit. Tudtad, hogy terveztem: visszajövök Porthkerrisbe. Téged is kértelek, hogy gyere velem. Hívtam Noelt és hívtam Oliviát is. Egyikőtök sem méltóztatott ráérni. Egyszerűen egyikőtök sem akart jönni.
– Anya, megmondtam, miért...
– Kifogások – ismételte meg Penelope. – Nem akartam egyedül jönni. Vidám társaságot akartam, akivel megoszthatom az örömömet. így aztán Antonia és Danus jött velem. Annyira még nem vagyok szenilis, hogy ne tudjam megválasztani a saját barátaimat. Ami a Kagylókeresőket illeti, a kép az enyém volt. Ezt soha ne felejtsd el! Papa adta nekem mint nászajándékot, és most, hogy a porthkerrisi Művész Galériában függ, úgy érzem, mintha egyszerűen visszaadtam volna neki. Neki és az emberek ezreinek, akik szintén megnézhetik, és láttán ugyanazt az örömet és megnyugvást érzik majd, amit én.
– Fogalmad sincs róla, hogy mennyit ér.
– Sokkal jobban tudom, mint te valaha is tudtad. Te is együtt éltél a Kagylókeresőkkel egy életen át, és alig néztél rá.
– Nem így értettem.
– Nem, tudom, hogy nem így.
– Ez... – Nancy a szavakat kereste. – Ez olyan, mintha direkt bántani akarnál minket... mintha nem szeretnél minket...
– Nancy...
– ... és miért van az, hogy mindig mindent Oliviának mondasz meg, és nekem soha?
– Talán azért, mert képtelen vagy bármit is megérteni, amit valaha is csináltam.
– Hogyan érthetnélek meg, amikor olyan furcsán viselkedsz, és soha nem avatsz a bizalmadba... úgy kezelsz, mint ütődöttet... Mindig csak Olivia. Mindig Oliviát szeretted. Amikor gyerekek voltunk, akkor is mindig Olivia volt az okos meg a jópofa. Engem meg sem próbáltál megérteni... ha nem lett volna Keeling nagymama...
Nancy az önsajnálatába süppedve elérkezett ahhoz a ponthoz, amikor kész volt minden egyes régi sérelmét előhozni. Penelope a beszélgetéstől kimerülve hirtelen rájött, hogy nem tudja tovább elviselni a lányát. Már túl sokat elviselt, és hogy egy negyvenhárom éves asszony kamaszos nyűglődésére kelljen figyelnie, ez több volt, mint amit elbírt volna.
– Nancy, úgy érzem, be kellene fejeznünk ezt a beszélgetést – mondta.
– ... Nem is tudom, mit csináltam volna Keeling nagymama nélkül. A puszta létezése tette lehetővé számomra az életet...
– Viszontlátásra, Nancy.
– ... mert számomra soha nem volt időd... soha nem kaptam tőled semmit...
Penelope óvatosan letette a kagylót. A hangos, mérges hang könyörületesen elhallgatott. A nyitott ablakokban a vékony függönyöket meglibbentette a szellő. Szíve, mint ilyen nyomasztó alkalmak után mindig, most is összevissza vert. A gyógyszeréért nyúlt, bevett két tablettát, és visszafeküdt a párnákra, lehunyta a szemét. Arra gondolt, hogy milyen egyszerű lenne csak úgy feladni. Egészen kimerült, és egy pillanatra majdnem átadta magát az elérzékenyülésnek. De nem hagyja, hogy Nancy felizgassa. Nem fog sírni.
Egy kis idő múlva, amikor a szívverése megnyugodott, felkelt, könnyű pongyola volt rajta. Hosszú haja leeresztve. Az öltözködőasztalhoz ment és leült, szemügyre vette magát. A hajkeféért nyúlt, és hosszú, lassú mozdulatokkal kefélni kezdte a haját.
Mindig csak Olivia. Mindig Oliviát szeretted.
Így igaz. Attól a pillanattól kezdve, hogy megszületett, és hogy Penelope először nézett rá, arra a kis sötét hajú csecsemőre, akinek túl nagy volt az orra a kicsi arcához, leírhatatlan közelséget érzett hozzá. Richard miatt Olivia különleges lény volt. De ez volt minden. Soha nem szerette őt jobban Nancynél vagy Noelnél. Mindannyiukat szerette, mind a gyerekei voltak. Mindegyiket szerette, csak éppen különbözőképpen. Rájött, a szeretet különös tulajdonsága, hogy megsokszorozódik. Megduplázta, megháromszorozta magát, amikor egy-egy gyerek megérkezett, és mindig bőven volt belőle. És Nancynek, az elsőszülöttnek több is kijutott a szeretetből és törődésből, mint amennyi járt volna neki. Visszaemlékezett a kis Nancyre, amint vastag kis lábain bukdácsolt a kertben Carn Cottage-ban. Kergette a tyúkokat, tolta a talicskát, amit Ernie csinált neki, Doris becézgette és elkényeztette, és állandóan mosolygó arcok és szerető karok vették körül. Mi történt ezzel a kislánnyal? Tényleg lehetséges lenne, hogy Nancy nem tudna visszaemlékezni ezekre a boldog napokra?
Szomorú, de úgy tűnik, nem tud.
Soha nem kaptam tőled semmit.
Ez nem volt igaz. Penelope tudta, hogy nem igaz. Mindazt megadta Nancynek is, amit a többi gyerekének. Az otthont, a biztonságot, a kényelmet, az érdeklődést, egy helyet, ahová elhozhatták barátaikat, és egy masszív bejárati ajtót, amely megvédte őket a külvilágtól. A fokhagyma- és fűszerillatú, tágas alagsorra gondolt az Oakley Streeten, a nagy kályhára és az abból áradó melegre. Mindannyiukra emlékezett. Csicseregtek, mint a madarak, éhesek voltak, mint a farkasok, a sötét téli estéken beestek az iskolából, ledobták a hátitáskájukat, ledobták a kabátjukat, és leültek, hogy óriási mennyiségű kolbászt, tésztát, halpogácsát, forró vajas pirítóst, szilvás süteményt egyenek és rengeteg kakaót igyanak. Eszébe jutott az a csodálatos szoba karácsony idején, a fa fenyőillata és a karácsonyi üdvözlőlapok, amelyek piros szalagon úgy lógtak mindenütt, mint a mosott ruha. Eszébe jutottak a nyarak is. A kertre néző franciaablakok tárva-nyitva, a fák árnyékot vetettek, illatoztak a dohánypalánták és futónövények. A gyerekekre gondolt, akik abban a kertben gondtalanul játszottak, sikongattak. És Nancy is köztük volt.
Nancy megkapta mindezt, csak azt nem, amit nagyon szeretett volna (Nancy soha nem azt mondta, hogy akar, hanem hogy szüksége van valamire), mert soha nem volt elég pénze, hogy olyan anyagi javakat és nagyvilági életet nyújtson a lányának, amire az vágyott. Partiruhákat, babagyerekkocsit, egy pónit, előkelő bentlakásos iskolát, első bált és az egész londoni szezont. Nancy legfőbb vágya egy grandiózus, nagystílű esküvő volt, de ezt is csak Dolly Keeling jól időzített közbelépésének köszönhette, mivel ő rendezte (és fizette) az egész kiemelkedő és igen kínos eseményt.
Penelope végre letette a hajkefét. Még mindig mérgelődött Nancy miatt. így, gondosan kikefélt hajjal rendezettebbnek érezte magát, erősebb volt, a maga ura, hogy döntéseket hozzon. A haja végét összefogva feltekerte, és teknőctűkkel a helyére rendezte.
Fél óra múlva, amikor Antonia kereste, már ismét az ágyban volt. Párnákkal megtámasztva ült, minden a keze ügyében, könyve az ölében.
Kopogtak az ajtón és Antonia hangját hallotta.
– Penelope?
– Gyere be. – Kinyílt az ajtó, és a nyílásban Antonia feje jelent meg. – Csak azért jöttem, hogy... – belépett a szobába és becsukta maga mögött az ajtót. – Te ágyban vagy! – Arcán a legnagyobb aggodalom látszott. – Mi baj? Beteg vagy?
Penelope becsukta a könyvet.
– Nem. Nem vagyok beteg. Csak egy kicsit fáradt. Ahhoz se nagyon van kedvem, hogy lemenjek vacsorázni. Igazán sajnálom. Rám vártatok?
– Nem sokáig. – Antonia leült az ágy szélére. – Lementünk a bárba, de amikor nem jöttél, Danus felküldött, nézzem meg, nincs-e valami baj.
Penelope látta, hogy Antonia estére van öltözve. Szűk, fekete szoknyát viselt, és krémszínű szaténblúzt, amit együtt vettek Cheltenhamban. Aranyszínű haja fényesen hullott a vállára, arcán nem volt semmi smink, csak hosszú szempilláit emelte ki egy kis festékkel.
– Nem akarsz enni valamit? Ne hívjam fel a szobapincért, és küldessek fel valamit?
– Talán majd később. De ezt én magam is meg tudom tenni.
– Attól félek – mondta -, hogy túl sokat sétáltál, és mi nem tudtunk visszatartani.
– Nem vittem semmit túlzásba. Csak mérges vagyok.
– De hát mi az, ami felbosszantott?
– Felhívtam Nancyt, hogy kellemes húsvétot kívánjak nekik, és a durvaságok áradatát kaptam viszonzásul.
– Milyen rémes tőle. Mi a csodáról volt szó?
– Ó, mindenről. Úgy látszik, azt gondolja, hogy szenilis vagyok. Hogy elhanyagoltam őt gyerekkorában, öreg koromra pedig bogaras lettem. Hogy titkolódzó vagyok és felelőtlen, és nem tudom megválogatni a barátaimat. Azt hiszem, már gyűjtögeti egy ideje, de hogy téged és Danust hoztam magammal Porthkerrisbe, ez már az utolsó csepp volt. Most betelt a pohár, és mind rám zúdította. – Penelope elmosolyodott. – Jobb kimondva, mintha belül tartogatnánk, ahogy a drága papám szokta volt mondani.
Antonia azonban még mindig méltatlankodott.
– Hogyan tudott ennyire felbosszantani?
– Nem hagytam, hogy felbosszantson. Inkább mérges lettem. Sokkal egészségesebb így. És nézzünk szembe vele, minden helyzetnek van egy vicces oldala. Letettem a kagylót, és elképzeltem, hogyan rohan be George-hoz, könnyárban úszva, és kitálalja neki haszontalan anyja összes bűnét. És elképzeltem George-ot is, amint a Times mögött menedéket találva semmit sem mond. Mindig nagyon nehezen lehetett szóra bírni. Hogy Nancy miért választotta őt férjének, ezt soha nem tudtam megérteni. Nem is csoda, hogy a gyerekeik annyira visszataszítóak. Rupert a maga modortalan módján, Melanie pedig csak vészjóslóan bámul, és rágja a copfjai végét.
– Lásd be, most nem vagy valami kedves!
– Nem. Nem vagyok az. Rosszindulatú vagyok. De örülök, hogy így történt, mert segített abban, hogy eldöntsék valamit. Ajándékot adok neked. – Nagy bőr kézitáskája az ágy melletti asztalon állt. Elvette, belenyúlt. Ujjai megtalálták, amit keresett. Egy agyonhasznált ékszeres dobozt vett elő. – Tessék – mondta és Antonia kezébe adta. – Ez a tiéd.
– Az enyém?
– Igen. Azt akarom, hogy a tiéd legyen. Vedd el. Nyisd ki.
Húzódozva bár, de Antonia átvette az ékszeres dobozt. Megnyomta a kis gombot, és felpattant a teteje. Penelope az arcát nézte. Látta, hogy a csodálkozástól tágra nyílik a s/eme.
– De... ez nem lehet az enyém.
– De igen. Neked adom. Azt akarom, hogy a tied legyen. Ethel néni fülbevalója. Rám hagyta, amikor meghalt, és magammal vittem Ibizára, amikor együtt voltunk mindannyian. Ezt hordtam Cosmo és Olivia partiján. Emlékszel?
Persze hogy emlékszem. És nem adhatod nekem. Túlságosan értékes.
– Nem értékesebb, mint a barátságunk. Nem értékesebb, mint az az öröm, amit te hoztál nekem.
– Ezreket érhet.
– Azt hiszem, négyezret. Soha nem engedhettem meg magamnak, hogy biztosítsam, így aztán a bankban tartottam. Aznap vettem át, amikor Cheltenhamben voltunk. Azt hiszem, te sem tudod majd kifizetni a biztosítást, úgyis a bankba fog visszatérni. Szegénynek nem túl érdekes az élete, ugye? De ma este vedd fel. A füled ki van lyukasztva, nem fog kiesni. Vedd fel, hadd nézzem, hogy áll.
Antonia még mindig habozott.
– De Penelope, ha ilyen sokat ér, nem kellene inkább Oliviának vagy Nancynek eltenned? Vagy az unokádnak. Talán Melanie-nek kellene adnod.
– Tudom, hogy Olivia szívesen venné, ha a fülbevaló a tied lenne. Őt Ibizára és Cosmóra emlékeztetné, és egyet fog érteni velem, hogy a tiéd lett... Nancy olyan unalmasan kapzsi és anyagias, hogy egyáltalán semmit nem érdemel. Ami Melanie-t illeti, nem hiszem, hogy valaha is megtanulná értékelni a szépségét. Na, vedd már fel.
Antonia, aki még mindig kétségek között hánykódott, kivette a fülbevalót a régi bársonydobozból, és befűzte a finom aranyszálat a fülcimpájába. A haját hátraigazította.
– Hogy nézek ki?
– Tökéletesen. Pontosan ez hiányzott még, hogy tökéletes legyél ma este. Menj a tükörhöz, és győződj meg róla.
Antonia lemászott az ágyról, átment a szobán, és megállt az öltözködőasztal előtt. Penelope nézte a tükörképét, és azt gondolta, hogy ilyen szenzációsan szép lányt még nem is látott.
– Tökéletesen illik hozzád. Magasnak kell lenni ahhoz, hogy ilyen pompás ékszert viselhess. Ha valaha pénzzavarba kerülsz, eladhatod vagy elzálogosíthatod. Jó egy kis biztonsági tartalék a háznál.
Antonia hallgatott, az ajándék ragyogásától a szava is elakadt.
– Teljesen zavarban vagyok. El sem tudom képzelni, miért vagy ilyen kedves hozzám.
– Egy napon, amikor már te is olyan öreg leszel, mint én, azt hiszem, meg fogod találni a választ.
– Jó, kössünk egyezséget. Ma este viselem, de holnap reggelre lehet, hogy meggondolod magad, és ha igen, visszaadom.
– Nem fogom meggondolni magam. Most, hogy láttam rajtad, még biztosabb vagyok benne, mint valaha, hogy neked adom. De ne is beszéljünk erről többet. Gyere, ülj vissza, és mesélj valamit arról, hogyan telt a nap. Danus biztos nem bánja. Még tud várni tíz percet. Én meg mindent hallani akarok. Nem imádni való a déli part? Olyan más, mint itt, csupa fa és víz. Egyszer, a háború alatt ott töltöttem egy hetet. Egy olyan házban, aminek a kertje egy kis öbölbe lejtett. Mindenhol vadnárciszok nőttek. Néha eszembe jut, hogy mi történhetett azzal a régi házzal, ki lakhat benne most. De nem ez a lényeg... Szóval, hová mentetek? És kivel találkoztatok? És jó volt?
– Igen, csodálatos volt. Szép utunk volt. És érdekes is. Láttunk egy óriási kerti piacot, üvegházakkal, szaporító-kamrákkal, és egy üzletet, ahol vásárolni is lehet, növényeket, locsolókannákat, mindent. Tenyésztenek paradicsomot, krumplit és mindenféle egzotikus gyümölcsöt és zöldséget.
– Ki a tulajdonos?
– Egy Ashley nevű család. Everard Ashley együtt járt Danusszal a Kertészeti Egyetemre. Ezért mentünk oda.
Itt Antonia meg is állt, mintha ez lett volna minden mondanivalója. Penelope többet várt, de Antonia hallgatott. Szótlansága váratlanul érte Penelopét. Élesen ránézett Antóniára, de ő lenézett, és az ékszerdoboz tetejével játszadozott, ki-be nyitogatta. Penelope valami zavart észlelt. Valami nem stimmelt. Finoman noszogatta a lányt.
– Hol ebédeltetek?
– Ashleyékkel ettünk a házuk konyhájában.
– Everard házas?
– Nem. A szüleivel lakik. Az apjáé a gazdaság. Együtt vezetik.
– És Danus is valami ilyesmit szeretne?
– Azt mondja.
– Beszéltél vele erről?
– Igen. Egy bizonyos pontig.
– Antonia. Mi baj van?
– Nem tudom.
– Veszekedtetek?
– Nem.
– De valami történt.
– Semmi sem történt. Épp ez a baj. Idáig eljutok, de tovább nem. Azt hiszem, hogy ismerem. Azt hiszem, hogy közel vagyok hozzá, aztán egyszer csak megint tartózkodó lesz. Olyan ez, mintha az orrod előtt csapnák be a kaput.
– Ugye, szereted?
– Ó, igen. – Könnycsepp gördült le Antonia lehunyt pillái alól, és kezdett lefolyni az arcán.
– Szerelmes vagy belé, ugye? Hosszú csönd, majd Antonia bólintott.
– De azt gondolod, hogy ő nem szerelmes beléd.
A könnyek most már sebesen potyogtak. Antonia kezével letörölte az arcát.
– Nem tudom. Nem lehet. Olyan sokat voltunk együtt az utóbbi hetekben, mostanra már biztosan tudnia kell... így vagy úgy... aztán jön egy pont, ahonnan már nincs visszaút... és azt hiszem, ezen már túljutottunk.
Penelope közbeszólt.
– Az én hibám. Tessék... – Kinyúlt az éjjeliszekrényre a papír zsebkendőkért, és odaadott néhányat a lánynak. Antonia kifújta az orrát, majd megkérdezte:
– Miért lenne a te hibád?
– Mert csak magamra gondoltam. Társaságot akartam, önző öregasszony vagyok. Ezért kértelek meg téged és Danust, hogy gyertek velem. Talán még bele is avatkoztam egy kicsit a dolgotokba. A házasságközvetítés mindig végzetes. Azt gondoltam, hogy nagyon ügyes vagyok. De lehet, hogy borzasztó tévedés volt.
– Mi van vele, Penelope? – kérdezte Antonia kétségbeesve.
– Tartózkodó.
– Ez több, mint tartózkodás.
– Büszkeség talán.
– Túl büszke, hogy szeressen?
– Nem egészen. De azt hiszem, nincs pénze. Tudja, hogy mit akar, de nincs meg a pénze hozzá, hogy belevágjon. Manapság minden üzleti vállalkozás nagy tőkét igényel. És így nincs rá kilátása. Talán úgy érzi, hogy nincs abban a helyzetben, hogy érzelmileg elkötelezze magát.
– Az érzelmi elkötelezettség nem feltétlenül jelenti a házasság felelősségét.
– Azt hiszem, az olyan embernél, mint Danus, igen.
– Csak egyszerűen szeretnék vele lenni. Valamit kitalálhatnánk együtt. Jól tudunk együtt dolgozni.
– Megmondtad neki?
– Nem tudom megmondani. Megpróbáltam, de nem tudtam megmondani.
– Azt hiszem, ismét meg kell próbálnod. Mindkettőtök érdekében. Mondd el neki, mit érzel. Terítsd ki a lapjaidat az asztalra. Ha más nem is, de jó barátok vagytok. Biztosan őszinték tudtok lenni egymással.
– Úgy érted, mondjam meg neki, hogy szeretem, és hogy az egész életemet vele akarom tölteni, és nem baj, ha nincs egyetlen fillérje sem, és hogy még azt sem bánom, ha nem akar feleségül venni?
– így előadva, elismerem, kicsit nyersnek tűnik, de... igen, azt hiszem, erre gondoltam.
– És ha erre azt mondja, hogy menjek csak a saját utamon tovább?
– Bántani és fájni fog, de legalább tudod, hogy hányadán állsz. Bár én nem hiszem, hogy elküldené. Azt hiszem, őszinte lesz veled, és rá fogsz jönni, hogy a viselkedését valami egészen más, nem a veled való kapcsolata magyarázza.
– Hogyan lehet az?
– Nem tudom. Bárcsak tudnám. Azt is szeretném tudni, hogy miért nem iszik és miért nem vezet. Nem rám tartozik, de örülnék, ha megmondaná. Biztos vagyok, hogy valamit rejteget. Azonban, ismerve őt, nem hiszem, hogy szégyenteljes dolog lenne.
– Még azt sem bánnám, ha az lenne. – Antonia könnyei felszáradtak, kifújta az orrát és így szólt: – Igazán sajnálom. Igazán nem akartam bőgni.
– Néha jobb így. Jobb, ha kijön, mintha magadba fojtod.
– Csak arról van szó, hogy ő az első férfi, aki igazán vonz, akihez közel vagyok. Ha egy csomó másik lett volna, gondolom, sokkal jobban boldogulnék. Nem tehetek róla, hogy így érzek, és nem hiszem, hogy el tudnám viselni akár a gondolatát is, hogy elveszítsem. Amikor először láttam Podmore's Thatchben, máris tudtam, hogy különleges és nagyon fontos szerepe lesz az életemben. Ott valahogy minden rendben volt. Könnyű volt és természetes, együtt tudtunk dolgozni és beszélgetni, és nem volt köztünk semmiféle feszültség. De itt egészen más. Itt irreális helyzetbe kerültünk, valami olyanba, amit nem tudok irányítani...
– Jaj, drágám. Az én hibám. Sajnálom. Azt hittem, hogy romantikus és különleges lesz. Na, nem szabad megint sírnod. Eláztatod a csinos kis arcodat, és tönkreteszed az egész estét...
– Bárcsak nem én lennék... – csúszott ki Antonia száján. -Bárcsak Olivia lennék. Olivia soha nem kerülne ilyen helyzetbe.
– Te nem vagy Olivia. Te magad vagy. Szép vagy és fiatal. Minden előtted áll. Soha ne akarj valaki más lenni. Még Olivia sem.
– Ő olyan erős. És olyan bölcs.
– És te is az leszel. Megmosod az arcod, megfésülöd a hajad, lemész és megmondod Danusnak, hogy én csendben, egyedül töltöm az estét, aztán iszol vele egyet, bementek vacsorázni, vacsora mellett pedig mindent elmondasz neki. Mindent, amit nekem elmondtál. Nem vagy már gyerek. Egyikőtök sem gyerek. Ez így nem folytatódhat, azt pedig én nem fogom megengedni, hogy szerencsétlenné tegyétek egymást. Danus kedves ember. Bármi is történik, bármit is mond, soha nem bántana téged szándékosan.
– Nem, ezt tudom. – Megcsókolták egymást. Antonia leszállt az ágyról, és bement a fürdőszobába, hogy megmossa az arcát. Visszatérve megállt az öltözködőasztal előtt, és Penelope fésűjével megigazította a haját.
– A fülbevaló szerencsét hoz – mondta Penelope. – És önbizalmat ad. Na, gyorsan, itt az ideje, hogy lemenj. Danus már aggódni fog, hogy mi történt velünk. És ne feledd: beszéld ki magad, és ne félj. Soha ne félj attól, hogy őszinte és becsületes légy.
– Megpróbálom.
– Jó éjszakát, drágám.
– Jó éjszakát.

13. DANUS

Penelope ismét tiszta, csípős reggelre ébredt, s hallotta az oly kedves, ismerős hangokat – a tenger moraját, ahogy a hullámok lágyan kisimultak a partra; a sirályok vijjogását; egy izgatottan éneklő rigót; a kocsizajt, ahogy a kavicson csikorgó kerekek megállnak a ház előtt, s egy ember fütyörészését.
Tíz perccel múlt nyolc óra. Penelope éppen tizenkét órát, fél napot aludt át. Pihentnek, erőtől duzzadónak érezte magát, és rettentően éhes volt. Ma van kedd. A látogatás utolsó napja. Ettől a gondolattól kissé elszontyolodott. Holnap felpakolnak, s megindulnak vissza, a hosszú úton Gloucestershire-be. Elkapta a mohó sietség – még annyi mindent nem végzett el, pedig szeretett volna. Fektében végiggondolta a maga teendőit, most az egyszer a többiek – Danus meg Antonia a maguk kelepcéjével – várhatnak egy kicsit. Majd később jön az ő gondjuk. Beszélni fog velük. Egyelőre azonban kell egy kis idő saját magára.
Felkelt, megmosdott, rendbe tette a haját, felöltözött. Frissen, illatosán, tiszta ruhában leült az íróasztalhoz, és a hotel díszes levélpapírján pár sort írt Oliviának. Nem is igazi levelet, csak egy röpke értesítést arról, hogy Ethel néni fülbevalóit odaadta Antóniának. Valamiért úgy érezte, Oliviának tudnia kell a dologról. Beletette a papirost egy borítékba, megcímezte, felbélyegezte és leragasztotta. Fölkapta a táskáját, a kulcsait, és lement a földszintre.
A hall néptelen volt, a nyitott bejárati ajtón beáradt a hűvös reggel friss illata. Csupán a portás ácsorgott a pult mögött, és egy kék overallos asszony porszívózta a szőnyeget. Penelope odaköszönt neki, bedobta a levelét, és bement az üres étterembe reggelizni. Narancslét, két főtt tojást, pirítóst, lekvárt és feketekávét rendelt. Már befejezte az evést, mire a többi vendég kezdett lefelé szállingózni, hogy elfoglalják a helyüket, megnézzék az újságokat, megbeszéljék aznapi terveiket: a golfozást, a kirándulásokat. Penelope hallgatta őket, és arra gondolt, milyen jó, hogy most senkihez nem kell alkalmazkodnia. Se Danus, se Antonia nem bukkant elő, s Penelope – némileg pironkodva – beismerte, hogy ezt most egyáltalán nem bánja.
Csaknem fél kilenc volt, amikor felkelt az asztaltól. A hallban megállt a pultnál.
– A képtárba szeretnék menni. Tudja, mikor nyit?
– Tíz óra felé, Mrs. Keeling. Kocsival megy?
– Nem, gyalog. Sétálok egyet. Olyan gyönyörű az idő... De jó lenne, ha küldene értem egy taxit, amikor végeztem. Telefonálok majd.
– Hogyne, kérem...
– Köszönöm. – Penelope felszabadult örömmel lépett ki a napsütésbe, a friss szélbe, amely csak fokozta a szabadság és gondtalanság érzetét benne. Gyerekkorában mindig ilyenek voltak a szombat délelőttök: gondtalanok, szabadok, s bármikor történhetett valami nem várt gyönyörűség. Penelope lassan bandukolt, élvezettel szimatolt a levegőbe, figyelt a hangokra, meg-megállva nézegette a kerteket; az öböl megcsillanó ívében gyönyörködött, megszemlélt egy kutyáját sétáltató embert a parti homokon. így mire letért a kikötő utcácskájáról, és befordult a képtár felé vezető meredek, köves sikátorba, látta, hogy az ajtó már nyitva áll, de ily korai órában, korai évszakban érthetően nem tolongtak a látogatók – csak egy fiatalember ücsörgött a bejárat mögötti pultnál. Furcsa egy szerzet volt: sápadt, hosszú hajú; folt hátán folt farmerban, hatalmas, foltos pulóverben darvadozott a székében. Amikor Penelope belépett, éppen ásított, mint aki nem aludt az éjjel.
A fiú elfojtotta az ásítást, kiegyenesedett és megvételre kínált egy katalógust.
– Nem, katalógusra nincs szükségem, köszönöm. Később talán veszek pár képeslapot.
A fiú halálos kimerülten rogyott vissza a székébe. Penelope eltűnődött, kinek jutott eszébe őt itt alkalmazni, de aztán arra gondolt, valószínűleg szívességből és nem pénzért ül itt.
És íme, itt a Kagylókeresők – a kép lenyűgözően hatott a hosszú, ablaktalan fal közepén, új helyén. Penelope léptei visszhangzottak a teremben, ahogy odasétált a vénséges bőrkanapéhoz, amelyen, annyi évvel ezelőtt, papával üldögélt.
Igen, az apjának igaza volt: a fiatal művészek eljöttek, íme, itt voltak. A Kagylókeresőkéi absztraktok és primitívek életteli fény- és színkavalkádja övezte. A jelentéktelenebb képek – az Éjszakai halászcsónakok, a Virágok az ablakomban -, amelyek annak idején betöltötték az ásítozóan üres falrészeket, eltűntek, s Penelope számba vette az új művészeket, akik átvették a stafétabotot. Ben Nicholson, Péter Lányon, Brian Winter, Patrick Heron. De egyikük sem tudta túlszárnyalni a Kagylókeresőké semmilyen szempontból. Sőt – inkább hangsúlyozták, kiemelték papa kedvenc képének szürkéit, kékjeit, a vízen remegő fényt. Penelope úgy érezte, mintha olyan szobába lépett volna, ahol gyönyörű öreg és fantasztikusan modern bútorok keverednek, anélkül hogy egyik zavarná a másikat – egyszerűen azért, mert a maga nemében mindegyik mestermunka, korának legjobb terméke.
Elégedetten és békésen legeltette a szemét a látványon.
Alig vette észre, hogy a háta mögött új látogató lépett be. Fél füllel hallott néhány dörmögő szót, azután lassú léptek közeledtek. S mintha hirtelen visszazökkent volna a múltba, abba a háborús augusztusi délutánba, amikor huszonhárom évesen, lyukas tornacipőjében üldögélt papa oldalán. Richard besétált – belépett a képtárba, és ezzel az életükbe. Akkor papa valami ilyesmit mondott: Eljönnek egyszer... hogy megfessék a nap melegét és a szél színét. És ezzel kezdődött minden.
A léptek a háta mögé értek. Igen, itt áll, arra vár, hogy rátekintsen. Penelope a látogató felé fordult. Richardra gondolt, de Danust látta maga előtt. Zavarodottan, kizökkenve térből-időből nézett rá, az idegenre.
– Zavarom, ugye? – szólalt meg a fiú.
Ismerős zengésű hangja megtörte a varázst. Penelope összeszedte magát, elhessentette a látomást, és mosolyogni próbált.
– Dehogyis. Csak éppen álmodoztam.
– Menjek el?
– Nem, isten őrizz. – A fiú egyedül jött, tengerészkék vihar-kabátot viselt. Különösen fénylő, kék tekintettel, mereven nézett rá. – Búcsúzom a Kagylókeresőktől – mondta Penelope. Odébb húzódott, megpaskolta maga mellett a megviselt kanapét. – Jöjjön, üljön mellém, csatlakozzon hozzám magányos merengésemben.
Danus leült, félig felé fordult, karját a háttámlára fektette, hosszú lábait keresztbe tette.
– Jobban van ma reggel?
– Jobban? – Penelope nem emlékezett rá, hogy bármi baja lett volna.
– Tegnap este Antonia azt mondta, hogy nem érezte jól magát.
– Ja, igen. – Penelope legyintett. – Csak egy kicsit fáradt voltam. Ma reggel remekül érzem magam. Honnan tudta, hogy itt talál?
– A hotelportás mondta.
– Hol van Antonia?
– Pakol.
– Pakol? Máris? De hiszen csak holnap reggel indulunk...
– Nekem csomagol. Erről akarok beszélni. Erről, meg sok minden másról is. Ma el kell utaznom. Londonba megyek vonattal, azután onnan az éjszakai vonattal Edinburghbe. Haza kell mennem.
Penelope csak egy dologra tudott gondolni, amiért ilyen sürgős a távozás:
– A családja? Valami baj van? Beteg valaki?
– Nem. Semmi ilyesmiről nincs szó.
– Akkor mi történt? – Penelope gondolatai a tegnap este és Antonia körül rajzottak. Antonia, aki könnyek között ücsörgött az ágyán. Nyíltnak és őszintének kell lenned – ezt mondta Antóniának magabiztosan, élettapasztalata nagyképű birtokosaként, s azt hitte, az egyetlen helyes tanáccsal szolgál. Ehelyett, úgy látszik, csak rosszat tett, kárt okozott azzal, hogy beavatkozott a dolgukba. Fordítva sült el a dolog. Antonia bátor lépése, az, hogy kiterítette a kártyáit, nemhogy tisztázta volna a helyzetet, hanem inkább kiélezte. Jóvátehetetlenül összevesztek, és úgy döntöttek, nem marad más hátra, mint az, hogy elváljanak.
Csak így történhetett. Penelope majdnem elsírta magát.
– Én vagyok a hibás – szólalt meg. – Az egész miattam van.
– Szó sincs róla. Ami történt, ahhoz magának nincs semmi köze.
– De én mondtam Antóniának, hogy...
– És igaza volt – szakította félbe a fiú. – Ha ő nem beszél tegnap este, akkor én beszéltem volna. Tegnap valami történt, az a nap, amit együtt töltöttünk, megváltoztatta a dolgokat. Mintha partra úsztunk volna egy megáradt folyóból. Utána minden olyan egyszerű lett és tiszta.
– Danus, ő szereti magát. Biztosan észrevette.
– Éppen ezért kell elmennem.
– Ennyire nem jelent semmit Antonia?
– De. Nagyon is sokat jelent. Túl sokat. Többet a szerelemnél. A részemmé vált. Az, hogy el kell tőle válnom, olyan, mintha saját magamból tépnék ki egy darabot. De meg kell tennem.
– Most már semmit sem értek.
– Nem is csodálom.
– Mi történt hát tegnap?!
– Azt hiszem, hirtelen mind a ketten felnőtté váltunk. Vagy az a valami, ami kettőnk között fejlődött, az teljesedett ki. Egészen tegnapig minden, amit együtt csináltunk, gyerekség volt, ártatlan játszadozás. Az, hogy Podmore's Thatch kertjében tettünk-vettünk, hogy Penjizal szikláinál úszkáltunk. Semmi életbevágó. Semmi komoly. Talán az én hibám volt. Nem akartam komoly kapcsolatba keveredni. A legkevésbé sem. Azután tegnap elmentünk Manaccanba. Már korábban említettem Antóniának az álmomat, hogy szeretnék egy saját házat, és széltében-hosszában meg is vitattuk a témát, de csak úgy könnyedén, vidáman. Nem tudatosult bennem, mennyire a szívére vette ezeket a beszélgetéseket. Azután Everard Ashley körbevezetett bennünket, és akkor különös, de az történt, hogy úgy viselkedtünk, mintha egy pár lennénk. Mintha mindent együtt akarnánk csinálni a jövőben, bármi legyen is az. Antonia ugyanolyan lelkes és izgatott volt, mint én, tele volt kérdéssel, tervvel, ötlettel, és amikor a nagy csacsogásban nekiment egy üvegháznak, ami tele volt paradicsommal, úgy éreztem, hogy ő hozzám tartozik. Egyek vagyunk. Nem tudom elképzelni az életet nélküle. Bármit akarok csinálni, vele együtt akarom, és ha valami történik, azt akarom, hogy kettőnkkel történjék.
– És miért ne történhetne így?
– Két okból. Az első pusztán gyakorlati dolog. Nincs semmim, amit nyújthatnék neki. Huszonnégy éves vagyok, nincs pénzem, nincs otthonom, semmim, amire támaszkodhatnék, csak a bérem van, a kertészkedésért. A palántakert, a ház – mind csak álom. Everard Ashley az apja révén jutott hozzá, nekem mindent meg kellene vennem, de nincs tőkém.
– Vannak bankok, ahol adnak kölcsönt. Vagy talán kormányzati segélyt...? – Penelope a fiú szüleire gondolt. Abból a néhány elszórt morzsából, amit Danus néha elejtett, Penelopénak az a képe alakult ki a családjáról, hogy – ha nem is gazdagok – nincsenek teljesen híján az anyagi javaknak. -A szülei nem tudnának segíteni?
– Nem, ilyen sokat legalábbis nem.
– Megkérdezte őket?
– Nem.
– Beszélt velük valaha a terveiről?
– Nem.
Penelopét meglepte és bosszantotta ez az önfeladás. Csalódottságában elveszítette a türelmét.
– Már megbocsásson, de nem látom be, miért ez a nagy riadalom. Maga meg Antonia egymásra találtak, szeretik egymást, és együtt akarják tölteni a hátralévő életüket. Meg kéne ragadnia a kínálkozó boldogságot, és szorosan fogni, el nem engedni. Minden más erkölcstelen! Soha nem lesz ilyen alkalom. Mit számít, ha nehezen élnek? Antonia elmehet dolgozni, a legtöbb fiatalasszony ezt teszi. Más fiatalok is megélnek valahogy, mert tudják, mi a fontos, mi nem. – Danus nem szólt semmit, erre Penelope összeráncolta a szemöldökét. – Gondolom, a büszkesége az ok. Az az ostoba, makacs skót rátartiság. Ha így van, akkor maga nagyon önző. Hogy tud elmenni, és itthagyni Antóniát ekkora boldogtalanságban? Mi van magával, Danus, hogy képes így hátat fordítani a szerelemnek?
– Mondtam, hogy két okom van. Az egyiket tudja.
– És mi a másik?
– Epilepsziás vagyok – mondta Danus.
Penelope megdermedt, nem talált szavakat, nem tudott megszólalni. Csak nézte a fiú arcát, a szemét, tiszta, átható tekintetét, amelyet nem sütött le. Penelope a karjába szerette volna kapni, vigasztalni, de nem tette. A gondolatai összevissza kavarogtak, mint a felriasztott madarak. Itt a válasz mindarra a sok, megválaszolatlan kérdésre.
Penelope nagyot sóhajtott.
– Megmondta ezt Antóniának?
– Igen.
– El akarja nekem is mondani?
– Ezért vagyok itt. Antonia küldött. Azt mondta, ha valakinek, akkor magának tudnia kell erről. Mielőtt elmegyek és elköszönök, magyarázattal tartozom.
Penelope a fiú térdére tette a kezét.
– Hallgatom.
– Az egész anyámmal és apámmal kezdődik. És Iannel. Azt hiszem, említettem, hogy az apám ügyvéd. A felmenői három generáción át ügyvédek voltak, az anyai nagyapám pedig skót udvari jogtanácsos volt. Iannek követnie kellett volna a hagyományt, és apja nyomdokaiba lépni, csatlakozni apánk cégéhez. Jó ügyvéd lett volna belőle, mert minden sikerült neki, amihez csak nyúlt. Ian azonban tizennégy éves korában meghalt. Ekkor magától értetődően nekem kellett volna átvennem a helyét. Én soha nem gondoltam arra, hogy mit akarok csinálni később, csak az volt a fejemben, hogy mit kell épp az adott pillanatban tennem. Azt is mondhatnám, be voltam programozva, mint egy komputer. Elvégeztem az iskolát, és noha nem voltam olyan csillogóan okos, mint Ian, megfeleltem a vizsgákon, és így bekerültem az edinburghi egyetemre. De még nagyon fiatal voltam, úgyhogy mielőtt elmentem volna egyetemistának, néhány évre elutaztam, világot látni. Amerikába mentem, ahol nyugattól keletig mindenféle munkát elvállaltam, míg végül Arkansasban kötöttem ki egy tehénfarmon. A gazdát úgy hívták, Jack Rogers. Istentelenül nagy földje volt, mérföldekre terjedt, és én egyike voltam a munkásainak, akik terelték a marhákat, javítgatták a kerítést. Három másik fickóval laktam együtt egy kunyhóban.
A farm mindentől nagyon távol esett. A legközelebbi város, Sleeping Creek negyven mérföldre volt, és nem volt valami nagy látványosság. Néha elvittem Sally Rogerst autón bevásárolni, vagy Jacknek szállítottam onnan valamit. Egész napos út volt, zötyögés a poros úton, a végén barnák voltunk a ránk rakódott kosztól.
Az egyik nap, az ottlétem vége felé, beteg lettem. Kutyául éreztem magam, hánytam, reszkettem, és felszökött a lázam. Valószínűleg elveszítettem az eszméletem, mert nem tudom, hogy kerültem át a kunyhóból a gazdáék házába, de tény, hogy ott tértem magamhoz. Sally Rogers ápolt. Jól csinálta, egy hét múlva jobban lettem, lábra álltam. Gondoltuk, valami vírus, úgyhogy, amint három lépést már meg tudtam tenni anélkül, hogy felbuktam volna, visszamentem dolgozni.
Azután, nem sokkal később, minden előjel nélkül... semmi okom nem volt rá... egyszer csak kinyúltam. Elvágódtam, mint egy kivágott fa, és másfél óráig eszméletlenül feküdtem. Látszólag minden ok nélkül ez megismétlődött egy hét múlva, és olyan rémesen éreztem magam, hogy Sally Rogers felpakolt a kocsiba, és bevitt Sleeping Creek-be, az orvoshoz. Az meghallgatta a panaszomat, és megvizsgált. Egy hét múlva visszamentem, és akkor közölte, hogy epilepsziás vagyok. Adott gyógyszert, hogy szedjem négyszer egy nap. Azt mondta, rendben leszek, ha beszedem. Mást nem tud tenni értem.
Danus elhallgatott. Penelope érezte, hogy mondania kéne valamit, de semmi nem jut eszébe, ami ne hangzott volna banálisnak, sajnálkozónak. Hosszan hallgattak, majd Danus folytatta.
– Addig soha nem voltam beteg életemben. A bárányhimlőnél nagyobb bajom sosem volt. Kérdeztem a doktort, hogy miért... ? Ő meg feltett néhány kérdést, és mindössze annyit derített ki, hogy valószínűleg megsérült a fejem, amikor az iskolatársam foci közben fejbe rúgott. Volt egy agyrázkódásom, és kész. Egészen odáig semmi bajom nem volt. És erre ott álltam huszonegy évesen epilepsziával.
– És elmondta azoknak a kedves embereknek, akiknél dolgozott?
– Nem. És a doktorral is megígértettem, hogy megtartja az esküjét. Nem akartam, hogy bárki megtudja. Ha nem tudok megbirkózni a dologgal magam, akkor úgyis hiába... Végül visszajöttem Amerikából. Londonba repültem, aztán felültem az éjszakai vonatra, és Edinburghba mentem. Addigra elhatároztam, hogy nem megyek egyetemre. Aztán idővel rájöttem az igazságra. Hogy soha nem tudtam volna Ian helyét betölteni. Féltem attól, hogy nem sikerül befejeznem, és apám csalódik bennem. Még valamire rájöttem azokban a hónapokban. Hogy a szabadban akarok dolgozni, a két kezemmel. Nem akartam, hogy valaki ott álljon mögöttem, és követeljen tőlem dolgokat, amelyeket nem tudok teljesíteni. Nagyon rossz volt, amikor mindezt el kellett mondanom a szüleimnek. Először nem is hitték el. Azután megbántódtak, és keservesen csalódottak voltak. Nem hibáztatom őket. Minden tervüket keresztülhúztam. De végül is, az epilepsziáról nem beszéltem, nem bírtam rávenni magam.
– Soha nem mondta el nekik?! Hogy tehette?
– A bátyám agyhártyagyulladásban halt meg. Úgy éreztem akkor, hogy van éppen elég bajuk. Mit használt volna, ha még egy terhet, még egy bánatot rájuk rakok? Egyébként is jól voltam. Szedtem a gyógyszert, és nem voltak rohamaim. Minden szempontból teljesen normális voltam. Csak annyit kellett tennem, hogy jelentkeztem egy új, fiatal doktornál, aki nem ismert engem, sem az előéletemet. Ő adott egy állandó receptet. Ezek után beiratkoztam a worcestershire-i kertészeti szakiskolába, három évre. Rendben is volt minden. Olyan voltam, mint a többiek, mindent úgy csináltam, ahogy ők. Berúgtam, kocsit vezettem, fociztam. Mégis – epilepsziás voltam. Tudtam, ha felhagyok a gyógyszerrel, kezdődik újra. Próbáltam kiverni ezt a fejemből, de az ember nem szabályozhatja a gondolatait. Mindig ott volt valahol az agyamban... mint egy megrakott zsák, nehéz. Sose tudtam letenni...
– Ha megosztotta volna valakivel a gondját, nem lett volna olyan nehéz talán.
– Végül is megtettem. Belekényszerültem. Amikor befejeztem a főiskolát, állást szereztem az Autóparknál, Pudleyban. Láttam a hirdetést az újságban, jelentkeztem, felvettek. Karácsonyig dolgoztam, akkor hazamentem néhány hétre. Szilveszter táján influenzás lettem. Öt napig nyomtam az ágyat, és elfogyott a gyógyszerem. Nem mehettem el magam érte, meg kellett kérnem anyámat, hogy hozza el, így persze kiderült a dolog.
– Akkor tehát tudja. Hála istennek... Gondolom, meg akarta fojtani magát, hogy ennyire titkolódzott...
– Valami különös módon, mintha megkönnyebbült volna. Gyaníthatta, hogy valami baj van, és talán rosszabbra számított, de magába fojtotta a félelmeit. Ez a baj a családommal, mi mindig magunkban tartunk mindent. Talán mert skótok vagyunk, becsüljük a függetlenséget, és nem akarunk senkinek terhére lenni. így neveltek minket. Az anyám sosem volt kitárulkozó, talán még barátságosnak sem nevezném, de akkor, miután elrohant a gyógyszeremért, leült az ágyam szélére, és órákig beszélgettünk. Még Ianről is mesélt, amit addig sose Lett. Eszünkbe jutottak jó dolgok, nevettünk is. Aztán elmondtam neki, hogy rájöttem, én mindig csak a második maradok, sose tudom Iant pótolni. Akkor megint a régi szigorú önmaga lett, és ridegen közölte, hogy ostoba vagyok, én csak legyek önmagam, ő semmi mást nem akar, csak ilyen legyek, és hogy engem megint jó színben lásson... Ez azt jelentette, hogy el kell mennem megint az orvoshoz, és új szakvéleményt kérnem. Amikor felgyógyultam, rögtön elmentem egy jó nevű idegsebészhez, aki alaposan kivallatott. Vizsgálatokat csinált, EEG-t, de végül azt mondta, semmi biztosat nem mondhat addig, amíg gyógyszert szedek. Tehát fel kellett függesztenem a gyógyszerszedést három hónapra, hogy utána visszamenjek újabb vizsgálatra. Azt mondta, nem lesz semmi baj, ha vigyázok, de semmiképpen nem szabad alkoholt innom vagy autót vezetnem.
– Mikor telik le a három hónap?
– Már letelt. Két hete.
– De hát ez butaság... Nem szabad vesztegetnie az időt!
– Antonia is ezt mondta.
Antonia. Penelope csaknem megfeledkezett a lányról.
– Danus, mi történt tegnap este?
– Tudja a lényegét. Találkoztunk a bárban, vártunk magára, azután mivel nem jött, Antonia felment, hogy megnézze, hol késik. Amíg ott ültem egyedül, végiggondoltam, hogy mit fogok Antóniának mondani. Iszonyú nehéznek éreztem, keresgéltem a szavakat, és szörnyen nevetséges mondatokat találtam ki. Aztán amikor Antonia visszajött, a fülbevalók csodásan álltak neki, és egyáltalán olyan felnőttes volt, olyan gyönyörű, hogy minden előre kitalált mondatot elfelejtettem. Úgy beszéltem vele, ahogy a szívemből jött. Ő is elkezdett beszélni, a végén nevettünk, mert láttuk, hogy mindketten ugyanazt mondjuk.
– Ó, kedves fiam...
– Attól féltem, hogy megbántom vagy elkeserítem őt. Nekem mindig olyan fiatalnak és sebezhetőnek tűnt. De csodálatosan fogadta a dolgot, mindjárt a praktikus oldaláról megközelítve. Mint maga, ő is megrémült, hogy telik az idő, és nem megyek el arra a második vizsgálatra.
– De most már elmegy, ugye?
– Igen. Ma reggel kilenckor telefonon bejelentkeztem. Csütörtökön kell az idegsebésznél lennem, megint csinál egy EEG-t. Az eredmény szinte azonnal meg is lesz.
– És akkor felhív minket Podmore's Thatchban, hogy mi is tudjuk... ?
– Persze.
– Ha már három hónapja gyógyszer nélkül van, és nem volt rohama, akkor nem lehet nagy baj.
– Nem akarok erre gondolni. Nem merek reménykedni.
– De visszajön hozzánk, ugye?
Danus most először elbizonytalanodott, habozott.
– ...Nem tudom, lehet, hogy kezelésre kell járnom. Talán hónapokig eltart. És akkor Edinburghban kell maradnom...
– Es Antonia? Vele mi lesz?
– Nem tudom. Azt sem tudom, velem mi lesz. Most nem látok semmi reményt arra, hogy valaha is képes lennék megadni neki azt, amit megérdemel. Még csak tizennyolc éves. Még annyi minden történhet vele, bárkit választhat magának. Csak fel kell hívnia Oliviát, és hónapokon belül ott lesz minden elegáns képeslap címoldalán. Nem engedhetem, hogy hozzám kösse magát, amíg nem látok valamiféle biztos jövőt magunk előtt. Tényleg nincs más út.
Penelope felsóhajtott. Jobb meggyőződése ellenére elfogadta a fiú érveit.
– Ha egy időre most el kell válniuk, akkor a legjobb az lenne, ha Antonia visszamenne Londonba Oliviához. Nem lötyöghet mindörökké velem Podmore's Thatchben. Meghalna az unalomtól. Állás kell neki, új barátok, mozgalmasság... – mondta Penelope.
– És magával mi lesz nélküle?
– Ó, semmi. – Penelope mosolygott. – Szegény Danus, nagyon sajnálom magát. A betegség rettenetes, akármi legyen is. Én is beteg vagyok. Volt egy szívrohamom, de nem ismertem be senki előtt. Kisétáltam a kórházból, és azt mondtam a gyerekeimnek, hogy az orvosok mind hülyék. Letagadtam, hogy bármi bajom volna. De, persze, van. Ha felizgatom magam, a szívem le-föl ugrál, és be kell vennem egy pirulát. Bármelyik pillanatban feldobhatom a talpam. De addig sokkal jobb, boldogabb vagyok tőle, ha úgy teszek, mintha semmi nem történt volna. Magának és Antóniának nem kell aggódnia miattam. Ott van az én kedves Mrs. Plackett barátnőm. Azt persze percig sem állítom, hogy ne hiányoznának majd, maga meg Antonia. Ezen a héten nem is kívánhattam volna magamnak kellemesebb társaságot. Köszönöm, nagyon köszönöm, hogy elkísértek ide, erre a helyre, ami oly sokat jelent nekem.
Danus zavarában mosolyogva csóválta a fejét.
– Soha nem fogom megérteni, hogy miért volt velem mindig olyan kitüntetően kedves.
– Igazán egyszerű a magyarázat. Mindjárt nagyon megkedveltem magát, ahogy megláttam, mert hasonlít valakire. Egy férfira emlékeztet, akit a háború alatt ismertem meg. Tehát mintha már ismertem volna, amikor először felbukkant nálam. Akkor, amikor Antonia és maga értem jött, Doris Penberth is megjegyezte, mennyire hasonlítanak egymásra azzal a férfival. Doris, Ernie és én vagyunk, akik még emlékszünk rá. Richard Lomaxnak hívták, Omaha Beachnél halt meg a partraszállás napján. Életünk nagy szerelmét emlegetni elég közhelyesen hangzik, de való igaz – ő az volt nekem. Amikor elveszítettem, a lényem egy részétől váltam meg. Soha nem jött más a helyébe.
– És a férje?
Penelope felsóhajtott, megvonta a vállát.
– A mi házasságunk szerencsétlen ügy volt. Ha Richard életben marad, a háború után elhagytam volna Ambrose-t, s Richarddal éltem volna. De így Ambrose-zal maradtam. Nem volt más választásom. Amúgy is lelkifurdalásom volt miatta. Én nagyon fiatal és önző teremtés voltam, amikor hozzámentem, és szinte rögtön az esküvő után el kellett válnunk. így a házasságunk be sem érhetett. Úgy éreztem, tartozom Ambrose-nak annyival, hogy adok magunknak egy lehetőséget, legalább próbáljunk meg együtt élni. Mellesleg ő volt Nancy apja. Én pedig több gyereket akartam. Végül belenyugodtam, hogy soha többé nem leszek szerelmes. Nem jöhetett újabb Richard az életembe. így az látszott a legcélszerűbbnek, ha megpróbálom kihozni az adott helyzetből a lehető legjobbat. Be kell ismernem, Ambrose meg én soha nem jöttünk ki igazán jól, de nekem ott volt Nancy, aztán Olivia és Noel. A kicsik, ha fárasztóak is, igen nagy vigaszt adhatnak.
– Beszélt a gyerekeinek valaha erről a férfiról?
– Nem, soha még csak a nevét sem ejtettem ki. Negyven évig hallgattam róla. Egészen addig, amíg a minap Doris meg nem említette őt, úgy, mintha Richard csak egy perce sétált volna ki a szobából. Nagyon jólesett. Már nem szomorított el. Addig annyi szomorúság volt az életemben. És magány is, amelyet senki és semmi nem tud igazán feloldani. De az évek alatt hozzászoktam mindenhez. Megtanultam magamra támaszkodni, virágokat gondoztam, felneveltem a gyerekeimet; nézegettem a festményeimet, zenét hallgattam. Mindez varázsos dolog. Segít a túlélésben.
– Nagyon fog magának hiányozni a Kagylókeresők. Penelopét megindította Danus érzékeny figyelme.
– Nem, Danus. Többé nem. A Kagylókeresőknek is búcsút mondtam, ahogy annak idején Richardnak. És többé talán soha nem ejtem ki Richard nevét újra. ígérje meg, hogy maga sem említi senkinek, amiről beszéltem.
– Ígérem.
– Rendben. Nos, úgy tűnik, mindent elmondtunk egymásnak, talán indulhatnánk is. Antonia biztosan nem érti, hová tűntünk. – Danus felállt, és kezét nyújtotta Penelopénak, hogy talpra segítse. A lába, állapította meg az asszony, fájt. – Túl fáradt vagyok hozzá, hogy visszagyalogoljunk a hegyre. Kérjük meg azt a hosszú hajú fiatalembert, hogy hívjon egy taxit. És most itthagyom a Kagylókeresőkét és a múltam emlékeit, itt, ezen a bolondos helyen. Nagyon jó, hogy ebben a kis galériában köthetnek ki végül, ahol hajdanán meglátták a napvilágot.

14. PENELOPE

A Sands Hotel sötétzöld egyenruhás londinere becsapta a kocsiajtót, és kellemes utat kívánt. Antonia ült a volán mögött. Az öreg Volvo nekilódult, s a hortenziákkal szegélyezett kocsibehajtóról rákanyarodott az országútra. Penelope nem nézett vissza.
Elutazásra való nap volt. A remek időnek egy csapásra vége lett, éjszaka sűrű ködpászmák úsztak a városka fölé a tenger felől, s mindent benedvesítettek, beburkoltak, s mint a füst, kavarogtak, föloszlottak, majd lecsapódtak megint. Csak egy pillanatra szakadt föl a köd jobban, a nap is megvillant, éppen mielőtt elérték volna az autópályát. Elébük tárult a folyótorkolat; a víz magasan állt, dagály volt. A zsombékos-mocsaras vidék kihalt volt, csak a tengeri madarak szokásos zsivaja visszhangzott a levegőben. A távolban az óceán hullámai fehérlettek. Azután az új autóút felfelé kanyarodott a meredek parton, s a látvány eltűnt a szemük elől.
A búcsú, az elválás bevégeztetett. Penelope elhelyezkedett az ülésen – hosszú út állt előttük. Podmore's Thatchre gondolt, és ráébredt, hogy hazavágyik. Már alig várta, hogy belépjen a házába, szemügyre vehesse a kertjét, kicsomagoljon, ablakokat nyitogasson, elolvassa a postáját...
– Jól vagy? – szólalt meg mellette Antonia.
– Gondolod, hogy könnyeket kéne ontanom?
– Nem. De egy kedves helytől mindig fájdalmas elválni. És már olyan régóta vártad ezt a látogatást. Most pedig megint úton vagyunk.
– Szerencsés vagyok. A szívem ide is, meg oda is húz, úgyhogy akárhol vagyok, jól érzem magam.
– Jövőre újra el kell jönnöd. Dorisnál meg Ernie-nél lakhatnál. Legalább lenne valami, amire készülhetnél. Cosmo mindig azt mondogatta, hogy csak akkor érdemes élni, ha az ember készül valami jóra.
– Drága Cosmo, milyen igaza volt. – Penelope kissé eltöprengett. – Sajnos, a te jövőd egyelőre kissé sivárnak és magányosnak látszik.
– De csak egyelőre.
– Szembe kell nézni a valósággal, Antonia. Ha megkeményíted magad, és felkészülsz Danusszal kapcsolatban a legrosszabbra, akkor nagyon fogsz örülni minden apró jó hírnek.
– Igen, így van. De nincsenek illúzióim. Tudom, hogy nagyon sok időbe telhet a gyógyulása, és ez – őmiatta – elszomorít. Nekem, önző módon, viszont könnyebb a helyzetem most, hogy tudok a betegségéről. Tényleg szeretjük egymást, és más nem számít. Csak ez fontos, és én ehhez tartom magam.
– Nagyon bátor lány vagy. Okos és bátor. Nem mintha meg lennék lepve. Nagyon büszke vagyok rád.
– Nem vagyok igazán bátor. De ha már tudok valamit tenni, akkor nem olyan rossz. Hétfőn, amikor Manaccanból jöttünk hazafelé, egyikünk sem szólt egy szót sem a kocsiban. Tudtam, hogy valami baj van, de sejtelmem sem volt, hogy micsoda. Ez volt a legrosszabb. Azt hittem, rám unt, fölöslegesnek érez, a terhére vagyok. Borzasztó volt. Hát nem a félreértés a legszörnyűbb dolog a világon? Soha többet nem hagyom, hogy ez történjék velem. Tudom, hogy közöttünk nem is lesz soha több félreértés.
– Ő éppen annyira hibás ebben, mint te. Persze, a zárkózottság nagyon is jellemző rá, örökölte a szüleitől, ilyennek nevelték.
– Azt mondta nekem, hogy téged éppen azért szeret annyira, mert mindig lelkesen beleveted magad bármilyen beszédtémába. Sőt, mi több – oda is figyelsz a másikra. Azt mondta, hogy ő igazán sohasem beszélgetett gyerekkorában a szüleivel, és nem is érezte közel őket magához. Szomorú, nem? Lehet, hogy imádták, csak ez sosem derült ki...
– Antonia, ha Danusnak Edinburghben kell maradnia kezelésre, vagy kórházba kerül egy időre... mihez kezdesz, gondolkoztál már ezen?
– Igen. Nálad maradnék, ha lehet, még egy vagy két hetet. Addigra kiderül egy s más. Ha hosszadalmas kezelésről van szó, akkor felhívom Oliviát, és igénybe veszem a felajánlott segítséget. Nem mintha nagyon szeretnék fotómodell lenni. Semmitől sem irtózom jobban, de ha jól keresnék vele, akkor félre tudnék tenni egy kis pénzt. Mire Danus rendbe jön, lenne valamink, amire alapozzunk. Értelme lenne a munkának, nem érezném, hogy csak vesztegetem az időmet.
Ahogy kapaszkodtak felfelé a fennsík gerincére, és távolodtak a parttól, a köd feloszlott, mögöttük maradt. Napfényben fürödtek a mezők, a házak, a legelők a magaslaton; az elhagyott ónbánya régi gépházai törött fogsorként meredeztek a felhőtlen, tavaszi égbolt felé.
– De furcsa – sóhajtott Penelope.
– Micsoda?
– Először ott volt a magam élete. Aztán Oliviáé. Majd jött Cosmo, és utána te. És a te jövőd. Különös sorozat.
– Igen. – Antonia habozott kicsit, majd folytatta: – Egy dolog miatt nem kell aggódnod. Danus nem olyan nagyon beteg. Úgy értem, nem impotens, vagy efféle...
E megjegyzés jelentőségét Penelope csak egy másodperc múlva fogta föl. Ránézett Antóniára. A lány bájos profilját látta csak, Antonia merőn az utat nézte, de enyhe pír futotta el az arcát.
Penelope elfordult, kinézett az ablakon, magában somolygott.
– Nagyon örülök neki jegyezte meg.
Temple Pudley toronyórája ötöt ütött, amikor befordultak Podmore's Thatch kapuján. A bejárati ajtó nyitva állt, a kéményből füst bodorodott. Mrs. Plackett már várta őket, forró teavízzel és frissen sütött lángossal. A hazatérés nem is lehetett volna nagyszerűbb.
Mrs. Plackett izgalmában azt sem tudta, mit csináljon – egyszerre akart beszélni és mindenről értesülni.
– Nahát, hogy milyen barnák! Biztosan ott is ugyanolyan szép idő volt, mint itt. Plackettnek locsolnia kellett a zöldséget, olyan szárazság volt. Köszönöm a képeslapot, Antonia. Abban a hotelben laktak, ahol az a sok zászló lengett? Olyan, mint egy várkastély. Képzeljék, vandálok feldúlták a temetőkertet a templomnál, összetörték a virágvázákat, és gusztustalanságokat fújtak festékszóróval a sírkövekre. Vásároltam egy-két dolgot, kenyeret, tejet, vajat és egy kis húst vacsorára. Jól utaztak?
Amikor levegőt vett, elmondták neki, hogy igen, jól utaztak, az utak jók voltak, és már majd meghalnak egy csésze teáért.
Csak ezután derengett fel Mrs. Plackettben, hogy hárman indultak el Cornwallba, de csak ketten tértek haza.
– Hol van Danus? Gondolom, kirakták Sawcombe-éknál.
– Nem, nem jött velünk. Vissza kellett mennie Skóciába. A tegnapi vonattal utazott el.
– Skóciába? Ilyen hirtelen?
– Igen, muszáj volt neki. Isteni öt napunk volt együtt.
– Ez a lényeg. Találkozott öreg barátnéjával?
– Doris Penberthszel? Persze. És mondhatom, kedves Mrs. Plackett, rongyosra beszéltük a szánkat. – Mrs. Plackett készítette a teát, Penelope leült az asztal mellé, és kivett a tálból egy lángost. – Igazi tündér, hogy így várt minket.
– Hát, mondtam Lindának, az lesz a legjobb, ha átjövök, kiszellőztetem a házat, teszek a vázákba egy kis virágot, mert tudom, hogy így szereti. Ja, és még az is történt, hogy Linda kicsi Darrenje jár, a minap szépen átment a konyhán. – Mrs. Plackett kitöltötte a teát. – Születésnapja van a kicsinek hétfőn. Segíteni akarok Lindának, ha lehet, inkább kedden jönnék. Egyébként lemostam az ablakokat, és a postát az asztalra tettem. – Maga alá húzott egy széket, letelepedett, vaskos, erős karjait összefonva az asztalra támaszkodott. – ...mennyi levél... egész nagy halom hevert az ajtó mögött...
Mrs. Plackett hazakerekezett, hogy Mr. Plackett elé tegye a teát. Mialatt Penelope és Mrs. Plackett pletykálkodtak, Antonia kirámolt az autóból, és fölvitte a csomagokat. Fönn is maradt, nyilván kicsomagolt, így Penelope magára maradva azt tehette, amire vágyott, amióta csak átlépte a küszöböt. Először is – irány a télikert. Megtöltötte a kannát, és végiglocsolta az összes cserepes növényt. Aztán felkapta a metszőollót, és kiment a kertbe. A fű jól megnőtt, az íriszek előbújtak, és a virágágyás vége tele volt piros és sárga tulipánnal. A korai rododendronokon már megjelentek az első virágok; Penelope letépett egy szálat, elgyönyörködött a halvány rózsaszín szirmok tökéletességében, amelyeket sötétzöld, feszes levelek öleltek körbe. Emberi kéz képtelen ilyen gyönyörködtetően kecses elrendezésre, gondolta. Kezében a virággal besétált a gyümölcsösbe – a fák virágban álltak -, és az alsó kapun át kilépett a folyópartra. A Windrush csendesen folydogált a fűzfák belógó ágai alatt. Nyíltak a kankalinok, a halványlila mályvák, s a nádas sűrűjéből egyszer csak egy vadkacsa bukkant elő. Úszott az árral, s Penelope nagy gyönyörűségére hat pelyhes kiskacsa iszkolt a nyomában. Penelope lesétált a fahídig, magába szívta a látványt, és elégedetten visszaindult a házba. Átvágott a gyepen, mikor Antonia szólt le neki az emeleti hálószobájából.
– Penelope. – Penelope megállt, felnézett. Antonia fejét és vállát a burjánzó lonc fogta keretbe. – Hat óra elmúlt. Felhívhatom Danust? Megígértem neki, értesítem, hogy biztonságban hazaértünk.
– Hát persze. Használd a hálószobámban lévő telefont. Mondd meg, hogy csókoltatom.
– Megmondom.
A konyhában Penelope megtöltött vízzel egy üvegkancsót, és belehelyezte a rododendron virágát. Átvitte a nappaliba, amelyet már gazdagon feldíszített virággal a nem túl sok művészi érzékkel megáldott Mrs. Plackett szerető keze. Penelope letette a kancsót az asztalára, és felmarkolta a levélköteget, leült vele a karosszékbe. Az unalmas, nagybetűs borítékokat, amelyek valószínűleg számlákat tartalmaztak, ledobta a padlóra, a többit átpörgette a kezében. Egy vastag, fehér boríték felkeltette az érdeklődését. Felismerte rajta Rose Pilkington szálkás írását. Feltépte a borítékot a hüvelykujjával. Hallotta, hogy egy kocsi kanyarodik be a kapun, és megáll a bejáratnál.
Nem kelt fel. Ha idegen, majd csenget, ha barát, csak besétál az ajtón. Az utóbbi történt. Léptek közeledtek a konyha felől, a hallból. A nappali ajtaja felpattant, és a fia, Noel sétált be.
– Noel! – Penelope ugyancsak meglepődött.
– Hello. – Noel őzbarna gyapjúnadrágot, égkék pulóvert viselt, a nyakában egy piros pöttyös pamutkendő díszlett. Napbarnította bőrével meghökkentően jóképű volt. Penelope megfeledkezett Rose Pilkington leveléről.
– Hát te meg honnan bújtál elő?
– Walesben voltam. – Noel becsukta maga mögött az ajtót. Penelope feléje nyújtotta az arcát, arra számítva, hogy Noel rácuppant egy felületes csókot, ahogy szokta, de a fiú nem hajolt le hozzá, hogy megölelje. Ehelyett kecsesen elhelyezkedett a kandalló előtt, kezét zsebre dugta, vállával nekidőlt a párkánynak. A feje fölött a fal, ahol hajdan a Kagylókeresők lógott, üresen ásított. – Ott töltöttem a húsvéti hétvégét. Most megyek vissza Londonba. Gondoltam, beugrom.
– Húsvéti hétvége? De hiszen ma már szerda van.
– Hosszú hétvége volt.
– De jó dolgod van! Kellemes volt?
– Igen. Köszönöm. És milyen volt Cornwall?
– Csodás. Öt óra tájban értünk vissza. Még ki sem csomagoltam.
– És az útitársaid merre vannak? – kérdezte Noel némi éllel a hangjában. Penelope szigorúan ránézett, de Noel pillantása elkalandozott, nem nézett rá.
– Danus Skóciában van. Tegnap utazott vissza vonattal. Antonia pedig odafönn van a hálószobámban, megpróbálja felhívni, hogy közölje, hazaértünk.
Noel felvonta a szemöldökét.
– Ebből nehéz kikövetkeztetni, mi történt. Hogy visszament Skóciába, ez arra mutat, hogy a viszonyok feszültté váltak, amíg ott mulattatok a Sands Hotelben. Mégis – Antonia telefonál neki. Ezt magyarázd meg!
– Nem kell semmit sem megmagyarázni. Danusnak megbeszélt találkozója van Edinburghben, amit nem mulaszthatott el. Ilyen egyszerű. – Noel arcán látszott, hogy nem hitte el. Penelope témát váltott. – Itt maradsz vacsorára?
– Nem, vissza kell mennem Londonba. – De nem mozdult.
– Akkor... innál valamit?
– Nem, köszönöm, nem kérek semmit.
Nem hagyom, hogy terrorizáljon, futott át Penelope agyán.
– Én viszont innék egyet – mondta. – Egy whiskyt szódával. Hoznál nekem, lennél olyan szíves... ?
Noel habozott, azután kiment az ebédlőbe. Penelope hallotta, hogy kinyitja a tálalót, ahogy összecsendülnek a poharak. Felmarkolta a levélhalmot az öléből, és az asztalra tette. Amikor Noel visszatért, látta, hogy a fiú meggondolta magát az itallal kapcsolatban, mert két poharat hozott. Az egyiket átnyújtotta az anyjának, és elfoglalta előbbi helyét a kandalló előtt.
– És a Kagylókeresők? – szólalt meg.
Aha, szóval erről van szó. Penelope mosolygott.
– Olivia említette neked a dolgot, vagy Nancy?
– Nancy.
– Nancy iszonyúan megsértődött, hogy ezt tettem. Személyében érzi magát megbántva. Te is így érzel? Azért jöttél, hogy ezt közöld?
– Nem. Csak szeretném megkérdezni, hogy mi az ördög vitt rá, hogy ilyesmit tegyél.
– A képet az apámtól kaptam. Úgy érzem, azzal, hogy a képtárnak ajándékoztam, neki adtam vissza.
– Van fogalmad arról, mennyit ér?
– Azt tudom, nekem mennyit ér. Ami a hivatalos, becsült értékét illeti, még sosem volt kiállítva sehol, így nem is értékelték fel.
– Felhívtam a barátomat, Edwin Mundyt, és elmondtam neki, mit csináltál. Persze, sose látta a képet, de egészen pontosan tudja, hogy mennyiért kerülne kalapács alá. Tudod, hogy milyen árat mondott... ?
– Nem, és nem is akarom hallani.
Noel már nyitotta a száját, hogy megmondja, amikor a tekintete olyan félelmetes, tiltó pillantással találkozott, hogy inkább nem szólalt meg.
– Dühös vagy – mondta neki Penelope. – Te is, meg Nancy is valamiért azt képzelitek, hogy olyasmit adtam oda, ami a tiétek is volt. Tévedsz, Noel. Sosem volt a tiétek. Ami pedig a két vásznat illeti, örülhetsz, mert megfogadtam a tanácsodat. Sürgettél, hogy adjam el, a Boothby céghez küldtél, Mr. Roy Brooknerhez. Ő talált nekem egy magángyűjtőt, aki százezret ajánlott értük. Elfogadtam az ajánlatot. A pénzt megkaptam, az örökséget fogja gyarapítani, ha meghalok. Elégedett vagy ennyivel, vagy még többet akarsz?
– Szólnod kellett volna nekem. Végtére is a fiad vagyok.
– Már megbeszéltük a dolgot ezerszer. És vagy semmire sem jutottunk, vagy összevesztünk. Én tudom, mit akarsz, Noel. Pénzt – most. Ide, a kezedbe. Hogy aztán beleölhesd valami vad ötletbe, amely feltehetően balul üt ki. Van egy tökéletesen megfelelő állásod, de te jobbat akarsz. Tőzsdézésbe fognál. Aztán mikor beleunnál, és feltehetően egy filléred sem maradna, akkor valami mást találnál ki... egy másik aranytojást tojó tyúkot fedeznél fel, valahol a nem létező szivárvány alatt. A boldogság belőled hozza ki a legtöbbet, a gazdagság csak külsőleges dolgokat tud adni. Annyi mindened van. Miért nem veszed észre? Miért akarsz mindig többet és többet?
– Úgy beszélsz, mintha csak magamra gondolnék. Hát nem. A nővéreimre is gondolok, meg az unokáidra. A százezer soknak hangzik, de adózni kell belőle, és ha továbbra is mindent jöttment sánta kutyát istápolni akarsz belőle, aki az utadba kerül, és...
– Noel, ne beszélj úgy velem, mintha már szenilis lennék. Szellemi képességeim teljes birtokában vagyok, és továbbra is én fogom megválasztani a barátaimat. És magam döntök a saját ügyeimben. Most, hogy Porthkerrisbe mentem, a Sands Hotelben laktam, és magammal vittem Danust és Antóniát – most éreztem életemben először, hogy milyen jó nagyvonalúnak és költekezőnek lenni. Most először nem kellett meggondolnom minden fillért. Először éltem át, hogy ajándékozhatok szabadon, ahogy a kedvem tartja. Sose fogom elfelejteni ezt az élményt, ami annál is becsesebb, mert hálás szívvel fogadták az ajándékomat.
– Erre vágysz? Örök hálára?
– Nem, csak szeretném, ha megértenél. Már belefáradtam az örökös követelődzéseidbe, a terveidbe, mégpedig azért, mert mindezt már egyszer átéltem az apád oldalán. Nem akarom elölről kezdeni.
– Nem vádolhatsz engem az apám miatt.
– Nem is teszem. Kisfiú voltál, amikor otthagyott mindnyájunkat. Benned azonban sok mindent hátrahagyott önmagából. Jó dolgokat – a szépségét, a báját és a kétségtelenül meglévő képességeit. Emellett viszont más jellemvonásokat is, s ezek nem olyan vonzóak: a nagyravágyó terveket, a luxus iránti igényt, és a többiek tulajdona iránti teljes érzéketlenségét. Ne haragudj. Nem kellemes ilyeneket mondani, de azt hiszem, elérkezett az idő, hogy őszintén beszéljünk egymással.
– Nem tudtam, hogy ennyire utálsz – mondta Noel.
– Noel, te a fiam vagy. Nem fogod fel, hogy ha nem szeretnélek mindennél jobban, akkor nem törődnék vele, mit mondjak, és mit ne mondjak neked?
– Különös módját választod a szeretetnek. Mindenedet idegeneknek adod, és a gyerekeidnek semmit...
– Éppen úgy beszélsz, mint Nancy. Nancy azt vágta a fejemhez, hogy sohasem kapott tőlem semmit. Mi a bajotok? Te, Nancy és Olivia voltatok az életem középpontjában. Évekig értetek éltem, semmi másért. Elkeserítő ilyesmiket hallanom ezek után. Azt érzem, mintha valahogy, valamikor teljesen elveszítettelek volna benneteket.
– Igen – mondta Noel lassan. – Ez történt.
Ezek után már nem volt mit mondaniuk egymásnak. Noel megitta, ami a poharában volt, az üres poharat a kandallópárkányra tette. Menni készült, s Penelope úgy érezte, nem bírná elviselni, ha szívükben ezzel az egymás iránti keserűséggel válnának el.
– Maradj itt vacsorára, Noel. Hamar megleszünk vele. Tizenegyre visszaérnél Londonba.
– Nem. Mennem kell – mondta a fiú, és elindult. Penelope felemelkedett a karosszékéből, és a konyhán át kikísérte. Noel nem nézett rá, csak beszállt a kocsiba, becsapta az ajtót, és becsatolta a biztonsági övét. Beindította a motort.
– Noel. – A fiú mosolytalan arccal anyja felé fordult. Szép arcán csöppnyi szeretet sem rezdült. – Ne haragudj – mondta Penelope. Noel kurtán bólintott, tudomásul vette a bocsánatkérést. Az anyja mosolyogni próbált. – Gyere megint, nemsokára. – De az erős motor már felbődült, s a szavai belevesztek a zajba.
Penelope visszament a házba, amint Noel kocsija elrobogott. Megállt a konyhaasztal mellett, arra gondolt, hogy vacsorázni kellene, de csak tanácstalanul ácsorgott egy darabig. Hatalmas erőfeszítéssel összeszedte magát, kiment a kamrába, behozott egy kosár krumplit. A mosogató mellé állt, hideg vizet folyatott, és arra gondolt, tán sírni fog, de már túl volt a könnyeken.
Percekig meg sem tudott mozdulni. Azután a konyhai telefonkészülék éles hangon csörrent egyet, s ez visszarántotta a valóságba. Kinyitott egy fiókot, éles kis kést vett elő. Amikor Antonia lerohant hozzá a lépcsőn, már békésen hámozta a krumplit.
– Ne haragudj, iszonyú sokáig beszéltünk. Danus üzeni, hogy kifizeti majd a hívást, mert sokba fog kerülni. – Antonia leült az asztal mellé, lógázta a lábát. Mosolygott, s mint egy jól tartott kismacskáról, lerítt róla az elégedettség. – Danus csókoltat, és azt mondta, ír majd neked egy hosszú levelet. Nem afféle udvariaskodót, hanem igazit. Holnap reggel megy az orvoshoz, és abban a pillanatban felhív minket, amint megtudja az eredményt. Olyan jó volt hallgatni, egyáltalán nem aggódik. Azt mondja, még odafönt, Edinburghben is süt a nap. Szerintem ez jó jel, nem gondolod? Nagyon jó. Ha esne, talán ő sem lenne jókedvű. Mintha hangokat hallottam volna. Látogatód volt?
– Igen, hogyne. Itt volt Noel. Éppen Londonba ment vissza, Walesből. Hétvégén volt ott, egy nagyon hosszú hétvégén, mint mondta... – Penelope megnyugodva észlelte, hogy a hangja erősen, természetesen cseng. – Hívtam, hogy maradjon itt vacsorára, de sietett. Ivott valamit, és már futott is.
– Sajnálom, hogy nem találkoztunk. De annyi mindent kellett Danusnak mondanom. Nem tudtuk abbahagyni a csevegést. Ne vegyem át a hámozást? Vagy inkább keressek egy káposztát vagy ilyesmit? Esetleg megterítsek? Hát nem jó újra itthon...? Tudom, hogy ez nem az én otthonom, de úgy érzem magam, mintha az lenne, jólesik megint itt lenni. Te is ezt érzed, ugye? És nem bántál meg semmit...?
– Nem – mondta Penelope. – Semmit nem bántam meg.
Másnap reggel kilenc órakor kétszer egymás után telefonált Londonba, és megbeszélt két találkozót – az egyiket Lalla Friedmann-nal.
Danusnak tíz órára kellett megjelennie az orvosnál, és a két nő arra számított, hogy fél tizenkettő előtt nem jut telefonhoz, hogy közölje velük az eredményt. De Danus már tizenegykor hívta őket. Penelope vette föl a telefont, Antonia a kertben teregette a ruhákat a könnyű szélben.
– Podmore's Thatch.
– Itt Danus.
– Danus!! Jaj, kedvesem, Antonia kinn van a kertben. Mi újság? Mondja gyorsan!
– Nem tudok semmit sem mondani. Penelope csalódottságot érzett.
– Nem volt a doktornál?
– De igen, felmentem a kórházba az EEG-eredményért, és... nem fogja elhinni, de a komputerük lerobbant, úgyhogy nem tudták odaadni a leletet.
– Hihetetlen. És elkeserítő! Meddig kell még várnia?
– Nem tudom. Ezt sem mondták.
– Akkor mihez kezd most?
– Emlékszik, hogy meséltem a barátomról, Roddy McCrae-ről? Tegnap este megittunk valamit együtt, s mondta, hogy egy hétre horgászni megy Sutherlandbe. Hívott engem is, a halászkunyhójukban ellakhatunk, és én elfogadtam a meghívást. Ha úgyis várnom kellene még két napig, hogy megtudjam az eredményt, akkor akár egy hetet is várhatok. Legalább nem rágom itthon a körmömet, és nem kergetem őrületbe az anyámat.
– És mikor menne vissza Edinburghbe?
– Csütörtök táján.
– A mamája eléri ott telefonon, ha megvan az eredmény?
– Nem, ez a hely tényleg a világ végén van. Amúgy is, ha már eddig kibírtam, ez a pár nap már nem számít...
– Akkor talán valóban jobb, ha elmegy. Mi majd szorítunk addig is. És sokat gondolunk magára. Megígéri, hogy rögtön telefonál, amint visszatér?
– Persze. Antonia ott van a közelben?
– Mindjárt szólok neki. Tartsa a vonalat...
Penelope mellétette a kagylót, és kisietett az üvegházba. Antonia éppen visszafelé jött a gyümölcsösből, derekán az üres vesszőkosárral. Rózsaszín blúza ujját felgyűrte, tengerészkék szoknyája lobogott a szélben.
– Antonia, siess, Danus van a telefonban...
– Máris? – Antonia elsápadt. – Mit mondott? Mi történt? – Nincs még eredmény, mert a komputer elromlott... de majd ő elmondja a többit. Menjél, vár. Add ide azt a kosarat...
Antonia odadobta a kosarat, és rohant a házba. Penelope a nappali ablaka alatt álló kerti padhoz lépett. Hát igen, az élet kegyetlen. Mindig adódik valami. Talán jobb is most, ha Danus elmegy a barátjával. Egy régi barát sokat segíthet ilyenkor. Elképzelte a két fiatalembert a végtelen mezők, sziklás hegyek, jéghideg északi tengerek és gyors folyású, sötét vizű hegyi folyók világában. Ott horgásznak majd ketten – igen, jól tette Danus, hogy elfogadta a meghívást. A horgászás állítólag igen megnyugtató.
A szeme sarkából mozgásra lett figyelmes. Antóniát pillantotta meg, amint kilép a télikertből, és felé közeledik. Gondterheltnek látszott. Leroskadt Penelope mellé a padra.
– A fene egye meg.
– Igen, nagyon idegesítő dolog. Mindannyiunknak.
– Az a rohadt komputer. Miért nem tudják rendben tartani ezeket a masinákat?! És miért éppen Danusszal történik ez?
– Valóban nagy pech. De mit tegyünk, bele kell nyugodni.
– Neki jó, ő elmegy horgászni egy hétre... Penelope nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon.
– Úgy beszélsz, mint egy elhanyagolt feleség – mondta.
– Tényleg? – Antonia meghökkent. – Nem akartam... Csak még egy hetet kibírni – iszonyú sok...
– Tudom. De sokkal jobb neki, ha nem lesi a telefont. Annál nincs rosszabb. Elfoglalja magát, és élvezni fogja a dolgot. Te pedig ezt biztosan nem veszed rossz néven tőle. El fog futni ez a hét. Majd kitalálunk mindenféle mulatságot. Hétfőn Londonba megyek. Nem akarsz velem jönni?
– Londonba? Miért?
– Meglátogatom néhány régi barátomat. Még van némi hiányérzetem. Ha velem jössz, kocsival mehetünk. Ha inkább maradnál, akkor megkérlek, vigyél ki Cheltenhambe, és onnan vonattal megyek.
Antonia gondolkozott kicsit.
– Nem. Inkább maradnék. Úgyis hamarosan Londonba kell mennem, kár lenne egy nappal is megrövidíteni a vidéki vakációmat. Mrs. Plackett amúgy sem jön hétfőn Darren születésnapja miatt, elvégezném a házimunkát, és főzök egy csodás vacsorát neked. Mellesleg – mosolyodott el Antonia, s megint kezdett régi önmagára hasonlítani -, lehet, hogy Danus tízmérföldnyi körzetben telefonra lel, és felhív majd. Borzasztó lenne, ha nem lennék itt...
Penelope tehát egyedül utazott Londonba. Antonia kivitte őt a cheltenhami pályaudvarra, ahol feltette a negyed tízes vonatra. Penelope Londonban bement a Royal Academy képtárába, azután Lalla Friedmannal ebédelt. Később leintett egy taxit, és a Gray's Inn Roadra vitette magát, az Enderby, Looseby & Thring ügyvédi irodába. A titkárnőnél bejelentkezett, s a lány felkísérte a keskeny lépcsőn Mr. Enderby szobájához. A lány kopogott, és benyitott az ajtón.
– Mrs. Keeling van itt, Mr. Enderby.
A titkárnő félreállt, Penelope belépett. Mr. Enderby felállt az íróasztalától, és elébe jött, hogy üdvözölje.
A régi, pénzben szűkös időkben Penelope busszal vagy metróval ment volna a Gray's Inn Roadról a Paddington pályaudvarra. Most is így tervezte, de amikor kilépett az ügyvédi irodából az utcára, belátta, hogy hatalmas küzdelmet jelentene, ha tömegközlekedési eszközökkel próbálná magát átverekedni London belvárosán. Meglátott egy üres taxit, odaintette.
Hátrahanyatlott a taxi hátsó ülésén, s jólesően belemerült a gondolataiba. Örült, hogy egyedül van. Végiggondolta a Mr. Enderbyvel folytatott megbeszélést. Mindent elrendeztek, de az egész igen fárasztó volt. Penelope lelkileg és testileg egyaránt rettentően kimerültnek érezte magát. Fájt a feje, a lábfeje mintha beledagadt volna a cipőbe. Ráadásul még melege is volt. Felhős volt ugyan a délután, de meleg is, és a városi levegő fülledt és szennyes. Amíg a sofőr várta, hogy váltson a lámpa, Penelope kifelé figyelt, és leverőnek találta a látványt. A hatalmas, nyüzsgő városban milliónyi ember rohant ide-oda; az arcuk feszült, aggódó, mintha éppen lekésnének egy létfontosságú találkozóról. Valaha ő is itt élt. London volt az otthona. Itt nevelte fel a gyerekeit. Most nem értette, hogyan bírta ki azokat az éveket.
A negyed ötös vonattal akart hazamenni, de a Marylebone Road annyira bedugult, hogy Penelope belenyugodott, későbbi vonatra kell szállnia, mert a kérdéses időben még csak Madame Tussaud panoptikumánál jártak. A Paddington pályaudvaron kifizette az inflációtól alaposan felduzzadt útiköltséget, ellenőrizte a menetrendet, azután keresett egy telefont, hogy felhívja Antóniát, és megmondja neki, háromnegyed nyolckor lesz a pályaudvaron. Vett egy képes újságot, bement a pályaudvar éttermébe, rendelt egy teát, és várakozott.
A túlzsúfolt, túl meleg kocsi kényelmetlen volt, már azt hitte, sose ér haza. Megkönnyebbült, mikor leszállhatott, és hálás volt Antóniának, aki már a peronon várta, megcsókolta, és a gondjaiba vette. Kiléptek az épületből, Penelope felnézett a tiszta, esti égboltra, beszívta a füvek-fák illatát, a friss, aromás levegőt.
– Mintha hetekig lettem volna távol – mondta Antóniának. Beültek az öreg Volvóba, és elindultak haza.
– Jól telt a nap? – kérdezte Antonia.
– Igen, de teljesen kimerültem. Piszkosnak, törődöttnek érzem magam, mint egy öreg csavargó. Egészen elfelejtettem, milyen zűrös hely London. Órák telnek el csak azzal, hogy az ember eljusson az egyik helyről a másikra. Ezért késtem le a vonatot is. Amin jöttem, tele volt munkából hazafelé tartó emberekkel, és kifogtam a leghatalmasabb üleppel rendelkező embert – pont ő ült mellém.
– Sült csirkét csináltam vacsorára, de lehet, hogy már túl késő van az evéshez.
– Igazándiból egy forró fürdőre vágyom, és bebújni az ágyba...
– Akkor tedd ezt, ahogy hazaérünk. Ha már ágyban vagy, felmegyek, és fölviszek tálcán egy kis vacsorát.
– Te vagy a legédesebb gyermek a világon.
– Be kell vallanom valamit. Podmore's Thatch fura hely nélküled...
– És mit csináltál nagy magányodban?
– Lenyírtam a füvet. Be tudtam indítani a gépet, úgyhogy nagyon profi munkát végeztem.
– Danus telefonált?
– Nem. De igazából nem is számítottam rá.
– Holnap kedd. Még két nap, aztán hallunk felőle.
– Igen – mondta Antonia, aztán mindketten elhallgattak. Az út felkanyarodott Cotswold dombjaira.
Penelope azt hitte, rögtön álomba ájul majd, de tévedett. Elszundított, de minduntalan felriadt. Forgolódott, megint elszunnyadt. Félálmában hangok kergetőztek, értelmetlen beszélgetésfoszlányok követték egymást. Megjelent előtte Ambrose, majd Dolly Keeling, és arról fecsegett, hogy a szobáját halványlilára hangolja át. Aztán jött Doris, járt a szája, szavait harsány nevetések szakították meg. Lalla Friedmann újra fiatal volt. Fiatal és riadt, mert a férje, Willi az őrület küszöbén állt. Soha nem adtál nekem semmit. Soha nem kaptunk tőled semmit. Biztosan elment az eszed. Kihasználnak téged. Antonia felszállt egy vonatra, és elutazni készült örökre. Valamit akart neki mondani, de a vonat fütyült, s Penelope csak azt látta, hogy mozog a szája, és ettől izgatott lett, mert tudta, hogy amit Antonia mond, nagyon fontos. És aztán jött a régi álomkép: az üres tengerpart, ködös homályba burkolva, és az elhagyatottság érzete – tudta, hogy rajta kívül nincs sehol senki.
Sose akart véget érni a sötétség. Időről időre felkattintotta a villanyt, és megnézte az órát. Hajnali kettő. Fél négy. Fél öt. A lepedője már összevissza gyűrődött, a végtagjaiban az ólmos fáradtság nem enyhült. Nagyon vágyott már a fényre.
Végre hajnalodott. Penelope figyelte, ahogy virrad, és megkönnyebbült. Elszundított megint, s mikor újra kinyitotta a szemét, látta a nap első halvány sugarait, egy darabka tisztán derengő eget. Hallotta a madarakat, ahogy hívogatják egymást. A rigó is megszólalt a gesztenyefán.
Az éjszakának, hála istennek, vége volt. Hét órakor törődötten, furcsamód fáradtabban, mint valaha, lassan felkelt az ágyból, bebújt a papucsba, a köntösébe. Minden mozdulat erőfeszítést, összpontosítást igényelt. Ki vánszorgott a fürdőszobába, megmosta az arcát, a fogát. Halkan mozgott, nehogy felébressze Antóniát a zörgéssel. Visszament a szobájába, felöltözött, a tükör elé ült fésülködni; feltűzte a haját. Látta a szeme alatt sötétlő karikákat, a bőre viaszfehér színét.
Lement a földszintre, akart egy csésze teát inni, aztán meggondolta magát. Inkább átment a télikerten, kinyitotta az üvegajtót, és kilépett a szabadba. A levegő gyémántkemény hideg volt. Megborzongott, szorosabbra húzta magán a kardigánt. Ugyanakkor fel is frissült, mintha hegyi patakba vagy jeges tóba ugrott volna. A frissen nyírt gyepen csillogott a dér, de egy-két helyen a nap sugarai már elolvasztották, s ott a fűszálak már zöld árnyalatban fénylettek.
A fű és a virágzó fák látványától, mint mindig, felvidult. Ez volt az ő szentélye, ez a kert, amelyet öt év kemény és élvezetes munkájával hozott létre. Egész nap itt kint lesz. Rengeteg a tennivaló. A teraszhoz sétált, ahol az öreg kerti szék állt. A kakukkfű és a pázsitviola – amely később majd vaskos, fehér és bíbor virágokat hoz – körül felburjánzott a gaz. Meglátott egy pitypangot, lehajolt, és kihúzta a makacs, erős gyökérzetű kis gyomot. Még ez a kis erőfeszítés is soknak bizonyult, mert amint felegyenesedett, furcsa szédülést érzett, s megijedt, hogy talán elájul. Ösztönösen a kerti szék támlája után kapott, s így biztosabban állt a lábán. Beleereszkedett a székbe. Elbizonytalanodva várt, mi történik. Nem kellett sokat várnia. Az éles fájdalom áramütésként hasított át a bal karján, föl, a melléig, ahol vasmarokként szorító érzéssé merevült. Penelope nem kapott levegőt, és úgy érezte, ilyen fájdalmat még sohasem tapasztalt. Behunyta a szemét, sikoltani próbált, hogy elszakítsa magát a fájdalomtól, de nem jött ki hang a torkán. Az egész világ ebben a fájdalomban sűrűsödött össze. Csak a fájdalom létezett, és marka szorítása – az ujjai között még mindig ott volt a kitépett pitypang. Valamiért nagyon fontos volt, hogy ki ne engedje a kezéből. Erezte a gyökerekről lecsüngő nedves kis földrögöket, a föld erős, átható illatát. Nagyon távolról, nagyon halkan hallotta a rigó füttyét.
Azután, lassan, lopakodva, más illatok és más neszek jöttek felé. A frissen vágott fű szaga a régmúltból, ahol a gyep a vízig húzódik, a parton vadnárciszok nyílnak. A dagály sós szele betölti a völgyet. A sirályok vijjogása... egy férfi léptei...
Micsoda fantasztikus érzés – Penelope kinyitotta a szemét. Már nem érzett fájdalmat. Nem látta a napot, talán felhő mögé bújt. Nem baj, nem számít. Semmi nem számít.
Ő jön.
– Richard.
Ott állt előtte.

Kedd reggel, május elsején Olivia a konyhájában pörkölte a kávét. Negyed tíz volt. Amíg főtt a tojás, átfutotta a leveleit. Már megfésülködött, az arcát kikészítette, ahogy szokta, csak a ruhájába nem bújt még bele. A levelek között talált egy Assisit ábrázoló, élénk színekben pompázó képeslapot. Az egyik művészeti szerkesztő ott volt szabadságon. Olivia megfordította a lapot, elolvasta az évődő üdvözletet. Megcsörrent a telefon.
Kezében a képeslappal odament a készülékhez, felvette a kagylót.
– Itt Olivia Keeling.
– Miss Keeling? – A hang vidékiesen csengett. Egy asszony volt.
– Igen.
– Jaj, csakhogy elértem. Nagyon féltem, hogy már elindult munkába.
– Nem, csak fél tízkor indulok. Kivel beszélek?
– Mrs. Plackett vagyok. Podmore's Thatchből telefonálok. Mrs. Plackett. Olivia óvatosan, mintha ez roppant fontos lenne, elhelyezte a képeslapot a kandallópárkányon; a tükör díszes keretének támasztotta. A szája hirtelen kiszáradt.
– Mami...? – nyögte ki valahogy.
– Miss Keeling, nagyon sajnálom... szóval, szörnyű hírt kell közölnöm. Az édesanyja meghalt, Miss Keeling. Ma reggel. Egészen korán, még egyikünk sem volt ott.
Assisi. Az égbolt egészen valószínűtlenül kék. Még sosem volt Assisiben. Mami meghalt.
– Hogyan történt?
– Szívroham. Egészen hirtelen jöhetett. A kertben érte. Antonia találta meg, a kerti székben ült. Gyomlált, mert a kezében egy lankadt pitypangot szorongatott. Biztosan megérzett valamit, azért ült le. És... és nem látszott rajta szenvedés, Miss Keeling.
– Nem volt jól előtte?
– Nem volt semmi baja. Szépen lesülve jött vissza Cornwall-ból, mint a gesztenye, és olyan volt, mint mindig. De tegnap bement egész napra Londonba...
– Mami Londonban járt? Miért nem szólt nekem?
– Nem tudom, Miss Keeling. Azt sem tudom, miért utazott el. Cheltenhamből ment vonattal, Antonia várta este az állomáson. Antonia azt mondta, hogy nagyon fáradt volt az édesanyja tegnap este. Megfürdött, és rögtön ágyba bújt, amint hazaért. Antonia vitt fel neki tálcán vacsorát. Lehet, hogy túlfárasztotta magát...
Mami – halott. A szörnyűség, amit el sem tudott képzelni, íme, megtörtént. Mami örökre elment, akit minden más emberi lénynél jobban szeretett. Olivia most semmi mást nem érzett, csak jeges hideget. A hálókabátja vékony anyaga alatt a karja csupa libabőr lett. Mami halott. A könnyek, a felindultság és a veszteség őrjítő tudata már nyomult előre az agya hátsó felében, de még nem vette át rajta teljesen az uralmat. Olivia hálás volt ezért. Majd később, mondta magában, később jöjjön a bánat. Most félre kell tennie a gyászt, mint egy bontatlan csomagot, amelyre nem érünk rá. Elővette a keserves tapasztalatok árán leszűrt módszert: becsukta agya kis tengeralattjárójában az egyik vízhatlan szakaszt, elzsilipelte, s teljes figyelmével a gyakorlati megoldandókra összpontosított. Ügyelni kell a fontossági sorrendre.
– Mondjon el mindent, Mrs. Plackett – kérte.
– Igen. Nyolckor érkeztem ide ma reggel. Nem keddenként szoktam jönni, de mivel tegnap volt az unokám születésnapja, felcseréltem a napokat. Azért jöttem korán, mert Mrs. Kitsonnál is dolgozom ilyenkor, kedden. Bejöttem a saját kulcsommal, senkit nem találtam benn. Felraktam a vízforralót, és akkor megjelent Antonia. Kérdezte, hol van Mrs. Keeling, mert a szobája ajtaja nyitva, és az ágya üres. Nem tudtuk elgondolni, hol lehet. Aztán láttam, hogy a télikert ajtaja nyitva áll, mondtam is Antóniának, hogy biztosan kinn van már a kertben. Antonia kiment. Azután hallottam, hogy kiabál. Odafutottam. Akkor én is megláttam...
Olivia megkönnyebbülten érezte Mrs. Plackett hangján, hogy sokat megélt, talpraesett vidéki asszonysággal van dolga, aki már átesett hasonló megpróbáltatásokon. Érett korban volt, nyilván sokszor találkozott már a halállal, s ezért nem félt, nem rémült meg.
– Először is le kellett csillapítanom Antóniát. Igazán megrázta a dolog, sírt, zokogott, és reszketett, mint egy kismacska. Megpaskolgattam, magamhoz szorítottam, belediktáltam egy kis forró teát. Most már nagyon bátor kislány módjára viselkedik, itt ült velem, a konyhában. Amint jobban lett, hívtam a doktort Pudleyból, aki tíz perc múlva ott is volt, s vettem a merészséget, és felhívtam Mr. Plackettet is. Késői műszakos ma az elektronikai gyárban, úgyhogy ide tudott kerekezni. Ő meg a doktor hozták be Mrs. Keelinget a házba, és fölvitték a lépcsőn a hálószobájába. Ott fekszik most az ágyában, szépen, nyugodt arccal. Nem kell izgatnia magát emiatt...
– Mit mondott a doktor?
– Szívroham, Miss Keeling, ezt mondta. Valószínűleg villámgyors volt. Aláírta a halotti bizonyítványt. Itt hagyta nálam. Mondtam Antoniának, hogy hívjuk Mrs. Chamberlaint, de ő azt akarta, hogy magának telefonáljunk először. Talán előbb is hívhattam volna, de nem akartam addig szólni, amíg szegény édesanyja odakinn ült holtan a kertben, nehogy így kelljen rá gondolnia...
– Nagyon tapintatos, Mrs. Plackett. Akkor még senki más nem tudja...
– Nem, Miss Keeling. Csak maga.
– Rendben. – Olivia az órájára nézett. – Én majd értesítem Mrs. Chamberlaint, azután az öcsémet is. Ha ezt elintéztem, és összeszedtem magam, odamegyek Podmore's Thatchbe. Körülbelül délre odaérek. Akkor még ott találom?
– Ne gondoljon velem, Miss Keeling. Addig maradok, ameddig szükség van rám.
–- Lehet, hogy ott kell maradnom pár napra. Legyen szíves előkészíteni nekem egy szobát. És nézze meg, van-e elég élelem a házban. Ha kell, Antonia vigye el a kocsit, vásároljon be Pudleyban. Jót tesz majd neki, ha dolga van. – Még valami eszébe jutott. – És a fiatal kertész? Danus, ő is ott van?
– Nem, Miss Keeling. Skóciában van. Egyenesen odament Cornwallból. Időre ment, valami találkozóra.
– Pech. Na, nem baj. Mondja meg Antóniának, hogy csókolom.
– Akar vele beszélni?
– Nem – felelte Olivia. – Most nem. Ráér.
– Sajnálom, Miss Keeling. Hogy nekem kellett elmondanom.
– Valakinek el kellett mondania. És, Mrs. Plackett... köszönök mindent.
Olivia letette a kagylót. Kinézett az ablakon. Most vette csak észre, hogy gyönyörű idő van. Csodás májusi reggel – és Mami halott.

Mikor már mindenen túlestek, Olivia eltűnődött, vajon mihez is kezdtek volna Mrs. Plackett nélkül. Hiába volt Olivia tapasztalt nő, még sohasem intézett temetést. Ráébredt, mennyi minden elintéznivaló akad ilyenkor. Az első akadály, amelyet le kellett küzdenie, amikor megérkezett Podmore's Thatchbe, a saját nővére, Nancy volt.
Amikor felhívta az Öreg Paplakot Londonból, George Chamberlain vette fel a kagylót, és Olivia életében most először örült annak, hogy a sógora gyászos hangját hallja. Amilyen gyorsan és egyszerűen csak tudta, beszámolt neki a történtekről, hozzátette, hogy most Podmore's Thatchbe siet, és ezzel lerakta a kagylót. George-ra hagyta, hogy elmondja a szomorú hírt Nancynek. Remélte, hogy ezzel letudta a nővérét, de amikor Alphasudjével befordult Podmore's Thatch kapuján, és meglátta Nancy kocsiját, ráébredt, hogy nem úszta meg ennyivel a dolgot.
Még jóformán ki sem szállt, amikor Nancy kitárt karokkal rárontott, kék szeméből folyt a könny, az arca fel volt dagadva a sírástól. Mielőtt Olivia védekezhetett volna, már a nyakába is borult, forró arcát húga sápadt, hűvös orcájára szorította, és újult erővel hangos zokogásba fogott.
– Ó, drágám... egyenesen iderohantam. Amikor George elmondta, rögtön elindultam. Itt kellett lennem veletek, mindnyájatokkal. Én... nekem itt kellett lennem...
Olivia mereven állt, mint egy kőszikla, udvariasságból egy darabig tűrte Nancy túláradó, ízléstelen kitörését. Aztán gyengéden kiszabadította magát.
– Ez szép volt tőled, Nancy. De igazándiból nincs szükség...
– George is ezt mondta. Szerinte csak nyűgnek jöttem a nyakatokra. – Nancy előkotort a kardigánja ujjából egy nedves zsebkendőt, jól kifújta az orrát, és igyekezett összeszedni magát. – De persze én nem bírtam otthon maradni. Ide kellett jönnöm. – Kicsit megrázta magát, kihúzta a vállát. Elhatározta, hogy akkor most bátran viselkedik. – Tudtam, hogy jönnöm kell. Az út lidércnyomás volt, annyira remegtem. Mrs. Plackett adott egy teát, attól jobban lettem.
A kilátás, hogy a következő órákban Nancyt vigasztalja, és tartsa benne a lelket, több volt, mint amennyit Olivia el tudott viselni. – Nem szabad itt maradnod – mondta, és valami jó indok után kutatott az agyában, amellyel kiebrudalhatná Nancyt a házból. – Ott vannak a gyerekeid és George, nem hanyagolhatod el őket. Nekem nincs senkim, akiről gondoskodnom kellene, tehát világos, hogy nekem itt kell lennem.
– És a munkád?
Olivia visszafordult a kocsi felé, kivette kis bőröndjét a hátsó ülésről.
– Mindent elrendeztem. Hétfő reggelig nem megyek be. Na, gyerünk, menjünk be a házba. Megiszunk valamit, aztán hazamehetsz. Ha te nem kívánsz egy gin-tonicot, nekem muszáj bedobnom egyet.
Előrement, Nancy követte. Az ismerős konyha patikatisztán fogadta őket, barátságos volt, de rémesen üres.
– És mi van Noellel? – kérdezte Nancy.
– Mi lenne vele?
– Megmondtad neki?
– Persze. Rögtön azután, hogy George-dzsal beszéltem. A munkahelyén hívtam.
– És nagyon, de nagyon meg volt döbbenve?
– Igen, azt hiszem. De nem beszélt sokat.
– Idejön?
– Most nem. Mondtam neki, ha szükség lesz rá, majd értesítem.
Nancy, mintha képtelen lenne két percnél többet állni a lábán, maga alá húzott egy széket, és leült az asztal mellé. Otthoni, drámai elrohanása előtt, láthatólag nem fésülködött meg, nem púderozta be az orrát, és nem talált a szoknyájához illő blúzt.
Nemcsak ziláltnak mutatkozott, de egyenesen katasztrofálisan festett. Oliviát elfogta a szokásos türelmetlen bosszúság. Bármi történjék is – jó vagy rossz, Nancy mindenből drámát csinál, és ráadásul magára osztja a főszerepet.
– Tegnap elment Londonba – szólalt meg Nancy. – Nem tudjuk, miért. Csak úgy felszállt a vonatra, egyedül, és elmaradt egész napra. Mrs. Plackett szerint holtfáradtan jött haza. – Nancy sértődötten beszélt, mintha Penelope már megint kitolt volna vele. Olivia már azt várta, hozzáteszi: „És még csak nem is szólt nekünk, hogy meg akar halni!' Hogy témát váltson, Olivia megkérdezte:
– Hol van Antonia?
– Nem Pudleyba ment vásárolni?
– Láttad?
– Még nem.
– És Mrs. Plackett?
– Azt hiszem, odafönt van, a szobádat csinálja.
– Akkor felviszem a táskámat, és beszélek vele. Te csak maradj itt. Ha lejöttem, bedobjuk azt az italt, és utána visszamehetsz George-hoz meg a gyerekekhez.
– De nem hagyhatlak csak úgy magadra...
– Dehogyisnem – torkolta le Olivia hűvösen. – Majd telefonon beszélünk. Nekem jobb, ha egyedül vagyok.
Nancy végül elment. Olivia és Mrs. Plackett nekiülhettek megbeszélni az elintézendőket.
– Beszélnünk kell egy temetkezési vállalkozóval, Mrs. Plackett.
– Joshua Bedway. Ő a legjobb a szakmában.
– És ő hol található?
– Itt, Temple Pudleyban. Ő a falu asztalosa, csak mellékesen temet. Nagyon jó ember, tapintatos, diszkrét. Igen jól dolgozik. – Mrs. Plackett rápillantott az órára. – Már biztosan otthon van, ebédel. Hívjam fel?
– Ó, megtenné? Kérje meg, jöjjön, amilyen hamar tud.
Mrs. Plackett fel is hívta. Nem álszenteskedett, nem suttogott, hanem egyszerűen előadta a kívánságot, és választ várt. Mintha csak arra kérné a mestert, hogy jöjjön megjavítani a kaput. Amikor lerakta a kagylót, elégedettség honolt az arcán, mint aki tudja, jól végezte a dolgát.
– Na, ez rendben. Három órakor itt lesz. Átjövök vele. Talán könnyebb magának, ha én is itt vagyok.
– Igen – felelte Olivia. – Sokkal könnyebb.
A konyhaasztalnál ülve összeírtak néhány teendőt. Olivia felhajtotta a második gin-tonicját is, Mrs. Plackett pedig elfogadott egy pohárka bort. Micsoda kiszolgálás, mondta Oliviá-nak. Nagyon szerette a borocskát.
– A következő ember, akit meg kell keresni, Miss Keeling – a pap. Templomi temetés lesz, ugye, katolikus szertartás. Le kell kötnünk egy helyet a temetőkertben, és kitűzni a temetés időpontját. Azután ki kell gondolni a szertartást, az énekeket, effélét. Remélem, szeretne éneket. Mrs. Keeling szerette a zenét, és szép is a muzsika egy temetésen...
A praktikus dolgok elrendezése kissé könnyített Olivia lelkén. Lecsavarta a töltőtolla kupakját.
– Hogy hívják a papot?
– Thomas Tillingham atyának. De csak Mr. Tillinghamnek szólítják. Ott lakik a paplakban, a templom mellett. Talán be kéne szólni neki, áthívni holnap reggel egy kávéra.
– Ismerte az anyámat?
– Ó, persze, Mrs. Keelinget mindenki ismerte.
– Nem volt nagy templomjáró...
– Hát, lehet, hogy nem, de mindig segített a karácsonyi vásár megszervezésében, és adakozott is az orgonára. Néha meg is hivta Tillinghaméket ebédre. A legszebb abrosszal terített, és a legjobb borát adta eléjük.
Ezt nem volt nehéz elképzelni. Olivia – először aznap – elmosolyodott.
– Igen, a barátok szórakoztatása, mindig is ez volt a kedvenc foglalatossága.
– Ő minden szempontból csodálatos asszony volt. Mindenről lehetett vele beszélgetni. – Mrs. Plackett aprót kortyintott a poharából. – És még egy dolog, Miss Keeling. Szólnia kell Mrs. Keeling ügyvédjének, hogy ő nincs többé velünk. Bankszámla, egyebek – rendezni kell az effélét is.
– Igen, már eszembe jutott. – Olivia felírta magának: Mr. Enderby, Looseby & Thring. – Hirdetményeket kell feladnunk az újságokban. A Timesban, talán a Daily Telegraphban...
– És virágok a templomba... az nagyon szép. Magának nem lesz rá ideje, de van egy helyes lány Pudleyban egy kis teherautóval. Amikor Mrs. Kitson anyósa meghalt, gyönyörű virágokat hozott.
– Jó, meglátjuk. De először is el kell döntenünk, mikor legyen a temetés.
– És a temetés után... – Mrs. Plackett bizonytalanul elhallgatott. – Manapság sokan azt mondják, ez fölösleges, de szerintem szép dolog, ha a temetés után a népek visszajöhetnek a házhoz, és kapnak egy csésze teát valami harapnivalóval. Például gyümölcstortát, az kitűnő. Persze, a temetés idejétől is függ, de ha például messziről is érkeznek ismerősök, és biztosan sokan jönnek majd hetedhét határból, akkor olyan barátságtalan dolog őket csak úgy szélnek ereszteni... És valahogy jobb érzés is – könnyebben lehet beszélgetni, feloldani a bánatot. Akkor az ember nem érzi magát olyan egyedül...
A vidéki halotti tor gondolata, e régi szokás Oliviában addig fel sem merült. Rögtön belátta, hogy Mrs. Plackettnek igaza van.
– Helyes, jól mondja. Rendezünk valami effélét. De be kell vallanom, rémes szakácsnő vagyok. Segítenie kell nekem.
– Maga csak bízza rám a dolgot. A gyümölcstorta a specialitásom.
– Hát akkor, azt hiszem, mindent megbeszéltünk. – Olivia lerakta a tollat, és hátradőlt a székben. Az asztal fölött nézték egymást, ő meg Mrs. Plackett. Egy darabig hallgattak. Azután Olivia azt mondta: – Úgy tudom, Mrs. Plackett, maga volt talán a legjobb barátja az anyámnak. Most már tudom, hogy nekem is az.
Mrs. Plackett zavarba jött.
– Nem tettem többet, csak ami a kötelességem, Miss Keeling.
– Antonia jól van?
– Azt hiszem, igen. Nagyon megrázta a haláleset, de belevaló kislány. Jó ötlet volt, hogy elküldte vásárolni. Olyan hosszú listát adtam neki, mint a karom. Hadd foglalja el, hadd érezze hasznosnak magát. – Ezzel Mrs. Plackett felhajtotta a maradék borát. Lerakta az üres poharat, és felállt. – Ha jó úgy, most hazamegyek, adok Mr. Plackettnek valami harapnivalót. De háromkor itt vagyok, hozom Joshua Bedwayt. Addig maradok, amíg nem végez.
Olivia kikísérte az asszonyságot az ajtóig, és nézte, ahogy elkerekezik. Masszív jelenség, mint mindig. Amint ott állt, közeledő autó hangjára lett figyelmes, s a következő pillanatban a Volvo befordult a kapun. Olivia nem mozdult. Hiába volt gyengéd érzésekkel Cosmo lánya iránt, hiába sajnálta Antóniát, hisz őt is bánat érte, úgy érezte, több könnyes össze-borulást ma már nem tudna elviselni. A tartózkodás acélkeménységű páncélja volt egyelőre minden, amit védekezésképpen maga elé tarthatott. Nézte, amint a kocsi lassít és megáll; amint Antonia kioldja a biztonsági övét, és előbújik a volán mögül. Olivia összefonta a karját a mellén, a testbeszéd nyelvén jelezve ezzel: vigyázat, rám rontani tilos! A kocsi teteje fölött, néhány méternyi távolságból találkozott a pillantásuk. Pár másodpercnyi csönd után Antonia halkan becsukta a kocsi ajtaját, és odasétált Oliviához.
– Szóval, itt vagy – csak ennyit mondott.
Olivia megmozdult, mindkét kezét Antonia vállára tette.
– Igen, itt vagyok. – Antonia arcához hajolt, s a két nő szertartásosan megpuszilta egymást. Rendben lesz minden, nincs semmi színészkedés, állapította meg Olivia megkönnyebbülten. Ugyanakkor szomorúságot is érzett, hiszen a hajdani gyermek végérvényesen felnőtté vált, s mindig szomorú tudomásul venni, hogy végleg elmúlik a fiatalság.
Pontban három órakor Joshua Bedway megjelent kicsiny furgonjával. Mrs. Plackett ült mellette. Olivia titkon tartott attól, hogy afféle gyászhuszár – színtiszta feketében, komor arckifejezéssel. De csupán egy tisztességesen öltözött, overall helyett felöltőt, fekete nyakkendőt viselő férfi lépett elé. Napbarnított parasztarcán látszott, hogy nem komorságra van teremtve.
Egyelőre azonban csakugyan szomorú és részvétteljes volt. Azt mondta Oliviának, hogy az anyja mindenkinek nagyon fog hiányozni a faluban. A hat év alatt, amíg itt élt közöttük, nagyon is a kis közösség részévé vált.
Olivia megköszönte kedves szavait, s imigyen túlestek a formaságokon. Mr. Bedway előhúzta a noteszát, s közölte Oliviával, hogy néhány részletkérdést tisztázniuk kell. Felsorolta, mik legyenek is azok. Ahogy hallgatta őt, Olivia ráébredt, hogy a maga nemében igazi profival van dolga. Ez jóleső érzéssel töltötte el. A férfi feltette a szükséges kérdéseket, Olivia válaszolgatott. Végül összecsukta a jegyzetfüzetet, a zsebébe tette.
– Azt hiszem, ez minden, Miss Keeling, a többit rám bízhatja – mondta, s Oliviát nem is kellett győzködnie. Hívta Antóniát, s együtt elmentek.
Nem a folyóhoz mentek le, hanem ki a kapun, és átvágtak az út mögötti domboldalon. A régi kis ösvényen sétáltak fel a falu mögött emelkedő hegyre. A mezőkön juhok legelésztek a bárányaikkal; a galagonyasövények virágban állottak, a mohos árokpartokon százával bontogatták szirmaikat a kankalinok. A hegy tetején ősöreg bükkfák meredeztek földből kifordult gyökerekkel, amelyeket évszázadok szele-vihara tárt a napvilágra. Lihegve, izzadva értek fel a hegytetőre, s megkönnyebbülve rogytak le a gyökerek tövébe, hogy szétnézhessenek.
A táj sok-sok mérföldnyire tárult elébük; hamisítatlan, romlatlan, angol vidéket fürösztött a napfény ezen a kivételesen meleg tavaszi délutánon. Ideföntről játékszerré törpültek a gazdaságok, a traktorok, a házak, minden. Mélyen alattuk bújt meg a szunyókáló kis falu, Temple Pudley, a maga aranyos-sárgás kőházikóival. A templomot félig-meddig elrejtette a szemük elől a sok tiszafa, de Podmore's Thatch és a Sudeley Arms fogadó fehérre meszelt falai tisztán látszottak. Füstkígyók, puhán borzas-szürkék, mint a madártoll, kanyarogtak az égnek a kéményekből. Az egyik kertben egy férfi a rozséból tüzet gyújtott.
Szívvidító csönd volt, amelybe csak a juhok távoli bégetése és a szélben susogó bükkfaágak nesze vegyült. Magasan odafönt, a kék levegőégben egy lassú repülőgép zümmögött, mint egy álmos méh, de ez sem zavarta a békés idillt.
Egy darabig egyikük sem szólalt meg. Mióta újra találkoztak, Olivia szünet nélkül telefonált – vagy őt hívták, Nancy például kétszer, teljesen fölöslegesen. így nem maradt idejük, hogy szót váltsanak. Most Olivia szemügyre vette Antóniát, aki nem messze ült tőle a dús fűben, fakó farmernadrágjában, halvány rózsaszín ingben. A pulóvere, amelyet levetett az izzasztó mászás során, mellette hevert; a haja előrehullott, eltakarta az arcát. Cosmo Antóniája... Saját nyomorúságos érzései közepette Olivia szíve megesett a lányon. Még alig múlt tizennyolc éves, s máris mennyi szomorú dolgot kellett megErnie. De ezeket már nem lehet meg nem történtté tenni, s Olivia tudta, most, hogy Penelope nincs többé, Antonia sorsa ismét az ő felelőssége.
– Mit csinálsz most? – törte meg Olivia a csendet. Antonia ránézett.
– Hogy érted ezt?
– Úgy értem, hogy mit fogsz most csinálni? Most, hogy Mami elment, nincs okod, hogy Podmore's Thatchben maradj. Döntened kell a jövődről. Gondolkozzál, mi legyen.
Antonia elfordult megint, felhúzta a térdét, és ráfektette az állát.
– Már gondolkoztam.
– Londonba akarsz jönni? Elfogadod az ajánlatomat?
– Igen, ha lehet. Szeretném. De nem most rögtön. Kicsit később.
– Nem értelek.
– Arra gondoltam... talán jó lenne, ha még egy kicsit itt maradhatnék. Szóval.;. mi lesz a házzal? Eladjátok?
– Gondolom, igen. Én nem költözhetem ide, Noel sem. Azt pedig nem hiszem, hogy Nancy Temple Pudleyba akarna jönni. Nem elég előkelő neki meg George-nak...
– Ebben az esetben a vevők idejönnének, hogy megnézzék a házat, ugye? Sokkal szívesebben fizetnének jó árat érte, ha bútorozva maradhatna, ha nyílnának a kertben a virágok, és rend lenne a ház körül. Arra gondoltam, itt maradnék, ügyelhetnék mindenre, körbevezethetném az érdeklődőket, nyírnám a füvet. És ha megvették a házat, akkor mennék Londonba.
Olivia meglepődött.
– De hát, Antonia, teljesen egyedül lennél... Egymagad az egész házban. Hogy bírnád?
– Nem számít, egyáltalán nem bánnám. Ez nem olyan ház... Azt hiszem, sohasem érezném magam elhagyatottnak benne.
Olivia eltöprengett, és úgy vélte, Antonia javaslata nagyon is ésszerű.
– Hát, ha biztos vagy benne, hogy jó lenne neked, mi csak roppant hálásak lehetünk érte. A családból senki se érne rá idejárkálni, Mrs. Plackettnek meg más kötelezettségei is vannak. Persze, még semmit nem döntöttünk el, de abban biztos vagyok, hogy a házat eladjuk. – Még valami eszébe jutott. – De a kerttel nem neked kéne foglalkoznod. Danus biztosan visszajönne dolgozni.
– Nem tudom – mondta Antonia. Olivia a szemöldökét ráncolta.
– Nem arról volt szó, hogy csak egy megbeszélésre kell mennie Skóciába?
– De igen. Egy doktorral...
– Beteg?
– Epilepsziás. Olivia megrémült.
– Epilepsziás? Micsoda szörnyűség... Mami tudta?
– Nem, egyikünk sem tudta. Csak akkor szólt, amikor vége volt a cornwalli vakációnknak.
Olivia érdeklődését felcsigázta a dolog. Még sohasem látta azt a fiatalembert, de abból, amit az anyjától és Antóniától hallott róla, csak egyre kíváncsibb lett rá.
– Micsoda titoktartó lélek. – Antonia nem szólt semmit. – Mami mondta nekem – folytatta Olivia -, hogy nem vezet autót, és nem iszik sohasem alkoholt; te is megemlítetted ezt a leveledben. Most már értem...
– Igen, erről volt szó.
– És mi történt vele Edinburghben?
– Elment az orvoshoz, megint megröntgenezték a fejét, de a kórházi komputer elromlott, így nem lett meg az eredménye. Felhívott, hogy ezt elmondja, még a múlt csütörtökön, ha jól emlékszem. Aztán fogta magát, és a barátjával elment egy hétre horgászni. Azt mondta, hogy jobb neki, ha nem rostokol otthon, és nem idegesíti magát.
– Mikor jön vissza a horgászásból?
– Csütörtökön. Holnapután.
– Akkorra tudni fogja az eredményt?
– Igen.
– És mi lesz? Visszajön Gloucestershire-be dolgozni?
– Nem tudom. Talán attól függ, beteg-e vagy sem.
Mindez eléggé kilátástalannak és leverőnek tűnt Olivia szemében. Mégsem lepődött meg. Amióta az eszét tudta. Mami életében, mint a mézre a méhek, csak úgy tülekedtek a szerencsétlen sorsúak, a rossz csillagzat alatt született emberek. Ő pedig sosem hagyta cserben ezeket; segítette, támogatta őket: szeretetteljes gondoskodással – és néha pénzzel is. Penelopénak ez a tulajdonsága szokta annyira felbosszantani Noelt. Talán éppen emiatt volt az öccse az első perctől kezdve olyan ellenséges Danus Muirfielddel szemben.
– Mami szerette őt, ugye? – kérdezte Olivia.
– Igen, azt hiszem, nagyon kedvelte. Danus meg aranyos volt vele, figyelmes és gondoskodó.
– Mami nagyon izgatott lett, amikor megtudta, hogy Danus beteg?
– Igen. Ki volt borulva. És az egész olyan megdöbbentő volt. Képtelenség... Cornwall varázslatos volt, annyira jól éreztük magunkat... Mintha már soha semmi rossz nem jöhetne. Még csak egy hete volt... Amikor Cosmo meghalt, azt hittem, ennél rosszabb már nem érhet az életben. De még sosem volt ilyen hosszú egy hét, és ilyen szörnyű a várakozás.
– Ó, Antonia, annyira sajnálom...
Olivia attól tartott, hogy Antonia elsírja magát, de most, hogy a lány feléje fordult, és látta, hogy a szeme száraz, a vonásai komolyak, de fegyelmezettek, megkönnyebbült.
– Nem kell sajnálnod – mondta Antonia. – Inkább örülj, hogy Penelopénak még volt ideje visszamenni Cornwallba. Annyira élvezte... Azt hiszem, megint átélte a fiatalságát. Áradt belőle a tettvágy és a jókedv. Minden napja zsúfolt volt, minden percet kihasznált.
– Téged nagyon szeretett, Antonia. Az, hogy vele voltál, még nagyobb örömet szerzett neki.
– Van még valami, amit el kell mondanom. – Antonia hangja fájdalmasan csengett. – Nekem adta a fülbevalót. Amit Ethel néni hagyott rá. Nem akartam elfogadni, de ragaszkodott hozzá... Ott van nálam, Podmore's Thatchben. Ha akarod, visszaadhatom...
– Miért adnád vissza?
– Mert nagyon értékes. Négyezer fontot ér. Úgy érzem, inkább neked kellene örökölnöd, vagy Nancynek, vagy Nancy lányának.
– Ha Mami nem azt akarta volna, hogy a tiéd legyen, akkor nem adta volna oda neked – mosolygott Olivia. – Egyébként pedig nem kell beszámolnod a dologról, mert tudom. Mami megírta.
Antonia elcsodálkozott.
– De miért írta meg?
– Azt hiszem, azért, hogy senki ne téged hibáztasson. Nem akarta, hogy bárki is azzal vádoljon később, hogy csak úgy elemelted a fülbevalót az ékszeres dobozából.
– Jaj, de furcsa! Hiszen elég lett volna, ha csak megmondja neked...
– Bizonyos dolgok jobb, ha le vannak írva.
– Nem gondolod, hogy előre érezte...? Tudta, hogy meg fog halni?
– Mindannyian tudjuk, hogy meg fogunk halni.
Thomas Thillingham atya, Temple Pudley lelkésze másnap reggel tizenegy óra tájban jelent meg Podmore's Thatchben. Olivia nem volt túl lelkes, hogy beszélnie kell vele. Alig ismert papot, és sejtelme sem volt, hogyan fognak szót érteni. Az érkezése előtt megpróbált felkészülni minden eshetőségre, de ez nehezen ment, mert fogalma sem volt róla, miféle emberrel lesz dolga. Lehet idősebb, konok, sápadt és kenetteljes, özönvíz előtti nézetekkel. De lehet fiatal és törekvő, aki amerikai ideálokat követve próbálja modernizálni a vallást, olyasmivel például, hogy ráveszi a gyülekezetét, rázzanak kezet egymással, és a helyi popegyüttes kíséretével vidám és divatos zsoltárokat dalolásszanak. Mindkét eshetőség eléggé elrettentőnek látszott. Attól tartott azonban a legjobban, hogy a pap majd azt akarja, térdeljen le imádkozni. Végül úgy döntött, hogy ha ez a borzalom bekövetkeznék, akkor azt mondja, migrénje van, és kimegy a szobából.
Szerencsére felesleges volt aggódnia, Mr. Tillingham nem volt se fiatal, se öreg; kedves, normális, középkorú úr volt gyapjúöltönyben, csak nyakkendő nélküli, begombolt ingnyaka utalt papi mivoltára. Olivia tökéletesen értette, miért vacsorázott vele oly szívesen Penelope. Az ajtóban fogadta a papot, és a télikertbe vezette, mert az volt az egész házban a legderű-sebb zug. Jó volt az ötlet, mert kezdetnek Penelope növényeiről, kertjéről beszélgethettek, s így egészen természetes módon szót ejthettek a látogatás tulajdonképpeni tárgyáról.
– Mi mindnyájan rettentően hiányolni fogjuk Mrs. Keelinget – mondta Mr. Tillingham, és igazán őszintén hangzottak a szavai. Olivia biztos volt benne, hogy nem az ízletes ebédeket sajnálja, amelyekben már nem lehet része ezután. – Roppant kedves asszony volt, nagyban színesítette a mi kis falunk életét.
– Ezt mondta Mr. Bedway is, aki nagyon kedves. Különösen kedves nekem azért is, mert én még soha a közelében sem voltam temetéssel kapcsolatos dolgoknak. De Mrs. Plackett és Mr. Bedway sokat segítettek.
Mintha végszóra jött volna, Mrs. Plackett belépett egy tálcával, rajta két csésze kávéval és egy tál teasüteménnyel. Mr. Tillingham jó néhány kanál cukrot belapátolt a csészéjébe, és belefogott a szertartás részletezésébe. Nem tartott sokáig, hogy dűlőre jussanak. Penelope temetése szombaton lesz, állapodtak meg, három órakor. Megbeszélték a szertartás mikéntjét is, már csak a zenét illetően kellett dönteniük.
– A feleségem orgonál a templomban – mondta a lelkész. – Nagyon szívesen játszana, ha önnek is megfelel.
– Nagyon jó, orgonáljon ő. De ne gyászzene legyen, hanem valami szép, közismert mü. Rábízom a választást.
– És melyik zsoltár legyen? Eldöntötték, melyik.
– Szentbeszéd? Olivia habozott:
– Ahogy mondtam, Mr. Tillingham, én tényleg járatlan vagyok efféle dolgokban. Talán magára bíznám az egészet.
– Esetleg nem akarná az öccse felolvasni a szentbeszédet? Olivia azt felelte, hogy nem valószínű.
Mr. Tillingham még megemlített egy-két részletkérdést, ezeket is gyorsan megtárgyalták. Azután a pap felhajtotta a maradék kávéját, és felállt. Olivia kikísérte az ajtó elé, ahol a lelkész ütött-kopott Renault-ja állt a kavicsos úton.
– Viszontlátásra, Miss Keeling.
– Viszontlátásra, Mr. Tillingham. – Kezet fogtak. – Köszönöm a kedvességét – mondta Olivia, és a pap, most először, elmosolyodott. Rokonszenves vonásain annyi melegség és báj ömlött el, hogy Olivia hirtelen el is felejtette, hogy pap, és kibukott belőle, ami már jó ideje ott motoszkált az agyában. – Nem is értem, miért ilyen kedves és vigasztaló. Végül is, mindketten tudjuk, hogy az anyám nem volt valami nagy templomjáró. Még csak vallásos sem igen volt. A feltámadást és a halál utáni életet sosem hitte igazán.
– Tudom. Egyszer beszélgettünk erről, de nem tudtunk megegyezni.
– Abban sem vagyok biztos, hogy hitt-e Istenben egyáltalán. Mr. Tillingham, még mindig mosolyogva, megrázta a fejét,
és a kocsiajtó kilincsére tette a kezét.
– Én nem aggódnék emiatt. Lehet, hogy nem hitt Istenben, de az biztos, hogy Isten hitt őbenne.
Az elárvult ház a gazdája nélkül sivár, üres héj volt csupán, amelyből kihalt az élet. Elhagyatott volt és furcsán néma, mintha minden várakozna benne valamire. A csendet szinte meg lehetett fogni, nem volt előle menekvés, vasmarokkal szorította a szívet. Nem hallatszottak léptek, hangok, nem volt edényzörgés a konyhában, se Bach, se Vivaldi nem áradt megnyugtatóan a konyhapultra állított kis magnóból. A csukott ajtókat senki sem nyitotta ki. Antonia, valahányszor felment a keskeny lépcsőn, szemközt találta magát Penelope hálószobájának csukott ajtajával. Azelőtt az ajtó mindig tárva-nyitva állt, szabad betekintést nyújtva a székre dobott ruhákra, utat adva a nyitott ablakon beáradó szélfuvallatnak, és érezni lehetett az édes parfümillatot, Penelope jellegzetes illatát. Most pedig csak egy csukott ajtó...
A földszinten sem volt jobb. Penelope karosszéke üresen ásított a nappaliban, a kandalló mellett. A tüzet senki nem gyújtotta meg, az írószekrény rolóját senki nem húzta föl. Nem volt barátságos csevegés, nem volt kacagás, nem volt több hirtelen, meleg ölelés. Abban a világban, amelyben Penelope élt, létezett, lélegzett, figyelt és emlékezett, el lehetett hinni, hogy soha semmi szörnyűség nem történhet. És ha mégis... mint ahogy Penelopével is megtörtént... akkor is van rá mód, hogy leküzdjük, elfogadjuk a bajt, és ne ismerjük be a vereséget.
Meghalt. Azon a kísérteties reggelen, amikor Antonia kilépett a télikert ajtaján a kertbe, és meglátta Penelopét az öreg kerti székbe rogyva – hosszú lábai kinyújtva, a szeme csukva -, Antonia azt mondta magában, hogy Penelope csak pihen egy kicsit, élvezi a friss, kora reggeli levegőt, a nap halvány sugarait. Az, ami nyilvánvaló volt, túlságosan szörnyűnek és jóvátehetetlennek tűnt ahhoz, hogy akár gondolni is lehessen rá. A lét nélküle, a sziklaszilárd biztonság forrása nélkül, elképzelhetetlen volt. És mégis, a képtelenség megtörtént. Elment.
A legrosszabbnak Antonia azt találta, hogy minden napnak valahogyan el kellett jutni a végére. A napok, amelyek eddig mindig túl rövidek voltak, hogy minden beleférjen, most a végtelenségbe vesztek; a napkelte és a sötétedés között évezredek teltek el. Még a kert sem nyújtott vigaszt, mert Penelope jelenléte nem töltötte meg élettel. Antonia alig bírta rávenni magát, hogy kimenjen, és gyomlálgasson kicsit, vagy szedjen egy csokor nárciszt, betegye egy vázába. Már nem számított, hová teszi a vázát, már semmi nem számított.
Ez a tökéletes magány rémületes élmény volt Antóniának. Még sohasem élt át ekkora egyedüllétet. Mindig volt valaki: először Cosmo, majd amikor ő meghalt, a vigasztaló tudat, hogy Olivia mellette áll, ha sok száz mérföldnyire is Ibizától, valahol Londonban – de ott van... Hogy Olivia azt mondta: Rendben, gyere hozzám, majd én a gondodat viselem. Olivia most megközelíthetetlen volt. Elmerült a gyakorlatias dolgokba, szervezett, jegyzetelt, telefonált. Ha nem is szavakkal, de világosan tudtára adta Antóniának, hogy nincs még itt az ideje a hosszú beszélgetéseknek, a bizalmas együttléteknek. Antonia elég eszes volt, hogy észrevegye Olivia másik arcát. Meglátta benne, most először, a hidegvérű, energikus üzletasszonyt, aki felküzdötte magát egészen a Venus főszerkesztői posztjáig, s időközben megtanulta az emberi gyarlóságokat kíméletlenül háttérbe szorítani, szakítani az érzelmekkel. Az az Olivia, akit Antonia – ahogy ő emlegette – a régi szép időkben megismert, valószínűleg túlságosan sebezhető, érzékeny lélek volt. Antonia most azt az Oliviát látta, aki a kiszolgáltatott, régi önmagát hétpecsétes lakat alatt tartja – egyelőre. Antonia felfogta a dolgot, és tisztelte Oliviát, de ettől még nem lett könnyebb a helyzete.
Miután a fal ott magasodott közöttük, és mivel Antonia tudta, hogy Oliviának most éppen elég a maga baja, nem beszélt sokat Danusról. Egy-két szót ugyan váltottak róla, ott a szeles hegytetőn, amíg Mr. Bedway végezte a maga titokzatos teendőit Podmore's Thatchben, de a lényegről nem beszéltek. Az igazán fontos dologról nem. Epilepsziás, mondta Antonia Oliviának. De azt nem mondta, hogy szereti Danust. Hogy ő az első férfi, akibe valaha beleszeretett, és hogy Danus is szereti őt. És hogy le is feküdtek egymással, és az egész nem is volt olyan rettenetes, mint ahogy Antonia gondolta, hanem nagyon természetes és egyben varázslatos élmény volt. Azt sem mondta Oliviának, hogy nem érdekli, mit hoz a jövő, nem érdekli, van-e Danusnak pénze, vagy sem. Hogy azt akarja, hogy minél hamarabb visszajöhessen hozzá, és ha még beteg, akkor megvárja, amíg meggyógyul, és ápolni fogja; elmennek együtt falura, és káposztát termelnek.
De mindezt nem mondta el Antonia, mert tudta, hogy Oliviát száz más dolog foglalkoztatja éppen. És lehet, hogy nem is érdekli az egész. Oliviával egy házban élni olyan volt, mint a vonaton egy idegen mellett ülni. Nem volt közöttük igazán barátságos kapcsolat, és Antonia úgy érezte, be van zárva a saját boldogtalansága börtönébe.
Eddig mindig volt valakije... Most még Danus sincs itt. Nagyon messze van, fenn, északon, Sutherlandben, nem lehet neki se telefonálni, se táviratot feladni. Még akkor sem lenne elérhetetlenebb, gondolta Antonia, ha az Amazonason csónakázna, vagy a sarkkörön hajtana kutyaszánt. Elviselhetetlen volt, hogy nem léphet vele semmilyen módon kapcsolatba. Most, hogy Penelope meghalt, nagyon hiányzott Danus. Mintha a telepátia mint megbízható üzenetküldő rendszer létezne, Antonia a nap nagy részében azzal volt elfoglalva, hogy gondolati energiáit Danus felé sugározta, erősen akarta, hogy a fiú felfogja, valahogyan kapcsolatba kell lépniük. Ha kell, menjen el kocsival húsz mérföldnyire is a legközelebbi telefonig, de kérdezze meg tőle, mi a baj.
Hogy ez nem történt meg, nem lepte meg igazán Antóniát. Azzal vigasztalta magát, hogy majd csütörtökön hall Danus felől, aki visszamegy Edinburghbe, és akkor azonnal telefonál. Megígérte, hogy felhív, hogy megmondja neki – nekik?... -, mi az eredménye a vizsgálatnak, és mit mond az orvos a jövőre nézve. (Milyen érdekes, most ez tűnt a legkevésbé fontosnak...) Akkor elmondhatja Danusnak, hogy Penelope meghalt, és Danus jönni fog, és mellé áll majd, és Antonia újra visszanyerheti a biztonságát. Szüksége lesz rá, hogy kibírja a temetést. Nem tudta elképzelni, mi lesz Danus nélkül...
Az órák ólomlábakon vánszorogtak. Eltelt a szerda, felvirradt a csütörtök. Ma telefonál... Csütörtök reggel... dél... délután.
A telefon nem szólalt meg.
Fél négykor Olivia elsétált a templomba, ahol találkozója volt a helyi virágáruslánnyal, aki a temetésre hozná a virágokat. Antonia egyedül maradt, ide-oda lézengett a kertben, végül lement a gyümölcsösbe, hogy leszedje a száradni kiakasztott konyharuhákat, párnahuzatokat. A toronyóra elütötte a négyet, s Antóniába beléhasított, hogy egy percet sem bír tovább várni. Itt az idő cselekedni, mert ha nem teszi, vagy sírógörcsöt kap, vagy lerohan a Windrush partjára, és beleveti magát a vízbe. Lecsapta a ruháskosarat, átvágott a kerten, bement az üvegházba, onnan a konyhába, felvette a telefont, és hívta az edinburghi számot.
Meleg, álmos délután volt. Izzadt a tenyere, a szája kiszáradt. A konyhai óra gyorsabban ütötte a másodperceket, mint a saját szíve. Amíg várta, hogy felvegyék a kagylót a vonal túlsó oldalán, kitalálta, mit fog mondani. Ha Danus még nem lenne ott, és a mamája venné fel a telefont, akkor üzenetet hagy. Mrs. Keeling meghalt. Legyen szíves, mondja meg Danusnak. És kérje meg, hogy hívjon fel. Antonia Hamilton vagyok. Tudja a számot. Hát ennyi. De vajon lesz-e bátorsága megkérdezni Mrs. Muirfieldet, hogy van-e hír a kórházból, vagy ez tolakodás és tapintatlanság lenne...? Tegyük fel, megvan az eredmény, de nem jó. Danus mamája nem örülne, hogy a bánatát egy idegennel kell megosztania, egy ismeretlen hanggal a messzi Gloucestershire-ból. Viszont...
– Tessék!
A gondolataiba merült Antonia úgy megijedt, hogy majdnem leejtette a telefont.
– Én... ööö... Mrs. Muirfield?
– Nem. Sajnálom, Mrs. Muirfield nincs itthon. – Nagyon kulturált, erős skót akcentussal beszélő női hang volt.
– Akkor... mikor jön vissza?
– Sajnos, nem tudom. A Gyermekalapítvány gyűlésére ment, és azután egy barátnőjével teázik.
– És Mr. Muirfield?
– Ő az irodájában van – mondta kurtán a nő, mintha ostoba kérdésre kellett volna felelnie, amelyre a válasz nyilvánvaló lenne. – Nem jön haza fél hét előtt.
– Kivel beszélek?
– Én Mrs. Muirfield bejárónője vagyok. – Antonia habozott. A hang tulajdonosa, aki talán folytatni szerette volna a portörlést, elveszítette a türelmét. – Üzen valamit?
– Danus nincs ott, ugye? – kérdezte kissé csüggedten Antonia.
– Danus horgászni ment.
– Tudom. De ma kell megérkeznie, s gondoltam, hátha már ott van.
– Nem, még nem jött meg, és fogalmam sincs, mikorra várható.
– Hát akkor... – Nem volt más megoldás. – Át tudna adni neki egy üzenetet?
– Várjon, hozok papírt, ceruzát. – Kisvártatva megszólalt: – Itt vagyok.
– Mondja meg, hogy Antonia kereste. Antonia Hamilton.
– Várjon egy kicsit, leírom. An-to-ni-a Ha-mil-ton.
– Igen. És mondja meg... Mrs. Keeling kedden reggel meghalt. A temetés szombaton lesz három órakor Temple Pudley-ben. Ő érteni fogja. És talán... el akar jönni – fejezte be Antonia, és imádkozott magában, hogy Danus valóban el tudjon jönni.
Péntek reggel tíz órakor csörgött a telefon Podmore's Thatch-ben. Ez volt a negyedik hívás aznap; addig mindig Antonia kapta fel a kagylót. Akárhol volt is a házban, villámgyorsan odarohant a készülékhez. Most éppen nem volt a házban, elment a faluba tejért és az újságokért, úgyhogy Olivia, aki a konyhaasztalnál ült, vette fel a telefont.
– Podmore's Thatch.
– Miss Keeling?
– Igen.
– Itt Charles Enderby, az Enderby, Looseby and Thringtől.
– Jó reggelt, Mr. Enderby.
Az ügyvéd nem mondta el a szokásos részvétnyilvánítást, mert már korábban megtette, amikor Olivia felhívta, hogy értesítse ügyfele haláláról.
– Miss Keeling, természetesen ott leszek Gloucestershire-ben szombaton, a temetésen, de eszembe jutott, hogyha önöknek is megfelel, megállapodhatnánk egy találkozóban, ahol a testvérei is jelen lennének. Amikor vége a szertartásnak, átfutnánk a végrendelet pontjait, amelyek talán némi hozzáfűznivalót is igényelnek, csak azért, hogy mindannyian tudják, mi a helyzet. Talán kicsit túl korai ez a megbeszélés, és bármely más időpontot elfogadok, de úgy vélem, megfelelő lenne ez az alkalom, amikor együtt van a család. Az egész nem venne többet igénybe fél óránál.
– Szerintem megfelelő lenne. Minél előbb, annál jobb, és elég ritkán vagyunk együtt mind a hárman – mondta Olivia.
– Mondana akkor egy időpontot?
– A szertartás háromkor kezdődik, utána, aki akar, visszajöhet velünk a házba egy csésze teára. Gondolom, öt órára vége is lenne. Maradhatunk öt órában?
– Hogyne, nagyszerű. Felírom. Megtenné, hogy értesíti Mrs. Chamberlaint és az öccsét?
– Hogyne, természetesen.
Olivia felhívta az Öreg Paplakot.
– Nancy, itt Olivia.
– Ó, Olivia, éppen hívni akartalak. Hogy vagy? És mi újság Podmore's Thatchben? Ha akarod, odamegyek bármikor. El sem tudom mondani, mennyire feleslegesnek érzem magam, és...
– Nancy – vágta el a szóáradatot Olivia -, Mr. Enderby telefonált az előbb. Azt szeretné, ha a család összejönne a temetés után, hogy felolvassa a végrendeletet. Öt órakor. Itt tudsz lenni?
– Öt órakor?! – Nancy hangja rémülten csengett, mintha Olivia valami gyanús és sötét üzletet ajánlott volna. – Nem, nem jó az öt óra.
– Az isten szerelmére, miért nem?
– George-nak találkozója van a pappal és a főesperessel. A segédlelkész javadalmazásáról van szó. Nagyon fontos. A temetés után azonnal haza kell jönnünk.
– Ez is fontos. Mondd meg neki, hogy tegye át a megbeszélést máskorra.
– Olivia, az nem megy.
– Akkor gyertek a temetésre két kocsival, és majd hazamész egyedül. Itt kell lenned.
– Nem beszélhetnénk Mr. Enderbyvel máskor?
– Dehogynem, de az már sokkal kényelmetlenebb lenne. Egyébként is, már megállapodtam Mr. Enderbyvel az időpontban, úgyhogy itt kell lenned. Nincs más választásod. -- Olivia keményen, parancsolóan beszélt, olyannyira, hogy még neki is feltűnt. Kedvesebben hozzátette: – Ha nem akarsz vezetni akkor este, akkor maradj itt éjszakára, és reggel visszamész. De mindenképpen itt kell lenned.
– Jól van, rendben – adta be a derekát Nancy kissé mogorván. – Nem maradok éjszakára, de azért köszönöm. Mrs. Croftway éppen akkor szabadnapos, meg kell főznöm a vacsorát a gyerekeknek.
Francba Mrs. Croftwayjel. Olivia elveszítette a türelmét.
– Akkor hívd fel Noelt, és mondd meg neki, hogy legyen itt. Eggyel kevesebb tennivaló nekem, te pedig legalább nem érzed magad olyan feleslegesnek.

A hosszú, száraz időszak után, amikor a folyó jócskán leapadt, és a lazacos tavak sekélyen, mozdulatlanul álltak, megjött az eső Sutherlandbe. Kövér, szürke fellegek úsztak nyugat felől, eltakarták a napot, megülték a hegyormokat, bekúsztak a szurdokokba, köddé ülepedtek, míg végül esőcseppekké álltak össze. A csontszáraz fű mohón itta be a nedvességet; a fölösleg lecsurgott a földre, ahol erecskékbe, majd patakokba gyűlt, végül az egész lezúdult a hegyoldalon, bele a folyóba. Egy nap esőzés már elég volt, hogy a folyó megduzzadjon. A vízszint megemelkedett, s fehér tajtékot vetve áradt a mélyedések felé a sziklákon át; harsogott a völgykatlanban, s a tenger felé törtetett. Csütörtök reggelre a horgászás esélyei, amelyek addig a nullával voltak egyenlőek, komoly eredményekkel kecsegtetően megnövekedtek.
Csütörtök volt a nap, amikor a két fiatalembernek vissza kellett volna indulnia Edinburghbe. Most ott álltak a kalyiba ajtajában, nézték az esőt, és az esélyeket latolgatták. Egy hét hasztalan téblábolás után nagy volt a kísértés, hogy még maradjanak egy kicsit.
– Nekem hétfőig nem kell bemennem az irodába – mondta Roddy. – Ami engem illet, nekem mindegy, mit csinálunk. Te döntsd el, öregem. Te vagy, aki haza igyekszel, hogy megtudd, mit mondanak azok az átkozott doktorok. Ha nem bírsz ki még egy napot, hogy meghalld a véleményüket, akkor pakolunk, és megyünk. De szerintem, ha eddig kibírtad, ez az egy nap már nem számít, s legalább kicsit még jól éreznéd magad. Nem hiszem, hogy anyádat nagyon izgatná, ha nem jelennél meg ma este. Nagyfiú vagy már, s ha meghallgatja az időjárás-jelentést, kitalálhatja, mi történt.
Danus mosolygott. Hálás volt Roddynak azért a természetes könnyedségért, amivel rögtön a probléma lényegére tért. Már évek óta jó barátok voltak, de az utóbbi napok összezártságában kapcsolatuk elmélyült. A világnak ebben a távoli, eldugott csücskében nem volt sok választási lehetőségük; miután megfőzték a vacsorát, és jól megrakták a tüzet, nem tehettek mást, beszélgettek. Danusnak jólesett, hogy mindent kitálalhat, amit túlságosan sokáig, keservesen, szégyenlősen őrizgetett magában. Beszélt Roddynak amerikai éveiről, arról, hogyan kezdődött a betegsége, s így kimondva ezek az események nem is hangzottak olyan rémesnek. Hogy ezen túl volt, még jobban a bizalmába avatta a barátját. Elmondta, miért hagyott fel eredeti terveivel a jövőjét illetően, és hogy most mi a szándéka. Beszélt arról, hogy Penelope Keelingnél fog dolgozni Podmore's Thatchben, s végül megemlítette Antóniát is, miután beszámolt a Cornwallban töltött idilli hétről.
– Vedd el feleségül – ajánlotta Roddy.
– Azt akarom. Majd egyszer. Előbb tisztáznom kell valamit.
– Mit?
– Ha feleségül veszem, gyerekeink lesznek. Nem tudom, örökletes-e az epilepszia.
– Te lüke, hát persze hogy nem az.
– A munkám meg nem valami jövedelmező. Valójában egy árva petákom sincs.
– Kérjél kölcsön az öregedtől. Nem lehet olyan ágrólszakadt, hogy ne adhatna...
– Megtehetném, persze, de nem akarom.
– A büszkeséggel nem jutsz messzire, öregem.
– Tudom. – Danus elgondolkodott, de aztán nem döntötte el a dolgot. – Majd meglátom.
Most felnézett a borús égre, arra gondolt, ha hazamegy, ott várja már az eredmény. Aztán Antóniára gondolt, aki Podmore's Thatchben várja a telefonját nap nap után.
– Megígértem Antóniának, hogy ma felhívom – szólalt meg -, amint hazaérek Edinburghbe.
– Holnap is megteheted. Ha olyan lány, amilyennek elmondtad, akkor meg fog érteni.
A folyó már bizonyára árad. Danus elképzelte a horgászbotját feszítő súlyt, a lazacozást, amely eddig még eredménytelen volt. Hallotta az orsó perdülését, érezte, amint a hal ráharap a csalira. Volt egy tó, ahol különösen nagy halak tanyáztak. Roddy elveszítette a türelmét. – Na, gyerünk, döntsd már el. Éljünk merészen, és adjunk magunknak még egy napot. Eddig még csak pisztráng akadt a horgunkra. Azt is megettük. Ott várnak ránk a lazacok. Illendő lenne megmérkőzni velük.
Roddy láthatóan már alig bírt magával. Danus ránézett a barátjára. Roddy markáns vonásai egy gyermek vágyódását tükrözték, aki élete nagy kalandjára készül, és Danusnak nem lett volna szíve elvenni az örömét.
– Oké, maradok – mondta vigyorogva.
Másnap, kora reggel elindultak délnek. Roddy kocsijának hátulja teli volt pakolva zsákokkal, botokkal, hálókkal, szákokkal, csalikkal, ólommal és két jókora lazaccal. Ezért érdemes volt maradniok. A kis kunyhót kitakarítva, rendbe téve, lelakatolva hagyták ott. Előttük keskeny, kanyargós út húzódott; dombra föl, dombról le vezetett Sutherland mezőségein keresztül. Az eső elállt, de az égen még felhők sötétlettek, mérföldnyi árnyékokat vetettek a hangás, bozótos vidék végtelenjébe. Végül elhagyták a Felföldet; Lairgnél lejjebb ereszkedtek, keresztezték a folyót Bonar hídjánál, majd megkerülték Dornoch Firth kéklő tavacskáit. Fölkapaszkodtak Struie széles lankáira; Black Isle következett. Itt már széles út vezetett, gyorsíthattak. Roskadozó kilométerkövek sorjáztak el mellettük félelmetes tempóban. Inverness, Culloden Carrbridge, Aviemore jött – majd az út délre fordult Dalwhinnie-nél, hogy felfusson a Caringorms tetejére Glengarrie kopár hegyei között. Tizenegy órára elhagyták Pertht, kiértek az autópályára, egyenesen átszáguldottak Fife-on, úgy haladtak, mint kés a vajban. Feltűnt a két híd, amely a Forthon ívelt át. A fémszerkezetek úgy csillogtak a reggeli verőfényben, mintha színtiszta acélsodronyból fonták volna őket. Elhúztak a folyó fölött, és máris az Edinburghbe torkolló sztrádán hajtottak. Az ősi város sziluettje a távolból, az ágaskodó tornyok, a vár, a bástyákon lobogó zászlókkal olyan időtlen volt, mint egy régi festmény.
Véget ért az autópálya. Roddy lelassított negyven mérföldes sebességre, majd harmincra. A forgalom megsűrűsödött. Elérték az első házakat, üzleteket, szállodákat, jelzőlámpákat. Egész úton alig beszéltek. Roddy törte meg a csöndet.
– Hát, ez nagyon jó volt. Máskor is elmegyünk.
– Igen. Majd egyszer. Nagyon köszönöm. Roddy kidobolt egy kis ritmussort a volánon.
– És hogy vagy? – kérdezte Danust.
– Jól.
– Nincs rossz előérzeted?
– Nincs. Belenyugszom mindenbe. Ha kiderül, hogy a betegséggel kell leélnem az életemet, hát akkor legyen úgy.
– Sose tudhatod. – A lámpa zöldre váltott. Roddy gázt adott. – Lehet, hogy jó hírt kapsz.
– Nem gondolok rá. Felkészülök a legrosszabbra, így nem érhet nagy meglepetés.
– Bármi lesz is... bármit mondjanak, nem fogsz letörni, ugye? És ha a dolgok rosszul állnak, akkor beszélj róluk, ne rágódj magadban. Ha nincs senki más, akivel beszélhetnél, én mindig szívesen a rendelkezésedre állok.
– És ha be kell jönnöd a kórházba meglátogatni?
– Hú, öregem, az aztán... Mindig csinos nővérkéket látni. Majd viszek szőlőt, és én eszem meg az egészet.
Queensferry Roadnál jártak, majd a Dean Bridge következett. Innentől széles utak nyíltak, két oldalon az új városrész szép sorházai álltak. A napfényben ragyogóan, tisztán fénylettek a mézszínű kőfalak; Moray Place fáin dús volt a zöld lomb, a virágzó cseresznyefák szirmoktól fehérlettek.
Heriot Row – és itt volt a magas, keskeny ház. Megérkeztek. Roddy megállt a járda mellett, és leállította a motort. Kiszálltak, kivették a csomagtartóból Danus holmiját meg egy iszákot az értékes zsákmánnyal, és az egészet lerakták a bejárati lépcsőre.
– Hát, akkor megvolnánk – mondta Roddy, de még nem indult el, mintha nem szívesen hagyná ott régi barátját. – Akarod, hogy bemenjek veled?
– Nem – felelte Danus. – Menj csak nyugodtan.
– Hívj föl este otthon.
– Rendben.
Roddy barátságosan Danus vállára csapott.
– Adios, öregem.
– Nagyon klassz volt, Roddy.
– Sok szerencsét.
Roddy beült a kocsiba, és elhajtott. Danus utánabámult, majd kivette a kulcsot a zsebéből, és kinyitotta a vaskos, feketére festett kaput. Belépett az otthonos hallba, amelyből kecses lépcső vezetett fölfelé. Minden patyolattiszta és rendezett volt, a csöndben csak az öreg falióra ketyegett, amely valaha Danus dédapjáé volt. A bútorok fénylettek a gondos ápolástól. A telefon mellett, a szekrénykén egy vázában jácintok illatoztak.
Danus habozott. Odafönt kinyílt egy ajtó, majd becsukódott. Léptek közeledtek. Fölnézett, és meglátta az anyját a lépcső tetején.
– Danus...
– Megfordult az idő. Maradtunk még egy napot, hogy fogjunk is valamit.
– Ó, Danus...
A anyja ugyanúgy nézett ki, mint mindig – elegáns volt, csinos, sima, egyenes gyapjúszoknyájában, gyapjúpulóverében. Őszes haja minden szála a helyén volt. Mégis – valahogy más volt... Lejött elé a lépcsőn... vagyis rohant inkább, s ez már önmagában meglepő volt. Danus rábámult. Az anyja megállt az utolsó lépcsőn, így egyforma magasak voltak. Anyja keze a lépcsőkorlát gombját markolászta.
– Nincs semmi bajod – mondta. Nem sírt, de kék szeme úgy fénylett, mintha bármelyik pillanatban kitörhetne belőle a zokogás. Danus még sohasem látta őt ilyen felindultnak. – Ó, Danus, minden rendben van. Semmi bajod nincs. Tegnap telefonáltak, és hosszan beszéltem az orvossal. Az a diagnózis, amit Amerikában adtak, teljesen rossz. És annyi évig... közben soha nem voltál epilepsziás. Soha.
Danus meg sem tudott szólalni. Nem volt egy épkézláb gondolata. Mintha vattával lenne tele a feje. Aztán mégis eszébe jutott valami.
– De hát... – Még beszélni is nehezére esett, a hangja rekedt volt. Nyelt egyet. – De hát az ájulások ...?
– Vírus okozta, és a nagyon magas láz. Ez megtörténhet, biztosan erről volt szó. Ez nem epilepszia. Soha nem volt az. És ha nem lettél volna olyan bárgyú, és nem tartod titokban, akkor megspórolhattál volna magadnak néhány évnyi aggodalmat.
– Nem akartam, hogy aggódjatok. Ianre gondoltam. Nem akartam, hogy keresztülmenjetek megint mindenen.
– Én inkább átmentem volna a kénköves poklon, mint hogy ilyen nyomorulttá tedd magad. És semmiért... Ok nélkül. Teljesen egészséges vagy!
Egészséges. Soha nem volt epilepsziás. Mint egy rossz álom, ami ugyan szörnyű, de soha nem történt meg. Nincs semmi baja, nem kell gyógyszert szednie, nincs több bizonytalanság. Hatalmas megkönnyebbülést érzett, szinte súlytalanságot, lebegést, mintha bármely pillanatban felröpülhetne a mennyezetig. Akkor most szabad, elveheti Antóniát. Ó, Istenem, feleségül vehetem, gyerekeink lehetnek, de hálás vagyok neked! Köszönet ezért a csodáért! Köszönet ezért a csodáért! Hálás vagyok ... mindig is az maradok... Megígérem, hogy soha nem felejtem el...
– Ó, Danus, mit állsz itt ilyen báván? Nem érted, amit mondok?
– De, igen. – És hozzátette: – Szeretlek. – Noha mindig is szerette az anyját, nem emlékezett, hogy valaha is mondta volna neki. Az anyja erre viharos zokogásban tört ki. Ez is új dolog volt. Danus átölelte, és olyan szorosan tartotta, hogy kisvártatva lecsillapodott, szipogott, és a zsebkendőjéért nyúlt. Majd elengedték egymást, az anyja kifújta az orrát, megtörölte a szemét, megigazgatta a haját.
– Milyen butaság – mondta. – Nem akartam sírni. De olyan csodálatos volt megkapni a jó hírt. Én meg az apád iszonyú csalódottak voltunk, hogy nem mondhatjuk el neked rögtön, hogy megnyugodhass végre. Most, hogy tudod, még valamit meg kell mondanom. Tegnap hívott valaki telefonon. Mrs. Cooper vette át az üzenetet. Leírta, itt hagyta nekem. Azt hiszem, elég szomorú hír, remélem, azért nem izgat fel nagyon.
Anyja hirtelen, egyik pillanatról a másikra visszabillent józan, régi modorába. Ismét hűvös és okos volt. Az asszony bedugta a zsebkendőjét a pulóvere ujjába, és gyengéden félretolta Danust. Odalépett a telefonhoz, felvette a jegyzettömböt, és átpörgette a lapokat.
– Itt van. Valami Antonia Hamilton telefonált. Talán olvasd el magad...
Antonia.
Danus elvette a jegyzettömböt, s elolvasta Mrs. Cooper ceruzával rótt, ákombákom betűit:
Antonia Hamilton telefonált négy órakor csütörtökön mondta Mrs. Keeling meghalt kedden temetés háromkor Templey Pudley szombat du. gondolja esetleg szeretne ott lenni remélem jól írtam le. L. Cooper.

Penelope temetésére összegyűlt a család. Először Chamberlainek érkeztek; Nancy a saját kocsijával jött, George a maga ormótlan, öregecske Roverját vezette. Nancy tengerészkék kabátot és szoknyát öltött, és egy hihetetlenül előnytelen nemezkalapot tett a fejére. A leffegő karima alatt a vonásai komolyságot és bátorságot sugároztak.
Olivia kedvenc sötétszürke kosztümjét viselte – azt remélve, hogy a jó ruha erőt ad majd -, elébük ment, és megcsókolta mind a kettőjüket. Amikor George-ot megcsókolta, olyan volt, mintha egy kugligolyót csókolt volna meg, és Olivia molyirtó és enyhe fertőtlenítőszagot érzett rajta, mint egy fogorvoson. Mintha Nancy meg a férje vendégek, idegenek lennének, bevezette őket a meleg, virágokkal díszített nappaliba. S mint vendégek társaságában, társalogni kezdett, és azon kapta magát, hogy mentegetődzik.
– Sajnálom, hogy nem tudtalak meghívni benneteket ebédre, de láthatjátok, Mrs. Plackettnek meg kellett terítenie a délutáni teához, elrámolnia az összes széket, mi pedig Antóniával egész délelőtt szendvicseket csináltunk, ebédre pedig a maradékot ettük meg.
– Nem baj. Útközben bekaptunk valamit egy vendéglőben. – Nancy megkönnyebbült sóhajjal ereszkedett bele az anyja karosszékébe. – Mrs. Croftway szabadnapos, el kellett vinnünk a gyerekeket a barátainkhoz. Melanie nagyon sírt. Feldúlta, ami az ő Pen nagyijával történt. Szegény gyerek, ez az első eset, hogy szembe kell néznie a halállal. Valóságban, testközelben. – Olivia erre nem tudott mit felelni. Nancy lehúzta fekete kesztyűjét. – Hol van Antonia?
– Odafönt. Átöltözik. George az órájára nézett.
– Jó lenne, ha igyekezne. Öt perccel múlt fél három.
– George, pontosan őt perc, amíg átsétálunk a templomhoz.
– Lehet. De jobb lenne nem az utolsó percben beesni. Nem venné jól ki magát...
– És Mama? – kérdezte Nancy suttogva. – Hol van Mama?
– Ott, a templomban, vár ránk – mondta Olivia kurtán. – Mr. Bedway azt javasolta, hogy a család kísérje őt át a házból a templomba, de én valahogy fáztam ettől a dologtól. Remélem, egyetértetek velem, hogy így döntöttem.
– És mikor jön Noel?
– Bármely percben, legalábbis remélem. Londonból jön kocsival.
– Szombaton mindig sűrű a forgalom – jelentette ki George. – Lehet, hogy elkésik.
A komor jóslat azonban alaptalannak bizonyult, mert öt perc múlva a csendes vidéket felverte az ismerős hang: Noel Jaguarjának motorbőgése, azután a fékcsikorgás, ahogy hirtelen megállt a kavicson, majd az ajtócsapódás. Egy perccel később megjelent Noel, nagyon magasnak és elegánsnak látszott szürke öltönyében, amelyről lerítt, hogy jó szabó készítette, valószínűleg fontos üzleti vacsorákra, s kicsit túl jónak is tűnt egy egyszerű kis vidéki temetéshez.
A lényeg az volt, hogy megérkezett végre. Nancy és George ülve maradt; Olivia felállt, odament hozzá, hogy megcsókolja. Finom Sauvage kölni illatát érzi Noelen, nem fertőtlenítőszert, vette jólesően tudomásul Olivia.
– Hogy utaztál?
– Megjárja, de iszonyú forgalom volt. Hello, Nancy. Szervusz, George. Olivia, ki az az öregfiú, aki kék öltönyben sétafikál a garázs előtt?
– Ja, az biztosan, Mr. Plackett. Itt marad, vigyáz a házra, amíg mi a temetésen vagyunk.
Noel felvonta a szemöldökét.
– Miért, betörőket várunk?
– Nem, de ez a helyi szokás. Mrs. Plackett ragaszkodott hozzá. Vagy azért, mert rossz jel, vagy mert nem illendő, de nem szokás üresen hagyni a házat a temetés alatt. Ezért megkértük, hogy jöjjön át, majd ügyel a kandallókra, felrakja a teavizet meg efféle...
– Micsoda szervezés.
George megint az órájára nézett. Türelmetlenkedni kezdett.
– Valóban indulnunk kellene. Menjünk, Nancy.
Nancy felállt, odament az anyja asztala fölött függő tükörhöz, hogy ellenőrizze, jól ül-e a fején rémséges kalapja. Ezután felhúzta a kesztyűjét.
– És Antonia?
– Szólok neki – mondta Olivia, de Antóniát már a földszinten, a konyhaasztalnál ülve találta, amint rájuk várt. Mr. Plackett-tel beszélgetett, aki időközben bejött a házba, hogy átvegye gondnoki teendőit. Amint a társaság belépett a konyhába, Antonia felállt, és udvariasan mosolygott. Kék-fehér csíkos szoknyát viselt, fodros gallérú, fehér blúzzal, kék kardigánnal. Fénylő, szökés haját laza lófarokba fogta egy kék szalaggal. Fiatalnak látszott, mint egy iskolás lány, s éppolyan félénknek is. Az arca nagyon sápadt volt.
– Jól vagy? – kérdezte Olivia.
– Igen, persze.
– George szerint indulnunk kell...
– Készen vagyok.
Olivia előrement, a verandán keresztül kilépett a sápadt, tiszta napfénybe. A többiek komor menetként követték. Amikor átmentek a kavicsos kocsibehajtón, megszólalt a templom harangja. Méltóságteljesen zengett a harang végig a csendes vidéken; a megzavart varjak felrebbentek a fák hegyéből. Mamiért szól a harang, gondolta Olivia, s hirtelen elöntötte a jeges valóság érzete. Megállt, várta, hogy Nancy beérje őt, s együtt menjenek tovább. Ahogy félig hátrafordult, megpillantotta Antóniát, aki földbe gyökerezett lábbal állt. Eddig is sápadt volt, de most halotthalványnak látszott.
– Antonia, mi baj van?
– Én... én elfelejtettem valamit – dadogta Antonia halálos rémületben.
– Mit felejtettél el?
– A... egy zsebkendőt. Nincs zsebkendőm, pedig anélkül... Egy perc, ne várjanak. Menjenek előre, majd sietek...
Ezzel visszarohant a házba.
– Különös – jegyezte meg Nancy. – Jól van?
– Azt hiszem, igen. Talán inkább megvárom...
– Nem várhatsz – szögezte le George határozottan. – Nincs idő várni. Elkésünk. Antóniának nincs semmi baja. Majd foglalunk neki is helyet. Menjünk, Olivia...
Ebben a pillanatban egy kocsi robogott feléjük szokatlan gyorsasággal a falu főutcáján. Bekanyarodott a vendéglőnél, lassított, és Podmore's Thatch nyitott kapuja előtt megállt. Sötétzöld Ford Escort volt, ismeretlen. A család döbbent csendben állt, figyelte, ahogy kinyílik az ajtaja, és a vezető kiszáll. A fiatalember is ismeretlen volt, Olivia még sohasem látta.
A férfi megállt, farkasszemet nézett a némán rámeredő kis társasággal. Végül ő törte meg a csendet.
– Bocsánatot kérek, hogy ilyen későn csak így beesem, de elég messziről jövök. – Oliviára nézett, látta a meglepetést az arcán. Elmosolyodott. – Azt hiszem, még nem találkoztunk. Ön bizonyára Olivia. Danus Muirfield vagyok.
Hát persze. Magas, mint Noel, de erősebb, izmosabb, széles a válla, az arca erősen napbarnított. Igen vonzó fiatalember, állapította meg Olivia, és azonnal megértette, miért kedvelte őt Mami annyira. Danus Muirfield, ki más is lehetne?
– Azt hittem, Skóciában van – nyögte ki végül.
– Igen, tegnap még ott voltam. Akkor hallottam a hírt Mrs. Keelingről. Rettenetesen sajnálom...
– Éppen a templomba indultunk. Ha gondolja...
– Hol van Antonia? – vágott közbe Danus.
– Visszament a házba. Valamit ott felejtett. Mindjárt jön. Ha meg akarja várni, menjen, Mr. Plackett odabent van a konyhában.
George végképp elveszítette a türelmét.
– Olivia, nincs időnk, hogy itt álljunk és csevegjünk. Szó sem lehet semmiféle várakozásról. Mennünk kell, most, azonnal. Ez a fiatalember majd megvárja és ügyel, hogy ne késsen el. Induljunk, ne álljunk itt... – George terelgetni kezdte őket, mint egy birkanyájat.
– Hol van Antonia? – kérdezte Danus.
– Gondolom, a szobájában – szólt vissza Olivia. – Foglalunk helyet mindkettőjüknek.
Danus a konyhában lelt rá Mr. Plackettre, aki békésen olvasgatta a lóversenyhíreket az asztalnál.
– Hol van Antonia, Mr. Plackett?
– Fölment. Mintha sírt volna.
– Fölmehetek érte?
– Hát, maga tudja – jegyezte meg Mr. Plackett.
Danus kettesével véve a fokokat, fölrohant a keskeny lépcsőn.
– Antonia! – Nem ismerte a ház emeleti traktusát, ajtókat nyitogatott, az egyik a fürdőszoba, a másik a takarítószeres kamra volt. – Antonia! – A folyosó végén a harmadik ajtó egy hálószobába nyílt, de az üres volt. A szobával szemben volt még egy ajtó. Danus kopogás nélkül berontott, s végre megtalálta Antóniát, aki zokogva ücsörgött az ágy szélén.
Danus szinte elszédült a megkönnyebbüléstől.
– Antonia. – Két lépéssel ott termett mellette, leült, a karjába vette a lányt, fejét a vállához szorította; megcsókolta a feje búbját, a homlokát, a sírástól feldagadt szemét. Antonia könnyei sósak voltak, az arca nedves a sírástól, de mindez nem számított. Csak az a fontos, hogy végre itt van, a karjaiban ő, akit jobban szeret mindenki másnál, és akit soha, de soha nem fog elhagyni.
– Nem hallottad, hogy szólongatlak? – kérdezte Danus.
– De igen, csak nem hittem el, hogy jól hallok. Csak azt a rémes harangzúgást hallottam. Egészen jól voltam addig, amíg harangozni nem kezdtek, akkor... hirtelen úgy éreztem, nem bírom tovább. Nem tudtam továbbmenni a többiekkel. Annyira hiányzik nekem... Minden rémes Penelope nélkül. Ó, Danus, meghalt, pedig én annyira szerettem. Nagyon hiányzik. Egyfolytában...
– Igen – mondta Danus. – Tudom. Antonia tovább hüppögött Danus vállán.
– Minden olyan szörnyű, amióta elmentél. Rettenetes. Nem volt senki, aki...
– Sajnálom...
– Annyit gondoltam rád. Végig, egész idő alatt. Hallottam, hogy szólongatsz, de nem hittem el... Annyira vártalak.
Danus nem szólt semmit. Antonia még sírt egy kicsit, de kezdett lecsillapodni, a fájdalom nagyját kiadta magából. Danus kisvártatva elengedte őt, és maga felé fordította az arcát. Egy tincs Antonia arcába hullt, kisimította, elővett egy tiszta zsebkendőt, és átnyújtotta neki. Gyengéden nézte, ahogy a lány megtörli a szemét, és alaposan kifújja az orrát.
– Danus, hol voltál eddig? Mi történt? Miért nem telefonáltál?
– Csak tegnap délben értünk vissza Edinburghbe. A végén olyan jól ment a horgászás, hogy kár lett volna otthagyni. Nem volt szívem elrontani Roddy örömét. Mikor hazaértem, anyám átadta az üzenetedet. De ahányszor hívni próbáltalak, a vonal mindig foglalt volt.
– Igen, szünet nélkül csörgött a telefon.
– A végén azt mondtam, a fene vigye el, beültem anyám kocsijába, és iderohantam.
– Iderohantál – ismételte Antonia. Kellett egy-két pillanat, hogy felfogja a dolgot. – Te vezettél? Magad?
– Igen. Megint vezethetek. És leihatom magam a sárga földig, ha éppen úgy tetszik. Minden rendben van velem. Nem vagyok epilepsziás, és soha nem is voltam. Arkansasban rossz diagnózist állítottak fel, s minden emiatt volt. Igaz, nagyon beteg voltam akkor, de nem epilepsziás.
Danus egy pillanatra megijedt, hogy Antonia megint zokogásban tör ki. De a lány csupán a nyakába vetette magát, és olyan erővel szorította, hogy majdnem megfojtotta.
– Ó, Danus, te drága, hát ez csodálatos...
Danus gyengéden kibontakozott a szorításából, de tovább fogta a kezét.
– Ez nem minden, ez csak a kezdet. Egészen új élet kezdődik most. Mindkettőnknek. Bármibe kezdek majd, azt akarom, hogy együtt csináljuk. Még nem tudom, mi a csudát csinálok majd, és még mindig nincs semmim, amit megoszthatnék veled, de ha szeretsz, kérlek, soha többé ne váljunk el.
– Jaj, nem. Soha többé. – Antonia már nem sírt, megint a régi, kedves lány volt, az ő drága Antóniája. – Megcsináljuk a palántanevelőt. Valahogy, valamikor. Majdcsak szerzünk pénzt.
– Nem akarom, hogy Londonba menj fotómodellnek.
– Nem megyek, ha nem akarod. Biztos van más megoldás is. – Antóniának hirtelen ragyogó ötlete támadt. – Tudom! Eladhatom a fülbevalót. Ethel néni ékszerét. Legalább négyezer fontot ér. Ez ugyan nem sok, de kezdetnek valami, nem? Segít az indulásban. Penelope is helyeselné. Amikor odaadta nekem, azt mondta, ha akarom, el is adhatom.
– Nem akarod megtartani? Hogy Penelopera emlékeztessen?
– Ó, Danus, nem kell a fülbevaló ahhoz, hogy eszembe jusson. Ezernyi dolog van, ami rá emlékeztet.
Amíg beszélgettek, a harang mindvégig szólt. Bim-bam. Visszhangzott a környék. Most hirtelen abbamaradt a harang-zúgás.
Egymásra néztek.
– Mennünk kell – mondta Danus. – Nem késhetünk el.
– Igen, siessünk.
Felálltak. Antonia gyorsan megigazította a haját, végigsimított az arcán.
– Látszik, hogy sírtam?
– Csak egy kicsit. Senki nem fog megróni miatta. Antonia elfordult a tükörtől.
– Mehetünk – mondta Danusnak. Kézen fogták egymást, és kimentek a szobából.
Amint a család a templom felé tartott, felerősödött a harang-zúgás. A fejük fölött bongott, minden más hangot elnyomott. Olivia látta a járda mellett parkoló rengeteg autót, a gyászolók sorát, amint a régi, kidőlt-bedőlt sírkövek között kanyargó kis ösvényen igyekeznek a templomba. Bim-bam, bim-bam.
Olivia megállt egy percre, hogy szót váltson Mr. Bedwayjel, ezután a többiek nyomában ő is belépett a templom kapuján. A kinti meleg napsütés után megcsapta a hűvösség, a falakból, a kőpadlóból áradó hideg. Mintha csak egy barlangba sétáltak volna be. A levegőben erős tömjénszag terjengett. Az összkép azonban mégsem volt komor, mert a pudley-beli lány jó munkát végzett: a templomban tavaszi virágok virítottak mindenütt. A kicsiny templom megtelt emberekkel. Ez is jólesett Oliviának, akit az üresen ásító templomi széksorok látványa mindig elkedvetlenített.
Ahogy végighaladtak a templomhajón, a harangzúgás hirtelen abbamaradt. A rájuk boruló csendben csak a cipősarkak koppantak a kőpadlón. Az első két sor üres volt; mindegyikük leült a helyére. Olivia, Nancy, George, majd végül Noel. Ettől a perctől rettegett Olivia, mert szemközt vele, az oltár lépcsőjén ott állt a koporsó. Gyáván elfordította a tekintetét, körülnézett. Az ismeretlen vidéki arcok tengerében – nyilván a helyiek, akik búcsút mondani jöttek szomszédasszonyuknak – ismerősöket fedezett fel: Atkinsonékat Devonból; Mr. Enderbyt, az ügyvédet; Roger Wimbusht, az arcképfestőt, aki főiskolás korában, sok-sok évvel ezelőtt, Lawrence Stern Oakley Street-i házának kerti műtermében lakott. Itt volt Louise Duchamp -feltűnően csinos volt fekete ruhájában. Louise, Charles és Chantal Rainier lánya, Penelope egyik legrégibb barátnője volt, aki egyenesen Párizsból utazott ide, hogy jelen lehessen a temetésen. Louise felnézett, pillantása találkozott Oliviáéval, és elmosolyodott. Olivia visszamosolygott; meghatottságot érzett, hogy Louise ilyen messziről is eljött.
A templom poros csöndjében most felbúgott az orgona, ígéretéhez híven, Mrs. Tillingham orgonált. A kis templom hangszere nem volt túlzottan míves darab, öreg volt és el-elful-ladt a hangja, mint egy asztmás öregemberé, de még ez sem rontotta el Mozart Kis éji zenéjének csodálatos hangzását. Ez volt Mami kedvence. Vajon tudta ezt Mrs. Tillingham, tűnődött Olivia, vagy csodálatos érzékkel ráhibázott?
Olivia látta az öreg Rose Pilkingtont is, aki még kilencven-évesen is ugyanolyan elegáns volt, mint mindig; fekete bár-sonypelerint, lilás szalmakalapot viselt, mely utóbbi olyan ütött-kopott volt, mintha kétszer körbeutazta volna benne a világot. Valószínűleg így is volt. Rose ráncos dióarca nyugalmat sugárzott, fakó szeméből beletörődés áradt. Olivia az öreg hölgy puszta látványától is elszégyellte magát a saját gyávasága miatt. Előrefordult, hallgatta a zenét, és végül szemügyre vette Mami koporsóját. Mamiból alig látszott valami, annyira elborították a virágok.
A templom végéből, a nyitott kapu felől mozgolódást, fojtott hangokat hallott. Gyors léptek kopogtak végig a hajón, s mikor Olivia hátrafordult, Danust és Antóniát látta, amint beülnek a mögötte lévő padsorba.
– Sikerült ideérnetek...
Antonia Oliviához hajolt. Láthatóan jobban lett, arca újra kipirult.
– Sajnálom, hogy csak most... – suttogta.
– Éppen időben.
– Olivia... Ő Danus.
– Tudom – mosolygott Olivia.
A fejük felett a toronyóra hármat ütött.
A szertartás a végéhez közeledett; rövid beszéd után Mr. Tillingham bejelentette, melyik zsoltárt éneklik. Mrs. Tillingham játszott néhány akkordot, és a gyászoló gyülekezet, énekeskönyvvel a kezében, felállt.
Minden szenteknek, 
Uram, adj édes nyugalmat, 
Védő szárnyuk alatt a világ nyugodtan alhat, 
S terjeszd ki ránk is, Jézus, áldó hatalmad 
Alleluja.
Temple Pudley lakói jól ismerték a dalt, a hangjuk a magasba szárnyalt, hogy az öreg, szúette mennyezetgerendák beleremegtek. Talán nem ez volt a legmegfelelőbb ének erre az alkalomra, de Olivia azért választotta éppen ezt, mert erről az egyről tudta, hogy az anyja szerette. Érezte, hogy nem szabad sohasem elfelejtenie azokat a dolgokat, amiket Mami szeretett; nemcsak a szívderítő muzsikát, a vendégségeket, a kertészkedést, a hosszú telefonálásokat – a hívása sosem jött alkalmatlan időpontokban, hanem éppen akkor, amikor nagyon szeretett volna vele beszélni. Más dolgokat sem szabad elfelejteni: a nevetést, a lelkierőt, a toleranciát, a szeretetet. Olivia tudta, nem engedheti, hogy ezek az értékek kivesszenek az életéből, most, hogy Mami már nincs. Mert ha engedné, akkor egyénisége jobbik fele tűnne el, s csupán az okossága és a mindig munkára ösztönző ambíciója maradna. Sosem vágyott a házasság biztonságára, de szüksége volt a férfiakra – ha nem szeretőként, akkor barátként kellettek. Hogy szeretetet kaphasson, ahhoz saját magának is tudnia kell szeretetet adni, különben keserű vénlányként végzi, akinek éles a nyelve, de egyetlen barátja sincs.
A következő hónapok nehéznek ígérkeztek. Amíg Mami élt, Olivia titkon kicsit megmaradhatott gyereknek, akit imádnak, kényeztetnek. Talán egyetlen ember sem nő fel addig igazán, amíg az anyja meg nem hal.
Te vagy a Szikla, az Erőd, a védő Kar, 
Minden szent Harcosod csak győzni akar...
Olivia hangosan énekelt. Nem mintha különlegesen szép hangja lett volna, hanem így erősebbnek érezhette magát, mint a sötétben dudorászó gyerek.
A sötét fölött, hogy Fény jöjjön hamar 
Alleluja.
Nancyből előtörtek a könnyek. A szertartás alatt sikerült visszafojtania őket, de most már nem bírta tovább, szabad folyást engedett nekik. Hangosan hüppögött, talán zavaróan is, de nem bírta abbahagyni. Időről időre jól kifújta az orrát. Hamarosan elfogyott a papír zsebkendője, amellyel – bölcs előrelátással – teletömte a táskáját.
Mindennél jobban szerette volna Anyát még egyszer látni. Anyát... vagy legalább beszélni vele még egyszer, az után az utolsó, rettenetes telefonbeszélgetés után, amikor Anya Cornwallból hívta, hogy kellemes húsvéti ünnepeket kívánjon. Anya néha nagyon különösen viselkedett, és kétségtelen, hogy bizonyos dolgokat tisztázni kellett, ki kellett mondani. Végül lerakta a kagylót, és mielőtt hagyott volna időt Nancynek, hogy helyreállítsa a jó viszonyt, fogta magát, és meghalt.
Nancy nem vádolta magát. Mostanában azonban gyakorta felébredt éjjel, furcsa egyedüllétet érzett, és sírdogált a sötétben. Most is sírt, nem érdekelte, hogy mások is látják. Ez a bánat jogos, nem volt mit szégyellni rajta. Folytak a könnyei, és ő nem akarta abbahagyni a zokogást. Mintha a könnyek elolthatnák a lelke mélyén égő, bevallatlan lelkifurdalást.
Sereged hűséges, igaz és bátor
A Szentek nevével küzd az isteni tábor
És győz, hogy reáboruljon a mennyei sátor
Alleluja.
Noel nem énekelt, még a zsoltároskönyvét sem nyitotta ki. Mozdulatlanul állt a sor szélén, egyik kezét a kabátja zsebébe dugta, a másikkal maga elé, a pad korlátjára támaszkodott. Csinos arcán nem tükröződött semmiféle érzelem; senki meg nem fejthette, mire gondol.
Ó, áldassék a hitünk! 
Szóljatok érettünk Égi hírnökök! 
Földből és sárból vétettünk...
Mrs. Plackett, a templom végében, lelkesen kiengedte a hangját. Magasra tartotta az énekeskönyvet, hatalmas keble hullámzott. Elégedett volt a temetéssel. A zene, a virágok, s most ez az ég felé szálló ének... Mrs. Keelingnek biztosan nagyon tetszene. És az is jó, hogy mindenki eljött a faluból – Sawcombe-ék, Mr. és Mrs. Hodgkins a Sudeley Arms fogadóból; Mr. Kitson, a bankigazgató Pudleyból, és Tom Hadley, aki az újságosboltok és trafikok tulajdonosa volt. A család is nagyszerűen viselkedik, kivéve Mrs. Chamberlaint, aki hangosan hüppög, hogy mindenki jól hallja. Mrs. Plackett nem volt híve a nyilvános érzelemkitöréseknek. Az ember tartsa magát, szokta mondani. Ezért is voltak olyan jó viszonyban Mrs. Keelinggel. Mrs. Keeling – igazi barát volt. Nagyon fog hiányozni Mrs. Plackettnek. Az asszonyság körbepillantott a zsúfolt templomban, számolgatott kicsit. Hányan is lesznek vajon a szertartás utáni teán? Negyvenen? Talán inkább ötvenötén. Remélhetőleg Mr. Plackett nem felejti el feltenni a teavizet.
De együtt az Úrban, áldón, megmérettünk... 
Alleluja.
Mrs. Plackett azt remélte, hogy elég lesz a gyümölcstorta.

15. MR. ENDERBY

Negyed hatra véget ért a temetés utáni tea, az utóvédharcosok is elköszöntek és hazamentek. Olivia kikísérte őket, megvárta, amíg az utolsó kocsi is kifordult a kapun, kissé megkönnyebbülve visszament a házba. A konyhában lázas tevékenység folyt. Mr. Plackett és Danus, aki az utóbbi fél órát a közlekedés irányításával és az összevissza parkoló kocsik terelgetésével töltötte, mostanra bement a házba, hogy segítsen Mrs. Plackettnek és Antóniának összegyűjteni és elmosogatni a teázáshoz használt edényeket. Mrs. Plackett a mosogatónál állt, keze könyékig habosán. Mr. Plackett, kötelességtudóan, mint mindig, az ezüst teáskannát törölgette. A mosogatógép zümmögött, Danus újabb csészékkel és csészealjakkal megrakott tálcát vitt be a konyhába. Antonia a porszívót vette elő a szekrényből.
Olivia feleslegesnek érezte magát.
– Én mit csináljak? – kérdezte Mrs. Plackett-től.
– Semmit. – Mrs. Plackett el sem fordult a mosogatótól, kivörösödött kezével olyan gyorsan és pontosan rakosgatta az állványra a csészéket, mintha szalag mellett dolgozott volna.
– Ha sok a kéz, gyorsan megy a munka, szoktam mondani.
– Fantasztikus tea volt. A gyümölcstortából egyetlen morzsa sem maradt.
De Mrs. Plackettnek sem ideje, sem kedve nem volt a csevegéshez.
– Miért nem megy be a nappaliba és pihen egy kicsit? A bátyja, Mrs. Chamberlain és egy úr van bent. Még tíz perc, és az ebédlő rendben lesz, leülhetnek megbeszélni a dolgokat.
Olivia nem ellenkezett. Nagyon fáradt volt, fájt a háta a sok állástól. Amíg keresztülment a halion, arra gondolt, hogy legszívesebben felszaladna a lépcsőn, elmerülne egy forró fürdőben, majd bebújna az ágyba, hűvös lepedők és puha párnák közé egy kellemes könyvvel. Később, ígérte magának. Még nincs vége a napnak. Később.
A nappaliban, ahol a délutáni teázás minden nyomát eltüntették már, ott találta Noelt, Nancyt és Mr. Enderbyt, kényelmesen elhelyezkedve, udvarias beszélgetésbe merülve. Nancy és Mr. Enderby a kandalló két oldalán ültek, Noel pedig szokásos helyét foglalta el, háttal a tűznek, hátát a kandallópárkánynak vetette. Amint Olivia megjelent, Mr. Enderby felállt.
Negyvenes éveinek elején járt, de kopaszsága, keret nélküli szemüvege és unalmas öltözéke sokkal idősebbnek mutatta. Ettől eltekintve viselkedése könnyed volt, és a délután folyamán Olivia megfigyelhette, hogyan viselkedett a többi vendég között, hogyan töltötte újra a teáscsészéket és adta körbe a szendvicseket és a süteményeket. Danusszal beszélgetett, ami hasznos volt, mert Nancy és Noel úgy döntött, hogy nem vesznek tudomást a fiúról. A cornwalli nyaralás Mami költségén és a Sands Hotel árai nyilvánvalóan még mindig számítottak.
– Sajnálom, Mr. Enderby, attól tartok, kissé késő van. – Olivia a kanapé sarkába telepedett, és Mr. Enderby ismét leült.
– Nem számít. Nem sietek.
Az ebédlőből kihallatszott a porszívó hangja.
– Már csak a morzsákat szedik össze, és akkor elkezdhetjük. Te, Noel? Van valami sürgős dolgod Londonban?
– Ma este nincs.
– És neked, Nancy? Nem szorít az idő?
– Nem igazán. De a gyerekeket össze kell szednem, és megígértem, hogy nem megyek későn.
Nancy, miután a temetést végigzokogta, mostanra magához tért, és ismét egészen vidámnak látszott. Talán csak azért, mert levette a kalapját. George már elment, még a temetőből indult, miután Nancy figyelmeztette, hogy óvatosan vezessen és adja át üdvözletét a főesperesnek.
– Szeretnék még sötétedés előtt visszaérni. Utálok sötétben egyedül vezetni.
A porszívó zúgása abbamaradt. A következő pillanatban kinyílt az ajtó, és megjelent Mrs. Plackett.
– Hát ennyi, Miss Keeling.
– Nagyon köszönöm, Mrs. Plackett.
– Ha úgy gondolja, Mr. Plackett és én most hazamennénk.
– Természetesen. Nem tudom eléggé megköszönni.
– Szívesen. Holnap találkozunk.
Mrs. Plackett elment. Nancy felkapta a fejét.
– Holnap vasárnap van. Miért jön holnap?
– Segít kipakolni Mami szobáját. – Olivia felállt. – Megyünk? Előrement az ebédlőbe. Minden rendben volt, egy zöld terítővel még az asztalt is letakarták.
Noel felvonta a szemöldökét.
– Olyan, mint egy vállalati tanácsülés.
Erre senki nem válaszolt. Leültek az asztalhoz, Mr. Enderby az asztalfőre, Noel és Olivia a két oldalán. Nancy Noel mellé ült. Mr. Enderby kinyitotta a táskáját. Papírokat vett elő és maga elé helyezte őket. Minden az előírásoknak megfelelően zajlott le. A többiek arra vártak, hogy Mr. Enderby elkezdje.
A férfi megköszörülte a torkát.
– Először is nagyon hálás vagyok, amiért beleegyeztek, hogy édesanyjuk temetése után itt maradjunk. Remélem, ez egyikük számára sem kényelmetlen. A végrendelet formális felolvasása természetesen nem feltétlenül szükséges, de a véletlen lehetőség, hogy mindannyian együtt vagyunk, jó alkalomnak tűnik, hogy megismertessem önökkel, mit akart tenni az ingatlannal, és ha szükséges, elmagyarázzam azokat a pontokat, amelyek esetleg nem teljesen világosak. Nos...
Mr. Enderby az előtte fekvő papírok közül kiválasztott egy hosszúkás borítékot, és kivett belőle egy vastag, összehajtott okmányt. Széthajtogatta és kiterítette az asztalon. Olivia látta, hogy Noel lesüti a szemét és a körmeit nézegeti, mintha nem merne felnézni, akárcsak a kisfiú, aki puskázik a vizsgán.
Mr. Enderby megigazította a szemüvegét.
– Ez Penelope Sophia Keeling, született Stern, végakarata, készült 1980. július nyolcadikán. – Felnézett. – Ha nincs ellenükre, nem fogom szó szerint felolvasni, csupán kiemelem édesanyjuk kívánságait, ahogyan sorra kerülnek. – Mindannyian egyetértően bólintottak. Mr. Enderby folytatta. – Először itt van két, családon kívüli hagyaték. Mrs. Florence Plackettnek, 43 Hodges Road, Pudley, Gloucestershire, kétezer font. Mrs. Doris Penberthnek, 7 Wharf Lane, Porthkerris, Cornwall, ötezer font.
– Nagyszerű – mondta Nancy, ezúttal jóváhagyva anyja nagyvonalúságát. – Mrs. Plackett hatalmas kincs. El sem tudom képzelni, mit csinált volna anya nélküle. Doris szintén. Doris Mami legjobb barátja volt. Együtt voltak a háború alatt, és nagyon közel álltak egymáshoz.
– Azt hiszem – mondta Mr. Enderby -, hogy Mrs. Plackett-tel találkoztam, de úgy gondolom, Mrs. Penberth nem volt ma velünk.
– Nem. Nem tudott eljönni. Telefonált. A férje nem volt jól, és úgy gondolta, nem tudja otthagyni. De nagyon megviselte a hír.
– Ebben az esetben mindkét hölgynek írok, és tájékoztatom őket az örökségről. – Feljegyzett valamit. – Nos, hogy ezen túl vagyunk, térjünk át a családi ügyekre.
Noel hátradőlt a székben, a zsebébe nyúlt és elővette ezüsttollát. Játszani kezdett vele. Levette a kupakját, majd ismét visszatette.
– Először is, volt néhány bútordarab, amelyekről azt akarta, hogy a gyermekei kapják meg. Nancyé a Regency kisasztal a hálószobából. Oliviáé az íróasztal a nappali szobából, ami valaha Mrs. Keeling édesapjának, Lawrence Sternnek a tulajdona volt. Noelnek jut az ebédlőasztal és a nyolc ebédlőszék. Ez az, amin most ülünk, ugye?
Nancy a bátyjához fordult.
– Hova teszed majd abban a nyúlketrecnyi lakásodban? Egy macska nem fér el benne.
– Lehet, hogy veszek egy másik lakást.
– Ott ebédlő is kell hogy legyen.
– Majd lesz – válaszolta röviden Noel. – Kérem, Mr. Enderby, folytassa.
De Nancy még nem fejezte be.
– Ez minden?
– Nem értem, Mrs. Chamberlain.
– Úgy értem... mi van az ékszereivel? Na, helyben vagyunk, gondolta Olivia.
– Maminak nem voltak ékszerei, Nancy. A gyűrűit évekkel ezelőtt eladta, hogy kifizesse apánk adósságait.
Nancy uralkodott magán, mint mindannyiszor, amikor Olivia ilyen kemény hangon beszélt a drága, elhunyt papáról. Nincs oka, hogy ilyen nyers legyen és ilyeneket mondjon Mr. Enderby előtt.
– És Ethel néni fülbevalói? Az, amit Ethel néni hagyott rá. Legalább négy- vagy ötezer fontot ér. Nem is említi?
– Már elajándékozta őket – mondta Olivia. – Antoniának. A bejelentést csend követte. Noel törte meg a csendet, aki az asztalra könyökölt, és ujjaival kétségbeesetten végigszántotta a haját.
– Ó, Istenem. – Olivia szemébe nézett. Nagyon kék, élénk, haragtól csillogó szemek. Nancy arcát pirosság öntötte el. Végül megszólalt.
– Ugye, ez nem igaz?
– Attól tartok – Mr. Enderby hangja kimért volt – hogy igaz. Mrs. Keeling Antoniának adta a fülbevalókat, amikor együtt nyaraltak Cornwallban. Említette nekem az ajándékot, amikor Londonban, egy nappal a halála előtt meglátogatott. Azt akarta, hogy erről ne legyen vita, és senki ne vonja kétségbe a jogos tulajdont.
– Honnan tudtad – kérdezte Nancy Oliviától -, hogy anya ezt tette?
– Megírta nekem.
– Melanie-nak jártak volna.
– Nancy, Antonia nagyon jó volt Mamihoz, és Mami nagyon szerette őt. Antonia nagyon boldoggá tette élete utolsó heteit. Elment vele Cornwallba, szórakoztatta, amit egyikünk sem tudott vagy akart megtenni.
– Azt gondolod, hogy ezért hálásnak kellene lennünk? Szerintem éppen ellenkezőleg...
– Antonia, igenis, hálás...
A vitát, mely akár a végtelenségig is folytatódhatott volna, Mr. Enderby szakította meg, diszkréten megköszörülve a torkát. Nancy dühösen elhallgatott. Olivia megkönnyebbülten sóhajtott. Egy pillanatra túl voltak rajta, de biztos volt benne, hogy a téma soha nem nyugszik meg, és Ethel néni fülbevalói a jövőben is előkerülnek majd, örökös viták tárgyaként.
– Sajnálom, Mr. Enderby. Kérem, folytassa.
A férfi hálás pillantást küldött felé, és visszatért az ügyekhez.
– Eljutottunk az ingatlanhoz. Amikor Mrs. Keeling elkészítette a végrendeletet, egyértelműen a tudomásomra hozta kívánságát, hogy ne legyen vita hármójuk között a tulajdon kérdésében. Ennek megfelelően elhatároztuk, hogy mindent el kell adni, és az összeget el kell osztani önök között. Ennek érdekében hagyatéki gondnokot kell kijelölni, és megegyeztünk, hogy az Enderby, Looseby and Thring lesz az. Idáig érthető és elfogadható? Jó. Ebben az esetben – olvasni kezdte: – „Úgy rendelkezem: teljes hagyatékomat, személyes vagyonomat és ingóságaimat hagyatéki gondnokomra bízom, hogy mindent értékesítsen és készpénzre váltsa..." Igen, Mrs. Chamberlain?
– Nem értem, hogy ez mit jelent.
– Mrs. Keeling hagyatékát jelenti, beleértve ezt a házat és berendezését, részvényeit, kötvényeit és bankszámláját.
– Mindent el kell adni, összeadni a befolyt pénzeket és háromfelé osztani?
– Pontosan. Előbb, természetesen, ki kell fizetni a tartozásokat, az adókat és a temetési költségeket.
– Nagyon bonyolultnak tűnik.
Noel a zsebébe nyúlt és elővette a naptárját. Egy üres oldalon kinyitotta, és levette tolla kupakját.
– Mr. Enderby talán adhatna előzetes tájékoztatást, hogy valamilyen közelítő kalkulációt készíthessünk.
– Rendben. A házzal kezdjük. Podmore's Thatch, melléképületeivel és kertjével, szerintem, legalább kétszázötvenezret ér. Édesanyjuk százhúszezret fizetett érte, de ez öt évvel ezelőtt volt, és az ingatlan értéke azóta jelentősen megnőtt. Vonzó ingatlan, jó megközelítési lehetőséggel Londonból. A ház berendezésének értékében nem vagyok biztos. Talán tízezer font? Mrs. Keeling részvényeinek értéke nagyjából húszezer font. Noel füttyentett.
– Ilyen sok? Fogalmam sem volt róla.
– Nekem sem – mondta Nancy. – Honnan van ez a sok pénz?
– Az Oakley Street-i ház eladásából maradt. A Podmore's Thatch megvásárlása után megmaradt összeget jól fektette be.
– Azt látom.
– És a bankszámlája?
Noel minden számot feljegyzett a jegyzetfüzetébe, és alig várta, hogy összeadhassa és megtudja a teljes összeget.
– A bankszámláján pillanatnyilag sok pénz van, amióta befolyt az a százezer font, amit apja, Lawrence Stern két vásznáért kapott egy magángyűjtőtől.
– Ezek után az összegek után, természetesen, adózni kell.
– Még így is... – Noel gyorsan kalkulált. – Ez több mint háromszázötvenezer.
Senki nem szólt a megdöbbentő összeg hallatán. Noel csendben visszacsavarta tolla kupakját, letette az asztalra, és hátradőlt a székben:
– Mindent összevetve, lányok, nem rossz eredmény.
– Örülök – mondta Mr. Enderby szárazon -, hogy meg van elégedve.
– Hát ennyi. – Noel nyújtózkodott egyet, és úgy tett, mintha fel akarna állni.
– Mi lenne, ha hoznék valamit inni? Kér egy whiskyt, Mr. Enderby?
– Nagyon is. De még most nem. Attól tartok, még nem értünk a végére.
Noel megdermedt.
– Még mit kell megbeszélnünk?
– Édesanyjuk végrendeletének van még egy záradéka, amely 1984. április tizenharmadikán készült. Ez, természetesen, megváltoztatja a végrendelet dátumát, de semmit nem módosít azon, ami eddig elhangzott.
Olivia az időponton gondolkodott.
– Április tizenharmadika. Ekkor jött fel Londonba. Egy nappal a halála előtt.
– Pontosan.
– Kifejezetten önhöz jött, Mr. Enderby?
– Azt hiszem.
– Hogy megírja a záradékot?
– Igen.
– Talán jobb, ha felolvassa nekünk.
– Máris, Miss Keeling. De mielőtt megteszem, azt hiszem, meg kell említenem, hogy a záradékot Mrs. Keeling saját kezűleg írta, és a titkárom, valamint egyik munkatársam előtt írta alá.
Hangosan olvasni kezdett:
– „Danus Muirfieldre, Tractorman's Cottage, Sawcombe's Farm, Pudly, Gloucestershire, hagyom édesapám, Lawrence Stern festményeinek tizennégy, 1890 és 1910 között olajjal készített vázlatát. Címeik: A függőkert, A szerelmesek közeledése, A halász udvarol, Pandora..
Az olajvázlatok. Noel gyanította létezésüket, és el is mondta gyanúját Oliviának; felkutatta anyja házát miattuk, de semmire sem jutott. Most Olivia a bátyjára nézett. Az mozdulatlanul ült, halottsápadtan, álla idegesen rángott. Olivia kíváncsi volt, mennyi ideig tartja vissza magát, mielőtt dühös tiltakozásba kezdene...
„...A vízhordók, Piac Tuniszban, A szerelmes levél..." Vajon hol voltak ennyi éven át? Kié volt? Honnan kerültek elő?
– „...A tavasz szelleme, a Pásztor reggele. Amoretta kertje..." Noel nem tudott tovább uralkodni magán.
– Hol voltak?
Hangja csikorgott a dühtől. Mr. Enderby, bár durván félbeszakították, csodálatra méltóan nyugodt maradt. Feltehetően számított a kitörésre. Szemüvege fölött Noelra nézett.
– Talán megengedi, Mr. Keeling, hogy folytassam, és akkor megmagyarázom.
Kínos csend következett.
– Akkor folytassa.
Mr. Enderby nyugodtan folytatta.
– „A tenger-isten, Az emlék, A fehér rózsák és a Rejtekhely". Ezek a képek jelenleg Mr. Roy Brooknernél, a Boothby's műkereskedőjénél vannak. A címe: New Bond Street, London WI, de New York-i eladásra várnak, az első adandó alkalomra. Ha meghalnék, mielőtt erre sor kerülne, Danus Muirfieldtől függ, hogy megtartja vagy eladja-e a képeket, saját elhatározása szerint."
Mr. Enderby hátradőlt a székben, és várta a megjegyzéseket.
– Hol voltak?
Senki sem szólt egy szót sem. A légkör kényelmetlenül feszültté vált. Noel megismételte a kérdést.
– Hol voltak?
– Édesanyja éveken keresztül a hálószobájában, a szekrénye hátában tartotta elrejtve. Saját maga tette oda, és úgy tapétázta be a szekrényt, hogy ne lehessen megtalálni a vázlatokat.
– Nem akarta, hogy tudjunk róla?
– Nem hiszem, hogy a gyerekei miatt tette volna. A férje elől rejtette el. A vázlatokat apja régi, Oakley Street-i műtermében találta. Akkoriban anyagi nehézségeik voltak, és nem akarta, hogy a képeket csak azért adják el, hogy pénzhez jussanak.
– Végül mikor kerültek elő?
– Elhívta Mr. Brooknert Podmore's Thatchbe, hogy felértékeljen és esetleg megvegyen két másik képet, amit Mrs. Keeling édesapja festett. Akkor mutatta meg a vázlatokkal teli mappát.
– Ön mikor hallott először a létezésükről?
– Mrs. Keeling aznap mesélte el az egész történetet, amikor a záradék miatt meglátogatott. Egy nappal a halála előtt. Mrs. Chamberlain, akart valamit mondani...
– Igen. Nem értek egy szót sem abból, amit mond. Senki sem beszélt nekem ezekről a vázlatokról, most hallok róluk először. Mi ez a felbolydulás körülöttük? Miért gondolja Noel, hogy olyan fontosak?
– Fontosak – mondta Noel türelmesen -, mert értékesek.
– A nyers vázlatok? Azt hittem, ezek olyanok, amiket akár ki is lehet dobni.
– Nem, ha van egy kis eszed.
– Nos, mennyit érnek?
– Négy-ötezret darabonként. És tizennégy van belőlük. Tizennégy! – ismételte, úgy kiabálta Nancynek, mintha az süket lenne. – Csak számold ki, ha egyáltalán képes vagy erre a bonyolult összeadásra, bár nem hiszem.
Olivia már fejben kiszámolta. Hetvenezret. Kicsit együtt érzett Noellel, bármilyen utálatosan viselkedett is. Annyira biztos volt benne, hogy léteznek és ott vannak valahol Podmore's Thatchban. Noel még egy hosszú, kellemetlenül esős szombatot is eltöltött a padlás felkutatásával, miközben azt tettette, hogy kitakarítja anyja kacatjait, de valójában a képeket kereste. Olivia kíváncsi volt, vajon Penelope ismerte-e fia cselekedetének igazi okát, és ha igen, vajon miért nem szólt semmit... A válasz valószínűleg az volt, hogy Noel nagyon hasonlított az apjára, és Penelope nem bízott benne. így hát nem szólt, hanem a képeket Mr. Brookner felügyelete alá helyezte, és végül, egy nappal halála előtt, úgy döntött, hogy Danusra hagyja.
De vajon miért? Mi volt az oka?
– Mr. Enderby... – most először szólalt meg, mióta a záradék előkerült -, ... anyám adott valami magyarázatot arra, miért hagyja a vázlatokat Danus Muirfieldre? Úgy értem – szavait nagyon óvatosan válogatta meg, nehogy visszautasítónak vagy mohónak tűnjön -, nyilvánvalóan nagyon speciális, személyes értékek voltak... és Danust csak rövid ideje ismerte.
– Természetesen nem tudom megválaszolni a kérdést, mert nem ismerem a választ. De láthatóan nagyon kedvelte a fiatalembert, és úgy gondolom, segíteni akart neki. Azt hiszem, az valami vállalkozásba akar fogni, és hálás lesz a tőkéért.
– Megtámadhatjuk? – kérdezte Noel.
Olivia az öccse felé fordult.
– Nem támadunk meg semmit – mondta az kurtán. – Még ha jogilag lehetséges is lenne, én nem akarom, hogy megtámadjuk.
Nancy, miután megküzdött a fejszámolással, ismét bekapcsolódott a beszélgetésbe.
– De hát ötször tizennégy, az hetvenezer. Úgy érti, hogy a fiatalember hetvenezer fontot kap?
– Ha eladja a képeket, igen, Mrs. Chamberlain.
– De hát ez egyáltalán nem helyénvaló. Alig ismerte a fiút. A kertésze volt. – Nancy pillanatok alatt feldühítette magát. – Ez felháborító. Végig igazam volt vele kapcsolatban. Mindig azt mondtam, hogy valamivel megfenyegette anyát. Emlékszel, Noel, mondtam neked a telefonba is, amikor elajándékozta a Kagylókeresőket. És Ethel néni fülbevalóit is elajándékozta. Most meg ezt. Ez az utolsó csepp a pohárban. Mindent csak úgy elajándékozott. Nem volt magánál. Beteg volt, és ez befolyásolta döntéseit. Nincs rá más magyarázat. Csináljunk már valamit.
Noel kivételesen Nancy pártját fogta.
– Ami engem illet, nem hagyom magam.
– ... Anya nyilvánvalóan nem tudta, mit csinál...
– Túl sokról van szó...
– Csak kihasználták... Olivia nem bírta tovább.
– Elég! Hagyjátok abba! – Uralkodott magán, kimérten beszélt, úgy, ahogy a Venus munkatársai már megszokták tőle. Noel és Nancy azonban még soha nem hallották ezt a hangot. Csodálkozva néztek rá, de elhallgattak. A beállt csendben Olivia folytatta.
– Nem akarok erről többet hallani. Vége, Mami halott. Ma eltemettük. Ahogy itt mindketten rühes kutyaként vetitek magatokat a koncra, úgy tűnik, mintha erről elfelejtkeztetek volna. Nem tudtok másra gondolni és másról beszélni, mint hogy mit szedhettek el tőle. Most tudjuk, Mr. Enderby elmondta. Mami mindig tudta, mit csinál... Ő volt a legintelligensebb nő, akit valaha ismertem. Rendben van, nagyvonalú volt, de soha nem meggondolatlanul az. Gyakorlatias volt. Előre tervezett. Hogyan lett volna másképp? Azok alatt az évek alatt, amíg felnőttünk és nem volt egy fityingünk sem, a férje minden pénzt, amihez hozzájutott, szerencsejátékra költött. Ami engem illet, meg vagyok elégedve, és úgy gondolom, ti is meg kell hogy legyetek. Nagyszerű gyerekkorunk volt, kitűnően elindított az életbe, s most, hogy meghalt, nyilvánvaló, hogy mindegyikünkről bőségesen gondoskodott. Ami a fülbevalókat illeti – hideg pillantással Nancyra nézett -, ha azt akarta, hogy Antoniáé legyenek, nem pedig Melanie-é, akkor biztosan jó oka volt rá.
Nancy lesütötte a szemét. Egy pihét levett a kabátja ujjáról.
– És ha Danus kapja a vázlatokat, nem pedig Noel, akkor erre is biztos megvolt az oka.
Noel mondani akart valamit, de meggondolta magát.
– Mami saját maga csinálta a végrendeletét. Úgy, ahogy ő akarta, és csak ez számít, ehhez senkinek nem lehet több szava.
Olivia úgy mondta el mindezt, hogy nem emelte fel a hangját. Az ezt követő kellemetlen csöndben várta, hogy Noel vagy Nancy mondjon valamit az elhangzott szidalmakra. Egy kis idő elteltével Noel megmozdult a székében. Olivia haragos pillantást küldött felé, feszülten várva a további vitát, de úgy tűnt, Noel nem akar mondani semmit. Olyan mozdulattal emelte fel a kezét, mintha a szemét akarná megdörzsölni. Ez jobban árulkodott legyőzöttségéről, mint ahogy szavakkal kifejezhette volna. Megmozgatta a vállait, igazított egyet a nyakkendője csomóján. Önfegyelme visszatért, még egy gyenge mosolyt is sikerült elővarázsolnia.
– Ez után a kis kitörés után – mondta a társaságnak -, azt hiszem, mindannyian megérdemlünk egy italt.
Felállt.
– Mr. Enderby, egy whiskyt?
Így zökkenőmentesen befejezte a megbeszélést, és megtörte a feszültséget. Mr. Enderby láthatóan nagyon megkönnyebbülve fogadta el Noel ajánlatát, és összeszedte papírjait, majd begyömöszölte őket az aktatáskájába. Nancy valamit motyogott arról, hogy a fürdőszobába készül, összegyűjtötte maradék méltóságát, felkapta táskáját és kiment a szobából. Noel utána ment, hogy jeget hozzon. Olivia és az ügyvéd magukra maradtak.
– Sajnálom – mondta Olivia.
– Ne tegye. Nagyszerű beszéd volt.
– Maga nem gondolja, hogy Mami nem volt magánál, ugye?
– Egy pillanatig sem.
– Beszélgetett Danusszal ma délután. Ravasznak tartja?
– Éppen ellenkezőleg. Azt mondanám, hogy igen tisztességes embernek tűnt.
– Mégis, szeretném tudni, mi késztette arra Mamit, hogy ilyen hatalmas összeget hagyjon rá?
– Nem hiszem, Miss Keeling, hogy valaha is meg fogjuk tudni.
Olivia elfogadta a választ.
– Mikor mondja meg neki?
– Amikor alkalmas.
– Mit gondol, most alkalmas?
– Igen, ha négyszemközt beszélhetnék vele.
– Úgy érti, ha Noel és Nancy elment?
– Talán jobb lenne, ha várnék addig.
– Nem fog túl későn hazakerülni?
– Ha megengedi, felhívom a feleségemet.
– Természetesen. Szeretném, ha Danus minél hamarabb megtudná, mert valószínűleg holnap is itt lesz, és kellemetlen lehet, ha én tudom és ő nem.
– Tökéletesen megértem.
Noel visszatért, kezében a jegesvödörrel. – Olivia, üzenet van számodra a konyhaasztalon – mondta. Danus és Antonia elmentek egy italra Sudeley Armsba. Fél hétre visszajönnek.
Egészen természetesen mondta mindezt, a nevüket először ejtve ki neheztelés vagy harag nélkül. Ez, a körülményekhez képest, megnyugtató volt. Olivia Mr. Enderbyhez fordult.
– Tud várni addig?
– Természetesen.
– Köszönöm. Végtelenül türelmes velünk.
– Ez a dolgom, Miss Keeling.
Nancy, miután megfésülködött, kiigazította a sminkjét, és egészében véve összeszedte magát, csatlakozott hozzájuk az ebédlőben, és közölte, hogy elindul haza.
Olivia meglepődött.
– Nem iszol velünk egyet?
– Nem, inkább nem. Hosszú az út hazáig. Nem akarok balesetet. Viszontlátásra, Mr. Enderby, és köszönöm a segítségét. Kérem, ne álljon fel. Viszlát, Noel. Jó utat. Maradj csak, Olivia, kitalálok. – De Olivia letette a poharát, és kiment a nővérével. Kint a makulátlan, tavaszi nap hűvös, illatos estébe fordult. Az ég tiszta volt, nyugat felé vöröses. Szellő borzolta a fák ágait, a falu mögötti dombról tisztán kivehető volt a birkák és bárányok bégetése.
Nancy körülnézett.
– Nagy szerencsénk volt az idővel. Mindent megoldottunk. És minden jól ment, Olivia. Tökéletesen rendezted el az egészet.
Olivia csak annyit mondott:
– Köszönöm.
– Sok munka volt, látom.
– Igen. Még mindig van egy-két részletkérdés, amivel törődni kell. Sírkő Mami sírjára. De erről beszélhetünk máskor.
Nancy beszállt a kocsiba.
– Mikor mégy vissza Londonba?
– Holnap este. Hétfőn reggel benn kell lennem az irodában.
– Majd beszélünk. 
– Jó.
Olivia habozott, majd a délután kellemes feloldására gondolt. Mami soha nem engedte el egyik gyerekét sem búcsúcsók nélkül. Behajolt a kocsi ablakán, és arcon csókolta Nancyt.
– Óvatosan vezess! – mondta nővérének. – Csókoltatom George-ot és a gyerekeket.
Mire visszament a házba, a férfiak már a kényelmes nappaliban voltak. Noel behúzta a függönyöket, begyújtotta a tüzet, majd amikor kiitta a whiskyjét, az órájára nézett, felállt és azt mondta, hogy ideje indulnia. Mr. Enderby megjegyezte, talán most kellene felhívnia a feleségét, így Olivia magára hagyta, és kikísérte Noelt a bejárati ajtóhoz.
– Úgy érzem, mintha egész nap csak embereket kísértem volna ki – mondta.
– Fáradt lehetsz. Feküdj le korán.
– Azt hiszem, mindannyian fáradtak vagyunk. Hosszú volt a nap.
Hűvösödött. Olivia fázósan összefonta karjait.
– Sajnálom, hogy így alakultak a dolgok, Noel. Örültél volna, ha neked jutnak a vázlatok. Elég keményen dolgoztál, hogy megtaláld őket... De hát úgy alakult, hogy már semmit sem tehetsz. És ismerd el, egyikünk sem járt rosszul. Ezt a házat el fogják kapkodni. Ne bánkódj amiatt, amin már amúgy sem változtathatsz. Különben lelkileg mész tönkre, keserű leszel.
Noel elmosolyodott. Örömtelenül, de mégiscsak mosolygott.
– Keserű a pirula, amit le kell nyelni, de úgy látszik, nincs más választásom. Azt azért szeretném tudni, miért nem beszélt nekünk soha a vázlatokról, miért nem említette soha, hogy léteznek. És miért hagyta őket arra a fiatalemberre?
Olivia megvonta a vállát.
– Kedvelte? Sajnálta? Segíteni akart neki?
– Több ennél.
– Lehet – mondta Olivia. Noelt is megcsókolta búcsúzóul. -De nem hiszem, hogy valaha is meg fogjuk tudni. – Noel beszállt a Jaguárba, elhajtott. Olivia pedig ott maradt, hallgatta a kocsi távolodó zaját, megvárta, amíg a kipufogó zaja egészen elhal az esti csendben. A vidék neszei áthatóvá váltak. A falu felől gyors léptek és fiatal hangok közeledtek. Danus és Antonia tért vissza Sudeley Armsból. Először a fejük tűnt fel a fal tetejénél, és ahogy éppen bejöttek a nyitott kapun, Olivia látta, hogy Danus karja Antonia vállán nyugszik. Antonia piros sálat tekert a nyaka köré, arca kipirosodott. Felnézett és látta, hogy Olivia vár rájuk.
– Olivia, mit csinálsz itt kinn, egyedül?
– Noel most ment el. Hallottam, hogy jöttök. Kellemes volt?
– Csak egy italra mentünk le. Remélem, nem bánod. Még soha nem voltam benn a kocsmában. Igazán barátságos. Olyan régimódi, Danus még dárdát is dobált a postással.
– Győzött? – kérdezte Olivia.
– Nem. Reménytelenül ügyetlen voltam. Egy pint Guinnesst kellett fizetnem.
Együtt mentek be a házba. A meleg konyhában Antonia letekerte nyakáról a sálat.
– Vége a családi megbeszélésnek?
– Igen. Nancy is elment már. De Mr. Enderby még itt van. – Danushoz fordult. – Magával akar beszélni.
Danus nem értette a dolgot.
– Velem?
– Igen. Benn van a nappaliban. Talán jó lenne, ha nem hagyná sokáig várni, szegény ember szeretne végre hazamenni a feleségéhez.
– De mi mondanivalója lehet számomra?
– Fogalmam sincs róla – füllentett Olivia. – Miért nem megy be, hogy megtudja?
Danus zavartnak látszott, de bement. Az ajtó becsukódott a háta mögött.
– Mi a csudáért akar Danusszal beszélni? – Antonia arckifejezése mélységes aggódást árult el.
– Gondolod, hogy valami borzasztó? – Olivia az asztal sarkának dőlt.
– Nem, nem hiszem.
Antóniát mindazonáltal ez nem győzte meg. Olivia nem akarta ezt a beszélgetést folytatni, gyorsan témát váltott tehát.
– Mit eszünk vacsorára? Danus itt marad?
– Ha nincs ellene kifogásod.
– Természetesen nincsen. Legjobb lenne, ha éjszakára is itt maradna. Majd találunk valahol egy ágyat.
– Ez sok mindent megkönnyítené. Már több mint két hete nem volt otthon, és ott most valószínűleg minden nedves és szomorú.
– Meséld el, mi történt Edinburghben. Egészségesnek találták?
– Igen. Teljesen rendben van, Olivia. Nem epilepsziás és soha nem is volt az.
– Ez igazán nagyszerű hír.
– Igen. Mint egy csoda.
– Sokat jelent neked, ugye?
– Igen.
– Azt hiszem, te is neki.
Antonia sugárzó mosollyal bólintott.
– És milyen terveitek vannak?
– Danus szeretne saját kertészetet... önállósítani akarja magát. Segíteni fogok neki. Együtt csináljuk majd.
– És az állása az Autóparknál?
– Hétfőn visszamegy dolgozni, de felmond. Egy hónap a felmondási idő. Nagyon rendesek voltak vele, és úgy érzi, a legkevesebb, amit tehet, hogy végigdolgozza a felmondási idejét.
– Azután?
– Keresünk egy helyet, amit kibérelhetünk vagy megvehetünk. Talán Summersetben. Vagy Devonban. De komolyan gondoltam, hogy itt maradunk, amíg Podmore's Thatch el nincs adva, és a bútorokat el nem vitték. Ahogy mondtam, majd én körbevezetem az érdeklődőket, és Danus addig törődhet a kerttel.
– Jó ötlet. De Danusnak nem kellene visszaköltöznie a házába, maradjon csak itt veled. Sokkal nyugodtabb lennék, ha tudnám, hogy itt van, és nem vagy egyedül. Használhatja Mami kocsiját, te meg folyamatosan beszámolhatnál nekem, hány komoly érdeklődő volt. Megkérem Mrs. Plackettet is, hogy maradjon, amíg eladjuk a házat, ha hajlandó. Megcsinálhatja a tavaszi nagytakarítást, és te sem leszel egyedül, amíg Danus mások kertjében dolgozik.
Mosolygott, mintha maga találta volna ki az egészet.
– Milyen jól összejött minden.
– Már csak egy dolog van. Nem megyek vissza Londonba.
– Gondoltam.
– Nagyon kedves voltál, hogy felajánlottad, hogy segítesz nekem, igazán hálás vagyok, de tudom, hogy nem lennék jó modell. Túlságosan büszke vagyok.
– Lehet, hogy igazad van. Sokkal boldogabb leszel csizmában és földdel a körmöd alatt. – Mindketten nevettek.
– Boldog vagy, ugye, Antonia?
– igen. Boldogabb, mint ahogy valaha is elképzeltem. Furcsa egy nap volt. Hihetetlenül boldog és rettenetesen szomorú egyszerre. De valahogy úgy gondolom, Penelope megértette volna. Féltem a temetéstől. Cosmoé volt az egyetlen, amin voltam, és az olyan szörnyű volt, hogy féltem ettől is. De ez a délután egészen más volt. Sokkal inkább olyan, mintha ünnepség lenne.
– Azt akartam, hogy ilyen legyen. így terveztem, és most – Olivia ásított – túl vagyunk rajta. Vége.
– Fáradtnak látszol.
– Te már a második vagy ma este, aki ezt mondja. Ez rendszerint annyit jelent, hogy öregnek tűnök.
– Nem látszol öregnek. Menj föl, és fürödj meg. A vacsorára ne legyen gondod, majd én megcsinálom. Van valami leves a kamrában és báránysült a hűtőszekrényben. Ha szeretnéd, ráteszem egy tálcára, és felviszem neked az ágyba.
– Azért sem ilyen öreg, sem ilyen fáradt nem vagyok. Olivia eltolta magát az asztaltól, és kinyújtóztatta fájó hátát.
– De megyek és megfürdöm. Ha Mr. Enderby hamarabb elmenne, mint ahogy visszajövök, ugye, elnézést kérsz a nevemben?
– Természetesen.
– Köszönj el tőle helyettem is, és mondd meg, hogy jelentkezem.
Öt perccel később megjelent Danus és Mr. Enderby. Ügyüket befejezték, Antonia a konyhában sárgarépát pucolt. Elfordult a mosogatótól, rájuk mosolygott és várta, hogy mondjanak valamit; valamelyikük mondja el, miről is beszéltek. De senki sem szólt, s látva férfias szolidaritásukat, nem volt bátorsága megkérdezni. Helyette Olivia üzenetét adta át Mr. Ender-bynek.
– Fáradt és felment megfürödni. De megkért, hogy köszönjek el magától, és kérjek elnézést a nevében, abban a reményben, hogy megérti.
– Természetesen.
– Azt mondja, jelentkezik majd.
– Köszönöm, hogy átadta az üzenetet. De most már nekem is mennem kell. A feleségem vár vacsorára.
Áttette aktatáskáját a bal kezébe.
– Viszontlátásra, Antonia.
– Ó! – Antonia gyorsan a kötényébe törölte a kezét. – Viszontlátásra, Mr. Enderby.
– Sok szerencsét.
– Köszönöm.
Elindult, Danus kikísérte az ajtón. Antonia magára maradt, visszatért a sárgarépa-pucoláshoz, de az esze máshol járt. Miért kívánt neki sok szerencsét, és egyáltalán mi történik? Danus nem tűnt nagyon összetörtnek, az is lehet, hogy valami kellemes történt. Talán Mr. Enderby megkedvelte Danust, amíg teázás közben beszélgettek és segítséget ajánlott egy kis pénz összeszedéséhez, hogy megvehessek a kertészetet. Nem látszott valószínűnek, de mi más oka lehetett volna a beszélgetésre?
Hallotta, amint Mr. Enderby elhajt. Abbahagyta a sárgarépa pucolását, a mosogatónak dőlt, és egyik kezében a késsel, másikban a sárgarépával várta, hogy Danus visszajöjjön.
– Mit mondott? – kérdezte. – Miért akart beszélni veled? Danus kivette Antonia kezéből a kést és a répát, letette az asztalra, és átölelte Antóniát.
– Valamit mondanom kell neked.
– Mit?
– Nem kell eladnod Ethel néni fülbevalóit.

– Hahó!
– Mrs. Plackett?
– Hol van?
– Itt fenn, Mami hálószobájában. Mrs. Plackett felment a lépcsőn.
– Elkezdte?
– Még nem igazán. Megpróbáltam kitalálni, hogyan is csináljuk. Nem hiszem, hogy bármit is érdemes lenne megtartani. Mami ruhái mind olyan régiek és különösek voltak, nem valószínű, hogy bárkinek kellenének. Itt vannak a szemeteszsákok. Megtöltjük, és kitesszük a szeméthordónak.
– Mrs. Tillingham jótékonysági vásárt rendez a jövő hónapban.
– Majd meglátjuk. Magára bízom. Talán kiüríthetné a ruhásszekrényt, én pedig nekiállok a fiókoknak.
Mrs. Plackett munkához látott, szélesre tárta a ruhásszekrény ajtaját, és kezdte kirámolni a kopott, kedves ruhákat. Ahogy az ágyra fektette... néhány egészen elnyűtt is volt köztük. Olivia elfordította a szemét. Illetlennek érezte már a látványt is. Tartott ettől az utolsó feladattól, és most úgy tűnt, még inkább szívet tépő, mint ahogy feltételezte. Bátorítást nyerve Mrs. Plackett jelenlétéből, térdre ereszkedett és kihúzta a legalsó fiókot. Pulóverek és kardigánok, a könyökük elvékonyodott. Egy fehér gyapjúsál, egy tengerészkék zubbony, amit Mami kertészkedéshez hordott.
– Mi lesz a házzal? – kérdezte Mrs. Plackett munka közben.
– Eladjuk. Mami ezt akarta és egyébként sem lakna itt egyikünk sem. De Antonia és Danus itt maradnak, megmutatják az érdeklődőknek, és törődnek vele, amíg megveszi valaki. Akkor a bútorokról is gondoskodnak.
– Antonia és Danus? – Mrs. Plackett megfontoltan bólintott, végiggondolva a kijelentésből adódó következtetéseket. – Ez igazán nagyszerű.
– Utána nekiindulnak, és bérelnek vagy vesznek egy darab földet. Kertészetet akarnak nyitni.
– Szóval, talpra állnak – mondta Mrs. Plackett. – Egyébként hol vannak? Nem láttam őket, amikor bejöttem.
– A templomba mentek.
– Tényleg?
– Ez tetszik magának, Mrs. Plackett.
– Szép dolog, amikor fiatal emberek templomba mennek. Manapság nem fordul elő gyakran. Örülök, hogy együtt lesznek. Mindig úgy gondoltam, illenek egymáshoz. Fiatalok, de azért helyén van az eszük. Ezzel mi legyen?
Olivia odanézett. Mami régi pelerinje. Hirtelen fájó emlék idéződött fel benne. Mami és Antonia megérkeznek Ibizára; Mami a pelerinben, Antonia Cosmo karjaiba veti magát. Milyen régen is volt mindez.
– Túl jó ahhoz, hogy kidobjuk. Tegye félre a templomi bazárra – mondta.
De Mrs. Plackett vonakodott.
– Meleg és vastag. Még sokáig lehetne hordani.
– Akkor legyen a magáé. Biciklizés közben pont jó lesz.
– Nagyon kedves, Miss Keeling. Köszönöm. Letette a pelerint egy székre.
– Valahányszor viselem, az édesanyjára fogok gondolni. Újabb fiók. Fehérneműk, hálóingek, gyapjúharisnyák, övek, sálak, egy rojtos, piros rózsás, hímzett kínai selyemkendő. Egy fekete csipkekendő.
A szekrény majdnem kiürült. Mrs. Plackett még egyszer belenyúlt.
– Nézze csak! – Az olcsó anyagból varrt szegényes, fiatalos ruha ferdén lógott a fogason. Piros ruha, fehér virágokkal, szögletes kivágással és válltöméssel. – Ezt még soha nem láttam.
– Én sem. Kíváncsi vagyok, ezt Mami miért tartotta meg. A háború alatt hordhatta. Dobja ki, Mrs. Plackett.
A felső fiók. Krémek, kenőcsök, régi kölnisüvegek, egy púder, hattyútoll pamacs. Nyaklánc, borostyánszínű üveggyöngyökből. Fülbevalók. Értéktelen bizsuhalmok.
Azután a cipők. Az összes. Ezek voltak a legrosszabbak, még sokkal személyesebbek, mint a többi holmi. Olivia egyre nyugtalanabb lett. A szemeteszsákok megteltek. Végül, fájdalmasan, de túl voltak a pakoláson. Mrs. Plackett szorosan összekötötte a műanyag zsákokat, és lecipelték a lépcsőkön, ki az ajtón egészen a szeméttartályokig.
– Holnap elviszik. A munkának ezzel vége. Visszamentek a konyhába, Mrs. Plackett felvette a kabátját.
– Nem tudom eléggé megköszönni, Mrs. Plackett. – Olivia figyelte, amint Mrs. Plackett óvatosan összehajtotta és betette a szatyrába a pelerint. – Egyedül nem tudtam volna megcsinálni.
– Örülök, hogy segíthettem. De most már mennem kell. Meg kell csinálnom Mr. Plackett vacsoráját. Jó utat Londonba, Miss Keeling, vigyázzon magára. Próbáljon egy kicsit pihenni. Nehéz hétvége volt.
– Jelentkezem majd, Mrs. Plackett.
– Jó lesz. Jöjjön és látogasson meg minket. Remélem, látom még. Mrs. Plackett felült a biciklire és elkarikázott. Egyenes, telt alakja mellett ott himbálózott a kormányon a szatyor.
Olivia felment a lépcsőn, vissza Mami szobájába. Minden személyes tárgytól megfosztva, hihetetlenül üresnek tűnt a szoba. Nemsokára eladják Podmore's Thatchot, és ez a szoba valaki másé lesz. Más bútor lesz benne, más ruhák, más illatok, más hangok, más nevetés. Leült az ágyra, és közben az ablakon keresztül a virágzó gesztenyefa leveleit nézte. Az ágak között elbújva egy rigó énekelt.
Olivia körülnézett. Tekintete az éjjeliszekrényre, a pergamenernyőjű porcelánlámpára esett. Az éjjeliszekrény fiókját nem vették észre és nem ürítették ki. Most kinyitotta, és egy üveg aszpirint, egy gombot, egy ceruzacsonkot és egy régi naptárat talált. És leghátul egy könyvet.
Benyúlt a fiókba, és kivette. Vékony, kék kötésű könyv volt. Louis MacNeice: Őszi napló. Vastag könyvjelző lógott ki belőle, s a jelzésnél magától szétnyílt. Egy vékony, elsárgult papírt talált, gondosan összehajtogatva... levél talán? És egy fényképet.
A képen egy férfi volt. Olivia megnézte a képet, majd félretette, széthajtogatta a levelet, de közben tekintete a könyv oldalaira tévedt, és mintha egy ismert név tűnt volna elő a nyomtatott sorok közül...
Eljött a szeptember, mint ő akarta,
akinek vére megpezsdül az őszben,
kigyúl a kandalló hevén az arca,
s a lombtalan fát kedveli az erdőn.
Én ezt a hónapomat néki adtam
– bár egész évem őt illette volna
de visszaadta azon pillanatban.
O, mennyi bírhatatlan, átkozott nap
s nyoma megannyi annál boldogabbnak,
mely életem falára róva ott áll;
és váltig ő ad árnyat e falaknál,
mindenhol haja vízesése csobban,
s elmúlt csókunk egész Londonban ott van.
Ismerősek voltak a szavak. Oxfordi tanulmányai alatt Olivia már felfedezte MacNeice-t, megkedvelte s mohón elolvasott mindent, amit valaha is írt. Most mégis, ennyi év után ugyanannyira megérintették a sorok, mint amikor először találkozott a verssel. Újból elolvasta, azután letette a könyvet. Vajon mit jelenthetett Maminak? Még egyszer kézbe vette a fényképet.
Egy férfi. Valami egyenruhában, sapka nélkül. Mosolyogva fordult a fényképész felé, de a kép nem volt beállított. A férfi haja kócos volt, mögötte a messzeségben a tenger látszott. Egy férfi. Ismeretlen, de ugyanakkor furcsa módon ismerős. Olivia eltűnődött. Valakire hasonlít? Nem annyira hasonlít, inkább emlékeztet. De kire? Valaki...
Hát persze. Hirtelen ráismert, egyértelműen. Danus Muirfield. Nem a vonásai, nem a szeme vagy más könnyen leírható hasonlóság miatt. A fejformája, az arccsontja. Mosolyának váratlan melegsége. Danus.
Ez a férfi lenne a válasz a kérdésre, melyre sem Mr. Enderby, sem Noel, sem Olivia nem tudta a feleletet?
Olivia igazán kíváncsi lett, s elkezdte olvasni a levelet. A papír vonalas volt, az írás iskolás, a betűket széles hegyű tollal formálták.
Valahol Angliában, 1944. május 20. 
Drága Penelopém,
az elmúlt néhány hétben tucatszor próbáltam írni neked. Mindannyiszor csak az első néhány sorig jutottam, máris félbeszakított egy telefonhívás, egy hangos kiáltás, kopogás az ajtón, vagy valami fontos megbeszélésre hívtak.
Most végre ezen a borongós helyen nagyjából biztos lehetek, hogy egy óra hosszát senki sem zavar. Leveleid mind megérkeztek rendben, és nagy örömöt jelentenek. Úgy hordom őket magammal, mint egy szerelmes iskolásfiú, és – ki tudja, hányszor – újra és újra elolvasom. Ha már nem lehetek veled, legalább a hangodat hallhatom...
Olivia tudta, hogy egyedül van. Körülötte a ház üres volt és csendes. Mami szobája is csendes volt, és csak a levél oldalainak a zizegése törte meg. A való feledésbe merült. Olivia a múltat fedte fel, Mami múltját, amit eddig nem gyanítottak, és eszükbe sem jutott, hogy létezhet.
Az is lehet, hogy Ambrose úriemberként viselkedik, és beleegyezik a válásba...
Csak az számít igazán, hogy együtt lehessünk, aztán – és remélhetőleg minél előbb – összeházasodjunk. A háború egyszer véget ér...
Az ezermérföldes utazások is az első lépéssel kezdődnek.
– Olivia a következő oldalért nyúlt.
... Valamiért nem félek, hogy nem élem túl a háborút. A halál, ez a végső ellenség még távolinak tűnik, valahol messze az öregkor és betegség után. És nem tudom elképzelni, hogy az a végzet, mely összehozott minket, ne akarná, hogy együtt maradjunk.
De meghalt. Csak a halál vethet véget egy ilyen szerelemnek. Meghalt, és soha nem jött vissza Mamihoz, jövőbe vetett reménye és tervei semmibe lettek, egy golyó vagy repesz örökre végzett vele. Mami visszament Ambrose-hoz, keserűség, megbánás és a legkisebb önsajnálat nélkül küzdötte végig az életét. A gyerekei soha nem tudták. Nem is sejtették. Soha senki nem tudta. Valahogy ettől lett az egész különösen szomorú. Beszélned kellett volna róla, Mami. Elmondani nekem. Megértettem volna. Meg akartalak volna hallgatni. Olivia meglepve vette észre, hogy a szeme megtelt könnyel, a könnyei kibuggyantak, és patakokban folytak le az arcán. Az érzés furcsa és ismeretlen volt, mintha nem vele, hanem egy ismeretlennel történne. Pedig az anyja miatt sírt. Azt akarom, hogy itt legyél. Most. Beszélni akarok veled. Szükségem van rád.
Talán jó volt, hogy sírt. Amikor Mami meghalt, nem sírt, de most igen. Egyedül, tanúk nélkül, megengedte magának ezt a gyengeséget és a záporozó könnyeket. A kemény és félelmetes Miss Keeling, a Venus főszerkesztője mintha soha nem létezett volna. Kislány volt megint, aki beront az Oakley Street-i ház földszinti szobájába, kiabál, „Mami", és tudja, hogy Mami valahonnan válaszolni fog. Ahogy sírt, a maga köré épített páncél – az önfegyelem kemény héja – összetört és szétszakadt. A páncél nélkül nem jutott volna túl a hideg világ első néhány napján, ahol Mami már nem létezett. Most engedett a szorítás, és Olivia ismét önmaga volt.
Egy idő után többé-kevésbé magához tért, kézbe vette a levelet, és végigolvasta.
... Bárcsak veletek lehetnék, megosztva egymással a nevetést és a ház körüli munkát, ott, körötökben, amit lassan második otthonomnak érzek. Minden jó volt. A szó legteljesebb értelmében. Az életben semmi jó nem vész el igazán. Az ember része marad, jellemének részévé válik. Belőled is mindig velem van egy rész. És belőlem is egy rész a tied örökre. Szerelmem. Drágám.
Richard
Richard. Olivia hangosan mondta ki a nevet. Belőlem is egy rész a tied örökre. Összehajtotta a levelet, és a fényképpel együtt visszatette az Őszi napló lapjai közé. Becsukta a könyvet, hanyatt feküdt a párnákon, és a mennyezetet nézve arra gondolt – most mindent tudok. De tudta, hogy nem így van; sőt, azt is, hogy mindent, minden apró részletet feltétlenül meg akar tudni arról, ami történt. Hogyan találkoztak; hogyan lépett be Richard az anyja életébe, hogyan szerettek bele ilyen elkerülhetetlenül és mélységesen egymásba; hogyan halt meg a férfi.
De ki tudja mindezt? Csak egyetlen ember. Doris Penberth. Doris és Mami együtt laktak az egész háború alatt. Nem lehetett titok közöttük. Olivia izgatottan tervezett. Valamikor ... talán szeptemberben, mikor az ügyek a szerkesztőségben rendszerint elcsendesednek – kivesz néhány nap szabadságot, és elutazik Cornwallba. De előbb ír Dorisnak és bejelenti a látogatását. Doris, minden valószínűség szerint, meghívja, hogy lakjon nála. Doris mesélni fog Peneloperól, Olivia pedig apránként előhozza a beszélgetésben Richard nevét, s végül mindent meg fog tudni. De nemcsak beszélgetni fognak. Doris megmutatja Oliviának Porthkerrist, Mami életének fontos helyszíneit, mindazt, amit Olivia soha nem ismert. Doris megmutatja majd a házat, ahol egykor Mami lakott, meglátogatják a kis Művészeti Galériát, amit még Lawrence Stern segített létrehozni, és Olivia még egyszer láthatja a Kagylókeresőkéi. A tizennégy vázlatra gondolt, amit Lawrence Stern a századfordulón festett, s melyek most Danus tulajdonában vannak. Eszébe jutott Noel, amint tegnap este elköszönt.
Miért hagyta a vázlatokat arra a fiatalemberre? Kedvelte? Sajnálta? Segíteni akart neki? Több oka kell hogy legyen.
Lehet. De nem hiszem, hogy valaha is rá fogunk jönni.
Rosszul gondolta. Mami számos okból hagyta Danusra a vázlatokat. Noel véget nem érő nyaggatásával túlment minden határon, Danusban viszont olyan valakit látott, akit érdemes segíteni. Amíg Porthkerrisben voltak, figyelhette, amint Antonia iránt érzett szerelme kivirágzik, és úgy sejtette, idővel valószínűleg feleségül veszi a lányt. Kedvesek voltak a szívének, és szeretett volna segíteni életük elindításában. De talán a legfontosabb ok, hogy Danus Richardra emlékeztette. Észre kellett vennie – az első pillanatban, ahogy megpillantotta – a hasonlóságot, s így azonnal szorosan kötődött a fiatalemberhez. Talán Danuson és Antonián keresztül azt érezte, az élet a boldogság második lehetőségét kínálja... és szinte azonosult velük. Bármi is történt, azok ketten életének utolsó heteit rendkívül boldoggá tették, s ezért szokásosan rendhagyó módján volt hálás nekik.
Olivia az órájára nézett. Már majdnem dél volt. Danus és Antonia pillanatokon belül megjön a templomból. Felkelt és elindult, hogy utoljára csukja be az ablakokat. A tükör előtt megállt egy pillanatra, hogy ellenőrizze, arca nem árulja-e el a könnyek nyomát. Ezután felvette a könyvet, benne a levéllel és a fényképpel, és kiment a szobából. Az ajtót becsukta maga mögött. Lent, az elhagyott konyhában felemelte a nehéz piszkavasat, és kinyitotta vele a tűzhely ajtaját. A tűz fellángolt, megperzselte az arcát, s Olivia bedobta a világítva izzó szén közé Mami titkát, és figyelte, amíg elég.
Csak pillanatokig tartott, és minden elhamvadt örökre.

16. MISS KEELING

Június közepe volt, tombolt a nyár. A korán jött, meleg tavasz betartotta ígéretét, az egész országot meleghullám öntötte el. Olivia élvezte. Szerette London meleg és napégette utcáit, a hömpölygő turisták látványát, a kocsmák előtt a járdán felállított csíkos ernyőket, a parkok árnyékos fái alatt összebújt, hanyatt fekvő szerelmeseket. Ilyenkor úgy érezte, mintha külföldön lenne, s amíg mások elbágyadtak, ő egyre elevenebb lett. Ismét Miss Keeling volt, legdinamikusabb formájában, és a Venus lekötötte minden figyelmét.
Hatásos gyógyszernek bizonyult a munkaterápia, és elhatározta, hogy egyelőre kiveri a fejéből a családot és az utóbbi idők eseményeit. Penelope temetése óta sem Nancyvel, sem Noellal nem találkozott, bár időnként beszélt velük telefonon. Podmore's Thatch majdnem azonnal elkelt, és a befolyt összeg Noel legvadabb álmait is túlszárnyalta. Miután mindent elrendeztek, és a ház berendezését elárverezték, Danus és Antonia elköltözött. Danus megvette Mami régi Volvóját, belecsomagolták kevés holmijukat, és elindultak a nyugati part felé olyan birtokot keresni, ahol kertészetet létesítenének, és amit a sajátjuknak tekintenek majd. Telefonon elköszöntek Oliviától, de ennek már egy hónapja is volt, és azóta nem hallott felőlük.
Most, kedd reggel az íróasztalánál ült. Egy új, fiatal divatújságíró csatlakozott a Venus gárdájához, Olivia az ő első cikkét olvasta. Te magad vagy megjelenésed legjobb kiegészítője. Idáig jó. Hatásos. Felejtsd el a sálakat, fülbevalókat, kalapokat. Koncentrálj a szemedre, üde bőrödre, sugárzó egészségedre...
Megszólalt a telefon. Olivia fel sem pillantott, csak megnyomta a gombot.
– Igen?
– Miss Keeling – szólt a titkárnő -, városi hívása van. Antonia van a vonalban. Beszél vele? 
Antonia. Olivia habozott, hogy átvegye-e. Antonia eltűnt az életéből, valamelyik nyugati megyébe költözött. Miért jelentkezik, szinte a semmiből? Miről akar beszélni? Olivia nem szerette, ha félbeszakítják munka közben. És micsoda időpont a telefonáláshoz?! Sóhajtott, levette a szemüvegét, és hátradőlt a széken.
– Rendben van, kapcsolja be. – A hallgatóért nyúlt.
– Olivia? – Fiatal, ismerős hang.
– Hol vagy?
– Itt, Londonban, Olivia. Tudom, hogy rettenetesen el vagy foglalva, de nem tudnánk együtt ebédelni, kérlek?
– Ma? – Olivia nem tudta leplezni hangjában az ijedtséget. Tudta, hogy a naptárát mára teleírta megbeszélt programokkal, és úgy tervezte, hogy az íróasztalánál szendvicset ebédel. – Elég rövid határidőt adtál.
– Tudom, és nagyon sajnálom, de igazán fontos. Kérlek, mondd, hogy igen, ha van rá mód.
Antonia hangjából sürgetés csengett ki. Vajon mi történhetett? Olivia vonakodva, de a naptáráért nyúlt. Megbeszélés az elnökkel fél tizenegykor, utána pedig kettőkor a reklámfőnökkel. Gyorsan számolt. A megbeszélés az elnöknél valószínűleg nem tart tovább, mint egy óra, de akkor nem marad csak...
– Olivia, kérlek! Húzódozva, de megadta magát.
– Rendben van. De gyorsan kell ebédelnünk. Vissza kell érnem kettőre.
– Angyal vagy.
– Hol találkozunk?
– Te mondd meg.
– Legyen a Kettners.
– Foglalok asztalt.
– Nem, majd én gondoskodom róla. – Olivia nem akarta, hogy valami kényelmetlen asztalhoz kerüljenek, mondjuk, a konyhaajtó mellé. – Megkérem a titkárnőmet, hogy foglaljon asztalt. Egykor, és ne késs el.
– Nem...
– Antonia, hol van Danus?
De Antonia már letette a kagylót.
A taxi lassan haladt a déli forgalomban a zsúfolt nyári utcán. Olivia feszült várakozást érzett. Antonia hangja izgatottnak tűnt a telefonban, és Olivia nem tudta biztosan, milyen fogadtatás vár rá. Elképzelte a találkozást. Látta önmagát, amint belép a Kettnershez, és ott találja a várakozó Antóniát. Antonia szokásos kopott farmerjében és pamutblúzában lesz, és teljesen kilóg majd az üzleti ebédmeghívások kedvelt étterméből. Mi lehet olyan fontos, amiért igénybe veszi Olivia értékes egy óráját. Különböző lehetőségeket sorolt fel magának. Nem találtak megfelelő birtokot a káposztatermesztéshez, és most Antonia valamilyen más tervvel áll elő. Találtak földet, de nem tetszett eléggé a hozzá tartozó ház, és meg akarják kérni, hogy utazzon el Devonba, nézze meg, és mondjon róla véleményt. Antonia babát vár. Vagy rájöttek, hogy végül is kevés dolog köti össze őket, nincs jövője a kapcsolatnak, és elbúcsúznak egymástól.
Végiggondolva az esélyeket, Olivia őszintén remélte, hogy nem az utóbbiról van szó.
A taxi az étteremmel szemben állt meg. Kiszállt, fizetett, átment az úttesten, és belépett az étterembe. Bent, mint mindig, nagy volt a tömeg, ínycsiklandozó illatok szálltak, friss kávé és drága szivarok szagával keveredve. Jól menő üzletemberek álltak a bárpult körül és ültek az asztaloknál, és egy kis asztalnál ott ült Antonia is. De nem volt egyedül, Danus mellette ült, és Olivia alig ismert rájuk. Nem a szokásos, kényelmes öltözéket viselték, hanem mintha hivatalból jöttek volna. Antonia hátul föltűzte a fényes haját, Ethel néni fülbevalóit és elegáns világoskék, fehér virágos ruhát viselt. Danus jól fésült és jól öltözött volt, sötétszürke öltönye olyan jól szabott, hogy még Noel Keeling is megirigyelte volna. Nagyszerűen néztek ki; fiatalok, gazdagok, boldogok. Szépek voltak.
Azonnal észrevették Oliviát, felálltak és elébe mentek.
– Olivia...
Olivia összeszedte magát. Megcsókolta Antoniát, és Danus-hoz fordult.
– Ez igazán meglepetés. Valahogy nem számítottam rá, hogy itt lesz.
Antonia nevetett.
– Mert azt akartam, hogy ezt hidd. Meglepetésnek szántam.
– Mit szántál meglepetésnek?
– Ez az esküvői ebédünk. Ezért volt olyan fontos, hogy elgyere. Ma délelőtt összeházasodtunk.
Danus volt a házigazda. Pezsgőt rendelt, az üveg az asztal melletti jegesvödörben állt. Olivia az ünneplésre való tekintettel megtörte íratlan szabályát, hogy nem iszik délben, pohárköszöntőt mondott a boldogságukra.
Beszélgettek. Sok mondanivalójuk volt.
– Mikor jöttetek Londonba?
– Tegnap reggel. A Mayfairben szálltunk meg, majdnem olyan nagyszerű, mind a Sands. Ma délután kocsiba ülünk, és elmegyünk Edinburghbe, hogy néhány napot Danus szüleivel töltsünk.
– Mi történt a vázlatokkal? – kérdezte Olivia Danustól.
– A tegnap délutánt Mr. Brooknernél töltöttük a Bootby's-nél. Most láttuk a képeket először.
– Eladják őket?
– Igen. A jövő hónapban elküldik New Yorkba az augusztus eleji aukcióra. Illetve tizenhármat. Egyet megtartunk. A függőkertet. Úgy éreztük, egyet meg kell tartanunk.
– Természetesen. És mi a helyzet a kertészettel? Szerencsések voltak?
Elmesélték. Sok keresgélés után Devonban megtalálták, amit kerestek. Három hektár körülkerített föld és egy régi ház. Még egy kis kert is tartozik hozzá, és több nagy üvegház, elég jó állapotban. Danus ajánlatát elfogadták.
– Hát ez nagyszerű! De hol fogtok lakni?
– Hát a házban, ami nem túl nagy és eléggé romos. Mivel rossz állapotban van, ez csökkentette az árat, és így meg tudjuk venni...
– Milyen pénzből? A vázlatok még eladásra várnak!
– Áthidaló kölcsönt kaptunk a banktól. A ház renoválásából, amit lehet, mi magunk csinálunk, ezzel is spórolunk.
– Addig hol fogtok lakni?
– Béreltünk egy lakókocsit. – Antonia alig tudta palástolni izgalmát. – És Danus vett egy kultivátort, és krumplit fogunk ültetni, hogy kitisztítsuk a terepet. Utána már igazán nekifoghatunk. Csirkéket és kacsákat fogok tartani, és eladom a tojásokat ...
– Milyen messze van a civilizált világtól?
– Csak három mérföld a legközelebbi város... ott adjuk el, amit termelünk. A növényeket és a virágokat is. Az üvegház tele lesz primőrökkel. És cserepes növényekkel, és... Olivia, alig várom, hogy megmutathassam. Ha kész a ház, ugye, lejössz és velünk maradsz egy kicsit?
Olivia fontolgatta a meghívást. Már három pohár pezsgőt ivott, és nem állt szándékában elhamarkodott választ adni, olyat, amit később esetleg megbán.
– Meleg a ház?
– Központi fűtést szerelünk be.
– Lesz vízvezeték? Nem kell kimennem a kertbe, valahányszor dolgom van a fürdőszobában?
– Nem, megígérjük, hogy nem kell.
– És lesz állandóan meleg víz a fürdőszobában?
– Forró lesz.
– És lesz vendégszobátok? Amit nem kell megosztanom sem emberrel, sem macskával, kutyával vagy tyúkokkal?
– Csak a tied lesz.
– És a vendégszoba szekrényében nem valaki más divatjamúlt estélyi ruhái és molyette bundái lógnak majd, hanem huszonnégy vadonatúj ruhaakasztó?
– Minden kényelmes lesz.
– Akkor – Olivia hátradőlt a székben -, igyekezzetek. Mert jövök.
Azután ott álltak a járdán, a meleg nyári napsütésben, és várták a taxit, ami visszaviszi Oliviát az irodájába.
– Milyen jó volt együtt. Viszlát, Antonia. – Megölelték és megcsókolták egymást.
– Ó, Olivia... köszönünk mindent. De főleg a mai napot.
– Én köszönöm, hogy meghívtatok, évek óta nem volt részem ilyen kedves meglepetésben, és nem ettem ilyen nagyszerű ebédet. A pezsgőtől, persze, nem hiszem, hogy bármi hasznosat tudok még ma délután csinálni.
Megérkezett a taxi. Olivia Danushoz fordult.
– Viszontlátásra. – Mindkét arcát megcsókolta. – Vigyázzon Antoniára! És sok szerencsét!
Danus kinyitotta a taxi ajtaját, Olivia beszállt és becsapta az ajtót. Venus – mondta a sofőrnek, s ahogy a taxi elindult, lelkesen integetett a hátsó ablakon. Antonia és Danus visszaintegettek, Antonia csókokat dobott, majd megfordultak, és kéz a kézben elindultak az ellenkező irányba.
Olivia elégedetten dőlt hátra a kocsiban. Antonia és Danus számára minden jól végződött. Mami jól ítélt, olyan fiatalok voltak, akik megérdemelték a biztatást, és ha szükséges, a segítő kezet. Megkapták. Most már rajtuk múlik, a romos házon, a kultivátoron, a csirkéken, a jövőbe vetett hitükön, és nagyszerű, megingathatatlan optimizmusukon.
És Penelope saját gyerekei? Ők mit kezdenek vajon szerencséjükkel, hogyan élnek tovább? Olivia úgy gondolta, hogy Nancy kicsit önmagát fogja kényeztetni. Talán vesz egy Range Rovert, és ezzel szaladgál a környéken, de valószínűleg ez lesz az egész. A többiből Melanie-t és Rupertet fogja a legdrágább magániskolákba járatni, akik ezért sem hálásak nem lesznek, s okosabbak sem.
Noelra gondolt. Noel egyelőre még ugyanott dolgozott, de amint megkapja az örökséget, Olivia úgy gondolta, otthagyja a reklámszakmát és önállósítja magát. Ingatlanközvetítés vagy talán telekügyek. Lehet, hogy elveszti a tőkéjét, és végül feleségül vesz egy gazdag, jó kapcsolatokkal rendelkező lányt, aki isteníteni és csodálni fogja, és akihez következetesen hűtlen lesz. Olivia mosolygott magában. Lehetetlen férfi volt, de végül is a testvére, és a szíve mélyén minden jót kívánt neki.
Már csak saját maga maradt, és ezúttal nem voltak kétségei. Ő megfontoltan fekteti majd be Mami pénzét, már öregkorára gondolva. Elképzelte magát húsz évvel később, egyedül, férj nélkül, még mindig a Ranfurly Road-i kis házban. De függetlenül, kényelmes anyagi biztonságban. Megengedhet majd magának apró örömöket és némi luxust, mindazt, amit mindig is élvezett. Színházba és koncertekre jár, meghívja a barátait, külföldön nyaral. Talán, hogy legyen társasága, vesz majd egy kutyát. Elutazik, és meglátogatja Devonban Antonia és Danus Muirfieldet. Azok meg majd feljönnek Londonba, és magukkal hozzák gyerekeiket is, hiszen biztosan lesznek gyerekeik, meglátogatják Oliviát, ő pedig megmutatja a gyerekeknek kedvenc múzeumait és galériáit, balettelőadásokra és karácsonyi pantomimre viszi őket. Kedves nagynéni lesz. Nem, nem is nagynéni, inkább nagymama. Olyan, mintha saját unokái lennének. És ekkor eszébe jutott, hogy az unokák Cosmo unokái is, de furcsa! Mintha egy csomó laza fonal önmagát sodorná össze a jövőbe futó kötéllé.
A taxi megállt. Olivia körülnézett, és meglepve látta, hogy megérkeztek: az elegáns Venus-ház előtt álltak meg. A ház világos burkolata és az üvegtáblák csillogtak a visszaverődő napfényben, az épület felső emeletei mintha a kék eget súrolták volna.
Olivia kiszállt és fizetett.
– Az aprót tartsa meg.
– Köszönöm.
Felment a széles, fehér lépcsőn a hatalmas bejárathoz, s közben a portás már nyitotta is az ajtót.
– Szép napunk van, Miss Keeling.
Olivia megállt, majd tőle szokatlan, ragyogó mosollyal fordult a portáshoz:
– Igen – mondta. – Különlegesen szép nap. Bement az ajtón. Be, a birodalmába, a saját világába.

VÉGE