CATHERINE CLARK: KI LEGYEN RÓMEÓ?

Előszó... /részlet a könyvből/

Amint átvágtam a zsúfolt folyosó^, hirtelen Paris bukkant fel előttem.

- Egy asztalnál ültél a Hölgyekkel. Hogy csináltad? - esett nekem.

- Kikkel? - kérdeztem vissza.

- A Hölgyekkel „A Chiltoni Hölgyekkel"! Ott ültél az asztaluknál, tudni

akarom, hogy kerültél oda! - kiabált Paris szinte hisztérikusan.

- Nem tudom, csak... csak leültem - magyaráztam.

- Senki nem ülhet le közéjük csak úgy. Meg kell, hogy hívjanak.

- Paris, ők nem a maffia.

- Nem. Ők a Hölgyek. A legbefolyásosabb lányszövetség a Chiltonban.

- A Chiltonban vannak lányszövetségek?

- Csak tíz érdemel szót, de a Hölgyek az első helyet foglalják el minimum

ötven éve! Az anyám is Hölgy volt, a nagynéném is Hölgy volt...

- Azt hittem, lányszövetségek csak az egyetemeken vannak.

- A Hölgyek berkein belül kötött kapcsolatok egy életre szólnak. Az

unokatestvérem, Maddie, Sandra Day O'Connor segítségével került

szakmai gyakorlatra a Legfelsőbb Bírósághoz.

- Sandra Day O'Connor is Hölgy volt?

-Úgy van! 1 946-ban választották taggá, '47-ben elnök lett, '48-ban

szemelte ki a csoport számára azt az asztalt, ahová ma leültél!

Erről fogalmam sem volt!

Első fejezet

Feltűnt már nektek, hogy zavaróan nagy számban születnek dalok az

iskola befejezéséről és a nyári vakációról, ám az Őszről és a tanulmányok

megkezdéséről szinte semmi? Higgyétek el, én csak tudom, komoly

kutatásokat végeztem a témában a két legjobb barátnőmmel - Lane

Kimmel, aki egy személyben maga a zene, és az anyámmal, Lorelai

Cilmore-ral, aki egy személyben maga a minden. Végül találtunk egy dalt,

amit a detroiti White Stripes együttes két tagja, Jack és Meg White ad elő. A

címe: „Barátok leszünk","enyhe Beatles-beütéssel, a gyerekkor örömeiről

szól cs arról az izgalomról, amit az ember akkor érez, amikor először

átlépi az iskola kapuját. Sokan vitatkoznak arról, vajon Jack és Meg

testvérek-e vagy egykori férj és feleség, de számomra nagyobb kérdés,

hogy volt képes Detroitban, az ország autó-fővárosában, abban a

városban, amely Alice Coopert, Iggy Popot és Eminemet adta a világnak,

egy együttes fennmaradni, virágozni és megírni ezt az ártatlan, bűbájos

nótát.

Félre ne értsetek. Én szeretem a nyarat. A nyár isteni dolog. Ám

éppenséggel szeretem az iskolát is, és akárhányszor a sulira gondolok,

mindig ugyanazt az izgalmat érzem, amiről a White Stripes is énekel.

Egyébként is, a Harvardra készülök, amióta csak az eszemet tudom,

következésképp kizárt dolog, hogy ne szeressem az iskolát. Ezért

kifejezetten jó érzéssel tolt el, amikor a tanévkezdés napján anyával

beülök reggelizni Luke kávézójába.

Luke kávézójáról nem árt néhány szót szólni. Kedves kis büfé,

kedvesnek nem éppen nevezhető tulajdonossal - ennek ellenére

mindketten odavagyunk érte. Azelőtt vasáruboltként működött, Luke

apjának halála után alakította át kávézóvá, étteremmé, büfévé, csehóvá,

kinek mi tetszik, nagyanyám egyszer a „helyi kisbüdös" szót alkalmazta rá,

de hát Ő egy egész más világban él. Nekünk mindenesetre magát a

fennmaradást jelenti: anya ugyanis nem egy konyhatündér. Minden, ami

nem előre sütött, főzött, előkészített, fagyasztott vagy valamilyen

eljáráson már átesett, az problémát okoz neki. A konyhai eszközökkel

nem bánik valami jól, nem tudja, melyik mire való, azt a szót, hogy

„spatula", Luke-tól hallotta először, és velem együtt őszintén megdöbbent,

amikor előző barátja (na jó, vőlegénye), Max megmutatta a sütő aljában

rejtőző, tüzes kemencére emlékeztető grillezőt. Magyarán a konyhát csak

arra használjuk, hogy reggeli első kávénkat elfogyasszuk benne vagy

időnként megmelegítsünk valamit a mikrobán. Egyszer betévedt hozzánk

egy pók, nagy volt és fekete (anya szerint vicsorgott, de ezt már akkor is

költői túlzásnak éreztem), és mivel anya nem merte se eltaposni, se

megfogni, se kiüldözni a kertbe, úgy döntött, inkább neki adja a konyhát.

Aztán a póktól végül is megszabadultunk, ám ezután sem látogattuk sűrűn

lakásunk eme - számunkra nem túl nagy jelentőséggel bíró - zugát.

Rendszerint Luke-nál reggeliztünk, betértünk hozzá délután,

esténként, minden napszakban szívesen látott vendégei voltunk. A sírba

vittük azzal, hogy palacsintát kértünk fánkkal, muffinnal, tojásrántottával

és bundáskenyérrel egyszerre, az intelmei ellenére nem ettünk

egészségesen, és hiába figyelmeztetett, hogy a vörös hús méreg, a

hamburger sosem hiányozhatott az asztalunkról. Luke isteni szakács volt,

hát kérdem én: minek főzzön az ember otthon, ha mindent megkap egy

kedves kávézó kevésbé kedves tulajától?

Mindemellett kétség nem fér hozzá, hogy ő főzi a legjobb kávét a világon,

habár nem tudom, milyen alapon jelentem ezt ki, hiszen még nem sok

helyen jártam imádott szülővárosomon, a connecticuti Stars Hollow-n

kívül. Ez persze meg fog változni, amikor én leszek a következő Christiane

Amanpour, beutazom a Földet, tudósítok a világ dolgairól, és

természetesen mindenhol megkóstolom a kávét, hogy megerősíthessem a

fenti állításomat.

Igaz, ahhoz, hogy ezt elérjem, előbb el kell végeznem a

gimnáziumot, be kell jutnom álmaim egyetemére, a Harwardra, ahhoz

pedig ténylegesen látogatnom kell a tudás fellegvárát. Ezért gyorsan

végeztem a reggelivel,

és elnéztem, ahogy anya nyugodtan falatozik. Egyre bosszúsabban

bámultam Őt.

- Milyen a tojás? - kérdeztem, remélve, hogy ezzel kicsit megsürgetem.

-Jó - felelte anya.

- Orülök-jelentettem ki.

Anya tovább evett, én tovább bámultam, majd türelmetlenül dobolni

kezdtem az ujjaimmal.

- Még mindig jó - nézett rám anya értetlenül.

- Még mindig örülök - szögeztem le.

- Idefigyelj, gyogyós, nem fogunk elkésni.

- Ma kezdődik az iskola, korán oda akarok érni.

- Korán oda fogunk érni. Hidd el.

- Idén lesz egy csomó új órám. Megváltoznak az útvonalak, és még nem

találtam meg a leggyorsabbakat. Új szekrényt kapok, még azt sem tudom,

jól csukható-e, és ha nem, másikat kell kérnem, és isten tudja, az meddig

tart, vagy hogy hol lesz, és ettől az egész napom káoszba torkollhat.

Anya rám mosolygott.

- Ideges vagyok - tettem hozzá, viszonozva a mosolyt.

Ekkor Lane viharzott be az ajtón.

- O, hála az égnek, hogy még nem mentél el! - kiáltotta, majd odarohant

az asztalunkhoz, és leült.

-Még nem... mi történt? - kérdeztem.

- Megtaláltam a világ legkirályabb lemezboltját, tíz percre van a sulidtól,

és azon gondolkozom, vajon mennyire szeretsz - hadarta Lane, lecsapva a

hátizsákját.

Ez meg miféle eszelős kérdés volt? Anyám mellett Lane a legjobb barátom.

Bármit megtennék érte.

- Cím? - kérdeztem, miközben lehajoltam, hogy hátizsákomból elővegyek

tollat meg egy darab papírt.

- Lemez Birodalom Részvénytársaság. 2453 Berlin Sugárút. Leírtam.

- Megvan. Kérem a rendelést.

- Máris - felelte Lane izgatottan. Elővette a MOJO Gyűjtemény egy

igencsak gyűrött másolatát, és kihajtogatta az asztalon. A MOJO

Gyűjtemény egy hatalmas könyv, amit Nagy Britannia vezető

rockmagazinja, a MOJO fejesei adtak ki, és amely a popalbumok komplett

kalauza. A magazinban vezető zenei újságírók választják ki, mely

albumokat tartják minden idők legfontosabbjainak, és besorolják Őket a

popzenében betöltött jelentőségük szerint. Lane, követve ezt az

útmutatást, átértékelte saját cédégyűjteményét, amit nem megfelelőnek

minősített, és most igyekezett feljavítani

- Charles Mingus, a The Black Saint and theí Sinner Lady - olvasta Lane a

könyvből.

- Rendben - mondtam, amint lejegyeztem. ;

- The Sonics, Here Art the Sonics.

-Azt nekem is másold le. Következő.

- MC5, Kick out the Jams, Fairport Convention,Liege and Life,Bee Gees,

Odessa...

Bee Gees Ez komoly? - kérdeztem meglepetten. Becsukta a könyvet, és

tiszteletteljesen rátette a kezét.

- A MOJO ezt mondja...

- Akkor biztos így is van.

- Na jó, ennyi. És ha szerzek egy másolatot a Whistlerből, a Chaucerből, a

Detroitból és a CreenhillbŐI, végre valahára végeztem a hatvanas évekkel -

lelkendezett Lane, majd pénzt nyomott a kezembe.

- Még ma megszerzem őket - fogadkoztam. - Legkésőbb holnap.

- Imádom, amikor elkezded az iskolát! - tette hozzá szélesen vigyorogva.

- Én is - nevettem rá. Anya felállt és elindult a pult felé.

- Hé! - kiáltottam rá.

-Csak fánkot veszek későbbre - mentegetőzött. -Amint ezzel megvagyok,

elviszlek az iskolába, majd a fehér kabátos, kedves emberek érted

mennek.

Taylor Doose, a vegyesbolt tulajdonosa, egyben városunk Önjelölt vezetője

lépett be a kávézóba, nyomában a cserkészcsapattal. Anya odébb

húzódott, hogy sorba állhassanak, és türelmetlenül várt, miközben a

gyerekek azon vitatkoztak, mit rendeljenek. Végül anya kifakadt:

- Na, a fánkomat, légyszi!

- Mi voltunk itt előbb - szólt rá az egyik kölyök.

- A bolygón? - kérdezte tőle anya.

- Mi? - értetlenkedett a kisfiú.

-Vesztettél - fölényeskedett anya, majd Lukehoz fordult. - Csokisat,

fahéjasat és tortadarásat. Mielőtt Luke egy lépést is tehetett volna,

megszólalt a telefon, ami általános morajt váltott ki a pultnál ácsorgókból.

- Na, ne már! - bosszankodott anya.

- Mindenki duguljon el - hurrogta le Luke az elégedetlenkedőket.

Felvette a kagylót, mi meg mindnyájan türelmetlenül bámultuk. Végül anya

bement a pult mögé, fogott egy papírzacskót, és fánkokat kezdett pakolni

bele. Felálltam, látva, hogy egy lépéssel közelebb kerülök az iskolához.

- Hát ez hihetetlen! - kiabált Luke a telefonba. Mindenki odanézett, és

tágra nyílt szemekkel figyelt. - Soha nem változol meg, igaz?Jó, rendben!

Csinálj, amit akarsz! Szervezd meg, most dolgoznom kell. Később

befejezzük - mondta, azzal lecsapta a kagylót.

- Minden oké? - érdeklődött anya. '

- Van húgod? - kíváncsiskodott Luke.

- Izé... nincs - nyögte ki anya.

- Nekem van! -jelentkezett az egyik gyerkŐc.

- őszinte részvétem - vágta rá Luke, azzal elindult fölfelé az irodájába,

ami egyben a lakása is volt.

Anya csak nézett utána, majd ismét figyelmeztettem, hogy ketyeg az

óra. Fogalmunk sem volt, ki húzta fel ennyire Luke-ot, bár azt sejtettem,

hogy családtag, esetleg egy húg, akiről sosem beszélt, vagy legalábbis a

jelenlétemben nemigen. Eltöprengtem, vajon az illetőnek mivel sikerült őt

kiakasztania... Luke nem az a fajta, akit könnyű kihozni a sodrából, a

legkukacoskodóbb vendégeket is maximum magában küldi el melegebb

éghajlatra, de soha nem emeli fel a hangját, még akkor se, amikor Kirk

viszi a sírba egy újabb problémájával, pedig ezt megteszi szinte minden

délelőtt. Mi válthatta ki ezt a váratlan kifakadást?

Anya végre felkapta a fánkkal teli zacskót, és elindultunk az iskolába.

Anya kirakott a Chilton Magániskola impozáns kapuja előtt, én pedig

elindultam befelé. Mostanra úgy-ahogy hozzászoktam ehhez a szigorú

intézményhez, ahová nagyszüleim segítségével jutottam be egy éwel

ezelőtt. A Chiltonba kizárólag gazdag szülők gyerekei járnak, mert a tandíj

igen magas, akárcsak a követelményszint. Ahhoz, hogy az embert

felvegyék ide, nem elég jó mélyen a pénztárcába nyúlni - ha a gyerek

fejében nincs semmi, lobogtathatja a papa és a mama az ezreseket, a

Chilton ajtót mutat a jelentkezőnek. Ám velem ilyesmi nem fordulhatott

elő. Nálam nem a tudás vagy a szorgalom hiányzott, hanem az anyagi

fedezet, ezért fordult anyám a nagyszüleimhez segítségért, akikkel

egyébként nem volt túl jó viszonyban. Amikor megszülettem, Stars

Hollow-ba költöztünk, nagyiékat csak a sátoros ünnepeken láttuk, ám

anya tudta, számomra mindennél fontosabb, hogy bekerüljek a Harvardra

- és ha ehhez térden kellett csúsznia a szülei előtt, hát megtette. A

pénzösszegért cserébe, amely a tanulmányaimat fedezte, nagyi mindössze

egyetlen ultimátumot szabott: minden pénteken itt, Hartfordban,

gigantikus méretű villájukban kell velük vacsoráznunk; ezek lettek a

kötelező jellegű Péntek Esti Vacsik - de erről majd később.

Vettem tehát egy nagy levegőt, és elindultam befelé. A folyosókat

egyenruhás gyerekek lepték el (én is kék színű felsőmet és skót kockás,

kék szoknyámat viseltem), mindenki a szekrényét vagy valamelyik

tantermet kereste. A falon egy „Isten hozott újra a Chiltonban" zászló

függött. Pár perccel korábban értem ide, mint kellett volna, megkerestem

a szekrényemet, beleraktam pár könyvet, aztán elindultam az első órámra.

Amint közeledtem a tanterem ajtajához, észrevettem, hogy a másik

irányból Paris Geller és legjobb barátnői, Madeline Lyrin és Louise Grant

közelednek. Na, igen. Amit az előbb mondtam arról, hogy a Chiltonba csak

okos diákok kerülhetnek be - ez enyhe csúsztatás volt, tekintve, hogy se

Madeline, se Louise nem álltak kétszer sorba, amikor az észt osztogatták,

de szerintem még egyszer sem. Biztos leértékelve lehetett körömlakkot

vagy szájfényt kapni valahol máshol, inkább oda mentek.

Paris megdermedt egy pillanatra, fagyosan a szemeimbe nézett, és

beléptek a tanterembe.

-Oké - sóhajtottam fel -, második kör. Paris valamilyen oknál fogva ki

nem állhat, legfőképpen azért, mert létezem. Mikor tavaly az első napot

töltöttem a Chiltonban, nekem szegezte a kérdést, hogy részt akarok-e

venni az iskolaújság, a Franklin szerkesztésében. Azzal folytatta, hogy ő

lesz a főszerkesztő és hogy jelenleg Ő az évfolyamelső, az érettségi napján

pedig ő óhajtja mondani a búcsúbeszédet. Es ettől kezdve csak rosszabb

lett a helyzet. Szörnyen fárasztó volt. hogy Paris utál, mert, ahogy

megjósolta, idén valóban ő lett a Franklin főszerkesztője, én meg tagja

lettem a szerkesztőségnek.

Bementem az osztályterembe, és egyenesen Paris elé álltam,

-öt másodperc? - kérdeztem.

- Négy.

-Jó.

- Már csak három. , - Paris, ennek nem muszáj így lennie.

-Nem?

- Te meg én sok időt töltünk majd együtt az órákon, ráadásul ott lesz a

Franklin is.

- Tudom.

- Egy teremben kell ülnünk, ugyanazt az oxigént fogjuk szívni, időnként

elkerülhetetlen lesz a szemkontaktus...

- Azt ki tudom védeni - felelte.

- Nézd, nem azt akarom mondani, hogy legyünk barátok, nem akarok

barátkozni veled. Csak arra célzok, hogy úgy tekinthetnénk ezt az egészet,

mint a való életet.

- A való életet? - vonta fel a szemöldökét Paris.

- Igen. Az életben előfordul, hogy olyanokkal kell együttműködnöd, akiket

nem kedvelsz.

- Nagyon jól tudom.

- Tehát azt javaslom, próbáljunk együttműködni. -

Azt hittem, ésszerű kérés volt, ám Paris nem értett egyet.

- Csak megijedtél, hogy pokollá fogom tenni az életedet a Franklinnél.

Legfőképp, mivel én vagyok a főszerkesztő, te pedig... mi is az a szó? Ja:

nem - gúnyolódott Paris.

- Ha azt a sok értékes energiát, amit akár az újságra is fordíthatnál, arra

akarod pazarolni, hogy engem tönkretegyél, az a te döntésed. Én csak

javasoltam egy másik alternatívát - közöltem vele.

Paris ezt egy pillanatig fontolóra vette.

- A lap igazán kiváló lehetne az idén - folytattam.

- Tudom - mondta Paris, némi védekezéssel a hangjában.

- Nem állapodhatnánk meg ebben, és felejthetnénk el a többit? -

kérdeztem. Louise és Madeline odalépett mellénk.

- Valami gáz van? - kérdezte Louise.

- Nem, Őrmester - feleltem. - Nincs semmi gáz.

-Csak beszélgettünk - mondta Paris.

-Beszélgettek? - csodálkozott el Madeline. - Ti ketten?

- A Franklinról - magyarázta Paris.

- O - Madeline eltöprengett egy pillanatig. - Nem, ez továbbra is fura.

- Ide figyeljetek, együtt dolgozunk az újságnál, számos hosszú

délutánunk lesz, meg hétvégénk...

- Hétvégénk? - vetette közbe Louise.

- Együtt kell működnünk - jelentette ki Paris, majd rám nézett. - Igaz?

- Igaz - válaszoltam, és kissé meglepett, hogy hatott a beszédem.

- Már bocsánat - szólt Louise -, térjünk csak vissza a hétvégékhez.

- Oké, tehát így fogunk tenni - mondta Paris, mit sem törődve Louise- zal.

- A Franklin alakuló ülését ma tartjuk.

- Úgy van, ma.

- Négykor - folytatta Paris.

- Jól hangzik - vágtam rá.

Paris meg én egy pillanatig egymás szemébe néztünk. Úgy tűnt,

fegyverszünetet kötöttünk. Elfoglaltuk a helyünket, mielőtt kezdetét vette

az óra.

- A hétvégékről nem volt szó. Nekem kellenek a hétvégék. Ez itt mind

hétvégén készül - mutatott rá méltatlankodva Louise a hajára, az arcára, a

testére. Amint elkezdődött az óra, Parísre néztem, és elégedetten

elmosolyodtam.

Úgy tíz perccel négy előtt elindultam a Franklin szerkesztősége felé.

Mivel kicsit korán érkeztem, leültem egy padra a szerkesztőség előtti

folyosón, és kivettem a hátizsákomból Dawn Powell válogatott levelek.

Powell életrajzíró volt, aki leginkább gúnyos piszkálódásairól vált ismertté.

Némi kis élcelődés nem árthat az ember lányának, gondoltam, ezért úgy

döntöttem, olvasni fogok, amíg nem kezdenek el szállingózni

szerkesztőségi társaim. Néhány perc múlva ráébredtem, hogy

hangokat hallok odabentről, ezért beléptem a terembe, ahol legnagyobb

megdöbbenésemre már mindenki az asztal körül ült, a megbeszélés már

javában folyt. Paris a hosszú konferenciaasztal végénél állva szónokolt. A

hallgatóság tagja volt a lap tanácsadója, Mrs. O'Malley is.

-A kommentárok rovata szomorú. Több mint szomorú. Vélemény nélküli.

Álljatok az egyik pártra, emberek - harsogta Paris, amint beléptem.

- O, Rory -mondta, és elhallgatott, hogy mindenki engem nézzen.

- Hello - hebegtem zavartan.

- Kedves, hogy csatlakozik hozzánk, Miss Cilmore -közölte Mrs. O'Malley.

-Én... én azt hittem, csak négykor kezdünk - dadogtam.

- Nem. Pontban fél négykor kezdünk -jelentette ki Mrs. O'Malley.

Próbáltam megmagyarázni, csakhogy Paris megelőzött.

- Na jó, fogy a drága időnk.

Parisre meredtem. Hát eddig tartott a fegyverszünet.Mrs. O'Malley

megkért, hogy foglaljak helyet, Paris pedig folytatta a szónoklatát.

- Szóval, éppen kiosztottuk az első feladatokat, Nézd, Rory, mivel

sajnálatos módon igencsak elkéstél, számodra már nem maradt érdekes

téma.

Nahát, meg vagyok döbbenve - gúnyolódtam.

-Várj, várj, várj, hadd nézzem át a listámat. Talán maradt még itt neked

valami.

Dühösen csóváltam a fejemet Paris .ártatlan" húzásán bosszankodva.

- Oké, na, meg is van - folytatta. - Burkolják az új parkolót.

-És?

- Es tudósíthatnál róla.

- Miről tudósítsak?

- A burkolási folyamatról.

- Komolyan mondod?

- Természetesen. Biztos találsz egy érdekes nézőpontot. Vajon

környezetkímélÖ-e? Megvan-e az anyagi fedezet? Szóba került-e a tégla,

figyelembe véve az épület stílusát...

-Jő, jó, jó, felfogtam - állítottam le.

- De figyelj - darálta Paris, egyenesen a szemembe nézve -, ha úgy

gondolod, hogy ez méltóságodon aluli, még mindig megvárhatod a

következő számot. A fennmaradó idődben manikűröztethetnél.

- Jó lesz ez - mondtam.

- Elmehetnél egy masszázsra.

- Megcsinálom.

-Aromaterápiára. Néhány napig barackillatod lehetne.

-Mondom, megcsinálom, vili? Tudósítok a burkolásról - Parisre

villantottam a leghamisabb mosolyomat.

- Jó. Rendben. Akkor azt hiszem, mára ennyi. A diákok felálltak az

asztaltól, és szétszéledtek. Paris odalépett az egyik számítógéphez, én

meg követtem.

- Gond van, Miss Cilmore? - kérdezte Paris, fel sem pillantva a monitorról

- Nem. Cond egy szál se. Imádom ezt a feladatot.

- Örülök.

- A legjobb cikket fogom írni a burkolásról, amit valaha olvastál.

- Remélem is.

- És ha a jövő héten nekem adod az új réztömítések szereléséről szóló

remek sztorit, akkor is épp ilyen izgatott leszek.

- Szeretem a csapatjátékosokat.

Es nem érdekel, mennyi béna, hülye, érdektelen témát sózol rám, nem

fogom feladni, és nem fogok meghátrálni. Úgyhogy hazamehetsz ma este

és elgondolkozhatsz azon, nem számít, mit csinálsz, nem számít, milyen

gonosz vagy, az év végén ott fog állni a bizonyítványomban, hogy a

Franklinnél dolgoztam. És most ha megbocsátasz, el kell olvasnom pár

dolgot a beton eredetéről. -Megfordultam és faképnél hagytam.

-Az ezerszavas cikk keddre az asztalomon legyen! -kiáltott utánam Paris.

És még csak most jött a fekete leves. Amint elindultam a folyosón,

belebotlottam Max Medinába, az irodalom tanáromba, anyám

éppenhogycsak-exvŐlegényébe. Első alkalommal láttuk egymást azóta,

hogy lefújta az esküvőt, és egyikünk sem tudta, mit csináljon vagy hogy

viselkedjen. Ezért próbáltunk úgy cselekedni, ahogy jött. Max megpróbált

beszélgetni velem, én pedig elrohantam, mielőtt egy szó elhagyta volna a

számat.

Hazafelé a buszon elmúlt a megrázkódtatás, amit Max látványa okozott, és

azon kezdtem fílózni, hogy dőlhettem be Paris trükkjének és hogy

késhettem el emiatt a Franklin első értekezletéről az évben. Mire Luke-nál

találkoztam anyával, már eléggé ki voltam bukva.

- Istenem, de gyűlölöm! - morogtam, amikor benyitottam a kávézóba.

- O, én is! - helyeselt anya.

- Halvány gőzöd sincs, kiről beszélek.

- Szolidaritás, kisszívem.

Leültem anya mellé, belekortyoltam a kávéjába, aztán megmagyaráztam.

- Parist.

- O, mindjárt gondolhattam volna.

-Azt hiszi, kitúrhat a laptól, pedig nem - folytattam.

- Isten ments - állt mellém anya.

- Sosem ismertem még ilyen embert! Olyan eszelősen haragszik rám,

ráadásul minden ok nélkül, és ennek sosem lesz vége, de nem hittem,

hogy az ember képes valamit ilyen elszántan erőltetni. Már-már elkezdtem

csodálni.

- Gáz volt az első napod? - kérdezte anya.

- Csak az újságnál volt gáz. A suli többi része jó volt.

- Ezt Örömmel hallom. - Rövid szünetet tartott, mielőtt folytatta. - Egész...

véletlenül nem futottál Össze Maxszel?

Ekkor én tartottam szünetet.

- Várjál csak. .. Nem.

- Tényleg? - Anya kicsit meglepettnek tűnt.

- Igen. Az útvonalaink nem keresztezték egymást mondtam óvatosan.

-Nem ő az irodalomtanárod? - gyanakodott anya.

-Igen, csakhogy nagyon magas emberek ülnek előttem a padban -

feleltem.

-Rory!

-Láttam a folyosón, de elindultam a másik irányba,

-Miért?

-Fogalmam sincs. Azt hittem, ezt várod tőlem.

Az, hogy Max már nem része az életemnek, még írni jelenti azt, hogy nem

lehet része a tiédnek is. szükségszerűen az életed része. Találkoznod kell

vele, beszélned kell vele, és ez rendben van. Ez jó. Tudom, hogy most

minden olyan keszekuszának tűnik, de nem akarom, hogy kerüld Őt. Főleg

nem miattam. Erted?

-Jól van.

-Sajnálom, hogy ilyen helyzetbe hoztalak - tette hozzá anya halkan.

-Semmi baj. Felírom a listára - válaszoltam.

-Jóságos ég, az a lista egyre hosszabb lesz.

-El sem tudod képzelni - viszonoztam a mosolyt. -Jössz haza?

- Mehetünk.

Elindultunk az ajtó felé, mikor anya egyszer csak feltette egyik váratlan

kérdését.

- Te, hogy állunk papírtányérral?

- Nem tudom. Hadd fussam át a kifejezetten részletes naplómat, melyben

kitérek a havi papírtányérkészletre is - feleltem. Mit lehet válaszolni egy

ehhez hasonló kérdésre?

- Oké, ha ilyen szarkasztikus vagy, kérem vissza a kék szandálomat -

közölte anya.

- Úgy emlékszem, fogyóban vannak - mondtam, amint kiléptünk az ajtón.

- Miért?

- Mert ma este lesz nálunk egy kis Összejövetel - magyarázta anya útban

hazafelé.

- Milyen Összejövetel? - érdeklődtem.

- Itt van Luke unokaöccse, gondoltam, segíthetnénk neki, hogy egy kicsit

otthon érezze magát - mondta anya.

Ez eléggé megdöbbentett. Azt sem tudtam, hogy Lukenak van egy

unokaöccse. Anya elmesélte, hogy Jess, Luke unokaöccse, Stars Hollow-ba

költözik.

- Találkoztál már vele? - kérdeztem.

- Fogjuk rá.

- Es milyen?

- Hát, nem Ő az, aki hamarosan valamelyik talkshow-ban fogja lökni a

sódert, fogalmazzunk így.

Folytattuk utunkat az élelmiszerbolt felé, ám ahogy elmentünk a

könyvtár mellett, eszembe jutott, bármennyire szeretnék is részt venni egy

„Isten hozott Stars Hollow-ban" vacsora előkészületeiben, ezt a vágyamat

háttérbe szorítja, hogy anyagot kell gyűjtenem a burkoláshoz. Anya

egyetértett ebben, azzal a feltétellel, hogy a kutatásaimat kiterjesztem a

Burkolok nevű együttesre is. Végül arra az egyességre jutottunk, hogy a

Burkolókat fogom hallgatni, miközben kutatásokat végzek a burkolásról.

Beszaladtam a könyvtárba, hogy hozzálássak a cikkhez, anya pedig

hazament.

Másnap délután visszatértem a Franklin szerkesztőségébe. A

cikkemet már korábban leadtam, most egyedül ücsörögtem a teremben, és

olvastam, amikor Paris belépett.

-O - mondta kissé megrökönyödve. - Hello.

-Szia - köszöntem vissza.

-Korán jöttél.

-Igen, rosszul éreztem magam a múltkori kavarodás miatt, nem akartam,

hogy még egyszer előforduljon-vigyorogtam rá önelégülten. - Most már

nem fog.

Paris elfoglalta helyét az asztalfőn, pontosan szemben velem, majd lassan

a többiek is elkezdtek szállingózni.

-Hallottad, hogy a legóríásibb óriás pletyka az, Kmiberly Stately és Tristin

együtt vannak? - fordult Madeline Louise-hoz, amint beléptek a terembe.

-Azt hittem, Kimberly és Sean Asher az év Jen és Bradje-álmélkodott

Louise.

- Dehogy. Sean most Deeds McCuire-rel jár. Ez persze Jeff Trainert Dottie

Lords karjaiba lökte, következésképp Madison Malins először maradt

egyedül a hétvégére azóta, hogy ő lett a lacrosse-csapat kapitánya.

Louise-nak leesett az álla.

- Milyen sokat kiderítesz ilyen rövid idő alatt. Tehetséges vagy.

- Tudom - felelte Madeline. - Te, Paris, mit szólnál hozzá, ha

pletykarovatot vezetnék a Franklinben?

- Hmm - töprengett el Paris. - Nem is tudom. Kemény dió. Elvégre a

Franklinról beszélünk, egy majdnem százéves újságról. Arról a lapról,

amelynek legalább tíz korábbi főszerkesztője kapott munkát a New York

Timesnál. Hatan elkerültek a Washington Post-hoz. Hárman a New Yorker-

nél publikálnak. Úgy emlékszem, egyikük még a Pulitzer-díjat is elnyerte.

De oda se neki. Én lehetnék a Franklin történetének első olyan

szerkesztője, aki külön hasábot szán annak, ki kivel hetyegett a héten.

Komoly dilemma. Azt hiszem, erre később fogunk visszatérni. Madeline

elgondolkozott ezen egy pillanatig.

- Oké - mondta végül, mint aki még mindig nem teljesen biztos benne,

mire is célzott ezzel Paris.

Megérkezett Mrs. O'Malley egy köteg papírral a kezében, és a

csoporthoz fordult.

-A, remek, mindenki itt van. Méghozzá időben -tette hozzá a szemembe

nézve. - Csodás. Nos, mindnyájatok cikkét elolvastam. Kifejezetten jól

sikerültek.

Szellemesek, informatívak voltak, és nem nélkülözték a kutatómunkát.

Paris, büszke lehet az idei csapatára.

- Köszönöm - nyugtázta Paris elégedetten a bókot.

- Elvégre, ha van egy riportere, aki egy közönséges és látszólag

jelentéktelen témából, mint az épület parkolójának újraburkolása

keserédes történetet kerekít arról, hogyan válik mindenki és minden

értéktelenné, akkor tényleg valódi kincset talált. Miss Cilmore, megindító

volt. - Paris kényelmetlenül fészkelődött a székében.

- Parísnek tartozom hálával - mosolyogtam hamisan Parisre. Mrs.

O'Malley ekkor Parishez fordult.

- Melegen ajánlom, hogy legközelebb valami magvasabb témát bízzon

Miss Cilmore-ra.

-O, Igen - hebegett Paris. - Remek Ötlet. Mrs. O'Malley elrendelte, hogy

dolgozzunk a tördelésen, én pedig odamentem az egyik komputerhez és

leültem, Paris odacsörtetett hozzám.

-Gratulálok - mondta.

-Köszönöm - feleltem, és ránéztem.

-Biztos állati büszke vagy magadra - folytatta.

-Ha szembejön egy tükör, nem fogok elbújni - válaszoltam.

-Azt hiszem, szerkesztőként hozzátartozik a munkámhoz, hogy a legjobb

íróinknak adjam a legjobb témákat. Úgyhogy... te kapod meg az egyik

legjobb témát.

Gyanakvóan néztem rá.

-Aha...

- Első oldal. Címlapsztori. SÖt, szalagcím.

- Hol a csapda, Paris?

- Nincs csapda.

- Nincs csapda - ismételtem kétkedve. ;

- Szeretném, ha az évet egy portréval kezdenénk, amelyben bemutatjuk a

tavalyi év legnépszerűbbnek megválasztott tanárát. Egy igazi mély,

részletekbe menő interjúra gondolok. Mindenki álma. De te kapod meg -

mondta Paris komolyan.

- Csak viccelsz - találgattam.

- Nem.

Tényleg úgy tűnt, hogy komolyan beszél.

-Akkor kösz - hagytam rá, és visszafordultam a számítógéphez.

- Szívesen. Hozz Össze egy interjút Max Medinával, amilyen hamar csak

lehet.

- Micsoda?

-Tudom, hogy szorít az idő, de szeretném, ha mindjárt a legelső szám

címoldalára kerülne.

- Mr. Medinával?

- Utcahosszal ő volt a befutó.

-De...

- Már bocs, de valami gond van? ;

Nem tudtam, mit válaszoljak, ezért nem válaszoltam.

Paris élvezte, hogy tétovázom.

-Vagy van valami okod, amiért nem szeretnél interjút készíteni vele?

-Elvégre te vagy az, aki bárkinél részletesebb sztorit hozhat össze róla,

hiszen Ő meg az anyád együtt vannak. Továbbra is hallgattam.

- Még mindig együtt vannak, igaz? - érdeklődött Paris gúnyos

aggodalommal.

- Hagyjuk ki ebből az anyám magánéletét, oké?

- O. Ez rosszul hangzik - mondta Paris.

- Egyáltalán nem rossz, csak semmi közöd hozzá -oktattam ki.

-Jó. Akarod az interjút vagy sem? Egy pillanatig rágódtam a dolgon, aztán

válaszoltam.

- Igen. Akarom az interjút.

- Helyes. Es többet szedjél ki belőle a kedvenc színésznél.

A hihetetlenül Önelégült Paris ezzel faképnél hagyott. Vajon honnan tudta,

hogy történt valami anyám és Max között? Biztosan meglátta, amint

tegnap elfutottam Max elől a folyosón, mikor kiléptem a szerkesztőségből.

Nem ez lenne az első alkalom, hogy Paris észrevesz valamit, amit nem

kéne észrevennie - röviddel azután, hogy a Chiltonba kerültem, meglátta,

amint anya és Max smárolnak a tanteremben. Na igen, ezért ugyan nem

járna piros pont, de hogy az Összes diák közül éppen Paris legyen ennek a

tanúja? Mindazonáltal ez a cikk fontos volt, már csak meg kellett találnom

a módját, hogyan készítsem el anélkül, hogy ténylegesen beszélnem

kelljen Maxszel.

Második fejezet

Aznap este tartottuk a nagy vacsorát. Ezt pedig szó szerint kell érteni.

Anyám legjobb barátnője, Sookie St. James olyan terülj-terülj asztalkámat

dobott Össze, amit VIII. Henrik is megirigyelhetett volna. Mindenáron azt

akarta, hogy Luke unokaöccse érezze, szívesen látják, és többféle ételből

válogathasson („Mi van, ha nem eszik tejterméket?" - kérdezte rémülten),

ezért Ő meg a barátja, Jackson sült húst, csirkeszárnyat, krumplipürét

készítettek a konyhában, emellett négy különböző salátát, és mintha azt a

kifejezést is hallottam volna, hogy „grillezett sajt". Hiába, Sookie volt a

legalaposabb és legfantáziadúsabb séf, akit ismerek. Anyunál dolgozik a

Szabadság Szállóban, foglalkozásából következően duci, és rendkívül

jókedélyű. Mindenből a legjobbat akarja kihozni, Luke kávézóját csak

afféle útszéli kifőzdének tekinti, Luke-ot csak „hamburgersütőnek" nevezi

(ettől még jóban vannak), míg magát művésznek tartja. Ha sértegetni nem

is sértegeti Luke-ot, mindenképp érezteti vele, hogy szakácsművészetüket

tekintve nincsenek egy súlycsoportban. Ha Sookie egyszer lealacsonyodna

odáig, hogy megsüt egy szimpla hamburgert, abba minimum besamel-

inártást és szárított papaját is tenne, a húst mandulában forgatná meg,

köretnek pedig vajban párolt új-krumplit és lazacos zöldbabot szolgálna

fel. Nem csoda, hogy Luke-kal vannak nézeteltéréseik. Ám ezen az estén

Luke vendég volt, így Sookie-val nem adták elő a két szakács egy

konyhában" című tragikomikus etűdöt. És külön élvezet volt látni, hogy

valaki használni tudja azokat az eszközöket, amiknek a rendeltetését

anyával nemigen tudtuk volna meghatározni. Amíg a többiek főztek, én

Összegyűjtöttem a Maxhez Intézendő kérdéseimet. Arra a következtetésre

jutottam, hogy a jó újságíró legyen tárgyilagos, tegye félre személyes

érzéseit, ezért másnap délutánra megbeszéltem egy találkozót Maxszel.

Anya bedugta a fejét az ajtón, és megkérdezte,csatlakozom-e a

mulatsághoz.

-Egy perc - mondtam, miközben a monitorra szegeztem a tekintetemet.

-Morcos vagy - állapította meg anya.

-Csak koncentrálok.

-Jó, de ne koncentrálj túl erősen! A fiúk a butácska lányokra buknak. Igaz,

Jackson? Ha egy fa körül sétálva nem tévedsz el, az már jó jel.

Ekkor kopogtak az ajtón, anya elindult, hogy kinyissa. Pár perccel később

Luke és az unokaöccse, Jess a konyhában álltak; anya bemutatta őket

Sookie-nak Jacksonnak. Én még mindig az íróasztalomnál ültem, ezért

hátrafordultam egy gyors köszönés erejéig, aztán elpakoltam a holmimat,

hogy kimehessek a többiekhez. Jess korombeli srácnak tűnt, sötét szeme

és sötét, hullámos haja volt. Elsőre nem tudtam, mit gondoljak róla. Abban

biztos voltam, hogy nem érzi jól magát itt, sőt, a vendégséghez sem igen

fűlik a foga. De mivel nem szokásom előre megítélni az embereket,

megfogadtam, hogy a véleményemet csak akkor fogom kialakítani, ha már

jobban megismertem. Meglepett, hogy kérdezés nélkül betrappolt a

szobámba.

- Rory vagyok.

- Ja, gondoltam.

- Örülök, hogy megismerhetlek. Jess elindult az íróasztalom felé, de

megtorpant, amikor megpillantotta a polcokon sorakozó könyveket.

- Hú, valaki rá van cuppanva a szavakra.

- Sokat olvasok - magyaráztam. - Te szoktál olvasni?

- Nem igazán. - Jess találomra fellapozta Allan Cinsberg Üvöltés című

könyvét.

- Kölcsönadhatom, ha akarod. Szuper.

Jess becsukta, majd visszadobta a könyvet a polcra.

- Kösz, nem.

-Azért, ha meggondolnád magad...

Elindult felém, ám ekkor belépett anya, két hatalmas tál kajával a kezében,

és közölte, hogy a zsúrt átköltöztetik a nappaliba.

-Mindjárt megyek! - kiáltottam, miközben láttam, hogy Sookie, Jackson

és Luke ugyancsak kajás tálakat cipelve haladnak el az ajtó előtt. Jess

félrehúzta az ablakom előtt lógó csipkefüggönyt.

- Ez nyitva van?

-Igen, csak el kell fordítani a kilincset, aztán felhúzni- válaszoltam.

-Király - mondta, azzal felhúzta az ablakot. - Akkor?

-Akkor mi?

-Lépünk?

-Dehogy - válaszoltam nevetve.

-Mert?

-Mert kedd este van. Itt nincs hová lépni. Az éjjel-nappali vegyesbolt is

tizenkét perce bezárt.

-Akkor csak sétálgatunk, leülünk egy padra és bámuljuk a cipőnket.

-Figyelj, Sookie egy vagon isteni kaját csinált, én majd éhenhalok, és lehet,

hogy most nem tűnik úgy, de jó poén lesz. Hidd el - vigyorogtam rá.

-Még csak nem is ismerlek.

-És nem látszom szavahihetőnek?

-Talán.

-Akkor együnk.

Kimentem a szobámból, odaléptem a frigóhoz.

-Egy üdítőt?

-Majd én kiveszem - felelte.

-Alul van. - Azzal bementem a nappaliba a tÖbbiekhez.A szoba közepén

meg volt terítve egy óriási asztal, Sookie elrendezgette a roskadásig teli

tálakat.

Mondd, Rory, hol van Jess? - kérdezte Luke.

- Csak iszik egy üdítőt.

Anya átadott Luke-nak egy toronymagasra megpakolt tányért.

- Nesze.

- Már bocs, de Összetévesztesz magaddal - értetlenkedett Luke a

mennyiség láttán. Köztudott, hogy anya meg én akkor is bírunk még enni,

amikor mindenki más rég kipukkadt.

- O, túl sok? - Anya visszavette a tányért, és rádobott még egy kanálnyi

krumplipürét.

- O, elfelejtettem a fokhagymás kenyeret!

- Majd én behozom - ajánlotta fel anya, átadta Luke-nak a most már még

nagyobb adag ételt, és kiment a konyhába.

Anya kint maradt egy darabig, Jess sem került elő, végül Luke felállt, hogy

megkeresse őket. Kicsivel később anya visszatért a fokhagymás kenyérrel,

és eléggé feldúltnak látszott. Bejelentette, hogy Luke meg Jess elmentek,

és nem vesznek részt a vacsorán, így maradtunk négyen - annyi

finomsággal, amennyivel az egész országot jól lehetett volna lakatni.

A másnap reggel elég faramucira sikerült. Anya nem tudta megmondani,

hányadán áll Luke-kal a tegnap esti veszekedés óta, ami elég jelentős

lehetett, mert nem volt hajlandó bemenni a kávézóba. Ezért csak álltunk

az ajtó előtt, miközben a mennyei kávé türelmetlenül várt minket odabent.

- Tisztára gyerekesen viselkedsz - mondtam anyának.

- Én nem - válaszolta gyerekes hangsúllyal.

- Es most mi lesz? Soha többé nem megyünk be Luke-hoz és éhen halunk?

- Rory, csúnyán Összevesztünk, érted? Itt nem Piroska vitatkozott a

Farkassal, itt két Farkas vitatkozott egymással, és én nem megyek be!

- De odabent van a kávé. És ma rétesnap van. Komolyan azt akarod

mondani, hogy hagyod, hogy egy hülye veszekedés útjába álljon a

rétesnapnak? - győzködtem anyát.

- Nem, azt nem.

- Helyes - vágtam rá megkönnyebbülten.

- Úgyhogy menj be, és rendelj két kávét meg két rétest elvitelre-javasolta

anya.

- Ezt nem mondod komolyan, ugye?

- Ne felejtsd el a szalvétát.

-Anya, Luke rá fog jönni, mi folyik itt. Nem hülye.

- Mért? Nem tudja bizonyítani, hogy nem mind magadnak rendeled, igaz?

Tehát menj. Szedd a lábad! A mama itt vár.

Felsóhajtottam, és beléptem a kávézóba. Luke a pult mögött dolgozott,

egyenesen odamentem hozzá.

- Szia, Luk.

- Rory! - üdvözölt. Elég barátságosnak tűnt.

Izé... két kávét és két cseresznyés rétest kérek elvitelre - mondtam.

- Két kávét és két cseresznyés rétest. - Gyanakodva méregetett.

- Ja, és egy pár szalvétát.

- Ebből az egyik az Övé lesz, igaz?

- Kié? Ja! Nem, nem, dehogy! Mindet én kérem. Ma szuper éhes vagyok.

Megfordult a fejemben, hogy hármat kérek, de majd meglátom, hogy

leszek kettő után.

- Tudod, mit? Adok neked egy rétest és egy kávét, leülsz, elfogyasztod, és

ha végeztél, akkor megkapod a következőt.

- Tényleg végig akarod nézni, ahogy megeszem a rétest?

- Elromlott a tévém, ki vagyok éhezve a szórakozásra.

- Na jó, ez nem normális. Összevesztetek, hát aztán? Nagy ügy. Úgyis

tudod, hogy ki fogtok békülni, és mi erre a jobb alkalom, mint a rétesnap?

Az év legboldogabb napja. A nap, amikor azt mondjuk: „Ugyan,

bocsássunk meg egymásnak, és felejtsük el a bánatot!" egy finom rétes és

egy jó kávé mellett.

- Egy rétes, egy kávé. Megfelel vagy sem? Felsóhajtottam.

- Megfelel.

Luke elkészítette a kávét és kiválasztott egy rétest,

- Szerintem akkor is butaság, amit csináltok -jelentettem ki.

- Kösz, hogy szóvá tetted, gyere máskor is. - Luke átnyújtotta a kávét meg

egy zacskót, benne a rétessel. Elvettem tőle a csomagot, és visszamentem

anyához.

- Na? - kérdezte türelmetlenül.

- Csak egyet adott.

- Nem mondtad, hogy mindkettő neked lesz?

- De. Mondtam. Es tudta, hogy hazudok.

- Remegett a szemhéjad? Mindig remeg a szemhéjad, amikor hazudsz.

- Fölösleges remegtetnem a szemhéjamat, Luke elég jól ismer téged

ahhoz, hogy tudja, nem bírsz ki egy egész napot kávé és főleg rétes

nélkül. Mi lenne, ha bemennél hozzá és kibékülnél vele?

-Mi lenne, ha... nekem adnád a kávéd és a rétesed felét?

- Neked adom a rétest - mondtam, és felé nyújtottam a zacskót. - De

megtartom a kávét.

- Mit ér a rétes kávé nélkül? - kérdezte.

- Újra felmerült az Örök kérdés.

- Semmi értelme megenni a rétest, ha nincs hozzá kávé.

- Megyek a suliba.

-Szomorú rétes. Magányos rétes. Mostoha rétes.

-Este találkozunk. - Ezzel magára hagytam anyát a rétesével, és a

buszmegálló felé vettem az irányt, hogy elinduljak az iskolába. Mikor

hátrapillantottam, észrevettem, hogy anya egy hétévesforma kisfiút

szólongat. Nem tudtam pontosan kivenni, mit mond neki, de az

arckifejezéséből ítélve rá akarta bírni a kisfiút, hogy menjen be a kávézóba

és szerezze meg neki az áhított kávét és a rétest. A kisfiú persze megijedt,

mivel anya jó cukros néni módjára pénzt kínált neki. Csoda, hogy sietve

odébbállt? Persze szerettem volna, ha anya hozzájut a kávéjához meg a

réteséhez, de ennél nagyobb probléma kötötte le a figyelmemet - aznap

kellett interjút készítenem Max-szel.

A megbeszélt időpontban elindultam Max osztályterme felé. Az ajtó

előtt megtorpantam egy pillanatra, átfutott az agyamon, hogy le kéne

léceinem, de végül elfordítottam az ajtó gombját, és beléptem. Max

hasonlóképpen feszültnek tűnt, mikor meglátott. Gyorsan felpattant a

székről, hogy köszöntsön.

- Rory! Szevasz!

- Túl korán jöttem? - hebegtem. - Mert ha igen...

- Nem, dehogy - vágott közbe Max.

- .. .akkor visszajöhetek később - fejeztem be.

- Jó így is.

- Esetleg holnap.

-Most is jó.

Feszengve ácsorogtam előtte.

- Hát ez fura.

- Igen, az - helyeselt Max.

- Nem igazán tudom, hogy viselkedjek.

- Ebben én sem vagyok egészen biztos. Továbbra is csak álltunk

egymással szemben, nem tudva, mi legyen a következő lépés.

- Talán leülhetnénk -javasolta Max.

- Üljünk le. Hogyne. Jó Ötlet - mondtam, mikor végre tettem egy lépést

befelé az ajtó mellől. - Barbara Walters is ülni szokott. Néha sétálgat, ha

az interjúalanyának lova van vagy farmja, vagy elég nagy udvara.de

általában inkább csak... ül. - Ereztem, hogy szokásomhoz, híven kezdek

Összevissza hadoválni, mint mindig, ha zavarba hoznak.

Max visszaült a helyére, én pedig odahúztam egy széket az íróasztalhoz,

és leültem vele szemben, -Jói van, akkor lássunk hozzá. ..

-Jó Ötlet - mondta Max.

Kinyitottam a hátizsákomat, kivettem belőle egy jegyzetfüzetet, egy tollat

meg egy kicsi diktafont. Ugye nem baj, ha felveszem a beszélgetést?

-O, dehogy - felelte Max -, egyáltalán nem.Feltettem a diktafont az

íróasztalra, és bekapcsoltam. Az lesz a legjobb, ha mindjárt a közepébe

vágok.

-Teljes neved?

-Max Arturo Medina.

Ezen elmosolyodtam.

- Most viccelsz?

- Nem, nem viccelek.

- Miért kaptad ezt a nevet?

- Az apám hentesét Arturonak hívták.

- Komolyan?

- Mikor anyám terhes lett velem, volt egy időszak, amikor kizárólag

báránysültet kívánt. Arturo hatalmas bárányszeleteket vágott le neki, ám

ezeket a normál bárányszelet árán adta el, ami a családomban

egyenértékű volt azzal, hogy szentnek kiáltsák ki.

- Innen az Arturo.

- így van.

- Felteszem, tisztában vagy vele, hogy vitán felül téged választottak az

elmúlt év legnépszerűbb tanárának.

- Kiemelkedő létszámú diákot tanítok, örülök, hogy ezek szerint ők

legalább annyira kedvelnek engem, mint én őket - válaszolta Max.

- Gondoltál arra, hogy a tanításon kívül valami mással foglalkozz?

-Apám azt szerette volna, ha orvos leszek, anyám azt, ha elnök, én viszont

bohóc szerettem volna lenni.

- Micsoda?

- Gyerekkoromban elmentünk a cirkuszba, ahol megláttam ezt a mókás

ruhába Öltözött alakot, aki zsonglőrködött meg elefántháton ült, az

emberek imádták, és az jutott eszembe, hogy igen, ez az. Ez nekem való.

- Meddig tartott ez az álom?

-A középiskola elejéig. Aztán szép lassan ráébredtem, hogy tanítani

szeretnék. Plusz ha valakinek bevallottam, hogy bohóc akarok lenni, az

mindjárt szörnyen ijedten nézett rám.

-Engem is elvitt anya a cirkuszba, amikor még nagyon kicsi voltam, és egy

bohóc fellökött, ezért elejtettem a vattacukromat, de akkoriban még nem

volt sok pénzünk, és anya nem tudott másikat venni, úgyhogy elbőgtem

magam. Anya szó szerint nekirontott a bohócnak, kergetni kezdte a

porondon, letépte a parókáját, és megfenyegette, hogy addig nem adja

vissza, amíg nem vesz nekem egy másik vattacukrot.

-Lefogadom, hogy vett.

-Kétszer akkora volt, mint az előző, és hazafelé végig hánytam.

-Igen, ezt el tudom képzelni anyádról - mondta Max szelíd, révedező

hangon. Visszatereltem a beszélgetést az interjú medrébe.

- Megbántad valaha, hogy végül nem lettél bohóc? -kérdeztem.

- Nem hiszek a megbánásban. Szilárd meggyőződésem, hogy minden

élményem, még azok is, amelyek nem úgy alakultak, ahogy szerettem

volna, teljes értékkel bírnak.

Maxre néztem, majd az asztal felett átnyúlva kikapcsoltam a diktafont. Egy

pillanat múlva halkan megszólaltam.

- Szeretném, ha tudnád, nagyon Örültem volna, ha te lettél volna a

mostohaapám.

- Szeretném, ha tudnád - mondta Max halkan és ugyanolyan komolyan -,

Örültem volna, ha én lehetek a mostohaapád.

Egymásra nézve mosolyogtunk, aztán újra bekapcsoltam a diktafont, és

folytattuk az interjút.

Amikor hazaértem, letelepedtem a konyhában, és hozzákezdtem a

Maxről szóló cikkem megírásához. Anya nem sokkal később ért haza, még

mindig duzzogott, amiért nem kapott egy tisztességes kávét sem Stars

Hollow-ban, sem a környező megyékben. Gondolom, ez azt jelenti,

továbbra sem békült ki Luke-kal. Amint panaszkodni kezdett és nekiállt

filteres kávét készíteni, felálltam és bementem a szobámba.

- Hová mész? - kérdezte. - Még nincs vége a panaszáradatnak.

- Meg kell néznem a jegyzeteimet - magyaráztam.

- Ez meg micsoda? - kiáltott utánam anya.

-Mi?

- Ez. Amin éppen dolgozol - emelte fel a jegyzetfüzetemet, amire előzőleg

írtam. Visszamentem a konyhába.

- Ja, az az interjúm Max-szel - mondtam.

- Milyen interjúd Max-szel? - érdeklődött anya.

- Az újság interjút közöl arról a tanárról, akit tavaly a diákok a

legnépszerűbbnek választottak, és Paris engem bízott meg a feladattal,

mivel elterjedt a hír, hogy te meg Max már...

-Anyám! Édes lány ez a Paris -jegyezte meg anya, miközben átfutotta a

cikket.

- Igen. De azért nem volt vészes.

- Nem?

-Nem. SÖt. tulajdonképpen jó volt. Végre alkalmunk nyílt beszélgetni

erröl-arról.

-Az klassz. - Anya elmosolyodott, és tovább olvasott.

- Igen, klassz volt. Megyek, veszek egy dossziét, mielőtt bezárnak az

üzletek - mondtam, majd bementem a szobámba, hogy előkotorjak egy

kis pénzt.

'- Oké - hagyta rám anya, és újra belemerült az olvasásba.

Nagyon jól írsz, ifjú hölgy - szólalt meg néhány pillanattal később.

- Tényleg? - kérdeztem, amint a bejárati ajtó felé tartottam.

-Állati jól.

-Nem olyan szuper, mint a burkolós sztori, de majd javítok rajta.

- Hűha, ez a pasas tényleg nem semmi, igaz? - jelezte meg anya

sóvárogva.

- Nem semmi. - Elmosolyodtam, és kettesben hagytam anyát a

cikkemmel.

Megvettem a dossziét, aztán elindultam hazafelé,mikor valaki

utánam kiáltott. Megfordultam, és megláttam Jesst.

- Nahát, szia! - köszöntem neki.

- Mit csinálsz itt? - érdeklődött Jess, és együtt sétáltunk tovább.

- Kellett valami a sulihoz - mondtam. - Na és te?

- Na ja. Nekem is.

- Aha. Amúgy szép kis eltűnést produkáltál valamelyik este.

- Az ilyen Össznépi eszem-iszom nem igazán az én műfajom.

-Ahhoz te túl laza vagy, igaz?

- Ja. Ilyen vagyok.

Csendben sétáltunk egymás mellett. Jess valamit dugdosott a kezében.

- Mit művelsz? - kérdeztem, és megálltam.

- Ja, ezzel? - kérdezett vissza, és felmutatott egy pénzérmét. - Semmit. -

Az érmét a tenyerébe zárta, majd amikor ismét kinyitotta a tenyerét, az

érme eltűnt. - Csak produkálok egy újabb szép kis eltűnést.

- Ráadás? - kérdeztem.

-Az.

- Ha azt akarod, hogy szóba álljak még veled az életben, ne merd előhúzni

a fülem mögül.

- Felteszem, az orroddal is túllőnék a célon.

- Bármilyen testrésszel, ahol normális esetben nem tartanak pénzérmét,

maradjunk ennyiben. Jess bólintott, és sétáltunk tovább.

- Na és most mit csinálsz? - kérdezte.

- Be kell fejeznem a házi feladatomat - válaszoltam.

- Oké. Akkor búcsúzóul már csak egy kis trükköt mutatok.

Jess előhúzott egy Üvöltés példányt a farzsebéből. Meglepődtem.

- Megvetted? Mondtam, hogy kölcsönadom az enyémet - emlékeztettem.

-Ez a tiéd-jelentette ki.

Megtorpantam.

- Elloptad a könyvemet?

- Nem. Kölcsönvettem.

- Na jó, idefigyelj, Ez nem bűvésztrükk, hanem bűncselekmény.

- Be akartam írni egy-két jegyzetet a margóra.

- Micsoda? - Elvettem tőle a könyvet, és belelapoztam.

- De hiszen már olvastad.

- Vagy negyvenszer.

-Azt mondtad, nem olvasol sokat.

-Mi számít soknak?

Jess vigyorgott, és elindult vissza a kávézó felé.

- Jó éjt, Rory!

- Jó éjt, Dörzsölt! - válaszoltam, még mindig Jess jegyzeteit olvasva. Jess

megállt.

- Dörzsölt?

Ez alkalommal én mosolyodtam el.

-Gondolkozz! - mondtam. '

-Jess csak állt egy darabig az utcán, aztán utánam kiáltott:

- Twist Olivér!

Bólogattam, és folytattam utamat hazafelé.

Mire hazaértem, anya két ínycsiklandozó fagyi kelyhet készített ki a

konyhaasztalra - ünnepség, magyarázta, annak tiszteletére, hogy ismét

visszatért életünkbe a rétesnap. Amint leültünk, hogy nekilássunk fagyi

költeménynek, anya végre beszámolt a veszekedésről. Amikor kezdetét

vette az Isten hozott Stars Hollow-ban parti, Jess kicsempészett magának

egy sört a hűtőből, amit a verandán kezdett iszogatni. Mikor anya

rajtakapta, nem szidta le - ennek ellenére Jess kimondottan udvariatlan

találgatásokba bocsátkozott anya és Luke kapcsolatát illetően, majd

lelépett. Amikor Luke kiment hozzájuk, anya elmesélte neki a történteket,

és közölte vele, hogy nem alkalmas egy olyan gyerek nevelésére, mint

Jess. Ezen persze Luke kiakadt, kijelentette anyának, hogy törődjön a

maga dolgával, azzal Ő is elviharzott. Ám ma este, alighogy kitettem

otthonról a lábam, megérkezett Luke, és bevallotta anyának, hogy

mindenben igaza volt. Annyira felbosszantotta, hogy nem tud mit kezdeni

Jess-szel, hogy egy hangos vitát követően belökte a tóba (ahogy

elképzeltem a jelenetet, képtelen voltam megállni, hogy el ne

mosolyodjak), és ekkor ébredt rá, hogy túl nagy terhet vett a nyakába.

Miután anya megtudta, hogy Jess tud úszni (mellesleg a .tavunk" inkább

afféle kacsaúsztató, jó, ha derékig ér benne a víz), biztosította róla Luke-

ot, hogy boldogulni fog, és hogy Jess csak egy tizenhét éves fiú, akinek

szüksége van rá, hogy irányítsák. Mielőtt Luke elment, emlékeztette anyát,

hogy másnap menjen be hozzá a réteséért.

- Holnap nincs rétesnap - értetlenkedett anya.

- Azért csak gyere be - mondta Luke.

így a két Farkas vitája végül is jól végződött, és másnap reggel vidáman

térhettünk vissza Luke-hoz kávézni és rétest enni.

Harmadik fejezet

Hadd ragadjam meg az alkalmat, hogy bemutassam nagyszüleimet, Emily

és Richárd Cilmore-t. Mint már említettem, minden pénteken náluk

vacsorázunk, és anyával már egészen hozzászoktunk ehhez az új

hagyományhoz. Nagyapám a Yale-re járt, most pedig hihetetlenül sikeres

üzletember, a Cehrmann-Dríscoll Biztosítási Társaság megbízott alelnöke

- ez az ország egyik legnagyobb biztosítási társasága. O felügyeli a

nemzetközi kapcsolatokat is, ezért eljutott már a világ Számos pontjára,

amellett hozzám hasonlóan rajong a Szépirodalomért. Nagyanyám

tökéletes főállású feleség, aki jócskán kiveszi a részét mindenféle

társadalmi és jótékonysági rendezvényből. Ezenkívül ellentmondást nem

tűrő, parancsoló háziasszony, aki igen szigorúan bánik a személyzetével.

Még sosem láttuk nála ugyanazt a szobalányt két egymást követő héten.

Anyám kapcsolata a nagyszüleimmel akkor vált igencsak feszültté, amikor

tizenhat éves korában teherbe esett velem, és úgy döntött, nem megy

hozzá apámhoz, Christopher Hadenhez, akinek a szülei éppen olyanok

voltak, mint nagyiék. Ehelyett anya nem sokkai a születésem után elhagyta

a szülei házát, és ideköltözött Stars Hollow-ba, ahol mostanra ő lett a

nagybecsű Szabadság Szálló ügyvezetője. Amikor felvettek a Chiltonba,

anya kénytelen volt a szüleitől pénzt kérni, hogy ki tudja fizetni a tandíjat.

A kölcsön feltételéül szabott péntek estei vacsorákba anya rendkívül

nehezen ment bele, miután hosszú évek kemény munkája árán sikerült

függetlenednie a szüleitől, csakhogy a Chiltonról volt szó, ami

remélhetőleg egyenes utat biztosít számomra a Harvardra, ezért végül is

elfogadta az egyezséget. Én személy szerint élveztem a péntek esti

vacsorákat, és az a halvány gyanúm, hogy a szíve mélyén anya is kezdte

megkedvelni a kényszerű összejöveteleket.

Tehát itt voltunk, nagy szüleim gigantikus hartfordi háza előtt. Itt álltunk

anyával, várva, hogy kinyíljon a bejárati ajtó. Nagy nehezen egy igen félénk

szobalány érkezett a fogadásunkra.

- Igen?

- Hello - mondta anya.

- Hello - ismételte a szobalány, aki elég szétszórtnak tűnt, és időnként

idegesen pillantott a háta mögé. Anya meg én egymásra néztünk.

- Maga új - állapította meg anya.

- Tegnap léptem be - válaszolt a szobalány.

- Mi a neve? - érdeklődött anya.

- Liesal - felelte a szobalány.

- Értem, Liesal, én Brigitta vagyok, Ő pedig Cretel, és azt hiszem, Emily

meg Richárd vár bennünket - mondta anya.

- Ó. Bocsánat. Kérem, fáradjanak be.

Ahogy beléptünk a házba, Liesal még mindig rémült pillantásokat vetett a

lépcső felé. Odabent megértettük, miért: az emeletről élénk vita zaja

szűrődött le.

-Ööö... esetleg... ööö... hozhatok egy italt? - ajánlotta fel Liesal.

- Tudja, mit? Nem kell. Majd én elintézem. Menjen csak ki nyugodtan a

konyhába, és bújjon el. Liesal megkönnyebbült.

- Ez komoly? Köszönöm. - Azzal elrohant.

- Mi folyik itt? - tűnődtem.

- Fogalmam sincs. Azt hiszem, George és Martha ma nem vacsorázik

velünk -jegyezte meg anya, miközben nagyi és nagyapa elindultak lefelé.

Megálltak a lépcsőfordulóban, így nem láttak meg bennünket.

-Anélkül, hogy szóltál volna! - méltatlankodott nagyi-

- Nem -tudtam, hogy minden beszélgetésemről be kell számolnom neked,

már megbocsáss - vágott vissza nagyapa.

- Nyolc éve én vagyok a Csillagfény Alapítvány társelnöke.

- Tisztában vagyok vele, Emily.

- Es a Fekete-Fehér Bál a szezon jótékonysági rendezvénye. Csak egy évről

van szó.

- A társelnök nem hagyhatja ki a legfontosabb jótékonysági rendezvényt.

- Miért? Hiányozni fog a társának?

- Te ezt humorosnak találod?

- Emily, rengeteg munkaügyet kell még elintéznem, nincs időm frivol

partikra.

- Frivol partikra?! Frív... óóó! - Nagyi nem látott a pipától.

Dühöngve visszament az emeletre, nagyapa pedig követte.

- Hová mész? Azonnal gyere vissza!

- Nahát. Ez durva -jegyeztem meg.

- Tudom - felelte anya. - Bárcsak lenne nálunk pop-corn.

-Anya!

A hangok ismét felerősödtek.

- Csss! Jönnek! - figyelmeztetett anya.

Nagyi és nagyapa ismét feltűnt a lépcsőfordulóban, nagyi egy köteg

meghívót tartott a kezében. A Hartfordi Allattudományi Néma Árverés, A

Mark Twain Emlékház felújítására rendezett jótékonysági ebéd, a Harriett

Beacher-Stove Irodalmi Aukció.

-Azokat magam is el tudom olvasni - ironizált nagyapa.

- Ez a negyedik rendezvény, amelyre feliratkoztál és amit lemondtál

kettőnk nevében! Tagja vagyok mindegyik alapítvány elnökségének.

Szerinted ezek után mit fognak gondolni rólam?

-Azt, hogy a férjed elfoglalt és óriási felelősség nyomja a vállát.

- Csakhogy nekem is van felelősségem.

- Megértem, hogy a társasági események fontosak... Ezek nem csupán

társasági események.Ha valahol teát szolgálnak fel, az társasági esemény.

- Elég volt! Keresek egy magnót, hogy visszahallgathasd, milyen

fellengzős és leereszkedő vagy! - fakadt ki nagyi, majd elindult az

emeletre.

- Emily! - kiáltott utána nagyapa.

- Nem, nem akarom, hogy tovább kelljen hallgatnod engem! Bizonyára

mellébeszélek a sok teától, amit megittam! - mondta nagyi, és ismét

eltűntek az emeleten.

- El kéne mennünk -javasoltam.

- Viccelsz? Vacsi előtt még színházat is kaptunk.

- De nyilvánvaló, hogy nagyi meg nagyapa veszekednek.

- Tényleg?

- Es biztosan nem szeretnék, ha meglátnánk Őket.

- Figyelj, teljesen ártatlanul tévedtünk be ide. A szokásos vacsorára

érkeztünk, az ő kérésükre, fogalmunk sem volt róla, hogy az

Oroszlánkirályt kell végignéznünk, csak éppen bábuk nélkül.

Nagyapa ismét feltűnt a lépcsőfordulóban, ez alkalommal nagyi járt a

sarkában, és egy kis magnót dugott nagyapa orra alá.

- Vidd azt el az arcomból! - követelte nagyapa.

- Mondd még egyszer a teás megjegyzést - utasította nagyi.

- Ügy viselkedsz, mint egy gyerek - vágott vissza nagyapa.

- Fordulj meg, mikor hozzám beszélsz, világos? Nem tudom, milyen

érzékeny ez a mikrofon! - folytatta nagyi.

Nagyapa észrevett bennünket.

-Ó.

- Mi az? - Nagyi megfordult, és Ö is meglátott.

Egy darabig egymásra meredve ácsorogtunk. Aztán anya azt tette, amihez

a legjobban ért. Kiválasztotta a legkínosabb pillanatot, majd tapsolni és

kiabálni kezdett.

- Bravó! Éljen! Már elnézést, de tud Woody Allan kettőtökről? Csörögjünk

rá most rögtön!

Nagyi és nagyapa enyhén zavarba jött a lépcsőfordulón. Anya folytatta

magánszámát, most szökdécselni kezdett. Végül leállítottam, és innentől

az este a szokásos mederben folyt tovább, de amint kitettük a lábunkat a

házból, semmi másról nem beszélt, csak erről a díszelőadásról. A haza

vezető úton, majd bent a házunkban, aztán a szobámban, ahová úgy

követett, mintha kismagnót tartana a kezében, hogy felvegye minden

szavamat. A szóáradatnak végül azzal vetettem véget, hogy elővettem a

házi feladatomat, ám amikor anya kiment, hogy lehallgassa az

üzenetrögzítőt, fura módon nagyapa hagyott üzenetet. Elfelejtett odaadni

nekem egy könyvet, ha majd lesz időm, ugorjak be érte iskola után, és

vigyem el. Természetesen amint anya meghallotta nagyapám hangját,

ismét előadta a a magánszámot, majd, miután továbbította nekem az

üzenetet, elment aludni. Miközben a leckémet csináltam, hallottam, hogy

odafönt újra imitálni kezdi nagyi és nagyapa veszekedését.

Anyának hétfőn kora reggel volt egy megbeszélése, ezért Luke-nál

találkoztunk, hogy megreggelizzünk, szerettem volna, ha elolvassa az

esszémet, mielőtt beadom, ezért átadtam neki az irományomat, és vártam.

Állati ideges voltam e miatt a házi dolgozat miatt, ám a nulla reakció nem

könnyítette meg a dolgomat. Biztosan gáznak találta. Mért nem szólt egy

árva szót se? Nem bírtam tovább.

- Na? - kérdeztem végül.

- Várj még - mondta anya, és tovább olvasott.

- Béna. Tudom, hogy béna. Mondd meg, hogy béna-idegeskedtem.

Anya letette a dolgozatot, és szélesen rám vigyorgott.

- Kiváló.

- Dehogyis.

-Ne hazudj.

- Csillagos Ötös.

- Az anyám vagy.

- Van jobb jegy a csillagos ötösnél?

- Mondd meg te.

- Csillagos Ötös koronával meg jogarral.

- Az ember nem így neveli a gyerekét. Nem indíthatja el az életben úgy,

hogy hamis büszkeségérzetet kelt benne. Mert a való világban senki nem

fog hízelegni. Most azonnal tudni akarom, hogy a CNN-nél fogok-e

dolgozni, vagy csak a környékén, egy útszéli büfében.

- Rory! - szakított félbe anya.

- Tessék?

- Szuper lett - ismételte anya komolyan. Elmosolyodtam.

- Igazán?

- Igazán, igazán - válaszolta.

- Köszönöm. - Elvettem a dolgozatomat anyától. Hirtelen az asztalunknál

termett Luke, aki kapkodva újratoltötte a kávésbögrénket.

- Kávé. Kávé. Halljam, mit kértek? Tojást? Pirítóst? Mindkettőt? - kérdezte

pattogva.

- Na! Mi ez a sietség. Gyalogkakukk? - kérdezte anya.

- Totálisan el vagyok havazva ma reggel, úgy volt, hogy lesz egy - és itt az

emeleten lévő lakása irányába pillantott - segítségem, de nincs, úgyhogy

rendeljetek, vagy mindkettőtöknek tojásos omlettet hozok párolt spenót

körettel.

- Palacsintát - vágta rá anya.

- Bundás kenyeret - tettem hozzá gyorsan.

-Kösz. - Luke odament a pulthoz, ahol a többi vendégnek is kávét töltött.

Jess jelent meg a hátsó bejáratnál, Luke odalépett hozzá, és az órájára

nézett.

- Jess, itt kellett volna lenned már... -ekkor észrevette, mit visel Jess: egy

kifejezetten ijesztő Metallica pólót, amelyet két, keresztbe tett csont meg

egy halálfej ékesített. Ez meg mi a fene?

-Mi?

-Ez.

-Ez egy póló.

-Vedd le.

- Mi van?

- Menj fel, és vedd le ezt a pólót.

- Tetszik ez a póló.

- Hogy tetszhet egy ilyen póló?

- Megy a szememhez.

- Ez egy kávézó. Itt az emberek enni szoktak.

- Oké, várj, várj... - Jess elővett egy papírfecnit meg egy tollat a

farzsebéből, és írni kezdett. - Ez egy kávézó, itt az emberek enni szoktak.

Oké. Jó tudni. Folytasd.

Luke kitépte Jess kezéből a tollat és a cetlit.

- Ide figyelj! Megegyeztünk, hogy csak akkor maradhatsz itt, ha dolgozol,

ha pedig dolgozol, tisztességes munkaruhát viselsz, ez viszont nem

tisztességes munkaruha. Most pedig húzzál föl és Öltözz át valamibe, ami

nem rémíti halálra a vendégeimet.

- Ahogy óhajtod, Luke bácsi - gúnyolódott Jess, azzal elindult fölfelé.

- Hányinger póló -jegyezte meg anya.

-Ja - helyeseltem.

-Klassz együttes - tette hozzá anya.

- De mennyire! - helyeseltem ismét, majd mindketten belekortyoltunk a

kávénkba, amíg a reggelinket vártuk.

Suli után elugrottam nagyiékhoz, hogy elhozzam a könyvet. Új

szobalány nyitott ajtót,vajon mi lehetett az előzővel? Úgy elbújt, hogy soha

többé nem találták meg? Ideg-Összeroppanással kórházba került? Nagyi

elevenen felfalta? A kertbe vezetett, ahol nagyi a nŐ-egyletbeli (Ők voltak

az Amerikai Forradalmárok Lányai) barátnőivel csevegett.

- Nahát, Rory! - kiáltott fel nagyi. - Micsoda meglepetés!

- Szia, nagyi. Bocsánat, hogy csak így rád török.

- Badarság. Gyere, ismerkedj meg a barátaimmal. Hölgyeim, hadd

mutassam be nektek az unokámat, Roryt. - így ismerkedtem meg

Viviannel, Natalie-val és Sunnyval.

-Jóságos ég, milyen csinos kislány vagy - áradozott Natalie.

- Szakasztott úgy néz ki, mint Lorelai, nem igaz? - tette hozzá Sunny.

-Ezek a szemek... - így Natalie.

- Ez az orr...-így Vivian.

- Tegyél csak egy kört, angyalom - kért Sunny.

-Sunny, hagyd békén - szólt rá nagyi.

-Csak látni akartam a járását.Lorelainak olyan egyedi a járása - folytatta

Sunny.

- Gyors - tette hozzá Vivian.

Úgy bizony - helyeselt Sunny.

- Gyere, ülj le. Nem kérsz egy kis teát? - kínált Nagyi.

- O, nem. Csak egy könyvért jöttem, amit nagyapa elvileg itt hagyott

nekem.

- Nézd meg a dolgozószobájában. Biztos az íróasztalán lesz - mondta

nagyi.

- Rendben. Koszi.

Bementem a házba, a könyvet ott találtam, ahol nagyi szerint lennie

kellett, aztán ismét kimentem az udvarra, hogy elbúcsúzzam.

- Megtaláltam - lobogtattam meg a könyvet nagyi előtt. Nagyi és a

nőegylet többi tagja felém fordult, majd bámulni és kacarászni kezdtek.

Ettől elég kellemetlenül éreztem magam.

-Jujj - bukott ki belőlem.

- Rory, idejönnél egy pillanatra? - kérte nagyi.

-Oké - mondtam kissé gyanakvóan, és odaléptem a^ asztalukhoz. A

hölgyek hellyel kínáltak, én meg leültem. Arról kezdtek meséim, hogy

hamarosan itt az Amerikai Forradalmárok Lányainak Debütáns Bálja, és

milyen fontos, hogy az embert bevezessék a társaságba. Nagyi egyre

izgatottabban beszélt a nagy eseményről, és képtelen voltam

visszautasítani, amikor megkérdezte, van-e kedvem részt venni rajta.

Tehát be fognak mutatni. Elfogadtam az ajánlatot. A neheze még csak

ezután jön - meg kell mondanom anyának.

Negyedik fejezet

Mikor hazaértem, anya a konyhában házi feladatot írt - ugyanis hetente

egyszer üzleti iskolába jár. Hazafelé a buszon átfutottam néhány nőegylet!

brosúrát, amit nagyi nyomott a kezembe, és ráébredtem, hogy jól

semmiképp se tudom tálalni a hírt, úgyhogy amikor beléptem a házba,

rögtön megtettem a bejelentést:

- Be fognak mutatni.

- Kinek mutatnak be? - kérdezte anya, fel sem pillantva a könyveiből.

- A társaságnak - feleltem, és odasétáltam a konyhaasztalhoz. Anya csak

tanult tovább.

- Miről beszélsz?

- Arról, hogy suli után beugrottam a nagyiékhoz.. .-kezdtem, majd

lecsúsztattam vállamról a hátizsákot, és leültem anya mellé. Ez a mondat

persze felkeltette a figyelmét.

- Oké, máris rosszul hangzik.

- Es ott voltak a barátnői a nŐegyletből, é debütáns bálról beszéltek!

-Jaj, ne! - tört ki anyából az aggodalom.

- Es mikor visszamentem nagyapa dolgozószobájából, kihívtak az

udvarra...

- Ne, ne, ne! - Anya megragadta a karomat. -Mondd, hogy nem mentél ki

az udvarra!

- Kimentem az udvarra -jelentettem ki.

- Jaj, Rory, ez olyan, mintha nyúlnak jelentkeztél volna az agárversenyen!

- Mielőtt föleszméltem volna, nagyi már azt magyarázta, milyen fontos,

hogy az embert illő módon bemutassák a társaságnak.

- Aááhhh! - grimaszolt anya.

Es hogy minden lány erről a napról álmodik.

-Aaahhh!

-És hogy lesznek virágok.

-Atyaég.

-Meg zene...

- Jaj, ne...

-Meg torta...

- Ja, igen - tért magához anya hirtelen -, a torta, az tényleg jó.

- És mielőtt mukkanni tudtam volna, nagyi már elő is kereste a régi

ruhádat, amit fel kellett próbálnom,és...

Anya felkelt, és a telefonhoz sietett.

-Mit csinálsz?

- Kimentelek - mondta tárcsázás közben.

-Anya, várj!

- Esküszöm, anyám ahhoz ért a világon a legeslegjobban, hogy valakit

rábeszéljen valamire, amit normális esetben az illető még csak meg sem

fontolt volna.

-Anya...

- Szilárd meggyőződésem, hogy Ő vette rá Lily Tomiint, hogy készítse el

azt a filmet John Travoltával. -Kivettem a kezéből a telefont.

- Belementem.

- Miért?

- Mert látnod kellett volna nagyi arcát, mikor megkérdezte. Neki ez

tényleg nagyon fontos lehet.

-De...

- Nem. Ha neki fontos, nekem meg nem fontos, akkor miért ne csináljam

meg?

- Rory, tudod, miről szól egy ilyen bemutató bál?

- Arról, hogy nő lettem.

- Nem. Arról, hogy „Sziasztok, Rory vagyok. Jó családból származom, és

házasulandó korba léptem, most pedig felvonulok egy csomó szintén jó

családból származó és házasulandó korba lépett fiatalember előtt, hogy

mind jó alaposan szemügyre vehessenek".

- Túlzói.

- Nem, ez pont olyan, mint amikor állatokra licitálnak a megyei vásáron,

csak épp a birkáknak nem kell abroncsos szoknyát viselniük.

- Figyelj, megígértem. Neked nem kell eljönnöd, ha nem akarsz.

- Dehogynem. Ha neked van kedved hozzá, segítek. Csak épp fura. Ezek

éppen azok a dolgok, amik elől elmenekültem, és... feltételeztem, hogy te

is velem futsz.

- Futnék, de úgy hallottam, a debütánsok nem futnak. Talán a magas

sarkú miatt. Anya rám mosolygott.

- Biztosan ezt akarod?

-Arra gondoltam, hogy úgy tekintek az egészre, mint valami társadalmi

tanulmányra. Talán még egy cikket is írhatok belőle a Franklin számára.

-Jól van, hát, ha biztos vagy benne... Hol is kezdjük? Lássuk csak... -

töprengett anya, ahogy visszaültünk az asztalhoz. - Ruhád van, már csak

hozományéra lesz szükséged. -Anya egy tehén alakú tejszínkiöntőt tett le

elém az asztalra. - Tessék. Ezenkívül kell még cipő, harisnya, kesztyű,

egy-két egér, egy kutya, egy sütőtök...

Mindketten kivettünk egy-egy brosúrát abból a halomból, amit nagyi adott

nekem, hogy valami útmutatót keressünk bennük. Es akkor észrevettem.

- Mi a baj? - kérdezte anya, látva az arckifejezésemet.

- ÖÖÖ... semmi - hazudtam. ;

-Rory!

Egy pillanatig tűnődtem, majd bevallottam neki.

- Itt az áll, hogy a lányt az apának kell bemutatnia a ceremónián.

- O! - Anya becsukta a brosúráját, és rám nézett.

- Na, mindegy. Nem nagy ügy - hebegtem. - Majd megkérek valaki mást.

Nagyapát, mondjuk.

-Rory!

- Vagy Taylort.

-Oké...

- Vagy a múlt heti tévészerelőt, ő nagyon barátságos volt. Talán van

szmokingja.

- Add a telefont.

- A tévészerelő csak vicc volt - mondtam, miközben átadtam anyának a

telefont. Anya elvette tőlem, és bepötyögött egy számot.

- Mit művelsz? - kérdeztem.

- Nézd, drágám, rengeteg mindentől lehetnél berezelve a bemutatásodat

illetően, de apádat felhívni nem tartozik ezek közé. - A telefonon

keresztül hallottam, amint egy automata hang bejelenti, hogy a hívott

szám megváltozott.

- Ó... rágópapírt! - szólt anya, és a mellettem lévő kis papírfecnire

mutogatott. Átadtam neki.

- Úgysem fog eljönni - mondtam.

- Nem tudhatjuk, amíg meg nem kérdezzük - felelte anya, majd

lefirkantotta a számot a kihúzófilccel, amit a tanuláshoz használt.

Felhívta az új számot, ám ismét rögzítő vette fel.

- Szalvétát, szalvétát! - utasított. Azt is az orra alá toltam, lejegyezte a

következő számot is, majd felhívta ezt is.

- Hagyjuk - mondtam. - Biztosan dolga van. Vagy utazik, vagy...

Anya felemelte a kezét, hogy csendre intsen, amikor végre valaki tényleg

felvette a telefont.

- O, bocsánat - mondta anya a telefonba -, biztosan rossz számot hívtam.

Én Christopher Hadent keresem.

Egy pillanatra elhallgatott, majd mielőtt kérte volna, odatoltam egy

normális méretű jegyzettömböt. - Csodás - mondta, amint meglátta a

papírt, majd lejegyzett egy másik számot. - Kösz - szólt ismét a telefonba,

aztán lenyomta a gombot. Ezután az újabb számot is felhívta.

A helyzet kezdett kissé nevetségessé válni.

-Anya...

- Figyelj, felhívjuk, megkérdezzük, semmi több.Hidd el. A tévészerelő

marad a fenekén. - Felegyenesedett, amikor a vonal túlsó végén valaki

beleszólt a kagylóba. - A, szia! Te meg hol a fenében bujkálsz? -Anya

felkelt az asztaltól, átment a nappaliba, ott folytatta a beszélgetést. Én

továbbra is az asztalnál ültem, nem voltam egészen biztos benne, mit

éreznék, ha nemet mond. Végül ennyit hallottam: „S^ia!", így hát

bementem a nappaliba, hogy meghallgassam az ítéletet.

- Na, kicsi Hamupipőke - szólalt meg anya, miközben feltápászkodott a

kanapéról—, apukád kétségtelenül ott lesz.

- Nem mondod komolyan!

- De, levonul veled a lépcsőn, letérdel, hogy körbejárhasd, megnézi, ahogy

pukedlizel, majd bejelenti, hogy Rory Cilmore mostantól hivatalosan is

szabad préda lett.

- Ezt nem hiszem el! És tutira azt mondta, hogy tutira?

- Tutira - nyugtatott meg anya mosolyogva.

- Tehát fifti-fifti az esélye. - Kezdtem izgatott lenni.

- Nem tudom. Elég határozottnak tűnt. Én 60-40 százalékot mondanék. -

Anya átkarolta a vállamat, és együtt indultunk vissza a konyhába.

Pillanatok alatt a debütáns bál kötötte le életünk minden percét,

főleg, mivel nagyi másodpercenként telefonált miatta. Az ismertető

füzetekből azt is megtudtam, hogy az apámon kívül egy másik kísérőre is

szükségem lesz, ez pedig nem lehetett más, mint a barátom, Dean

Forrester. Erre a következtetésre jutnom még nem volt nehéz. Meggyőzni

Deant, hogy elvállaljon olyasmit, amihez szmokingot kell felvennie - nos,

ez már keményebb diónak ígérkezett. Némi alkudozás után belement, és

hogy a helyzetemet megkönnyítsem, megkértem Deant meg Lane-t, hogy

jöjjenek át, és nézzenek meg velem egy videót.

Anya fel-alá járkált a lakásban, aznap nyolcvanhetedszerre beszélt

nagyival telefonon, mi pedig a nappaliban néztük a felvételt. Én a karfán

ültem, Dean mellettem, a kanapén, Lane mögötte. Deanhez fordultam.

-Na?

- Na mi? - kérdezte.

-Jó, nem? - mutattam a képernyőre.

- Ez a Rock and Roll Hall of Fame-ben készült -jelentette ki.

- Igen. És Neil Young nem néz ki istenien?- kérdeztem lelkesen.

-Gondolom - felelte ímmel-ámmal.

Amint látod, szmoking van rajta - folytattam. Nem jött be.

-Neil Young azért néz ki istenien, mert Ő Neil Young, és nem azért, mert

szmoking van rajta - mondta Dean.

Anya belépett a nappaliba, továbbra is telefonált.

Nem, nem kell tőle megkérdeznem, anya, mert tudom a választ. Tudom a

választ, anya. Tudom a választ... Igen... Nem... Oké, de nem kell tőle

megkérdezem, anya... tartsd. -Felém fordult, és megkérdezte, szeretném-

e, hogy nagyi fodrásza csinálja meg a hajamat a bál előtt. Elborzadva

meredtem anyára, aki ismét a füléhez emelte a kagylót. - Nem tanítottam

be neki a választ, anya. Inkább térjünk vissza a kesztyűre. - És ezzel

kiment a szobából.

- Szerintem remekül fogsz kinézni szmokingban -fordultam vissza

Deanhez.

-Frakkban - helyesbített Lane, aki épp az egyik nőegyleti brosúrát

tanulmányozta. Dean rögtön Lane-re pillantott, őszintén remélve, hogy

csak viccel, aztán meglepetten fordult újra felém.

- Micsoda?

- Igen - folytatta Lane -, itt az áll, hogy „a kísérőnek az alkalomhoz illő

fekete frakkot, fehér csokornyakkendőt és fehér kesztyűt kell viselnie".

- Micsoda? - kérdezte ismét Dean, de ez alkalommal hangjába némi düh is

vegyült.

-A kesztyű bizonyára nem kötelező - mondtam, hogy megpróbáljam

megnyugtatni.

- Eszerint nem - emelte fel Lane a füzetet.

- Frakk? Nyakkendő? - ismételte Dean.

- Jusson eszedbe Neil Young - emlékeztettem. - Dean rám nézett. -

Jusson eszedbe, hogy szeretsz. - Továbbra is csak bámult, egy szó nélkül.

-Jusson eszedbe, hogy egy hónapig nézem veled a Robotpárbajt.

Dean felsóhajtott.

-Hadd nézzem még egyszer Neil Youngot.Amint visszatekertem a

szalagot, többször egymás után egy autó dudált a kertünkben.

-Apa! - kiáltottam fel, talpra ugrottam, és kirohantam az ajtón, anya

szorosan a nyomomban. - Apa! -kiabáltam újra, ahogy leszaladtam a

lépcsőn apám felé, aki a kocsija mellett állt.

- Nana! Álljon meg a menet! - szólt rám apa, én pedig néhány lépésre tőle

lecövekeltem. - Egy hölgy sosem rohan ész nélkül az Őt szólító

úriemberhez, akinek még be sem mutatták - folytatta.

- Bocsánat. Még nem nyestük le a vadhajtásaimat -magyarázkodtam

mosolyogva.

- Hála istennek, időben érkeztem - felelte apa. Közelebb léptem hozzá, és

jó szorosan átöleltem.

- Hiányoztál.

- Te is nekem - válaszolta.

- Hahó! - köszönt anya, majd puszit adott apának. - Ez meg mi? -

kérdezte, ahogy közelebbről szemügyre vette apa vadiúj kocsiját.

- Mi? Atyaúristen, ez meg hogy került ide? - fordult hátra apa úgy téve,

mintha meglepné a Volvója látványa.

- Hova lett a motorod? - érdeklődött anya.

- Csak történt egy bugyuta kulcscsere múltkör az autómosóban -

legyintett apa vigyorogva.

- Ez egy autó - állapította meg anya.

- Igen, az.

- Négy kereke van, meg teteje, légzsákja, biztonsági öve és, jézusmáriám,

erdőillata - lepődött meg anya, behajolva a lehúzott sofőrablakon.

Apa a kocsi hátuljához lépett.

- Több helyre volt szükségem. Valami nagyot kellett ideszállítanom. -

Kivett egy jókora dobozt a csomagtartóból, és átadta nekem - Azt hiszem,

ez a tiéd.

- A Rövidített Oxford Értelmező Szótári - kiáltottam izgatottan, amint

elvettem a dobozt. Apa vigyorgott.

- Megígértem, hogy megkapod. Sajnálom, hogy eddig kellett várnod.

- Semmi baj - vágtam rá. Nem tudtam levenni róla szemem.

- Másrészt viszont ez a legújabb kiadás. Ha a régit vettem volna meg,

abban még nem lett volna benne az a szó, hogy „parázni" - érvelt apa.

- Köszönöm! Imádom! Most azonnal megnézek benne pár szót! -

Elindultam vissza a ház felé, ám apa megállított, előhúzott a zsebéből egy

nagyítót, és átadta nekem. Visszaszaladtam a házba, hogy megmutassam

az új játékomat Lane-nek és Deannek.

A Rövidített Oxford Értelmező Szótár egykötetes kiadása a huszonkét

kötetből álló Oxford Értelmező Szótárnak (amelyet egyetemesen a világ

legnagyobb szótárának tekintenek). Nem csupán a jelenleg használt

szavakat és jelentéseket tartalmazza, hanem a régieket is. A huszonkét

kötetes változat kilenc oldalát sűrítették az egykötetes változat egy

oldalára. A nagyító ahhoz kell, hogy elolvashassam a szócikkeket. Minden

valamire való írónak van a tulajdonában Oxford Értelmező Szótár.

Amíg mi szavakat kerestünk, apa kocsijából a Rammstein együttesnek

köszönhetően kemény metál zene szűrődött ki. Megragadtam az alkalmat,

hogy használjak egy pár frissen megtanult szép szót, és megkértem

apáékat, hogy annullálják a kakofóniát. Bizony, ezek létező szavak.

Most, hogy Dean beleegyezett a szmokingba, rátérhettünk a táncra. A

ceremónia részét képezte egy" ünnepélyes tánc a kísérőmmel, ezért Dean

meg én felkerestük Miss Pattyt, hogy táncórákat vegyünk tőle. Patty

megnyomta a „play" gombot, mire felcsendült Frank Sinatra The Way You

Look Tonight című dala, mi pedig ügyetlenül megpróbáltunk keringőzni,

foxtrottozni vagy polkázni a teremben, Miss Patty utasításait követve.

- Fejben számolj tovább! - instruált Miss Patty. -Egymás szemébe nézz!

Dean, te vezetsz?

- Halvány gőzöm sincs - válaszolta Dean enyhén ingerülten.

-Oké, oké, állj, állj, állj! - kiáltotta Miss Patty, majd lehalkította a zenét. -

Ne felejtsétek el, a báltermi tánc-i nál az a legfontosabb, hogy válasszatok

ki egy fókuszpontot, különben elszédültök. Tehát nincs más dolgotok,

mint kiszemelni valamit és arra koncentrálni. Én rendszerint igyekszem

találni egy magányos tengerészt - mondta lehalkított hangon. - így,

amikor fordultok, elkapjátok a fejeteket, és újra megkeresitek a pontot. -

Ezt be is mutatta úgy, hogy párszor megpördült, és a képzeletbeli

tengerészre koncentrálva ezt ismételgette: - Hello, matróz. Hello, matróz.

Hello matróz. És most próbáljátok ki ti is.

- Ez csak valami rossz vicc lehet - mormogta Dean.

- Szerintem menni fog a .Hello, matróz" rész nélkül- nyugtattam.

- Rory...

- Robotpárbaj - emlékeztettem.

- Életed végéig-jelentette ki.

Miss Patty újra elindította a zenét, Dean átkarolt, és f elkezdtük elölről.

- Na, gyerekek, ez már komoly haladás. Most már legalább egymással

szemben álltok - szólalt meg anya, aki apával együtt érkezett a stúdióba,

kezükben kávéval és fánkkal.

- Nem akartok szünetet tartani? Dean gyorsan bólintott, Miss Patty

vonakodva beleegyezett.

- Na, hogy megy? - suttogta anya, miközben Miss Pötty kiment

cigarettázni.

- Nem mondhatnám, hogy túl ügyes vagyok - vallottam be.

-Ami erősen hátráltat engem, merthogy született tehetség volnék - tette

hozzá Dean.

- Lehet, hogy segítem fog, ha felveszitek a csillogó kesztyűt, és szörnyen

ijesztő arcot vágtok - javasolta anya.

- Volt, hogy Miss Patty azt hitte, Deannek baja eshet, ezért leültetett a

sarokba, hogy onnan figyeljek -panaszkodtam.

- Nem a te hibád - vigasztalt apa. - A báltermi tánc elképesztően szexista

dolog. Bármelyik nő képes rá. Semmi más nem kell hozzá, mint egy erős

férfi, aki vezet. Már megbocsáss, Dean. - Játékosan megpörgette, majd

hátradöntötte anyát, aki nem volt képes felvenni a ritmust, így kissé

egymásba gabalyodtak. - Na jó, majdnem minden nő képes rá.

- Még nem álltam készen, nem álltam készen! - tiltakozott anya. -

Csináljuk újra!

- Rendben. - Apa tett egy lépést hátra, elindította a zenét, majd rendkívül

szívélyesen azt kérdezte anyától: - Szabad egy táncra?

- Nem is tudom - válaszolta anya, miközben apa a karjába vette. - Van

bankbetéted? Ezt nem árt ellenőrizni - súgta felém.

Apa és anya keringőzni kezdett a teremben. Először mindketten nevettek,

ám amint belemerültek a táncba, és felhangzott a dal, gyönyörű

koreográfiát mutattak be, lépéseik pontos sorrendben, hibátlanul követték

egymást. Dean és én csodálkozva néztünk egymásra. Miss Patty az ajtóból

figyelte Őket, mielőtt eloltotta volna a cigarettáját. Azt hiszem, még apa és

anya is meglepődött, és mikor véget ért a tánc, megtapsoltuk őket.

- Na jó, engem örökbe fogadtak -jelentettem ki.

- Én sosem leszek képes erre - értett egyet Dean.

- Ugyan már, csak gyakorlás kérdése az egész - bátorította apa.

- Hallgass apádra, Rory - mondta Miss Patty. - A te csodálatos apádra.

- Gyere - fordult anya apához. - Kimentelek innen, mielőtt te leszel Miss

Patty következő férje.

- Később találkozunk! - integetett apa. - Szia, Patty! - tette hozzá

incselkedve. Miss Patty mélyet sóhajtott.

- O, hogy játszadozol velem, te mamlasz! - Patty szinte kéjes pillantással

mérte végig apát. Úgy döntöttem, ezt inkább észre sem veszem. Különben

is, muszáj volt folytatnunk a táncórát.

Mire Dean meg én hazaértünk, anya embertelen mennyiségű kínai kaját

rendelt: a papírdobozok beborították a dohányzóasztalt. Anya megemlített

valamit az .utolsó vacsoráról". Apa megmutatta Deannek, hogyan kell

megkötni a csokornyakkendőt, míg anya meg én a maradék kaját

piszkálgattuk. Aztán kilakkoztam a lábkörmömet, anya pedig tisztességes

neveltetése során elsajátított képességeiről adott számot, amikor fején egy

könyvet egyensúlyozva járkált körbe

a szobában, miközben papírdobozból pálcikával ette a kínai kaját.

- Látod, csakis egy hölgy képes méltóságteljesen járkálni a szobában,

könyvvel a fején, miközben Cung Bao csirkét eszik -jelentette ki. - Egy

igazi hölgy pedig képes visszaköpni a mogyorót a dobozba anélkül, hogy

bárki is észrevenné.

- Hűha! - sóhajtottam lenyűgözve.

- Na jó, azért nem kell úgy berezelni. Gyakorolni és gyakorolni kell ahhoz,

hogy eljuss az én szintemre. -Megbiccentette a fejét, és a könyv lecsúszott

a fejéről.

- Kéri valaki az utolsó tavaszi tekercset? - kérdeztem.

- ÖÖÖ... nem - felelte Dean. Felálltam, hogy a tányéromra tegyem.

-Hé, mit művelsz? - szólt rám anya, és egy kézmozdulattal megállított.

- Elveszem a tavaszi tekercset.

- Te magad elveszed a tavaszi tekercset?

- Persze.

- Dehogy - dorgált meg. - Egy hölgy sosem veszi el ^nagának a tavaszi

tekercset. Egy hölgy sosem csinál magától semmit. Még csak önálló

gondolatai sincsenek - magyarázta, azzal a tányéromra tette a tavaszi

tekercset.

- Jesszusom.

- Csak ülnek magatehetetlenül, és megvárják, amíg egy erős fiatalember a

segítségükre siet. Nem lépnek bele a pocsolyába, nem lépik át a pocsolyát.

Még csak észre sem veszik a pocsolyát. Be kell kötni a szemüket,

egy zsákba gyömöszölve kell Őket átvinni a pocsolya fölött.

- Nincs arra valami szabály, hogy meddig beszélhet így hölgy? -

kérdeztem, miközben a tavaszi tekercset majszoltam.

-O... dehogy. Es most ismételd utánam: „Tökéletesen kiszolgáltatott

vagyok".

Én nem mozdulhattam a kilakkozott lábkörmeim miatt, ezért Dean odajött

hozzám, hogy adjon egy búcsúcsókot.

- Háromkor találkozunk. - Épp megfordult volna, de felkaptam a karját, és

a kezébe nyomtam egy dobozt.

- Ez micsoda?

- A kesztyűd - mondtam.

- Azt hittem, csak viccelsz - mondta Dean.

- O, dehogy. Egy hölgy sosem viccel - közölte vele anya.

Dean felsóhajtott, elvette a dobozt, és kisétált az ajtón.

- Azt hiszem, én is megyek lefeküdni.

- Kell segítség? - kérdezte anya.

- Nem - válaszoltam.

-Tévedsz! A helyes válasz: „igen"! Egy hölgynek mindenben segítségre van

szüksége! - figyelmeztetett anya.

-Jó éjt - köszöntem el, ahogy kikacsáztam, furcsán tipegve tűsarkú

cipőmben.

Fogat mostam, és bebújtam az ágyba, majd tovább szépítgettem

elismerésre méltó körmeimet. Anya pár pillanat múlva utánam jött, hogy

betakarjon, persze a friss pedikűron átesett lábujjaimat szabadon hagyva.

- Próbáltál azóta beszélni nagyival? - kérdeztem.

Nagyi rá nem jellemző módon hallgatásba burkolózott, és tekintve, hogy

másnap volt a bál, még a péntek esti vacsiról is elengedett bennünket.

- Még mindig nincs ott - felelte anya.

- Remélem, minden rendben van.

- Biztos, hogy minden rendben van. Majd meglátod. Ott lesz, és csodálni

fog téged, majd' ki fog bújni a bőréből.

- Remélem.

- Oké, aludj jól. Holnap már nő leszel. Vasárnaptól terápiára fogsz járni.

Keddhez egy hétre pedig kezdetét veszi a féktelen ivászat.

- Szuper. Tudod, hogy szeretem a terveket -mosolyogtam anyára.

-Jó éjt. - Anya lekapcsolta a villanyt, és felment a hálószobájába. Állati

fáradt voltam, és noha izgultam egy kicsit a másnapi bál miatt, pillanatok

alatt elaludtam.

Ötödik fejezet

A debütáns bált egy káprázatos, történelmi épület báltermében rendezték

meg. Ahogy beléptünk, megéreztük, hogy a hely szinte vibrál az

energiától, amint a személyzet előkészítette a terepet az esti ünnepségre.

Anya már estélyi ruhában volt, ám én farmerban érkeztem, fehér ruhámat

ruhazsákban vittem magammal. Szájtátva bámultam az impozáns

báltermet - lenyűgöző volt. És egy kicsit félelmetes.

- Jesszus, ez a hely óriási! Ott kell majd lejönnöm? -kérdeztem,

tekintetemet az emeletre vezető széles lépcsőre szegezve.

- Attól tartok. Hacsak nem akarod igazán emlékezetessé tenni a belépődet

azáltal, hogy végigcsúszol a korláton, amit egyébként teljes

mellszélességgel támogatok - válaszolta anya.

Egy komor nő jött oda hozzánk, mappával a kezében.

- Maga pedig...

- Lorelai Gilmore - válaszoltam.

- Késett - fejezte be a nő.

- Bocsánat - mondta anya. - Az én hibám. Nekem eltart egy darabig, míg

megszépülök. Nem mindegyikünk tizenhat éves már, ha érti, mire

gondolok.

A nő némán meredt anyára. Nyilván nem. Felém fordult, és ismét hozzám

kezdett beszélni.

- Az emeletre kell menned. Az Öltöző a jobb oldalon van.

- Csak kövesd a Chanel mérgező illatfelhőjét - javasolta anya.

Elindultam a szigorú nő nyomában, majd visszapillantottam anyámra.

Kezét íves mozdulattal végigfuttatta a vállától lefelé, és jól kivehetően a

„csúúúúússz" szót formálta a szájával, miközben fölfelé mentem a

lépcsőn.

Előkészülni az Öltözőben lehetett, amely zsúfolásig tele volt

ruhafogasokkal, Öltözőasztalokkal, megvilágított tükrökkel. A helyiséget

ellepték a debütánsok, akik egytől egyig a készülődés lázában égtek. A

morcos szervező körbevezetett.

- Ide akaszd fel a ruhád, itt sminkelhetsz. Be kell érned egy

megvilágítatlan tükörrel. A megvilágítottakat azok a lányok kapták, akik

még hajnal előtt ideértek. -Ezután a többiekhez fordult. - Figyelem,

hölgyeim! Mindenki legyen gyönyörű és készüljön el fél nyolcig!

Jó pár lány sápítozni kezdett, és turbó sebességre kapcsolva folytatták a

cicomázkodást. Én felakasztottam a ruhámat, kerestem egy üres helyet, és

leültem egy lány mellé, akit épp egy fodrász próbált meg szebbé

varázsolni. Elővettem a szájfényemet, óvatosan feltettem belőle egy kicsit

a számra, majd visszacsúsztattam a dzsekim zsebébe. Most, hogy a

sminkeléssel végeztem, szemügyre vettem a körülöttem lévő lányokat. Úgy

sürögtek-forogtak, mintha egytől egyig a Miss Amerika szépségversenyen

vennének részt. A mellettem ülő lányhoz fordultam.

- Hihetetlen, hogy még van másfél óránk.

- Tudom - bosszankodott a lány. - Biztos, hogy nem készülök el ennyi idő

alatt. Csak a jó ég tudja, hogy fog ez a dudor ilyen hamar eltűnni az

orromról. Hogy pont apám orrát kellett Örökölnöm!

Hangyányit felém fordult, és rám nézett.

- Libby vagyok.

-Ror...

- Melyik az előnyösebb? - szakított félbe Libby, két vörös rúzst tartva a

kezében. - Egy hónapja ezen gondolkodom, de képtelen vagyok eldönteni.

Alaposan megnéztem a két színt. Semmi különbséget nem véltem

felfedezni köztük.

-O... izé... nehéz kérdés.

- Tudom. Ez vörös vörös, ez meg narancsvörös. Ha nem jól választok, úgy

fogok kinézni, mint egy ribanc. Vagy egy tanár - tette hozzá elszörnyedve.

- Óriási a nyomás.

- Az a két perc, amikor ott állsz a lépcsőn, egész életedre meghatározza a

társadalmi helyzetedet.

- Jesszus! Mi van, ha megbotlasz? - próbáltam viccelődni. Libby úgy

meredt rám, mint aki kísértetet lát.

- Mármint nem mintha megbotlanál...- igyekeztem kiköszörülni a csorbát

-, ...mert nem fogsz... Ellentétben velem. Én valószínűleg megbotlok.

Olyan piruettet vágok le, hogy bármelyik korcsolyázó megirigyelhetné -

makogtam.

- Ilyesmit még csak viccből sem szabad mondanod -jelentette ki, majd

ismét a tükrébe nézett. - Aúúú! - kiáltott fel. - Van egy fej is a haj alatt,

felfogta? - ripakodott rá kioktató hangnemben a fodrászára.

Úgy határoztam, itt az ideje felvennem a ruhámat, ezért figyelmen kívül

hagytam a hajproblémákkal küszködő Libbyt, és lehúztam a ruhazsákom

cipzárját. Néhány perccel később menetkészen álltam habos-babos

ruhámban. Egy darabig figyeltem a körülöttem nyüzsgő lányokat, akik

egyre izgatottabbak voltak, már szinte extázisban várták a nagy társadalmi

megmérettetést. Meguntam a fényes jövőről szóló parttalan locsogásukat,

ezért a sarokba húzódva elővettem a mobilomat, és felhívtam anyát.

- Ezek itt megpróbálnak behálózni - mondtam, mikor anya felvette a

telefont.

- Akkor, ha a közeledbe kerülnek, iszkolj el onnan -tanácsolta anya.

-Egyébként tudtad, hogy reflektorral megvilágítanak, amikor mondják a

nevemet? - kérdeztem.

- Igen.

-Ami azt jelenti, hogy ha bármi hülyeséget csinálok vagy bármit

elbénázok, azt az egész közönség látni fogja - aggodalmaskodtam.

- Annyi embert vakítok meg, amennyit csak bírok,de lehet, hogy nem lesz

időm mindenkire - nyugtatott meg anya.

- Tedd meg, amit tudsz - kértem. - Most mennem 1 kell. Az „elektromos

vagy tépőzáras hajcsavarót használjunk inkább?" parázs vitája ismét izzani

kezdett.

Mintha ezen lett volna mit megvitatni.

- Tépőzárast - vágta rá anya.

-Egyértelmű - helyeseltem. Még mindig rengeteg időm volt kezdésig,

ezért miután letettem a telefont, elővettem a táskámból egy könyvet

(valamit mindig viszek magammal), és olvasni kezdtem. Néhány percei

később Libby jött oda hozzám, és felém nyújtotta fémflaskáját.

- Egy kis likőrt? - kínált.

- O, nem, koszi.

- Több marad nekem - mondta, leült és meghúzta a flaskát. - A legutóbbi

ilyen bálon egy csajjal iszogattunk, aki nemigen bírta a piát. Neonzöld

hányás borította be a fehér ruháját.

- A legutóbbi ilyen bálon? - döbbentem meg.

- O, idén ez már az Ötödik - közölte.

- Azta.

- Tudod - folytatta -, állítólag Ötből négy debütáns hozzámegy a

kísérőjéhez.

-Ahogy Ötből négy fogorvos ajánlja a Tridentet.

-Arra gondoltam. Öt debütáns bál. Öt kísérő, m egyiket csak sikerül

megkaparintanom.

- Logikus.

- A te kísérőd is az lesz?

- Hogyhogy az?

- Az, akihez majd hozzámész.

-Ó, hát...

-Helyes?

- Igen. Nagyon helyes, de...

- Hol akartok élni, miután Összeházasodtatok?

- Na jó, várjunk egy kicsit...

Egy csinos lány jött oda hozzánk, akinek arcát félig egy hatalmas,

rózsaszín kötés takarta el.

- Kathie, szia! - üdvözölte Libby. - Részvétem az arcod miatt.

- Nagyon borzalmas? - kérdezte Kathie.

- Dehogy. Alig látszik. - legyintett Libby, majd felállt és karon fogta

Kathie-t. - Gyere, sétáljunk - ajánlotta suttogva. Azzal eltúntek, én pedig

olvastam tovább.

Végre valahára szólították az apákat, akiknek meg kellett jelenniük az

előcsarnokban, a szigorú szervező pedig kiterelt bennünket a folyosóra,

nem messze a lépcső tetejétől. - Jól van, az apák álljanak a jobb oldalra -

rendelkezett -, a debütánsok a bal oldalra. Aki nem tudja, melyik a bal

vagy jobb keze, az nézze meg a mellette állókat.

Dean jelent meg a hátam mögött, és finoman megütögette a vállamat.

- Hahó! Csak látni akartalak, még mielőtt a társaság előkelő hölgye lennél.

- Na, mi a véleményed? - kérdeztem.

- Szerintem... úgy nézel ki, mint egy vattacukor.

- Nahát, köszönöm szépen, Mr. Rosszmájú.

- De egy nagyon aranyos vattacukor. Libby, aki mellettem ácsorgott és

szorgalmasan kortyolgatott a flaskájából, odalépett mellénk.

- Uramatyám, ez a te kísérőd?

- Igen, ő az - válaszoltam.

- Tutira Össze fogtok házasodni - vihogott szemmel láthatóan becsípve,

azzal odébbállt.

- Mit mondott? - kérdezte Dean.

-O... izé... -hebegtem, miközben a magyarázaton gondolkodtam.

Szerencsére apa épp akkor lépett a színre. - Apa, szuper! Menjünk!

- Odalent találkozunk - mondta Dean, és elindult. -Sok sikert!

- Koszi! - intettem felé a tollas legyezőmmel.

Amikor a szervező megkért mindenkit, hogy üljön le, hogy

elkezdődhessen az ünnepség, apa meg én elfoglaltuk helyünket.

-Itt az utolsó esély, hogy észrevétlenül lecsússz az ereszcsatornán - súgta

apa. ,

- Megtennél egy szívességet? - kérdeztem.

-Akármit.

- Ne hagyd, hogy elessek.

- Vigyázni fogok rád. - Apa rám mosolygott, kinyújtotta a karját, hogy

elindulhassunk.

A teremben félhomály volt, az emberek elfoglalták a helyüket. Egy korábbi

debütáns lépett a pódiumra, és megnyitotta a rendezvényt. Anyát

kerestem a tekintetemmel, végül megláttam, hogy egyedül ül egy

asztalnál. Eltűnődtem, vajon hol lehet nagyi és nagyapa?

-Amúgy a debütáns szó a francia debuter-bŐI származik, ami annyit

jelent, elkezdeni - folytatta a szónok -, és Őszintén reméljük, hogy ma

este ezek a kivételes ifjú hölgyek a polgári felelősség és társadalmi

Öntudat egész életen át tartó útját kezdik el.

Anya időről időre oldalra pillantott. A fények ugyan elvakítottak, de úgy

tűnt, mintha nagyi és nagyapa állnának ott. Anya végül felállt, odament

hozzájuk, karon ragadta, majd kivezette őket a szomszédos helyiségbe.

Vajon hová mennek? A zenekar rázendített a Thank Heaven for Little Cirls

című dalra, majd sorban szólították a debütánsokat. Szóltam apának, hogy

előkerítem anyát, nagyit meg nagyapát, és elsiettem. Amint az ajtóhoz

értem, meghallottam, hogy nagyapa kiabál, de az sem kerülte el a

figyelmemet, hogy a szónok mind közelebb és közelebb került a Gilmore-

hoz. Habár ez volt az első debütáns bálom, azt azért sejtettem, hogy ha az

ember nincs a helyén, amikor szólítják és megvilágítják a fejgéppel, azzal

nem szerez jó pontokat a társadalomban. Közöltem velük, hogy

nemsokára én következem, aztán visszarohantam apához, amikor a

szónok azt harsogta:

- Elizabeth Doty, negyedik George Edward Doty és Eleanore Doty lánya. -

Az enyhén becsiccsentett Libby kissé megbotlott, ám derék édesapja még

esés előtt elkapta.

- Lorelai Cilmore, Christopher Hadén és Lorelai Cilmore lánya -

hangzott a bejelentés. A reflektor megvilágította apát és engem, amint

elindultunk lefelé a lépcsőn. Úgy tetszett, egy Örökkévalóságig fogunk

ezen a lépcsőn menetelni. Mikor leértünk a lépcső aljára, apa megcsókolta

a kezemet. Finoman pukedliztem egyet, majd apa Deanre pillantott, aki

oldalt várt a sorára. Odajött hozzám, apa pedig kivonult, Dean megfogta a

kezem, kinyújtott karomra fektette a karját, és a következő állomás, a

legyezőtánc színhelyére vezetett.

A megkoreografált táncot meglepően jól adtuk elő Deannel - Miss Patty

büszke lett volna ránk -, majd nagy nehezen az estély is véget ért.

A Stars Hollow felé vezető úton anya elmesélte, hogy nagyapa attól fél,

szép lassan eltávolítják a vállalattól.Ezért veszekedett nagyival, amikor a

minap vacsorázni mentünk hozzájuk, és ezért ordítozott a ceremónia alatt

is. Borzalmasan éreztem magam. Nagyapa harminc éve dolgozott ennél a

cégnél, és imádta a munkaiját. Őszintén reméltem, hogy tévedett.

Apával és Deannel a városban találkoztunk, én apa I mellett sétáltam, anya

Dean mellett jött mögöttünk, így császkáltunk Stars Hollow utcáin.

- Egyébként tudtad, hogy dögös apukának minősülsz? - kérdeztem apától.

- Valóban? - lepődött meg apa.

- Libby szerint kár, hogy az igazi apám vagy, mert I ha a mostohaapám

lennél, lecsaphatnálak anyám kézéiről - magyaráztam.

- Erre a Libby re isteni élet vár - állapította meg apa.

- Nagyon büszke voltam mindnyájatokra - jelentette ki anya. -

Rezzenéstelen arccal bírtátok ki az egész ceremóniát. Legalábbis majdnem

mindnyájan - tette hozzá anya apára célozva.

- Bocsánat, de a legyezőtánc több volt, mint amit el tudok viselni.

- Muszáj ennem egy hamburgert - zárta le a témát anya.

- Nekem is - mondtam. - Dean?

- őszintén szólva az egyetlen dolog, amire gondolni tudok, az az, hogy

azonnal levegyem ezt a szmokingot - felelte Dean.

- Hé, lassan a testtel! Hölgy társaságában nem beszélünk így -

emlékeztette anya.

- Akkor mi lenne, ha otthon venném le? - kérdezte Dean.

- Úgy jobb.

- Még egyszer kösz, hogy elkísértél - mondtam Deannek.

- Holnap elkezdhetsz fizetni. - Megcsókolt, és elindult hazafelé. Apának

másnap korán reggel munkába kellett mennie, ezért ő is úgy döntött,

részéről befejeződött az este.

- Micsoda? - kérdeztem. - Még egy sült krumplira sincs időd?

- Tudjátok mit? Holnap egy kicsivel hamarabb kelek fel, és megiszom

veletek egy kávét, mielőtt elmegyek. Megbeszéltük?

- Meg. - Azzal átöleltem apát.

Anya megkért, hogy menjek előre és rendeljek, ezért a kávézó felé vettem

az irányt, hogy Ő meg apa nyugodtan dumálhassanak.

A kávézó csöndes volt, és Luke elég hamar kihozta a hamburgeremet meg

a sült krumplimat. Éppen beleharaptam volna a hamburgerbe, amikor

belépett anya.

- Hé! - kiáltotta anya.

Megdermedtem, a hamburgerem megállt a levegőben.

- Mi az?

- Azok után, amiken ma este keresztülmentél, arra kell bejönnöm, hogy

így eszel?

Eltöprengtem, ezt vajon hogy is kell érteni, aztán úrínősen eltartottam a

kisujjamat.

- Na látod - dicsért meg anya büszkén, és leült mellém.

- Hölgynek lenni nehéz dolog - panaszkodtam.

- Es mire jutottál az estével kapcsolatban?

- A legyezőtánc megalázó. Soha többé nem pukedlizem. De hogy apa

velünk volt, az szuper - mondtam. Anya révedező tekintettel meredt maga

elé.

- Igen. Az volt.

- Új barátnője van, tudtad?

- Sherry.

-Igen.

- Szegény lányt egy piáról nevezték el, kemény lehet.

- Apa boldognak látszik.

- Igen. Annak látszik... tényleg.

-Örülök.

Anya a pillanat tört részéig tétovázott, mielőtt helyeselt volna.

- Bár nagyit nagyon megsajnáltam. Annyira készült erre az estére, és végül

mégis úgy elkeseredett.

- Ne aggódj. Majd a következőn jobb kedve lesz. Anyára meredtem.

- Micsoda?

- Bizony. Már fel is írt téged a következő hat bálra.

- Nem vicces.

- Miért? Addig csinálod, amíg haza nem hozol egy díjat.

- Mostantól nem figyelek rád. Luke kihozta anya kajáját.

- Szóval - kezdte, amint letette elé a tányért - most jöttök a bálról?

- Igen - felelte anya. - Hátrahagytam egy üvegcipőt és egy névjegykártyát,

hátha a hercegem túl hülye lesz.

- Helyes, ugyanakkor kétségbeejtő gondolkodás -felelte Luke.

- Köszönöm - mondta anya büszkén. Ekkor észrevette Jesst, aki most ért

le a lépcsőn, és megállt Luke mögött.

- Hmmm, Luke?

- Tessék? - Luke megfordult, és meglátta Jesst, aki kockás flanelinget meg

hátracsapott baseballsapkát viselt, és pontosan úgy festett, mint egy

bizonyos kávézótulajdonos, majd elkezdte törölgetni a pultot.

- Te mi a fenét művelsz? - érdeklődött Luke.

- Dolgozom - válaszolta Jess.

- Azt hiszed, ez humoros, mi?

- Már bocsánat - felelte Jess, és az Öltözékére mutatott -, de azt hittem,

ez az egyenruha.

- Oké, tudod mit? Rendben. Szórakozz csak. Egyáltalán nem zavar. Csak

menj oda, és takarítsd le azt az asztalt. Oké? Nem törődöm veled. Te nem

is létezel.

-Jól van. -Jess odament az egyik asztalhoz, és nekiállt letörölni. Finom,

apró mozdulatokkal felemelte a poharakat, tányérokat, mintha csak

muzeális értékű porcelánok lennének, letörölte alattuk a piszkot, majd

visszahelyezte őket. Luke a pultot kezdte sikálni, próbált nem tudomást

venni Jessről. Végül nem bírta tovább.

- Na, ebből elég! - fakadt ki. - Menj fel és öltözz át! Jess értetlenül bámult

rá.

- Ahogy akarod, Luke bácsi - mondta, és alig észrevehető, szinte cinkos

mosollyal rám nézett. Valójában viccesnek találtam ezt a kis műsort.

- Luke! Csak Luke! Mr. Luke! - tajtékzott Luke Jesst követve. - SÖt,

egyáltalán ne szólítsál sehogy! - ordított az emeleten eltűnő Jess után.

Dühöngve levágta a törlőrongyát, és beviharzott a konyhába, így

maradtunk ketten, anya meg én, két tisztességes hölgy tisztességes

Öltözetben, hamburgerrel és sült krumplival.

Anya meg én még hosszú időn keresztül emlegettük a debütáns

bált, a bál előtti időkről csak úgy beszéltünk, mint a Napok, Amikor Még

Nem Tudtam Semmit, ám a bál után anya minden mondatomra így felelt:

„Egy társasági nő így és csakis így reagálhatott". De hamarosan az iskola

és az élet visszavetett bennünket a Napok, Amikor Még Nem Tudtam

Semmit világába. így fordulhatott elő. hogy egy Barry Manilow-számot

énekeltem Luke kávézójában. Mielőtt bírálni kezdenétek, meg kell

hallgatnotok, miért. Egy nap szokásunkhoz híven ismét Luke-nál

reggeliztünk. Merem remélni, már világossá vált számotokra, hogy más

helyre nem mehettünk, Luke kávézója vitán felül a legjobb. Mikor

beléptünk, óriási tömeg fogadott bennünket.

-Anyám! - ámuldozott anya. - Nagy a forgalom. Luke hirdetést adott fel,

vagy mi?

- Csak jó pletykák keringenek róla - válaszoltam, miközben

megközelítettük az egyetlen szabad asztalt.

-Akkor ideje rossz pletykákat terjesztenünk róla, hogy mindig legyen hova

leülnünk.

- Ami aljasság lenne, de csináljuk. Kukacok? - javasoltam, amint leültünk.

- Vagy mondjuk, nincs iható víz - mondta anya.

- Vagy nincsenek iható kukacok - tettem hozzá.

- Az halálra rémítene mindenkit.

- Vagy összezavarna mindenkit.

Luke-ra pillantottunk, aki egy idősebb Stars Hollow-i lakossal csevegett.

- Fura látni, hogy így beszél, nem? - kérdezte anya.

- Hogy? - kérdeztem vissza.

- Barátságosan. Rendszerint csak undok, egy szótagú boffentésekkel

kommunikál, aztán odébbáll.

- Az egy szótagú böffentések mestere - helyeseltem.

- Es soha egyetlen nővel sem flörtöl. Feltűnt?

- Veled számos alkalommal flörtöl.

- Ne kezdd!

-Flörtölhetnél vele egy kicsit. Kávét kérünk. . - O, Luke! - kiáltott anya,

és igyekezett a létező legjobban utánozni Scarlett O'Hara bájolgó hangját.

- Meghalunk egy kis frissítőért! - A hatás kedvéért zsebkendőként

meglibbentette a szalvétáját.

- Várjatok a sorotokra - mordult ránk Luke.

- Olyan gyorsan vissza tud alakulni a régi Luke-ká -állapította meg anya.

- Figyelj csak, találtam egy cédét a kocsink első ülése alatt. Nem te

hagytad el? - kérdeztem ártatlanul. Tudni kell, hogy a Lorelai

Cilmore/Lorelai Cilmore háztartásban a cédébitorlás súlyos vétségnek

minősül. Am ez alkalommal nem zavart a dolog.

- Nem tudok róla - vont vállat anya -, de ide-oda hányom őket.

- Szóval nem te dugtad el.

-Mért dugnék el egy cédét?

- Nem is tudom. Bay City Rollers...

- Nem Bay City Rollers cédé.

- Honnan tudod? - csaptam le rá.

- Mert tudom, hogy mi nincs az ülés alatt - védekezett anya.

- Háá! Mert pontosan tudod, hogy Barry Manilow

van az ülés alatt!

- Oóó! -Anya vágott egy fintort, tudva, hogy lebukott.

- Hol van Barry Manilow? - érdeklődött Luke, amikor odaért az

asztalunkhoz a kávékiontŐvel.

-Anya ülése alatt! - vágtam rá.

- Naná. Hol máshol lenne? - jegyzte meg Luke.

- Jól van, bevallom, én dugtam el Barry Manilow-t.

- Beismerted! - ujjongtam.

- De ő már akkor nagyon nagy ember volt, amikor én még nagyon kicsi

voltam. Es ez egy olyan válogatás, amin élőben adja elő a legjobb

reklámdalait! -magyarázta anya.

- Ne félj! Időről időre mindenkinek meg van engedve egy kis eltévelyedés

- nyugtattam meg.

- Nagyon diplomatikus attól a lánytól, akinek két éven át egy Bryan

Adams-poszter lógott az ágya fölött - vágott vissza anya.

-Spicli.

- Neked is vannak bűnös eltévelyedéseid, Luke? -kérdezte anya.

-Á... -felelte Luke.

- Szereted a zenét? - folytatta anya.

-Ja - hangzott a válasz. Anya felém fordult.

- Ismét támad az Egy szótagú Rém.

- Két muffint kérünk - mondtam Luke-nak.

- Máris - felelte Luke, azzal elment az asztaltól.

Vigyorogni kezdtem.

- Mi az? - kíváncsiskodott anya.

Nem bírtam abbahagyni.

- Csak Barry Manilow.

- Elég! - követelte anya.

- Looks like we made it...- énekeltem.

- O, igen? Es a Spice Cirls?

- Duran Duran...

- Dido...

- Olivia Newton-John.

-A Macarena. Te meg Lane, órákon keresztül. SÖt. heteken. - Anya meg is

mutatta, hogy mozogtunk Lane-nel a Macarenára.

-Csak gúnyolódtunk! Nem gúnyolódhatsz a gúnyolódáson!-Jól van, kezd

eldurvulni a vita, hagyjuk abba.-Legyünk megint barátok.-Rendben. -

Felemeltük a kávésbögréinket, és a békét szentesítve Összekoccintottuk

őket. Am ez nem segített. Ha az ember fejébe belemászik a Copacabana,

már nincs mit tenni. Csakhogy a bögrék megszentelt Összeütése

meggátolta, hogy anyát minden lehetséges módon cukkoljam Barry

Manilow-val, így csak vigyorogtam és vigyorogtam, míg anya csodálkozva

bámult rám.

Hatodik fejezet

Hamarosan ismét eljött a hétfő; én éppen gyümölcslét töltöttem

magamnak a konyhában, mielőtt elindultam volna a buszmegállóba. Anya,

aki pár perccel azelőtt már elbúcsúzott tőlem, megjelent a konyhaajtóban.

-Aáááhh! - morgott ingerülten.

- Mi az? - kérdeztem.

- Nem indul a kocsi.

- Mi történt?

- Nem tudom. Kipurcant. Elfordítom a kulcsot, erre borzalmas hangot ad.

- Milyen hangot?

Anya megmutatta, hogy az ő verziójában hogyan leheli ki a lelkét egy

akkumulátor, majd hozzátette:

- Erted, csak mindezt kevésbé nőiesen.

- Az az akkumulátor - mondtam, majd az asztalhoz mentem, hogy

bepakoljam a könyveimet a hátizsákomba.

- Vajon mivel haragítottam magamra az akkumulátort?

- Lássuk csak... éjszakára bekapcsolva hagytad a rádiót, ez kinyírja az

aksit, éjszakára égve hagytad a reflektort, ez kinyírja az aksit, nyitva

hagytad az ajtót, ami miatt kigyullad a belső világítás, ez kinyírja az

aksit...

- Oké, tehát több dolgot is elkövettem, amivel magamra haragítottam az

akkumulátort.

- Gyalog mész? - kérdeztem, miközben megráztam a hátizsákomat, hogy

még több dolgot tudjak belegyömöszölni.

- Magas sarkú van rajtam.

- Vegyél másik cipőt.

- Akkor másik ruhát is kell vennem.

- Vegyél másik ruhát.

- Ahhoz föl kell mennem.

- Nem is tudtam, hogy Gábor Zsazsával élek.

- Felhívom Michelt. -Anya felkapta a telefont, és bepötyögte a szálló

számát, majd kérte Michelt, a recepcióst, én pedig még több könyvet

próbáltam bepasszírozni az amúgy is roskadásig teletöltött hátizsákomba.

- Túl kicsi ez az izé - dühöngtem. Kivettem pár könyvet, majd

újrarendeztem őket.

- Tartsd, Michel - szólt anya a telefonba. - A hátizsák egyáltalán nem kicsi

- fordult hozzám.

- Miniatűr-jelentettem ki, és megpróbálkoztam egy újabb

konfigurációval, hátha úgy befér minden.

- Csak a tankönyveidet vidd, és a többi könyv közül hagyjál itt néhányat

-javasolta anya

- Minden könyvemre szükségem van.

- Nincs szükséged minden könyvedre. ;

- Szerintem igen.

- Az Edna St Vincent Millay? - kérdezte, felemelve az egyiket.

- Azt olvasom a buszon.

- Aha. - Felkapott egy másik könyvet az asztalról. -Es a Faulkner? , - Az a

másik könyvem a buszra.

- Akkor csak egy könyvet vigyél a buszra.

- A Millay egy önéletrajz, és a buszon időnként előkapok egy önéletrajzot,

de aztán arra gondolok, most épp nincs is kedvem egy ember életéről

olvasni, úgyhogy kicserélem a regényre, de időnként nincs hangulatom a

regényhez, ezért visszacserélem.

Anya megnézte a másik könyvemet. - Mi az a Gore Vidal?

-Ja, a könyvem az ebédhez.

-Aha. Akkor hagyd itt a Vidalt vagy a Faulknert. Nem kell két regény.

- A Vidal esszégyűjtemény.

- De a Eudora Welty nem esszégyűjtemény - emelte fel azt a könyvet. - Se

nem Önéletrajz.

-Igaz.

- Tehát az is regény. Ki vele!

- Novellás kötet - magyaráztam, kivettem a kezéből, és

visszagyömöszöltem a hátizsákomba.

- Ez beteges -jelentette ki anya, aztán visszament a telefonhoz.

Megbeszélte Michellel a fuvart, miközben én tovább küszködtem a

cuccaimmal. Amikor letette, végre sikerült Összehúznom a cipzárt.

- Haha! Minden befért! - kiáltottam fel, és elégedetten megpaskoltam a

hátizsákot. - Edna, Bili, Gore és Eudora mind biztonságban van. -

Felkaptam a hátizsákot az asztalról, és a hátamra vettem.

- Óriási - mondta anya, majd a mögöttem lévő polcra mutatott. - Kimaradt

a francia könyved.

- Mi? - Megfordultam, és észrevettem a könyvet. -Ja, tudom! - A francia

könyvet a kezemben akartam vinni -jelentettem ki, és elindultam a bejárati

ajtó felé.

- Hmmm, azt hitted, a francia könyvedet már réges-rég bepakoltad -

vigyorgott anya, miközben utánam jött, és elkapta a dzsekimet. -

- Nem hittem.

- Beteges vagy.

- Nem vagyok az. - Kitéptem a kezéből a dzsekimet, hogy minél előbb

megléphessek.

- A hátadra fogsz esni a zsákod súlyától - folytatta.

- Nem fogok - erősködtem, és kiléptem az ajtón.

- Venni fogok neked egy targoncát! — kiáltotta utánam.

Nem érdekel, azt mond, amit akar. Én akkor is szeretek válogatni.

Délelőtti óráim hamar elrepültek, elérkezett az ebédidő a

Chiltonban. Kajás tálcámmal az étkezőhelyiség felé tartottam, rajta volt

minden, ami kell: szendvics, üdítő, könyv, discman. Szokás szerint

odamentem egy viszonylag üres asztalhoz, és lepakoltam a dolgaimat.

Leültem, feltettem a fejhallgatót, megnyomtam a play gombot. A Shins

együttes Know YourOnion című számát kezdtem hallgatni, kinyitottam az

üdítőmet, és elővettem a Gore Vidal-esszé gyűjteményt. Odalapoztam a

megfelelő oldalra, majd vidáman olvasni és enni kezdtem. Egy másodperc

múlva valaki megütögette a vállamat, amitől rettentően megijedtem. Egy

nő tornyosult fölöttem.

- Megrémítettem - mentegetőzött. - Nem volt szándékos.

- Nem érdekes - válaszoltam. - Elég ijedős vagyok.

-Mrs. Berdinis a nevem, életvezetési tanácsadó vagyok. Maga pedig Rory,

igaz? Rory Cilmore.

- Igen. Hello - mondtam, kezet nyújtottam, ami elég természetellenesre

sikerült.

- Hello - mondta Mrs. Berdinis, és kezet rázott velem. - Szeretnék kicsit

elbeszélgetni magával. Lehet róla szó?

Ha a Chiltonban valaki letámadja az embert azzal, hogy beszélgetni

szeretne vele, ha lehet erről szó, akkor mindjárt gyanakodni kell. Először

is: ki ez a nő? Hogy került ide? Mért nem láttam eddig még soha? És miről

akar velem beszélni? Miért ebéd közben kell rám rontania? Éreztem, hogy

valami komoly dolog van a háttérben. De ki küldhette? És miért pont

hozzám? Kavarogtak bennem a kérdések, de nem mertem feltenni egyiket

sem. Csupán egyvalamiben voltam száz százalékig biztos: akárki is ez a

nő, a kérése nem kérés - hanem utasítás. Mit válaszolhattam volna?

- Persze - feleltem. - Szívesen.

- Mi lenne, ha ebéd után megejtenénk?

- Olyan hamar? - kérdeztem zavartan.

- Minél hamarabb, annál jobb.

- Rendben. De mégis mi a probléma?

- Majd kiderül. Rámosolyogtam

- Semmi kapaszkodó?

- Nemsokára találkozunk - közölte Mrs. Berdinis, és távozott.

- Igen. - Ismét az ételre és a könyvemre próbáltam koncentrálni, újra

feltettem a fejhallgatót, de korántsem esett olyan jól az ebéd, amióta

tudtam, hogy az életvezetési tanácsadó beszélni akar velem, bár fogalmam

sincs, miről. Cikáztak a gondolataim, miközben végeztem a kajával.

Anya a verandán ült és újságot olvasott, amikor hazaértem a suliból.

Leverten lehuppantam mellé, és elmeséltem neki, mi történt Mrs. Berdinis-

szel.

Ahogy kérte, ebéd után bementem az irodájába. Megnyugtatott, nem kell

attól félnem, hogy elkésem a következő órámról - ebben az esetben

ugyanis ír egy igazolást. Egy dossziét kezdett tanulmányozni, majd

közölte, hogy amennyire tudja, mániákusán pontos vagyok.

- Igen, pontos vagyok - ismertem el. - Tavaly is csak egyszer késtem.

Elütöttem egy szarvast.

- Egy szarvast? - döbbent meg.

- Illetve az a nagy hím jött belém. Vagy nőstény. Vagyis nem belém, az

autómba. Aztán elszaladt. A hím. Vagy nőstény. De szerintem nem lett

semmi baja. Többször ugyan nem láttam, tehát egész biztosan nem

állíthatom, de elindultam, hogy megkeressem Öt. - Felsóhajtottam. - Ez az

egyik kedvenc sztorim, meglep, hogy nem tudom ennél jobban előadni.

Mrs. Berdinis elmesélte, miért kéretett az irodájába. Néhány héttel

korábban Charleston igazgató úr hívta fel rám a figyelmét. Charleston

aggódott miattam és Ő is, miután elkezdett figyelni.

- Maga megfigyelt engem? - ámultam el.

- Az iskolában tanúsított társas viselkedése aggodalmat váltott ki belőlünk

- magyarázta.

- Miért?

- Nem érintkezik túl gyakran a többi diákkal.

- De, néha érintkezem. Sőt, az órákon mindig.

- De a tanórákat leszámítva ritkán. Es folyton egyedül ebédel.

-Akkor van időm olvasni - mentegetőztem.

- Es az a walkman... Megközelíthetetlen lesz tőle.

- Maga is megközelített.

- Es majdnem kimenekült a világból. Mit árul el ez?

- Hogy félős vagyok -jelentettem ki. - Júliujs negyedikén kész idegroncs

szoktam lenni. Mikor a Stars Hollow-i rezesbanda rákezdi a város főterén,

és meghallom a cintányért, majd' rosszul leszek.

- Attól, hogy nem néz szembe a problémával, Rory, az még nem oldódik

meg. Ez komoly hatással lehet a jövőjére, ha nem változtat rajta.

- De én ezt nem értem. Jó jegyeket kapok. Ez nem elég?

Azt mondta, nem, aztán elmagyarázta, hogy mikor jellemzést írnak a

diákokról az egyetemek számára, ennek a jellemzésnek fontos részéi

képezik a diák társas kapcsolatai. Sem az egyetemek, sem a Chilton nem

nézi jó szemmel a magányos farkasokat.

- Csakhogy én nem vagyok magányos farkas! - tiltakoztam. - Magányos

farkasok azok a srácok, akik nem is tudom, milyen divatjamúlt ruhákban

flangálnak, trapézgatyában, és tornazsák van náluk, amibe az ég tudja,

hogy mit pakoltak. Ezek a magányos farkasok.

- Többféle magányos farkas létezik - felelte Mrs. Berdinis. - Még egy

csinos lány is lehet az.

Felsóhajtottam, több érvem nem maradt. Ezután azt javasolta, próbáljak

fejlődni, például vegyüljek a többiekkel, kezdjem, mondjuk, az ebédnél.

- Felteszem, nincs ebédidŐ-alatt-olvasó-per-zenét-i hallgató-klub, ahová

csatlakozhatnék - viccelődtem. Nem találta humorosnak.

Anyát letaglózta az egész ügy.

- Es mit vár tőled ez a nő?

- Azt mondta, vegyüljek - feleltem.

- Vegyüljél? Ezt meg hogy értette?

- Gondolom, úgy, hogy menjek oda vadidegen egyénekhez a suliban, és

mondjam azt: .Hello, nem bánod, ha idegesítően bepofátlankodom oda,

ahová nem tartozom, és nem is akarok tartozni?"

- Nevetséges ez az egész. A Chilton egy bűnbarlang.

-Lorelai? - kiáltott fel Kirk, Stars Hollow multifunkcionális csodabogara.

-Várj! - mondta anya, talpra ugrott, és a kocsibehajtóhoz futott, ahol a

dzsip alól kilógtak Kirk lábai.

- Mi az, Kirk?

- Nagy itt a probléma. Nagy a probléma.

- Remek. Éspedig?

- Beszorultam.

- Ez a probléma?

- Méghozzá jó nagy. Összeesik a keringésem. Ki tudnál rántani innen?

Anya megfogta és elfordította Kirk lábát, majd kiszabadította az autó alól.

- Úristen, micsoda hányinger, ami odalent van.

- Es rájöttél, mi baja a kocsinak, Kirk?

- Még nem, de rajta vagyok.

Anya visszajött hozzám, leült, folytattuk a beszélgetést.

-Jó jegyeid vannak. Nem mondtad neki, hogy jó jegyeid vannak?

-A jelek szerint ez nem elég - mondtam.

- Te, Lorelai! - szakított félbe ismét Kirk. - Nem tudod, hogy ez micsoda?

- Es kábeleinél fogva felemelt egy autóalkatrészt.

- ÖÖÖ... nem - kiáltott vissza anya.

-A fenébe! - Ezzel Kirk újra nekirugaszkodott a bütykölésnek.

- Fogalmam sincs - mondtam elkenődve. - Talán valamit tényleg rosszul

csinálok.

-Jaj, ne mondj ilyet.

- Talán tényleg magányos farkas vagyok. Ma kigúnyoltál a hátizsákom

miatt. Talán már tényleg csak egy lépés választ el attól, hogy rejtélyes

tornazsákot cipeljek magammal.

- O, nem. Dehogyis. Eszedbe ne jusson kétségbe vonni, hogy ki vagy, vagy

hogy milyennek kéne lenned! Hogy mert ez a nő megfélemlíteni téged? -

dühöngött anya.

- Nem csak Ő van benne. Az egész találkozót Charleston javasolta.

- Nagyszerű. Ideje, hogy felhívjam az Öreg Rigolyás Charlestont, és

beolvassak neki, amiért rászáll a gyerekemre!

-Anya...

- Nem, már ne is haragudj, de ez nem tetszik. Az olyan iskolák, mint a

Chilton megpróbálják kiölni a srácokból az egyéniség utolsó szikráját is,

ezt pedig nem fogom hagyni.

- Megjavítottam -jelentette ki Kirk, amint odalépett hozzánk. - Találtam

egy szabadon lógó vezetéket. Vissza kötöttéin az aksit, beindítottam, és

most működik.

- O, köszönöm, Kirk - hálálkodott anya.

- És azt az időt nem fogom felszámítani, amit a kocsi alá ragadva

töltöttem.

- Ez nagyszerű, Kirk.

- És szeretném, ha tudnátok, meghallottam, amiről beszéltek, és igazatok

van. Én is tornazsákot cipeltem, én is egymagam ebédeltem végig a suli

alatt, aztán mégis lett belőlem valaki - közölte Kirk, azzal odébbállt.

Anya meg én egymásra néztünk.

- Attól én még bemegyek az igazgatóhoz -jelentette ki, és elindultunk

befelé.

Megbeszéltük, hogy a Chiltonban találkozunk, miután anya

mindent megbeszélt Charleston igazgató úrral, csakhogy hiába vártam rá.

Benéztem az irodába, ahol az igazgató titkárnője, Mrs. Traiger közölte,

hogy anya már elment. Ez fura volt. Felültem a Stars Hollow-i buszra, és

hazamentem. Anyát a konyhaasztalnál találtam, amint egy papírlapot

tanulmányoz és kávét iszik. Megálltam a konyhaajtóban.

- Szia!

- Szia - felelte anya sebtében, még mindig a papírt bámulva.

Megrökönyödtem .

- Szia! - Ismételtem, majd odaléptem az asztalhoz, és levettem a

hátizsákomat.

- Figyelj csak, hangoskodó, hozzál nekem egy üdítőt, jó?

- Anya, te mit csinálsz itt? Úgy volt, hogy a latinórám után találkozunk, ha

végeztél az igazgatóiban -emlékeztettem, majd leültem mellé az

asztalhoz.

Anya rám nézett.

-O, te jóságos ég. tényleg! Teljesen elfelejtettem. Ne haragudj !

- Anya, mi történt? Beszéltél vele?

- Igen. Elmondtam neki, hogy ezzel a megleckéztetéssel túlment minden

határon. Hogy nem vagy magányos elmebeteg, rengeteg barátod van, nem

hordasz hosszú, fekete Mátrix bőrkabátot, és a térdzoknijukra kéne

borulniuk nap mint nap, amiért egyáltalán méltóztatsz megjelenni a

nyamvadt iskolájukban.

-És?

- Es aztán kiabált velem.

-Mit csinált?

- Előkotort egy aktát, és közölte, hogy rossz chiltoni anyuka vagyok.

- Ne ne!

- Es hogy nem veszek részt az iskolai rendezvényeken.

- De hát dolgozol.

- Nem készítek plakátokat. ..

- Nem vagy rajztehetség.

- Es nem jelenek meg az iskolai bálokon.

- Tudja, hogy tizenhat évesen estél teherbe?

- Összességében nem járulok hozzá a későbbi tanulmányi

előmeneteledhez.

- Szóval mindkettőnket leszúrtak.

- Remek.

- Es most keresnem kell egy csoportot vagy egy ügyet, vagy

szponzorálnom egy klubot vagy ilyesmi... - bosszankodott anya, és az

előtte lévő listára mutatott.

- Ez gáz.

Anya letette a listát, és rám mosolygott.

- De figyelj csak, gondolkodtam: ezt az egész Chilton-bulit azért

csináljuk, hogy bekerülj a Harvardra, igaz?

- Igaz - helyeseltem kétkedve.

- Es ezek a fanatikusok, akik az iskoládat vezetik, leveleket írnak a menő

egyetemekre, ilyesmiket, hogy - „Látjátok, buzgó lány, nézzetek csak rá!"

vagy „A homlokára van tetoválva, hogy magányos farkas, messziről ordít

róla!"

- Azt akarod mondani, hogy adjuk meg magunkat?

- Igen. Adjuk meg magunkat. Beszélgess a gyerekekkel, én dumálok a

mamájukkal, aztán ha bekerülsz a Harvardra, mi leszünk a világ urai,

megvesszük a Chiltont, és átalakítjuk diszkóvá. Na, mit szólsz? Benne

vagy?

- Benne - mondtam.

Rezignáltán egymásra vigyorogtunk, majd böngészni kezdtük a listát,

hogy klubot válasszunk anya számára.

- O, nézd! - kiáltott fel - A Chiltoni Mosolyszolgálat tagjai egyforma

kalapot hordanak

-Pfuuuj! - Rám nézett. - Hajrá,Harvard! - szólt csüggedten, és a földre

lökte a listát.

Hetedik fejezet

Ebédidőben beléptem a Chilton zsúfolt étkezőjébe, és elindultam szokásos

asztalom irányába. Letettem a tálcámat, ám ekkor eszembe jutott az

egyezségünk. Körbenéztem, és kiszúrtam egy jókedvűen csacsogó

lányokból álló asztaltársaságot. Vettem egy mély levegőt, megfogtam a

tálcámat, és odamentem hozzájuk.

- Hello - köszöntem, félbeszakítva ezzel a beszélgetést. Az asztalnál a

lányok mind felém fordultak és rám néztek.

- Hello - köszönt vissza az asztal hozzám közelebbi végéről egy vörös,

göndör, rövid hajú lány.

- Huzat van annál az asztalnál, ahol általában ülni szoktam. Hasonlít egy

kisebb forgószélhez. Nem éppen egy „ Totó, már nem is Kansasben

vagyunk" fajta, de azért elég bosszantó. Főleg, ha az ember kényes a

frizurájára.

A lányok egy cseppet zavartan néztek egymásra ugyanakkor halvány

mosoly is bujkált az arcukon.

- Szóval...- folytattam -, leülhetnék ide?

- OÖÖ... hogyne - felelte ugyanaz a lány.

- Kösz. - Letettem a tálcámat, és leültem egy üres székre, épp a vörös

hajú lánnyal szemben.

- Szép asztal - jegyeztem meg. - Sokkal vízszintesebb, mint az a másik.

- A te neved Lorry - szólt a vörös hajú lány.

- Rory -javítottam ki.

- Rory. Igaz.

- Es a tied? - kérdeztem.

- Francié - válaszolt a mellette ülő, sötét hajú lány.

- Te vagy Francié? - kérdeztem a sötét hajú lánytól.

- Nem. O Francié - bökött a vörös hajú lány felé.

- Én Ivy vagyok.

- Francié szóvivője - állapítottam meg.

Francié rám mosolygott, mielőtt válaszolt volna.

- Én nagyon fontos személy vagyok. Mindenki tudja, hogy a nagyon fontos

személyek nem beszélnek a maguk nevében.

- Ezt nem tudtam - mondtam. - De most már tudom.

Francié bemutatta a többi lányt is.

- Ez itt Azure, Lily Celine, Lana, Asia, Anna és Lem.

- Lem - ismételtem, a mellettem ülő lányhoz fordulva.

- A Lemon rövidítve - magyarázta Lem.

- A, vili - mondtam.

- Épp a szalagavatóról vitatkoztunk. Vélemény? -kérdezte Francié.

- Isteni film. Ja, várjunk. Ti nem filmről beszéltek. Bocsi.

A lányok ismét mosolyogtak, ez alkalommal én is velük nevettem. Paris

elment az asztal mögött, miközben Francié azt mondta:

- őszintén úgy hiszem, ideje volna ezt a szalagavató bált parkolópályára

tenni.

- Vagy legalább új színvilágot teremthetnénk neki -; tette hozzá Ivy.

Paris a tálcával a kezében hátrálni kezdett, szörnyülködve ránk nézett,

majd sietve távozott.

- Mondd csak, Rory: szólítanak Rornak? - kérdezte Francise.

- Csak ha provokálom - válaszoltam.

- Nincs beceneved? - érdeklődött Ivy.

- A Rory valójában becenév - magyaráztam. - A teljles nevem Lorelai.

- Lorelai - szólt Lemon. - Milyen fura név. Felé fordultam.

- Hát, Lem, erre mit mondhatnék?

- Déliesnek hangzik -jegyzete meg Francié. - Szép a csengése.

Ebben a pillanatban megszólalt az ebédidő végét jelző csengő.

- Lehet. Mindenesetre szebb, mint ami most szól.

-Akkor később még találkozunk. Szép kisasszony mondta Francié, majd

lányok felálltak az asztaltól.Megkönnyebbülten felsóhajtottam, és

elmosolyodtam.

Összeszedtem a holmimat, félretoltam a tálcámat, és elindultam az

órámra.

Amint átvágtam a zsúfolt folyosón, hirtelen Paris bukkant fel előttem.

-Jézusom! - kiáltottam fel riadtan. - Olyan vagy, mint egy ijesztgető

szörnyeteg a szellemvasúton.

- Egy asztalnál ültél a Hölgyekkell Hogy csináltad? -esett nekem.

- Kikkel? - kérdeztem vissza.

-A Hölgyekkel A Chiltoni Hölgyekkel! Ott ültél az asztaluknál, tudni

akarom, hogy kerültél oda! - kiabált Paris szinte hisztérikusan.

- Nem tudom, csak... csak leültem - magyaráztam.

- Senki nem ülhet le közéjük csak úgy! Meg kell, hogy hívjanak.

- Paris, Ők nem a maffia.

- Nem. ők a Hölgyek. A legbefolyásosabb lány szövetség a Chiltonban.

- A Chiltonban vannak lányszövetségek?

- Csak tíz érdemel szót, de a Hölgyek az első helyet foglalja el minimum

Ötven éve! Az anyám is Hölgy volt, a nagynéném is Hölgy volt...

- Azt hittem, lányszövetségek csak az egyetemeken vannak.

-A Hölgyek berkein belül kötött kapcsolatok egy életre szólnak. Az

unokatestvérem, Maddie, Sandra Day O'Connor segítségével került

szakmai gyakorlatra a Legfelsőbb Bírósághoz.

- Sandra Day O'Connor is Hölgy volt?

- Úgy van! 1946-ban választották taggá, '47-ben elnök lett, '48-ban

szemelte ki a csoport számára azt az asztalt, ahová ma leültél!

- Úristen.

- Elég ellentmondásos lépés volt abban az időben, de Sandrának ekkora

hatalma volt.

- Erről fogalmam sem volt.

- Mit mondtál rólam? - kérdezte Paris idegesen,

-Tessék?

- Megmondtad nekik, hogy gyűlölsz?

- Nem kerültél szóba.

- Mert majd' megdöglök azért, hogy meghívjanak. Az egész múlt évet

azzal töltöttem, hogy benyaljak Francine Jorvisnak.

- Mármint Francie-nek? Paris Összeomlott.

- Francie-nek hívod? - ;

-Ja, nem. Valaki más hívta így. Paris folytatta.

- Segítettem megírni a házi feladatát, fenntartottam neki a legjobb helyet

parkolóban, rendbe raktam a szekrényét, kikeféltem a pomponját, hogy

jobban suhogjon... A manikűrözésen kívül mindenre hajlandó voltam, és

Isten az atyám, ha boldogulnék a ráspollyal, azt is megtettem volna!

-Tudom, hogy nem én vagyok az első, aki ezt mondja, de őrült vagy.

Paris felsóhajtott, majd halkan azt suttogta:

- Oké, figyelj... tudom, hogy te meg én, mi ketten...

- Nem kéne, hogy fegyvert viseljünk egymás közelében - fejeztem be.

-Igen. De meg kell értened... Muszáj bekerülnöm abba a csoportba.

Egyszerűen... muszáj. A családom híre és neve, nem beszélve a jövŐmről,

azon múlik, hogy tagja leszek-e ennek a csoportnak.

- Ez csak egy klikk - mondtam. - Nem több.

- Figyelj, csak annyit kérek, ne terjessz borzalmas dolgokat rólam. Ne

áruld el nekik, hogy gyűlölsz - könyörgött Paris.

- Paris, ne csináld. Be se vettek a csoportba. Nem érdekli Őket, mit

mondok.

- Megengedték, hogy ebédnél egy asztalnál ülj velük. Bevettek.

- Paris. . . - kezdtem, vissza akartam rántani a földre, ám a szavamba

vágott.

- Tudod, mit? Tök mindegy. Csinálj, amit akarsz. Nem érdekel. - Azzal

sarkon fordult és elment. Utánanéztem, és nem egészen értettem, mi

dühítette fel ennyire.

Anya suli után eljött értem, én pedig mindent elmeséltem neki Parisról

meg a Hölgyekről, miközben nagyiékhoz tartottunk a szokásos péntek esti

vacsorára.

- Ki a fene nevezi a gyerekét Lemonnak? - kérdezte anya, amint

kiszálltunk az autóból.

- Valaki, aki odavan a citrusfélékért - válaszoltam, útban a bejárati ajtó

felé.

- Aááhhh, Őrült, Őrült emberek - morogta anya a fejét rázva.

- Olyan furcsa, hogy éppen egy titkos társaság asztalához kellett leülnöm.

- Tudom. Olyan, mintha egy nap arra ébrednél, hogy a családban rajtad

kívül mindenki maszkot hord az arcán.

Anya becsöngetett.

- Igen - válaszoltam. - Pontosan így van. - Anya az egyetlen, aki megért

engem.

Egy szobalány ajtót nyitott, és közölte velünk, hogy ma barbecue-zni

fogunk, fáradjunk ki az udvarra.

Anya és én meglepetten, de elégedetten néztünk egymásra.

- Nagyinak van grillsütője? - sziszegtem a fogam között, miközben a kert

felé vettük az irányt.

- CŐzÖm sincs - felelte halkan anya. - Lehet, hogy egy titkos szobában

tartja a papírszalvéták és az Össze nem illő lepedők között.

Séfegyenruhás férfi állt a grillezőeszközök mellett.

- Anyám - mondta anya döbbenten. - Tényleg barbecue-zunk.

- Király! - lelkendeztem.

Odamentünk a sütőhöz, hogy megnézzük, mi készül.

- Mi újság, nem ég az arca? - viccelődött anya a séffel, aki a kaját sütötte.

A férfi rámosolygott.

-A, kukorica! - kiáltottam fel izgatottan.

- Fincsi! - lelkendezett anya.

Leemeltünk egy-egy kukoricát a sütőről, leültünk a padra, és nekiálltunk

enni. Nagyi kijött a verandára, és elborzadva meredt ránk.

- Mi ez itt, menekülttábor? Gyertek be, és egyetek az asztalnál.

-Anya, a barbecue-nak éppen az a lényege, hogy kint eszünk a szabadban

- világosította fel anya.

-Az állatok esznek a szabadban. Az emberek odabent esznek, szalvétával

és evőeszközökkel. Ha a szabadban akartok enni, menjetek és ejtsetek el

egy gazellát. Döntsétek el, én odabent leszek. - Ezzel nagyi megfordult, és

bement a házba. Anya meg én Összenéztünk.

- Mekkora az esélye, hogy valahol a közelben találunk egy gazellát?

- Szinte semmi - válaszoltam.

- Hát jó. Menjünk. - Felkeltünk, és csatlakoztunk nagyihoz, aki már helyet

foglalt az étkezőben megterített asztalnál.

- Mélységesen csalódtam benned, Lorelai - szólalt meg nagyi, amikor

beléptünk a helyiségbe.

- Pillanat - mondta anya, miközben levette a kabátját, átadta a

szobalánynak, leült az asztalhoz, majd megfogta és az ölébe helyezte a

szalvétáját. - Oké. Folytasd.

Én is odaadtam a kabátomat a szobalánynak, majd anyával szemben helyet

foglaltam.

Nagyi folytatta.

- Ma Bitty Charlestonnal ebédeltem, és elmesélte, mi történt közted meg

az igazgató úr között.

- Micsoda? Jézusom, annak a nőnek nincs jobb dolga, mint egész nap a

férje íróasztala alatt bujkálni egy magnóval? - kérdezte anya.

- Azok után, hogy rengeteg erőfeszítés árán elértük, hogy Roryt felvegyék

abba az iskolába, megalázol bennünket azzal, hogy nem veszel részt

semmiben? Ez elfogadhatatlan!

Anya vádaskodón rám mutatott. - Hé, Ő sem vesz részt semmiben!

Na jó. Én csak úgy ülök itt - mondtam.

- Felnőtt ember vagy. Példát kell mutatnod! Ha Rory nem vesz részt az

iskola életében, azt tőled kell megtanulnia - dorgálta anyát nagyi.

- Úgy van - tettem hozzá.

- Olyan nagy erőfeszítésbe telne, ha egyszer segítenél egy kicsit?

Csatlakozz egy csoporthoz, menj el egy gyűlésre, mindezt annak az

érdekében... - folytatta nagyi.

-Anya, hagyd már abba, kérlek! Beléptem egy csoportba. Oké?

- Tényleg? - kérdezte nagyi meglepetten.

- Tényleg? - ismételtem ugyanolyan döbbenten.

- Melyikbe? - tudakolta nagyi.

- Be fogok lépni a... a Sirály Klubba. Oké? A Sirály Klubba. Szárnyalni

fogok. Nagyi egy pillanatig anya arcát tanulmányozta.

- A Sirály Klub ragyogó szervezet.

- Ezért választottam őket - mondta anya, és elégedettséggel töltötte el,

hogy megúszta a további feddést.

- Hasznos munkát végeznek az iskola számára -folytatta nagyi.

- Ezt is mérlegeltem a választásnál - szólt anya.

- És az egyen pulóver, amit hordanak, egyszerűen káprázatos - fejezte, be

nagyi.

Anya rám pillantott, én pedig megpróbáltam nem elröhögni magam. Anya

megsemmisülten bámulta a tányérját.

Anya pár nappal később elment élete első gyűlésére a Sirály

Klubba, ahol egy maroknyi nő éppen egy jótékonysági divatbemutató

részleteit vitatta meg. Miután anya bemutatkozott a jelenlévőknek,

elmesélte nekik, hogy ő vezeti a Szabadság Szállót, ami ideális helyszín

lenne a rendezvény lebonyolítására, nem beszélve arról, hogy a szállóban

dolgozik a környék legjobb séfje. A nőket fellelkesítette az ötlet, és még

izgatottabbak lettek, mikor anya felajánlotta, hogy elvállalja a szervezést.

- Már bocs, de a mennyből küldtek? - kérdezte tőle a Sirály Klub egyik

tagja. Minden tökéletes volt, mindenki el volt ájulva anyától, sőt, még Ő is

meg volt elégedve magával. Aztán a nők közölték vele, hogy anyát is

beleértve. Ők maguk lesznek az est modelljei.

Könyörtelenül gúnyolódni kezdtem, amikor útban a kávézó felé elmesélte

nekem a történetet.

- Haha, neked még rosszabb, mint nekem! - mondtam, miközben az

utcán sétáltunk.

-Aahhh, azt a modellkedést csak úgy aljas módon rám erőltették -

dühöngött anya.

- Hmmm, az anyám mint modell! Lehet, hogy végre randizhatsz Leonardo

DiCaprióval - viccelődtem.

- Ráadásul most szervezhetem meg az egész hülyeséget.

- Lorelai Cilmore - mondtam. - Nem, ez nem elég jó modellnév. Valami

hangzatosabbat kell kitalálni. Mit szólsz a Waffelhez? Waffelnek hívnánk,

és azt mondhatnád, Belgiumból jöttél.

- Na jó, most morcos vagyok, és ez ellen tennem kell valamit. - Elővette a

mobilját, és felhívta nagyit. Elmesélte neki, hogy sikerült a gyűlés a Sirály

Klubban a minap, és hogy elvállalta egy divatbemutató lebonyolítását. -

Igen - folytatta anya -, és mivel tudom, hogy aggódsz Rory Chilton-beli

megítélése miatt, arra gondoltam, valahogy te is részt akarsz venni az

eseményen, űgyhogy te leszel az egyik modell. Anya elégedetten nézett

rám. Azután beavatta a részletekbe nagyit, aki eleinte ugyan tiltakozott, de

végül beadta a derekát.

- Most jobb kedved lett? - kérdeztem anyától, amint I letette a telefont.

- Waffel nagyon boldog - válaszolta vigyorogva. Folytattuk utunkat a

kávézó felé.

Aznap ebédidőben bementem a Chilton étkezőjébe, és elindultam

a szokásos asztalom felé. Letettem a tálcámat, és már épp készültem

levenni a hátizsákomat, amikor Francié jelent meg mellettem.

- Ülj le közénk, kérlek - mondta, azzal faképnél hagyott.

-Ööö... oké. - Felkaptam a tálcámat, odamentem Francie-ék asztalához,

és ismét letelepedtem a vele szemben lévő üres székre.

- Isten hozott - üdvözölt Lem.

- Beszéltünk rólad, és elbűvölőnek találunk - közölte Francié.

- Mint egy csapat kismajmot - tette hozzá Ivy.

- Úgyhogy - folytatta Francié - úgy határoztunk, hogy szeretnénk

meghívni. Mostantól akkor eszel itt, amikor csak akarsz.

- Nahát. Ez kedves tőletek. Kösz - feleltem. - Egyébként kérdezhetek

valamit erről a lányszövetségről?

Francié úgy tett, mintha fogalma sem lenne róla, miről beszélek.

- Parancsolsz?

- Milyen szövetségről? - kérdezte ártatlanul Ivy.

- Ó, azt hittem, hogy ti mind... - kezdtem. Lem a szavamba vágott:

- Sejtelmünk sincs róla, mit hordasz itt össze.

- így van - mondta Francié. - Elvégre mi értelme egy titkos társaságnak,

ha az nem titkos?

- Nyilvánvaló, hogy az egész iskola tud róla - magyaráztam, majd

észrevettem, hogy Paris ácsorog tétován az asztal mögött.

- Senkinek nincs rá bizonyítéka. Ez csak száj hagyomány - tette hozzá

Francié. I - Mint a Hófehérke meg a Csipkerózsika - tódította Ivy

- Vagy Mariah Carrey ideg-Összeroppanásai - egészítette ki Francié.

- Hallottátok a rajongóinak szóló legutóbbi üzenetét? Jól van, és jelenleg

békésen bámul egy csodásán tündöklő szivárványt - pletykálta Lem.

- Nem kell mindennek bedőlni - mondta Ivy.Parisre pillantottam, aki most

a falnak támaszkodva azt játszotta, hogy olvas.

-A barátnőd? - kérdezte Francié, követve a tekintetemet.

Paris? Izé... - makogtam.

- Egy úthenger - állapította meg Ivy.

- Méghozzá turbó sebességű - tette hozzá Lem.

-Állandóan a nyomunkban liheg - jelentette ki Francié.

Utálom a talpnyalókat - húzta el a száját Ivy.

- Habár ők viszik előre a világot -jegyezte meg Lem.

- Na igen, elismerem, hogy Paris kissé heves természet, de attól még

okos lány - keltem a védelmére. Én! Mit művelek?

- Ha kiszórok a földre egy doboz gyufát, megmondja, hány szál van

benne? - gúnyolódott Francié.

- O az iskolaújság szerkesztője, kitűnő író, emellett vicces - folytattam.

- Vicces? - tamáskodott Ivy.

- O, igen. Remek humora van. Úristen, mennyit röhögtünk együtt!

Higgyétek el. Ebből a lányból még nagy komika lehetne - füllentettem.

- Megkért, hogy szólj egy-két jó szót az érdekében, igaz? - kérdezte

Francié.

- Nem, egyáltalán nem - válaszoltam.

- Aha - hümmögött Ivy.

- Dehogyis. SŐt, valójában fontolgatja, hogy csatlakozik egy másik nem

létező csoporthoz.

- Micsoda? -jött zavarba Francié.

- De hát a családja hemzseg a Hölgyektől -jelentette ki Ivy.

- Fogalmam sincs. Lehet, hogy rosszul hallottam, de szerintem ilyesmit

mondott.

- Egy Önkéntes disszidens - szólt Francié Ivyhoz.

- Francié. . . - figyelmeztette halkan Ivy.

- Tudom - mondta Francié. O és Ivy megfordultak. -Paris! - szólt rá

Francié. Paris meghökkenve bámult Francie-re.

-Tessék?

-Azt hiszem, az a fal akkor is megáll, ha nem támasztod, nem gondolod?

- kérdezte Francié.

- Hogy mi? - nyögte ki Paris.

- Leülhetnél -javasolta Francié.

- Üljek le? - rökönyödött meg Paris.

- Ide - ütögette meg Francié az asztalt.

- Üljek oda? - hitetlenkedett Paris.

- Vagy ide - szólt közbe Ivy.

- Vagy ahová csak tetszik - ajánlotta Lem.

- Hát... - Paris tétovázott.

- Hacsak nincs dolgod valahol máshol - biztattam. - Mondjuk egy másik

asztalnál.

Paris most már teljesen összezavarodott. Soha életemben nem láttam még

ilyennek.

- Másik asztalnál? - kérdezett vissza.

- Ugyan már, ide kell ülnöd! - Francié utasította Ivy t és a többieket, hogy

csússzanak eggyel odébb, helyet csinálva ezzel Parisnek. - Gyere, gyere! -

mondta, amint Ő is odébb ült egy székkel.

Paris rám nézett, én meg bátorításképp bólintottam.

- OÖÖ... hát jó - bökte ki Paris. -Azt hiszem, leülhetek. Egy rövid időre. -

Elfoglalta Francié korábbi helyét, épp velem szemben. Olyan boldog volt,

hogy fülig ért a szája. - Mit mondtál nekik? - suttogta némán. Mosolyogva

vállat vontam, és folytattam az evést.

Az asztaltársaság ismét rázendített a szalagavató megunhatatlan témájára,

én pedig nevetve figyeltem a de-jó-hogy-itt-ülhetek-köztetek érzéstől

megmámorosodott Parist.

Az iskola és ez az újfajta társasági élet sok időmet lekötötte, anya

pedig a közelgő divatbemutatóval volt elfoglalva. Amikor elérkezett a nagy

nap, kora délután elindult a szállóba, hogy ellenőrizze, minden simán

megy-e, így egyedül maradtam a nagy és szép házban. Mostam, kaját

rendeltem, és egész nap pizsamában lézengtem. Ez volt a tökéletes

szombat. Állatira élveztem.

Mikor anya aznap este hazaért, én a kanapén elnyúlva olvastam Simoné de

Beauvoir egyik Önéletrajzi művét, az Egy jó házból való úrilány emléke.

Anya fáradtnak, ám vidámnak tűnt.

- Na, milyen volt? - érdeklődtem.

- O, remek - felelte anya. - Gond nélkül lezajlott, és a kaja isteni volt.

Michel csak három embert ríkatott meg.

Jó arány, ismerve Michel ez irányú képességeit. Bárkit a sírba visz egy

szempillantás alatt.

- Es hogy sikerült a divatbemutató?

- Hát, tudod, fel-alá mászkáltam a kifutón, undok voltam és szexi, most

pedig megyek vissza az elvonóra - összegezte az estét anya, majd kiment

a konyhába. - Hoztam neked egy kis Sirály tortát - kiáltotta.

- Tedd be a frigóba, légyszi!

-Oké.

- Es nagyi hogy szerepelt?

- Elég... jól - mondta anya, miközben tortával teli szájjal tért vissza a

nappaliba.

- Felteszem, az a te szelet tortád, míg az enyém biztonságban pihen a

hűtőszekrényben - mondtam a tányérját figyelve.

- De édes vagy - hárította a témát anya.

-Aha. Na és milyen szerkót mutattál be?

- O, nézd, hogy elszaladt az idő! Megyek, lefekszem - tette elém a tányért

a tortával az asztalra.

- Senki nem készített rólad fotót?

- Senki. Ugye, milyen hihetetlen?

-Túl szorosan fogja azt a retikült, hölgyem -jegyeztem meg, mikor

észrevettem, hogy a világ minden kincséért nem engedné el a táskáját.

- Igen, mert imádom ezt a retikült - paskolta meg gyengéden a táskát.

- Fotók vannak benne!

- Hazugnak nevezed anyádat? - kérdezte vádlón.

- Igen, annak.

Anya megtört, és átadta a táskát.

- Hmm, látod, ezért ettem meg a tortádat. Kinyitottam, és előkotortam egy

pár polaroid képet.

- Uramatyám!

- Kedvesebben - figyelmeztetett anya.

- Úgy nézel ki, mint Nancy Reagan - vigyorogtam.

- O, te ilyenkor vagy kedves?

- Ezt nem hiszem el. Egész másképp festesz. Elegáns vagy, visszafogott...

- Na igen, viszont olyan alsóneműt hordtam, amin propeller van, ha ettől

jobban érzed magad. Megyek aludni. - Anya kinyújtotta a kezét a

képekért.

- Felküldöm a titkosszolgálatot - mondtam, amint visszatettem a fotókat a

retikülbe, és átadtam anyának.

-Ja, egyébként - szólt anya, megtorpanva a lépcsőfordulóban - a

helyedben ma este szép pizsamát vennék fel, tudod, azt a helyes

süteményeset, kifésülném a hajam, és feltennék egy kis szájfényt is.

- Minek? - tudakoltam.

- Mert ma éjjel elrabolnak - vágta rá anya, majd felsietett az emeletre.

- Micsoda? - felkeltem a kanapéról, és követtem.

- Ma felhívott egy bizonyos Francié - magyarázta, amikor beléptünk a

szobájába.

- Tessék?

- Bizony. Közölte, hogy Ő meg a barátnői ma eljönnek érted, amíg alszol,

felébresztenek, elrabolnak és pizsamában elvisznek reggelizni.

- Es ezt miért csinálják?

- Nyilván, mert poén.

- Nekem nem tűnik poénnak.

- Arra kért, tegyem a kulcsot a lábtörlő alá, és hagyjak egy kis pénzt a

dohányzóasztalon.

- Es igent mondtál erre az őrültségre?

- Hé, megmondtam, hogy ne vegyülj ezekkej! De nem hallgattál rám -

mondta anya, miközben kiürítette a táskáját.

- Nem hiszem el, hogy hagyod, hogy egy csapat vadidegen lány

betrappoljon ide, elvigye az egyetlen gyermekedet, a drága, kicsi babádat,

az éjszaka közepén, a jó ég tudja, hová!

- Ha olyan helyre mentek, ahol fánkot is adnak, hozz nekem is - kérte

anya, miközben kivette a táskájából a fotókat.

-Jó. - Elindultam kifelé, majd megálltam, megfordultam, visszamentem

hozzá, és kikaptam a kezéből a fotókat.

- Na! - tiltakozott.

- Karácsonyi üdvözlőlapok - magyaráztam, azzal kisétáltam a szobából.

- Napról napra jobban hasonlítasz a nagyanyádra! -kiáltott utánam anya.

Átöltöztem egy aranyosabb pizsamába, kifésültem a hajam, feltettem egy

leheletnyi szájfényt, azzal visszatértem a nappaliba a könyvemhez.

Valamivel később meghallottam, hogy egy kocsi áll meg a kertünkben.

Becsuktam a könyvet, felálltam, és bementem a szobámba.

-Anya! Megjöttek az elrablóim! - kiáltottam az emeletre.

- Oké! - hangzott az álmos válasz. - Jó mulatást!

Bebújtam az ágyba, és úgy tettem, mintha aludnék. Pár perc múlva

meghallottam, hogy egy csapat lány nevetgélve oson be a konyhaajtón,

majd onnan a szobámba.

- Kapcsold fel a villanyt - suttogta Francié.

- Nem találom - felelte halkan Ivy.

- Csss! - szólt rá Francié.

Kisvártatva megtalálták a kapcsolót, és megláttam az ágyamnál Francie-t,

Ivyt és Lemet utcai ruhában,Néhány lány, köztük Paris, pizsamában volt.

- Meglepetés! - ordították egyszerre.

- Hát ez meg micsoda? - kérdeztem nyűgösen, mint d most ébredt

legmélyebb álmából.

- Ki az ágyból! - vezényelt vidáman Francié.

- Vedd fel a cipődet, de zokni nélkül - utasított Ivy.

-O, jézusom, ez teljesen váratlanul ért! Állatira meg vagyok lepve -

mondtam, bízva benne, hogy hiteles az alakításom.

- Az látszik - mondta elégedetten Francié. Gyorsan megkerestem a

cipőmet.

- Oké, indulás! - pattogott Ivy. - Még el kell ugranunk egy-két lányért.

Felvettem a cipőmet, eközben a lányok kimasíroztak a szobámból. Paris

megállt az ajtóban, kócos haját pánttal fogta hátra, arcán pattanástalanító

krém pöttyei éktelenkedtek. Nagy, lebernyegszerű hálóinget viselt.

- Te így nézel ki, amikor felvernek a legszebb álmodból? - kérdezte tőlem.

- ÖÖÖ... igen - hazudtam.

- Nincs igazság a földön - morogta Paris, majd megfordult és kiment. Én a

nyomában.

Beszálltunk az autókba, és elindultunk a többi tagjelöltért. Mikor mind

együtt voltunk, a Hölgyek bekötötték a szemünket, majd végső úti célunk

felé vettük az irányt. Amikor megérkeztünk, kisegítettek bennünket a

kocsikból, és mivel még mindig nem láttunk, elvezettek egy ajtóig. Az ajtó

kinyílt, mi pedig beléptünk egy ismeretlen épületbe, és elindultunk egy

folyosón.

- Oké. Itt már jó - mondta Francié, és megállította a menetet. - Hölgyeim,

ma este itt, azon a szent helyen, ahol már oly sokan álltak előttetek,

meghívunk benneteket, hogy csatlakozzatok hozzánk.

- Hölgyek, vegyétek le a kendőt - utasított Ivy. Engedelmeskedtünk a

parancsnak, és körülnéztünk.

-A Chiltonban vagyunk - állapítottam meg.Francié Ivyhoz fordult

-A kulcsot!

- Mit keresünk a Chiltonban? - kérdeztem.

- Maradj már csöndben! - szólt rám Paris. - Ez a beavatás! Ivy elővett egy

kulcscsomót, és átadta Francie-nek.

- Mindarról, amit most tesztek, és mindarról, amit most mondtok,

mindörökké és kizárólag csakis a Hölgyek fognak tudni - jelentette ki

komolyan Francié. Majd megfordult, és kinyitotta az ajtót. Belépett az

irodába, a többiek a nyomában. Mikor az ajtóhoz értem, megpillantottam a

névtáblát, és hirtelen megtorpantam. Paris és Lisa, egy másik tagjelölt

mellettem álltak.

- Ez az igazgatói iroda! - pánikoltam. - Honnan szerezte meg a kulcsot?

Biztos, hogy nem Charleston adta a kezébe.

-Fejezd be! - mordult rám Paris. - Most építj|ük a legfontosabb társadalmi

kapcsolatainkat. Nekem nem kellenek társadalmi kapcsolatok

-bosszankodtam. - Vannak barátaim.Istenien elvagyok.

-Hát, nagyszerű lehet a te bőrödben lenni. Talán egyszer véletlenül

betévedek egy Disney-filmre, majd hirtelen teleportálok a testedbe, és

miután benned éltem egy darabig, végül felfedezem magamban a

szépséget. De amíg ez a pillanat nem következik be, bemegyek ebbe a

szobába, és megvárom, hogy Hölggyé fogadjanak. Most pedig tűnj az

utániból! - Azzal Paris bemasírozott Charleston igazgató úr irodájába.

Lisa álmosan rám nézett, majd követte Parist. Felsóhajtottam, és

beléptem utánuk. Francié megkért, hogy álljunk körbe, Ivy gyertyát

gyújtott, és ünnepélyesen odavitte az igazgató íróasztalán álló régi

harang mellé. Ezután Francié megkezdte a ceremóniát.

- A Chilton százhúsz éves történelmi harangja. A Hölgyek társaság minden

tagja itt állt az éj leple alatt, hogy megtegye egy életre szóló, szent

fogadalmát. -Felemelte a gyertyát, kezét a harangra helyezte, és rendkívül

magasztosán elszavalta a Hölgyek esküjét:

„Életem a Hölgyeké, Hűségein mától Örök, „H" és ,gy" között az „ör Mi

befogad - s ki nem török.

Parisre sandítottam, aki átszellemülve mormolta a versikét.

- Anne Sexton, igaz? - dünnyögtem, mikor Francié a végére ért.

- Ha elmondtátok az esküt, háromszor meg kell kongatnotok a harangot -

utasított Francié.

Ivy felém fordult, és jelezte, hogy kezdjem. Körülnéztem: döbbenetesen

komoly arcok meredtek rám. Megteszem. A Harvardért.

Odaléptem a haranghoz és a gyertyához.

-Ööö... Életem a Hölgyeké... - kezdtem gyorsan, rémséges zavarban.

- Meg kell fognod a gyertyát - emlékeztetett Ivy.

Felkaptam a gyertyát, és újrakezdtem.

- Eletem a Hölgyeké, hűségem mától Örök...

- Csavarjuk fel a hangot! - szólt rám Francié. Hangosabban. ám

ugyanolyan zavarban folytattam.

- „H" és »gy" között az .öl", mi befogad, s ki nem török. - Ekkor

megkongattam a harangot egyszer. Kétszer. Már készültem a harmadik

kongatásra, amikor érces hang dörrent rám a háttérből.

-Az ön helyében nem tenném, Miss Cilmore!

Megfordultam és az ajtó felé néztem. A helyiségben fény gyúlt, és

megpillantottam Charleston igazgató urat, biztonsági őrök gyűrűjében.

Nyolcadik fejezet

Charleston igazgató úr egy sorba ültetett le bennünket, megkérte Mrs.

Traigert, hogy hívja fel a szüleinket, majd következett a leckéztetés.

- Csalódottság? Kiábrándultság? Harag? Döbbenet? -kezdte, miközben fel-

alá járkált előttünk. - Azt hiszem, ezek az érzések most egyszerre

kavarognak bennem. Ha a Chilton legjobb, legkiválóbb diákjai ilyen

destruktív, erkölcstelen, sőt törvénytelen tettet hajtanak végre, komolyan

fontolóra kell vennünk, vajon jól neveljük-e magukat, lányok.

Annyira dühbe gurultam, hogy fészkelődni kezdtem a székemen.

-Am ez a jövő kérdése - folytatta az igazgató. - De hogy intézzük el a

dolgot a jelenben? A felfüggesztés mindenképp szóba jön. Eltiltások és a

tanulmányi átlagot súlyosan befolyásoló osztályzatok is terítékre kerülnek.

- Ez hihetetlen - morogtam halkan. A rettegett Charleston felém fordult.

- Mit mondott, Miss Cilmore? - kérdezte szigorúan.

- Semmit - feleltem.

- Nem. Tisztán hallottam, hogy mormogott valami gorombaságot a

bajusza alatt. Szeretném tudni, mi volt az.

Felálltam a kanapéról, és egyenesen a szemébe néztem.

- Csak azt mondtam, hogy ez hihetetlen.

- Ugyan miért hihetetlen, Miss Cilmore?

- Mertén egyáltalán nem is akartam idejönni!

- Na de Miss Cilmore..-A szavába vágtam.

- Minden rendben ment. Jó jegyeket kaptam, dolgoztam az

iskolaújságban, minden sínen volt...

- Hogy minden sínen... - vette közbe Charleston, de nem hagytam szóhoz

jutni.

- Es vannak barátaim. Van egy fiúm, akivel együtt járok, ott az anyám,

akivel eszelősen Összetartozunk, és Lane, akijóvodás korom óta a legjobb

barátnőm. Csakhogy maguk ezt nem látják, mert nem ebben a városban

élek, ha pedig nem látják, akkor nyilván nem is igaz, ezért behívatnak és

megleckéztetnek, mert szívesebben olvasok ebéd közben, mint hogy

végeláthatatlan vitákat folytassak a szalagavató kegyes halálairól.

-Az olvasás... -De még nem fejeztem be.

-Azt mondta nekem, és azt mondta az anyámnak, hogy társasági életet

kell élnem, mert ha nem teszem,azt rossz néven veszik, és így

nehezebben juthatok be a Harvardra.

- Nos, igen, valóban ezt mondtuk. . .

- Hát megtettem. Leültem egy asztalhoz. Csak úgy, találomra.

- Találomra! - kiáltott fel Francié sértetten.

- Es mire észbe kapok, az éjszaka közepén kirángatnak az ágyamból,

bekötik a szememet, majd mielőtt felocsúdnék, itt találom magam a

Hibbant Lányok Szövetségével, verseket mondok, gyertyát gyújtok, és

most én leszek felfüggesztve? Csak azért, mert megtettem, amire kért? Hol

itt az igazság?

Mrs. Traiger jelent meg az ajtóban, és bejelentette, hogy megérkeztek a

szülők.

- Köszönöm, Mrs. Traiger. - Charleston igazgató úr újra felénk fordult.

- Jól van, hölgyeim. Ezt a beszélgetést holnap és aztán még nagyon sokáig

folytatjuk. Elmehetnek. Mindenki felállt és elindult az ajtó felé.

- Miss Cilmore! - szólt utánam az igazgató. Megfordultam és ránéztem. -

Úgy vélem, maga meg én még fogunk beszélgetni.

- Miről?

- Arról, hogy noha valóban fontosnak tartom, hogy a diákok társasági

életet éljenek, talán az Ön helyzetét kissé túl elhamarkodottan ítéltük meg

- válaszolta.

- Komolyan? Ez azt jelenti, hogy esetleg elveti a felfüggesztésem Ötletét?

- Maga kitűnő tanuló. Megérdemli, hogy a Harvardra járjon. Nem

szeretnék ennek az útjába állni. Holnap beszélünk.

- Köszönöm. - Megfordultam, és elhagytam az irodát. Mikor kiléptem a

folyosóra, megláttam, amint egy halom szülő szidja a gyerekét. Parisre

pillantottam, aki egy portugálul kiabáló nő mögött kullogott. Úgy tudtam,

Parist egy portugál dada nevelte - hajói sejtettem, Ő jött el Parisért.

Anya jött velem szembe, egy cseppet megrémülve.

-Mi történt? - kérdezte, ahogy puszit adott a homlokomra. - Recsegett a

telefonvonal, csak annyit hallottam, „Rory", „Chilton", és hogy Jöjjön ide!"

Kinek rúgjam szét a fenekét?

- Nem reggelizni mentünk - mondtam.

- Miről beszélsz?

- Idejöttünk, és a nagy beavatási szertartás keretében betörtünk az

igazgatói irodába - magyaráztam.

-Jaj, azok az ostoba lányok!

- Uhum - bólogattam. - A beavatás része volt, hogy meg kellett kongatni

a harangot. Épp megkongattam, Amikor belépett a biztonsági szolgálat,

aztán felhívtak téged.

- Ezért kaptak le a tíz körmödről, mert harangoztál?

- Aha, igen.

- Harangozásért?

- Igen - ismételtem.

- Legalább kubai szivart szívtál, miközben csináltad?

-Anya...Dehogy.

-Nagyon rossz kislány vagy. Hányszor ; mondtam neked, hogy nem

szabad harangozni? -Menjünk - mondtam.

- A harang behorpadhat, megkarcolódhat, megőrjíti a kutyákat. Mit

képzelsz, ki vagy te? A Notre Dame-i toronyőr? Valami hírnök? Vagy

tűzjelző? Kötve hiszem - folytatta anya.

Faképnél hagytam anyát, és elindultam a folyosón.

- Várj meg! - szólt utánam anya. - Mekkora bajban vagy? Beszéljek az

igazgatóval? - kérdezte aggódva.

- Nem, azt hiszem, minden rendben lesz.

- Jól van. Legalább nagy volt az a harang? - kérdezte, majd belém karolt,

és így sétáltunk tovább a kijárat felé.

Másnap ebédidőben beléptem az étkezőbe. Tálcám, hátizsákom,

könyvem és discmanem a kezemben. Elvonultam a Hölgyek mellett, majd

letettem a tálcámat a megszokott asztalomra.] Levettem a hátizsákomat,

leültem, és feltettem a fejhallgatót. Mikor megnyomtam a play gombot,

felhangzott a Komeda együttes It's Alright, Baby című száma. Kinyitottam

a könyvemet, és olvasni kezdtem. Arra lettem figyelmes, hogy már megint

áll valaki az asztalomnál. Mikor felnéztem, megláttam Lisát, azt a lányt, aki

szintén részt vett a balszerencsés beavatási szertartáson. Levettem a

fejhallgatómat.

- Leülhetek? - kérdezte, és a velem szemben lévő üres helyre mutatott.

- Persze - válaszoltam.

- Kösz. - Lisa lehuppant a székre, maga mellé tette a tálcáját.

Visszavettem a fejhallgatót, Ő pedig levette a tálcájáról Mary McCarthy Egy

katolikus lány emlékiratai című könyvét, és olvasni kezdett. Nocsak, egy

rokoniélek, állapítottam meg magamban. Külön, de mégis együtt

hozzáláttunk az ebédhez.

Kilencedik fejezet

Remegve vártam nagyi telefonját közelgő felfüggesztésemről, ám Ő nem

jelentkezett, ezért kicsit ideges voltam, amikor azon a pénteken

leállítottuk az autót a nagyszüleim kertjében - nem tudtam, mire

számítsak. Anya megnyugtatott, hogy ha nagyi tudna valamit, arról már

hallottunk volna. Igaza volt. Nagyit kitűnő hangulatban találtuk, amikor

megérkeztünk. Nagyapa nem volt otthon, ezért hárman ültünk le a

vacsorához.

- Milyen az étel? - érdeklődött nagyi.

- Fincsi - válaszoltam.

- Nagyon fincsi - helyeselt anya. - Új a szakács?

- Igen - büszkélkedett nagyi. - Marisela. Csodálatos ételeket készített

nekünk, amik olyan bájosan jellemzőek a szülőhazájára.

- Honnan jött? - érdeklődött anya.

- Az egyik Mexikó melletti kis országból - válaszolta nagyi.

- O, milyen bajosan jellemző - mosolygott anya.

- Kár, hogy nagyapa elutazott - jegyeztem meg. -O imádja a fura kajákat.

- Igen, ma este hol is eszi a fura vacsoráját? - kérdezte anya. -

Argentínában? Marokkóban?

Nagyi csak egy fél pillanat múltán válaszolt.

- Akronban.

- Ohióban? - kérdeztem.

- Igen - ismerte el nagyi.

-Jaj, menj már - csodálkozott anya.

- Nem megyek sehová - utasította vissza nagyi.

- Nem. Nem úgy értem, hogy tényleg menj el valahová, csak...

- Mit keres nagyapa Akronban? - szakítottam félbe.

- Nem tudom - vallotta be nagyi.

- Ezt csak így szokás mondani - próbálta anya megvédeni magát.

Nagyi nem törődött vele.

- Elküldték, hogy intézzen el egy problémát az egyik helyi fióknál.

- Egy mondás - folytatta anya. - Mint a kopj le rólam vagy a vegyél vissza,

ilyesmik. Nagyi anya felé fordult.

- Lorelai, szeretnéd, ha tükröt tartanék eléd, hogy nézhesd magad, amíg

ez a beszélgetés zajlik?

- Bocsi. Apa Akronban van...

- Igen. Es a kellemetlenségek a botrány határát súrolják. Tegnap egy

kávézóban kellett ennie. Az egész szörnyen sértő. Nyomorultul érzi magát

- mesélte nagyi-

- Utálom, hogy szenvednie kell - mondtam komolyan.

- Én is - felelte nagyi. - Most már igazán tennünk kéne valamit.

- Igen, egyetértek - helyeseltem.

- S. O. S., S. O. S. - súgta nekem anya.

- Örömmel hallom, hogy ezt mondod, Rory - kapott a szón nagyi -, mert

eszembe jutott egy csodálatos dolog, amivel felvidíthatnánk.

- Szuper! És mi az? - kérdeztem.

- Veszély, Kirk kapitány, veszély! - szólt közbe anya. Rámeredtem.

- Festhetnénk rólad egy olajportrét a dolgozószobájába -jelentette ki

ünnepélyesen nagyi.

- Egy olajportrét?

- Én szóltam, jó mulatást! - fordult felém anya.

- Kifüggeszthetnénk a kandalló fölé - folytattál nagyi izgatottan. -

Egyszerűen odalenne tőle.

- O. . . izé. . . - hebegtem.

- Nagyon boldoggá tennéd vele - győzködött nagyi.

- Hát, részemről semmi akadálya - egyeztem bele.

-Jaj, anya, kérlek, ne kényszerítsd erre!

- Most mondta, hogy hajlandó rá - válaszolt nagyi meglepetten.

- Rendben. Festesd meg a képet, de ne kelljen pózolnia hozzá. Csinálják

meg egy fotóról.

- Fotóról? - Nagyi megrökönyödött. - Az ilyesmi csak a plázákban szokás.

- Modellt ülök, semmi gond.

- Attól, hogy neked kellemetlen emlékeid fűződnek a portréfestéshez,

még nem kell, hogy ez Rory esetében is így legyen - közölte nagyi.Anya

felé fordultam.

- Milyen portré? Én sosem láttam.

- Nem fejezték be -jelentette ki anya büszkén.

- Három festő fogott hozzá, és mindhárom feladta - mondta nagyi anya

szemébe nézve.

- Mért adták fel? - érdeklődtem.

- Mert megállás nélkül a homlokát ráncolta - felelt nagyi még mindig

farkasszemet nézve anyával.

- Megpróbáltam Billy Idolra hasonlítani - magyarázta anya.

- Az, amelyik Olaszországból jött, kapott egy szép kis idegösszeomlást -

folytatta nagyi.

- Atyaisten! - döbbentem meg.

- Miért? Van Coghnak nem ártott. A pasas megköszönhetné nekem -

védekezett anya.

- Egy évvel később, esküszöm, őt láttam könyékig turkálni a kukánkban - ·

mondta nagyi.

- Szívesen modellt ülök - erősítettem meg. - Nagyapa kedvéért miért ne?

Nagyi elégedett volt.

- Csodálatos! Holnap reggel első dolgom lesz megszervezni.

- Pszt! Ha akarod, szívesen megtanítom a Billy Idol féle ráncolást - súgta

anya halkan a fülembe. - A legtöbben az ajkakra koncentrálnak, pedig a

szemek legalább annyira fon... - Ekkor nagyi lecsapta a sótartót az

asztalra, ezzel félbeszakítva anya eszmefuttatását.

Egy darabig némán folytattuk a bájosan jellemző vacsorát.

Megnyugodva, hogy tanulmányaim szempontjából a jövőmet

semmi nem fenyegeti, anya ismét hozzálátott régi álma megvalósításához

- Sookie-val közösen saját szállót akartak nyitni. Az eljegyzése, majd az

azt követő szakítás elvonta erről a figyelmét, ám most, hogy mindezt

maga mögött tudta, újra időt tudott szakítani a tervére. Már ki is nézték a

tökéletes helyet: találtak egy lerobbant épületet, ami korábban Szitakötő

Panzióként üzemelt, és anya nemrégiben nézett utána, ki az omladozó ház

tulajdonosa. Kiderült, hogy Fran az, a Weston cukrászdából, ám amikor

anya és Sookie azzal keresték fel Frant, hogy adja el nekik a panziót, az

idős hölgy nem volt hajlandó erre. Megtudták, hogy a birtok Ősidőktől

fogva a Weston család tulajdonában áll, és mivel Fran volt az utolsó

Weston, úgy érezte, nem adhatja el azt, ami számára magát a családot

jelenti. Anya és Sookie persze nem erre a válaszra számított, és amikor

anya hazatért az üzleti megbeszélésről, elég letortnek tűnt. Épp

befejeztem a reggelit, és felajánlottam, meglátogatom a szállóban, hogy

jobb kedvre derítsem. Rám mosolygott, közölte, hogy az nagyszerű lenne,

majd elment dolgozni.

Mikor végeztem, elindultam a szállóba, de útközben belebotlottam Lane-

be. Hazafelé tartott, reményei szerint egyenesen a szobájába. Ugyanis, ha

azután ért haza, hogy az anyja bibliaórája kezdetét vette az alsó szinten,

előfordult, hogy a csoport három tagja is kijelentette, hogy Lane

tökéletesen illik a fiához, következésképp rémületes randikra

kényszerítették olyanokkal, akiket még soha életében nem látott. Többet

nem történhet ilyen, esküdözött Lane. Megosztotta velem életének további

érdekes fejezeteit is, például hogy Janié Fertman, a Stars Hollow

Gimnázium szurkolókórusának a vezetője újra barátkozni próbál vele.

Lane-t annyira nem tudtam a pomponlányok között elképzelni.

- Júúúj - csodálkoztam. - Milyen kisugárzást érezhet rajtad ez a lány?

- O, a szabadalmaztatott Keith Richards-féle kábé 1969-es, „ne szívózz

velem" kisugárzást, amit vegyítek némi ázsiai] „ezer lépés távolság'

pillantással.

-Az bőven elég -jegyeztem meg. Szirénázást hallottunk, amint

befordultunk a sarkon, és megláttuk, hogy Taylor boltja előtt kisebb

tömeg verődött össze. A tűzoltókocsi már a helyszínen volt, a rendőrautó

akkor érkezett.

- Itt meg mi történt?

Átvágtunk a járdán, és keresztülfurakodtunk a tömegen. A boltot

rendőrségi szalaggal kerítették el, a bejárat előtt pedig egy emberalakot

ábrázoló krétarajz volt az aszfalton, mintha meghalt volna valaki, és

körberajzolták volna a holttestet. Taylor erősen felzaklatott állapotban

Scanlon rendőrtiszttel, Stars Hollow egyik rendőrnőjével beszélgetett. A nő

rászólt, hogy maradjon a helyén, majd egy pillanatra odalépett a társához.

Nagy nehezen sikerült egészen előrefurakodnunk, ahol megláttuk Deant.

- Szia! - szóltam oda.

-Hello! - köszönt vissza, majd még előrébb mentünk, hogy jobban

szemügyre vegyük a krétarajzot.

- Itt meg mi történt? - tudakoltam.

- Fogalmam sincs. Ideértem, és ezt találtam. Hiába mondtam Taylornak,

hogy ez nem igazi, nem hitte el -mesélte Dean.

- Pedig neked olyan becsületes képed van - mondtam, és felnéztem rá.

- Taylor nyilván nem szeret annyira, mint te - válaszolt Dean vigyorogva.

- Na jó, ti ketten már betegesnek minősültök - jegyezte meg Lane, azzal

megfordult, és átküzdötte magát a tömegen, hogy bemenekülhessen a

szobája biztonságába. Scanlon rendőrtiszt visszatért Taylorhoz.

- Mindenkit ellenőriztünk, Taylor. Úgy tűnik, ez csak egy trükkös

gyerekcsíny - magyarázta neki.

- De olyan valódinak tűnik - felelte Taylor. - Honnan szedte a rendőrségi

szalagot?-Scanlon tizedes vállat vont.

- A gyerekek ügyesek.

- Ki lehet annyira züllött, hogy kiagyaljon egy ilyen rossz tréfát? -

háborgott Taylor.

- Nehéz megmondani - válaszolta a tiszt.

Egy pillanatra oldalra fordultam, és észrevettem, hogy az utca túloldalán

Jess támaszkodik egy villanyoszlopnak. Úgy láttam, magában jót mulat a

felforduáson. Elkapta a pillantásomat, majd sarkon fordult, és odébbállt.

Hirtelen egészen biztos lettem benne, ki lehetett az a züllött alak.

Folytattam utam a szálló felé. Anyát és Sookie-t a konyhában találtam.

Leültem Sookie asztalához, anya pedig odahozott néhány számlát, amiket

szét kellett válogatnom. Hozzáláttam a feladathoz, miközben Sookie a

soron következő ételt készítette.

-Anya, egyetlen hitelkártyás számla hátuljára sem írtad rá, hogy mit vettél

a szállodának - mondtam.

- O. Akkor írjál rá sütŐspray-t meg szivacsot... - felelte.

- Oké. Es amikor a revizor megkérdezi, hogy miért vásároltál tonnaszámra

sütöspray-t meg szivacsot?

-Akkor elejtem a ceruzámat, és a mélyen dekoltált pulcsimat veszem fel,

és már most az eszembe vésem, hogy azt kell hordanom - válaszolta,

miközben egy bögre friss kávéval odajött hozzám.

- Hát, amíg van egy szilárd, jól átgondolt terved... -hagytam rá, és

beletemetkeztem a számlákba.

- Az éjjel álmodtam valamit - szólt Sookie anyához. - Rólunk és Franröl.

- O, és mit? - kíváncsiskodott anya.

-A jövőben játszódott, már mind nagyon Öregek voltunk. Te, én, Rory,

Jackson meg Michel meg mindenki, ősz hajunk volt, járókerettel

botorkáltunk, elég betegesnek tűntünk, hatalmas, szódásüveg szemüveget

viseltünk, neked meg a hallásod is megromlott, folyton azt kérdezgetted:

Ha? Ha?

- Na, hát az igazán vonzó - mondta anya. Sookie folytatta:

- De egyszer csak arra jön Fran, és képzeljétek: ugyanúgy néz ki, mint

most. SŐt, még jobban.

- Ez már nem igazság - akadt ki anya.

- Az a nő Örökké fog élni - bosszankodott Sookie.

- Nem szükségképpen - válaszolta anya. - Te, utánanéztél az anginának?

Én elfelejtettem.

- Igen, de semmi komoly. - Sookie ezután tovább vagdalta a húsokat.

- Nem bírom, ha így beszéltek! - szóltam rájuk.

- Hogy? - kérdezte anya.

- Nem emlékeztek? Szeretjük Frant. Fran kedves, idős hölgy -

emlékeztettem Őket.

- Igen, szívem, persze hogy szeretjük Frant - mondta Sookie. - Csak

kíváncsiak vagyunk rá. Istennek mik a tervei vele, ez minden.

- Annyira tökéletes az a birtok - álmodozott anya.

- Tökéletes, minden szempontból - kontrázott Sookie.

- Más helyet meg se néznék - folytatta anya.

- Megéri a várakozást - mondta Sookie.

- Abszolút megéri - helyeselt anya.

- Javaslom, hogy legalább tegyetek úgy, mintha dolgotok lenne -

szakította félbe a társalgást Michel, aki most lépett be a konyhaajtón. - Jön

a főnök.

Izgatottan anyára néztem.

-Mia!

- Komolyan mondod? - kérdezte anya ugyanolyan izgalomban. - Mikor?

-Most érkezett meg - közölte Michel.

-Nyomás! - Azzal anya meg én kirohantunk a haliba.

Tizedik fejezet

Mia a Szabadság Szálló tulajdonosa, ő volt az első, aki munkát adott

anyának azután, hogy a születésemet követően elhagyta nagyiék házát.

Mia szinte családtag, ám sokat utazik, és néhány éve Kaliforniába

költözött, így nem látjuk Őt annyit, mint régen, sem annyit, mint

szeretnénk. Nem tudom, pontosan hány éves lehet Mia, de az biztos, hogy

túljár az ötvenes évei felén, de még nem töltötte be a hatvanat. Alacsony,

Őszes hajú, rendkívül energikus és vidám nő. Annak idején szobalánynak

vette fel anyát, ám hamar rájött, hogy ennél többre is képes. Mia nem

sokat tétovázott, amikor jó pár évvel ezelőtt anyára bízta a szálloda

vezetését: tudta, hogy nem fog csalódni - és igaza is lett. Mikor kiértünk a

hallba, Mia épp az egyik alkalmazottal társalgott.

- Mia! - kiáltottam fel.

Amint meglátott bennünket, véget vetett a beszélgetésnek.

-Az én babáim! - Anya meg én odafutottunk hozzá. Összeölelkeztünk, kis

híján feldöntöttük egymást.

- Tudtuk, hogy idejössz? - kérdeztem.

- Még magam sem tudtam,hogy jövök- válaszolta.

- Csak nem valami meglepetésszerű ellenőrzés?-kérdezte anya.

- De, pontos az, kezdhetjük?

Anya meg én kihúztuk magunkat,egymás mellé álltunk,Mia pedig

körülöttünk sétálva alaposan szemügyre vett mindkettőnket.

- Túl soványak vagytok,mint mindig.

- De hát eszünk-védekeztem

- Es mindketten gyönyörűek vagytok-folytatta Mia.

- Igen. Ez igaz -felelte anya,-Cyakran van bűntudatunk amiatt,hogy

milyen hatalmas mennyiségű szépség van kizárólag a mi birtokunkban.

-Es nem látlak titeket t eleget, ami az én hibám, tehát mindketten

átmentetek a vizsgán - fejezte be Mia, és még egyszer megölelt

mindkettőnket. Michel bóklászott arra, Miajd odament hozzá.

- Michel... ó, de örülök, hogy látlak. Nahát, micsoda öltöny! Te vagy itt a

szépfiú, igaz? - Mia megkérte Michelt, forduljon körbe, Michel pedig

büszkén, vigyorgott.

- Az a gyanúm támadt, hogy ma egy bájos hölgy fog meglátogatni

bennünket, ezért úgy döntöttem, kicsípem magam a kedvééért - felelte

Michel erős francia akcentussal.

Mia hosszasan bámult rá.

- Ne haragudj, szíveim, de egy szavadat se értem.

-Azt mondja, hiányoztál neki - tolmácsoltam.

- Nagyon hosszú ideje élsz az Egyesült Államokban, Michel. A kiejtésed

igazán javulhatott volna - mondta Mia.

- A vendégek tökéletesen megértenek - méltatlankodott Michel.

- Ezt nem értettem - fordult felénk Mia. Aztán ismét Michelre koncentrált.

- Megkaptad a kazettákat, amiket küldtem?

-Te - fordult anya Michelhez -, vissza kéne menned a pulthoz, mintha

néhány ember téged keresne.

-Mindjárt - felelte Michel. - Mia, én... - kezdte, de aztán meggondolta

magát. Katonásan tisztelgett, majd távozott.

- Na és sok dolgotok van, vagy elszökhettek velem egy sétára? - kérdezte

Mia.

-Csak ha a főnök beleegyezik - feleltem mosolyogva.

- Ebben az esetben utasítást ad - szólt Mia.

- Menjünk - egyezett bele anya, és a a recepció felé fordult. - Michel,

tartanád a frontot? ;

- Nincs nagy forgalom, úgyhogy nem lesz gond -hangzott a válasz. Mia

rám nézett, hogy fordítsak.

- Azt mondja, sosem kedvelt téged, és csak gond van veled -

somolyogtam. Michel elszörnyedt:

- Semmi ilyesmit nem mondtam! - fakadt ki.

- Nem tudom, mi az oka ennek az ellenséges viselkedésnek - vette a lapot

Mia. - Nem lehetne megoldani a problémát?

- De hát nincs mit megoldani! - erősködött Michel.

- Azt mondja, jobb, ha kereket oldasz - tolmácsoltam Miának.

- Nem igaz! - háborgott Michel.

- Nem tudom, mit tettem, hogy így meggyűlölt -tette hozzá Mia a vicc

kedvéért, majd elindultunk az ajtó felé.

Elmentünk a Weston Cukrászda mellett, ahol Fran épp az üzlet előtt

söprögetett.

- Szervusz, Mia! Hello, lányok! - kiáltott fel, amikor meglátott bennünket.

- Frannie! Édesem! Te jó ég, nagyszerűen nézel ki! -álmélkodott Mia.

- Nagyszerűen is érzem magam - felelte Fran szélesen mosolyogva. -

Majd' kicsattanok az egészségtől.

Anya kicsit csalódottan hallgatta Fran szavait, és mikor rám nézett,

rosszallóan ingatni kezdtem a fejemet:

- Gonosz vagy - suttogtam, miközben Mia tovább diskurált Frannel.

- Nem gondoltam semmire - tiltakozott anya.

- Gonosz vagy, és a pokolra fogsz jutni - folytattam.

- Na és? Úgyis jól áll a piros - hagyta rám anya. Mia megkérte Frant, hogy

küldjön egy-két finom süteményt a szállóba, majd folytattuk a sétát.

- Uramisten! - szólalt meg Mia. - Mennyire hiányzott! Mennyire hiányzott

a város, az emberek, és... -Mia anyára pillantott. - Bűntudatod van.

Anya ezt tagadta, ezért Mia hozzám fordult.

- Mit művelt anyád?

- Nem csináltam semmit! - erősködött anya. Mia nem törődött vele,

tovább faggatott engem:

- Valami szörnyűséget?

- Nem szólok egy szót se - mondtam.

- Jó ég - ingatta Mia a fejét.

Mia látni akarta Luke-ot, ezért bementünk a kávézóba. Luke épp egy

tönkrement kenyérpirítót bütykölt a pultnál. Mia körülnézett.

- Nézzenek oda! Éppen olyan, mint régen. - Luke felpillantott,, és mikor

meglátta Miát, vidáman odarohant hozzá. Ez a váratlan érzelemkitörés

merőben szokatlan volt Luke-tól.

- Nem egészen, pár hónapja ugyanis rávettem Luke-ot, hogy fesse ki a

helyiséget - mesélte büszkén anya.

- Jó Ötlet volt - nyugtázta Mia.

-Mia, szervusz! - üdvözölte Luke Örömmel, majd erősen átölelte Miát.

- Örülök, hogy látlak, Lucas - felelte Mia szeretettel.

- Te vagy az egyetlen ember a világon, aki így szólíthat - szögezte le

Luke.

- Tudom jól - válaszolta Mia.

- Ez azoknak is szól, akik később megpróbálkoznának vele - nézett Luke

anya szemébe.

- Ahogy akarod, Lucas - hagyta rá anya.

- Mia, értesz a kenyérpirítókhoz? - tudakolta Luke.

- Egy fikarcnyit se -jelentette ki Mia.

Luke visszament a pult mögé, feltett egy kávét, mi meg leültünk egy

asztalhoz.

-Na, meséljetek - kezdte Mia. - Mondjatok el mindent! Hogy vannak a

szüleid, Lorelai?

- A szüleim, azok. . . a szüleim - felelte egykedvűen anya.

-Jól vannak - válaszoltam anya helyett.

-Jól elvannak a megszokott kis életükben - helyesbített anya.

-Ha elégedettek, annak Örülök, hiszen olyan emberek, akik ritkán

mutatják ki az érzelmeiket.

-Ahogy a cápák mutatják ki az érzelmeiket leendő áldozatuknak - tette

hozzá anya. - Na és milyen az élet Santa Barbarán?

- Borzalmas - közölte Mia. - Tudtátok, hogy az az istenverte Nap megállás

nélkül süt?

- Erről dalokat is írtak - mondtam.

- Hát, nekem senki nem mondta, hogy erre számítsak - felelte Mia. - A

ruhatáram fele fölöslegessé vált.

- O, a csodába - bosszankodott anya. - Te, mondd csak, az a klasszikus

szabású, kék kabátod...

- Nem kapod meg - szólt közbe Mia.

- Rendben.

Mialatt készült a kávénk, Luke ismét hozzálátott a kenyérpirító

javításához. Egyszer csak Jess jelent meg a hátsó ajtónál, majd élénken

figyelni kezdte, hogy bajlódik Luke a sztrájkoló konyhai eszközzel.

- Csak még jobban elrontod - közölte.

-Kösz, nagy segítség vagy.

- Luke unokaöccse - informálta anya Miát.

- Luke, ő az unokaöcséd? - érdeklődött Mia.

- Liz gyereke - válaszolta Luke, miközben a nyomában Jess-szel odahozta

az asztalunkhoz a kávét meg a bögréket. - Jess, Ő Mia. Övé a Szabadság

Szálló.

- Ha - szólt Jess.

- Ez volt a „Hello, Örülök, hogy megismerhetem" Bunkóéknál - magyarázta

Luke Miának.

- Nincs itt rám semmi szükség, ugye? - kérdezte Jess Luke-tól, majd meg

sem várva a választ megfordult, és visszament az emeletre.

Luke bocsánatot kért Jess nevében, ám Mia megértette.

- Ebben a korban te sem voltál valami beszédes fiú -emlékeztette Luke-ot.

- Tényleg, te ismerted Luke-ot kisfiú korában! -jegyezte meg

felvillanyozva anya.

- Nem tudom Luke-ot elképzelni kisfiúnak - mondtam Miának.

- Hát, sokban hasonlított ehhez a fiatalemberhez -utalt Jessre. - Elég

udvariatlan volt, nem szenvedhette a bolondokat, de igazság szerint a

kevésbé bolondokat sem. Magának való volt - mesélte Mia.

- Nem válthatnánk témát? - kérdezte Luke.

-Viszont segített az embereknek hazacipelni a szatyrokat a boltból.

- Hú, ez aztán cserkészi cselekedet volt! -jegyeztem meg.

- .. .szatyronként negyed dollárért - tette hozzá Mia.

- Hú, ez már sokkal inkább kizsákmányoló kisfiúi cselekedet volt -

állapította meg anya.

- Egy időben nem tudott elszakadni a gördeszkájától...

-Es ügyes voltál? - kérdezte anya.

- Saját gördeszkám volt - válaszolta Luke.

- Aztán volt egy év, amikor ugyanazt az inget hordta, akárhová ment.

- Erre nem emlékszem - tiltakozott Luke idegesen.

- Bizonyára flanel volt -jegyzete meg anya.

- Nem, abból a tévéműsorból vette, abból a... híresből.

- Nem olyan érdekes - legyintett Luke.

- Megvan, a Star Trekből!

Anya meg én nevetésben törtünk ki.

-Jóságos ég! Atyaúristen! - gúnyolódott anya.

- Fejezzétek be - szólt ránk Luke.

- Rajongó voltál? - kérdeztem, miközben képtelen voltam abbahagyni a

vigyorgást.

- Nem voltam rajongó.

-Ajjaj. Úgy vélem, aki letagadja, hogy rajongó, az megszegi az Első Számú

Direktívát -jelentette ki anya.

- Kétségtelenül, Kapitány - erősítettem meg.

-Ajándékba kaptam a nagynénémtŐI - védekezett Luke. - Csak azért

hordtam, hogy örömet szerezzek neki.

-Én egyetlen nagynénémnek sem akartam ekkora Örömet szerezni -

közölte anya.

- Olyasmit mondtam, amit nem kellett volna? - kérdezte Mia.

- Nem, dehogy, Mia, csak le kell mondanom mjndent, amit a következő

három hónapra terveztem, mert a belemet is ki fogom röhögni - mondta

anya.

Megszólalt az ajtó fölött lévő csengő, és berobbant a tajtékzó Taylor.

- Luke, azonnal beszélnem kell magával - jelentette ki.

-Mia baj, Taylor?

-Alapos vizsgálatot végeztem mindazok körében, akik véletlenül tanúi

lehettek a boltom előtt elkövetett álgyilkosságnak.

- Történt egy álgyilkosság? - súgta oda nekünk Mia.

- Igen, ez a város még ahhoz is hülye, hogy valódi gyilkosságot

produkáljon - válaszolta anya.

- De téged már nem sok választ el attól, hogy áldozata legyél egynek -

szóltam anyához.

Luke faképnél hagyta Taylort, és tovább tevékenykedett a pultnál.

- Luke, nem akar meghallgatni? - háborodott fel Taylor.

- Nekem mi közöm van ehhez?

- Hárman is látták tegnap késő este Jesst arrafelé. Ott ólálkodott.

Téblábolt.

- Sokan voltak tegnap késő este a környéken. Tudom, mert én etetem

Őket. Megadom a nevüket, vegye csak fel Őket a gyanúsítottak listájára -

válaszolta Luke.

- Egy másik személy két nappal ezelőtt látta Jesst kisétálni a papírboltból,

és egy krétára emlékeztető tárgy volt nála - folytatta Taylor.

-Maga meg innen fog kisétálni hamarosan, Taylor.

- Mit akar kezdem ezzel, Luke?

- Mivel?

- A vizsgálódásom eredményével.

- Egyáltalán semmit. De azért kösz az infót.

- Valamit muszáj tennie. Az emberek tetteket várnak.

- Az emberek. Vagyis maga - állapította meg Luke.

- Nem csak én -jelentette ki Taylor. - A Stars Hollow Üzleti Társaság, a

Stars Hollow Turisztikai Hivatal, a Stars Hollow Biztonsági Szervezet és a

Stars Hollow Polgárai a Tiszta Stars Hollow-ért Tanács is.

- Ezek egy személyben mind magát jelentik! - kiabálta Luke.

Taylor majd' megpukkadt a méregtől.

- Tehát tesz valamit vagy sem? - tudakolta.

- Igen, teszek! - felelte Luke. - Úgy teszek, mintha maga soha nem jött

volna be ide.

- Rendben. Legyen, ahogy óhajtja. De figyelmeztetem: ennek sokan nem

fognak Örülni az S. H. U. T.-nél, az S. H. T. H.-nál, az S. H. B. Sz.-nél, és az

S. H. P. T. S.H.T-nél.

- E. Z. V. A. N. - vágott vissza Luke.

-Maga lehetetlen! Lehetetlen alak! - hŐbörgött Taylor, azzal elindult kifelé.

Aztán kedves, meleg hangon visszaszólt: - O, hello, Mia!

- Örülök, hogy látom, Taylor - viszonozta az üdvözlést Mia.

Taylor elviharzott, Luke pedig folytatta a munkát a pult mögött.

-Jaj, muszáj lesz eljönnöm Santa Barbarából! - fakadt ki Mia. - Annyira

hiányzott ez a kisvárosi cirkusz. - Majd ránk nézett, és hozzátette: - Es ti

is hiányoztatok. Tisztában vagy vele, hogy szinte napra pontosan tizenöt

évvel ezelőtt történt?

Anya rámosolygott.

- Igen.

- Micsoda? - kíváncsiskodtam.

- A nap, amikor ez a csontsovány kamaszlány megjelent a szállóban -

magyarázta Mia. - Hogy akadtál ránk? - kérdezte anyától.

-A Betlehemi Csillag segített... Meg az Arany Oldalak - válaszolta anya.

- Tartotta a karjában azt a csöppséget... - emlékezett vissza Mia.

- Azt a Rory nevű csöppséget - pontosított anya, és megcsípte az államat.

- Oké, fizikai visszaemlékezést nem kérünk - szóltam rá.

- Odaálltál elém, a szemembe néztél, és azt mondtad: „Munkát keresek.

Bármilyett".

- Az IBM épp valaki mást vett fel helyettem a vezérigazgatói posztra,

kétségbe voltam esve.

- Tapasztalat? Semmi. Ajánlás? Semmi. Képességek?

-Leszámítva, hogy mozgó autóban is hibátlanul sminkelem ki magam,

semmi - fejezte be a mondatot anya.

- Semmi, amiért megérte volna alkalmazni. Csak az a... hmm, hogy is

fogalmazzam, hogy úrinő maradjak? Az a „kit érdekel?" tekintet. Ezért

kapott egy „bármilyen állást-. A többi szobalány gyűlölte.

- Na igen, de ha egyszer lassúak voltak - pattogott anya.

- Te más voltál -jelentette ki Mia érzelmesen.

- Mia, miért nem költözöl vissza? Úgy hiányzol! -mondtam.

- Vagy legalább gyere gyakrabban - tette hozzá anya. - Szinte alig látunk.

Azelőtt folyton beugrottal.

- Nincs rá szükség - legyintett Mia. -A jelenléted fölöslegessé tett.

- Ugyan, dehogy! - tiltakozott anya.

- Ne szerénykedj. Tökéletesen kézben tartod a szállót. Sosem ment ilyen

jól, sosem volt ennyire sikeres -szögezte le Mia. Anya meg én egymásra

pillantottunk, majd bűntudatosan bámulni kezdtük az asztalt. - Az a

szálló már sokkal inkább a tiéd - folytatta Mia, aki mit sem vett észre

zavarunkból. - Nélküled azt sem tudom, mihez kezdenék, de elvesznék,

az biztos.

- Elvesznél... - ismételte anya.

- Igen - tettem hozzá.

- Elszomorodtatok. Miért? - figyelt fel Mia.

- O, semmi - vágta rá anya, majd belekortyolt a kávéjába. Felnéztem, és

megpróbáltam biztatóan mosolyogni Miára.

Másnap elmentem nagyiéhoz, hogy modellt üljek az olajportrémhoz.

Rögtön izgatott lett, amikor megérkeztem, sebtében talárba Öltöztetett,

kivitt az udvarra, és leültetett egy hatalmas székre. A festő már munkára

készen várakozott. Nagyi megkért, hogy emeljem fel az egyik karom.

Hihetetlenül kényelmetlen volt, mocorogni kezdtem, ami felbosszantotta a

festőt. Végül nagyi annyira dühös lett, hogy felhívta anyát, és elmesélte

neki, milyen lehetetlenül viselkedik a gyermeke.

- Nem hajlandó tisztességesen pózolni - panaszkodott nagyi a telefonba.

- Próbálok, nagyi, csak ez olyan természetellenes -kiáltottam. Nem direkt

csináltam, de nyugodtan ülni úgy, hogy egyik kezemet a fejem fölé

emelem, nem volt épp könnyű feladat. Ezenkívül nagyi egy hattyút is akart

a festményre, a hattyútól viszont ideges lettem. Olyan ijesztő volt.

Ráadásul a hattyú ekkor épp rohangálni kezdett a kertben, a tulajdonosa

megpróbálta befogni, de nem járt sikerrel, mivel ő sem mert túlságosan

közel merészkedni hozzá. Ha nem lettem volna szereplője a jelenetnek,

még mulatságosnak is találtam volna.

- Rávehetned, hogy üljön le egy székre és olvasson -mondta nagyi a

telefonba.

Fellélegeztem. Ez jó Ötlet volt. Anya biztosan egyetértett vele, mert nagyi

reakciója a legkevésbé sem volt lelkesnek nevezhető. Am anya mégis

meggyőzhette, mert nagyi végül megengedte, hogy leeresszem a karomat,

és a hattyút is elvitette. Megkönnyebbülten sóhajtottam fel, és leengedtem

a karomat. Ekkor a hattyú is kiadott egy erőteljes, félelmetes hangot.

Vajon így akart tiltakozni? Vagy Ő is megkönnyebbült? Ezután nagyi meg

én bementünk a könyvtárszobába, hogy kiválasszuk a megfelelő könyvet -

Walt Whitman Fűszálak című kötetét, így már sokkal jobb, gondoltam,

miközben újra leültem, kezemben a könyvvel, hogy a festő most már

tényleg hozzáláthasson a munkához.

Este a városban gyűlést tartottak, ezért anyával l együtt útba ejtettük a

szállót, hogy felvegyük Miát, majd együtt indultunk Miss Patty stúdiója

felé.

- Elkésünk - mondtam bosszúsan anyának. - Utálok késni.

- Nem késünk - felelte anya.

- Legutóbb Taylor közölte, ha még egyszer elkésünk,annak

következményei lesznek - emlékeztettem anyát.

- Dehogyis. Azt mondta, komoly következményei lesznek - javított ki

anya.

- Mia, hány óra? - kérdeztem. - Elkésünk?

- Remélem - válaszolta Mia.

- Mia! - dorgálta meg anya.

- Sajnálom, de már két éve nem voltam városi gyűlésen, úgy vágyom

valami jó kis vitára!

Luke épp akkor lépett ki a kávézó ajtaján, és bezárt.

-Hu! - ijesztett rá anya Luke-ra.

- Jézusom! Ne merj még egyszer mögém osonni -mérgelődött Luke.

- Na ja, tiszta szerencse, hogy nem csináltál a nadrágodba, mi? -

viccelődött anya. Elvigyorodtam.

- De legalább nem késünk - állapítottam meg. -Luke sosem késik.

- Valójában két perccel hamarabb érünk oda - közölte Luke.

- Ez az! - kiáltott fel anya.

- Díjat kaphatnánk azért, hogy kivételesen időben érkezünk - tettem

hozzá.

- Te, Luke, menjünk vissza a kávézóba, és adj nekünk egy pitét jutalmul,

amiért nem késtünk - mondta anya.

- Akkor el fogtok késni - érvelt Luke.

- Különös talány - töprengett anya -, de én pitét akarok!

- Ezt már zaklatásnak veszem - közölte Luke.

- Dehogy zaklatlak. Mi vagyunk a pajtásaid -mondta anya. Majd enyelgő

hangon folytatta: - Luke, olyan vagy, mint egy álom. Legyél a pasim!

- Ne, az én pasim legyél! - követelőztem.

- Meg fogom említeni a hathatósabb rendőri védelem szükségességét

ezen az izén - fenyegetőzött Luke, amint felmentünk a stúdióba vezető

lépcsőn. Kinyitottuk az ajtót, beléptünk, és meglepődve tapasztaltuk, hogy

a helyiség tele van, a gyűlés pedig szemlátomást már elkezdődött. Taylor a

pulpitusnál állt, Miss Patty mellette ült. Mindenki felénk fordult, amikor

beléptünk, az emberek enyhe bűntudattal tekintettek ránk. Mia jókedvűen

fordult anyához

- Úgy látom, elkéstünk. Luke tudni akarta, mi ez az egész. ; - Úgy volt,

hogy a gyűlés nyolckor kezdődik, Taylor

-jelentette ki az órájára pillantva. - Egy perc múlva nyolc óra.

Taylor végül elismerte: azért kezdték korábban a gyűlést, hogy

megvitassanak egy, az üzleti közösséget érintő fontos kérdést.

- Nekem is van üzletem a városban, mégsem szólt senki! - vitatkozott

Luke.

A teremben ülők fészkelődni kezdtek, és zavartan pillantottak egymásra.

Aztán Taylor bevallotta, azért nem értesítették Luke-ot, mert aJess-ügyrŐI

folyt az eszmecsere.

-A Jess-ügyrŐI? - kérdezte Luke, aki majd' felrobbant. El kellett fordítania

a tekintetét Taylorról, hogy visszanyerje az önuralmát. Anya meg én

elmentünk mellette, hogy üres széket keressünk a hátsó sorban, Mia a

másik irányba indult, hogy helyet találjon.

- Ajjaj - szisszentem fel.

- Ha a Vadnyugaton lennénk, nagyjából ebben a pillanatban kötnénk ki a

lovakat és ugranánk bele az itatóba - súgta anya, amint lehuppantunk a

székünkre.

-Az istenit, Taylor! - fakadt ki Luke.

-Luke, angyalom, csillapodj le! - nyugtatgatta Miss Patty.

- Végül is - folytatta Taylor - ez mind a maga műve. Ha nem lejtt volna

olyan lekezelő az üggyel kapcsolatban, most nem tartanánk itt. Engem

üzleti veszteség ért a maga huligán unokaöccse miatt.

- Miféle üzleti veszteség? - tajtékzott Luke. - Ha aznap egy kicsivel

később nyitott ki, a vevői visszamentek egy kicsivel később.

- Korántsem. Mivel Mrs. Lanahan nem tudta megvenni a fejes salátáját

még ebéd előtt, elment a szomszédos Woodburybe, hogy beszerezze a

konkurens piacról - jelentette ki Taylor. - Nem így volt, Mrs. Lanahan?

Mrs. Lanahan, aki Öreg volt, mint az országút, épp előttünk foglalt helyet,

és ekkorra már mélyen aludt. Taylor felébresztette legszebb álmából,

mielőtt folytatta volna.

- Állítólag több vásárlómnak is beszámolt róla, hogy a Woodburyben

kapható fejes saláta ízletesebb. Ez számomra kész üzleti csőd!

-Jó, rendben! - csattant fel Luke, majd előrecsörtetett a pulpitushoz, és

kivette farzsebéből a pénztárcáját. - Mennyibe került az a saláta, Taylor?

Egy dolcsiba? -Lecsapott egy bankjegyet a pulpitusra. - Kérek öt salátát!

- Itt jóval többről van szó, mint a fejes salátáról, fiatalember. Az

unokaöccsét több mindennel is megvádolták. Ellopta a híd felújítására

szánt pénzt.

- Amit visszaadott - mondta Luke.

- Ellopott egy törpét Babette kertjéből.

- Morgót is visszavitte.

- Huhogott az egyik táncórámon -jelentette ki Miss Patty.

- Elvitt egy kerti slagot az udvaromról - vetette közbe Fran.

- A fiam szerint a múlt héten bekapcsolta a tűzjelzőt az iskolában - tette

hozzá Andrew, a könyvesbolt tulajdonosa.

- Én úgy hallottam, hatalma van az időjárás felett, és Ő írta az Ami fénylik

forgatókönyvét is! - kapcsolódott bele Jess pocskondiázásába anya, a hecc

kedvéért. Aztán felállt Bootsy, az újságárus. Mivel a gyűlés egyértelműen

az Essünk Neki Luke-nak jegyében telt, felhozta azon sérelmeit, amit még

az általános iskola t első osztályában szenvedett el Luke-tól. Taylor véget

vetett a fiúk civakodásának, majd visszaterelte a vitát a jelenbe.

-Fiúk, kérem! A lényeg az, hogy a városlakók egyértelműen arra a

következtetésre jutottak, hogy Stars Hollow jobb hely volt, mielőtt Jess

betette ide a lábát.

- És akkor most a fél terem megkövezi, a másik fele meg felnégyeli? -

fortyogott Luke. Ezután öles léptekkel visszatért a terem hátsó részébe.

- MegkövezésrŐI meg felnégyelésrŐI szó nem volt -mondta Taylor. -

Habár...

- Nézzék, egész életemben ebben a városban éltem. Régebben lakom itt,

mint a legtöbben maguk közül -kezdte Luke.

Bootsy félbeszakította.

- Ismét tiltakozom. Én Öt héttel idősebb vagyok nálad, ez azt jelenti, hogy

Öt héttel régebben lakom itt. Luke folytatta, mit sem törődve Bootsyval.

- Soha nem piszkáltam senkit, elvoltam egyedül, és legjobb tudásom

szerint dolgoztam. Adót fizetek, és ott segítek az embereknek, ahol tudok.

Ugyan nem jelentkeztem a városban megrendezett látványos felvonulásra,

mert őrültségnek tartom, de nem is álltam a rendezvény útjába.

- Hová akar kilyukadni, Luke? - kérdezte Taylor. Anya felállt.

- Csak oda... - kezdte, majd Luke-hoz fordult. -Megengeded?

- Egész nyugodtan - felelte Luke. Anya folytatta.

- Oda akar kilyukadni, hogy ha valami probléma van...

- Es nem állítom, hogy van probléma - szólt közbe Luke.

- Igen, nem állítja, hogy van probléma... de ha mégis, akkor adjanak időt

neki arra, hogy elintézze, mielőtt fáklyával és vasvillával rontanak be a

kávézóba - fejezte be anya.

- így van - helyeselt Luke. - Csakhogy amit el kell intéznem, az egy olyan

probléma, amivel nem szükségképpen értek egyet, hogy egyáltalán létezik.

Anya ránézett, mint aki nem egészen fogta fel a szavak értelmét.

- így van - helyeselt ennek ellenére.

-Az utolsó mondatot nem értettem - ismerte el Taylor zavarodottan.

Anya leegyszerűsítette a kedvéért.

-Szálljanak le róla, mert amit művelnek, az gáz.

- Én végeztem! - közölte Luke. - Végeztem mindnyájukkal! Ja, és tovább

akartam nyitva tartani, arra az esetre, ha valaki netán éhes lenne a gyűlés

után. Felejtsék el! - Ezzel Luke kisétált a teremből, az emberek meg

panaszkodni kezdtek, amiért lemondhatnak a gyűlés utáni lakomáról.

- A pulykás hamburgere amúgy is száraz - hallottam Bootsy hangját,

mikor kiléptünk az ajtón.

- Meg kell mondjam, ez állati izgalmas volt -jelentette ki Mia a stúdió

lépcsőjén.

- Es eléggé szégyenletes - tette hozzá anya. - A városra ráférne egy

gyógykezelés.

-Mit gondolsz, Luke túlteszi magát rajta? - kérdeztem.

- Biztosan - mondta anya. - Csak meg kell nyugodnia egy kicsit.

Rossz kedvem lett.

Luke mindent megtett azért, hogy segítsen a húgán, a város pedig ellene

fordult. Jess sem könnyítette meg a dolgát, ami ugyancsak bosszantott.

Nem beszélve arról, hogy a barátom miatta töltötte azzal az elmúlt két

napot, hogy eltüntesse a krétarajzot Taylor boltja elől. Elhatároztam, hogy

meglátogatom Deant.

-Jó Ötlet. Semmi nem gyorsítja fel annyira a tisztítási folyamatot, mint ha

az arcodat az arcára helyezed - helyeselt anya.

- Rád bízom anyát, Mia - feleltem.

- Vigyázok rá - mondta Mia, majd átkarolta anya vállát, így sétáltak

tovább.

Anya már aludt, amikor aznap este hazaértem, reggel viszont mogorva

hangulatban találtam. Mikor betoppantam a suliból, még mindig

dolgozott, aztán átjött Dean, és együtt elmentünk kávézni Luke-hoz.

- Várj, be kell ugranom a boltba - torpant meg Dean az utcán.

- De hát szabadnapos vagy!

- Igen, de ma kapok fizetést. Ha négyig nem veszem át a csekket, Taylor

bezárja a széfbe, ami időzáras, és ha panaszkodnék, rögtön kioktatna

arról, hogy a pénzt bankba kell tenni, meg a kamatos kamatról szóló

elméleteiről, és a fejem belefájdulna a sok bólogatásba, holott nem is

figyelnék, és...

- Menj, menj - szakítottam félbe.

- Egy perc az egész. - Eltűnt az üzletben, én meg odakint vártam. Pár

perccel később Jess sétált arra.

- Mindenképp egyedül kell itt ácsorognod? Úgy hallottam, ez elég

veszélyes környék.

Egy kicsit még mindig ki voltam akadva a városi gyűlés miatt.

- Jó itt - feleltem kurtán.

- Milyen szűkszavú vagy ma-jegyezte meg.

-Eléggé.

-Hmm. - Rövid szünetet tartott. - Megbántottalak valamivel?

-Engem? :

-Igen.

- Dehogy.

-Jó.

- De ugyanezt a kérdést feltehetnéd Luke-nak is -tettem hozzá.

-Vagyis?

- Miattad ellene fordult az egész város.

- Tényleg? És ezt mivel értem el?

- Tudod jól, mivel érted el.

- Nem egészen ismerem még a város törvényeit, egy csomó dologról

beszélhetsz. Eldobtam egy rágópapírt. Kéz a kézben sétáltam az ellenkező

nem egy tagjával vasárnap...

Arra a pontra mutattam, ahol halványan még látszott a krétarajz nyoma.

- A! - mondta Jess. - Mi van vele?

- Te csináltad. Az egész város tudja, hogy te csináltad. Gyűlést hívtak

Össze miatta.

- Te komolyan elmentél arra a gyűlésre? Ez annyira falusias.

- Igen. Elmentem. Luke is elment. Es amikor odaért, mindenki nekiesett.

Azt akarják, hogy tűnj el innen.

- Fúú. Ciki.

-O pedig ott állt, mindenkivel ordítozott, hogy megvédjen téged,

visszafizette Taylornak a kétsalátányi veszteségét...

- A micsodáját?

- ... és most Luke lett a kitaszított, méghozzá miattad.

Jess nem válaszolt.

- Milyen meglepő. Téged persze az egészből semmi nem érdekel -

dühöngtem.

- Ezt nem mondtam.

- Menj. Nincs kedvem beszélgetni veled - tettem hozzá, majd intettem,

hogy tűnjön el.

- Jó. - Sarkon fordult, és elindult.

- Egyáltalán nem törődsz Luke-kal, sem az érzéseivel! - kiáltottam utána,

mire Jess megállt.

-Jön a második hullám? - kérdezte, majd megfordult, és visszajött

hozzám.

- Mindent megtesz a kedvedért, te pedig csak megnehezíted az életét.

Persze nyilván ez a menő, ha Holdén Clawfieldet akarsz játszani, de

szerintem béna. Luke sokat segít nekem meg az anyámnak, és nem

szeretem, ha rátámadnak. Oké, vége a második hullámnak. - Azzal

elfordultam tőle. Jess nem mozdult.

- Nem tudtam, hogy ennyire lekapják a tíz körméről - szólalt meg végül.

- Fura, pedig sosem tartottalak ostobának. Tévedtem.

-Oké. Értem.

Felé fordultam.

- Komolyan - erősködött. - Felfogtam.

Valahogy hittem neki.

- És egy kicsit sem tartottad viccesnek? - kérdezte Jess.

Igyekeztem nem elmosolyodni, de a krétával körberajzolt hulla emléke

mégiscsak mosolyt csalt az arcomra. Rögtön komoly képet vágtam.

- Nem ez a lényeg -jelentettem ki. Jess elvigyorodott:

- De, bizony, bizony, viccesnek találtad - közölte vigyorogva.

- Rendben van - mondta Dean, aki ekkor jött ki a boltból. Észrevette Jesst.

-Á. Hello.

-Ööö... Dean, azt hiszem, még nem találkoztatok. O itt Jess, ő pedig Dean

- mutattam be a két fiút egymásnak.

- A barátod? - kérdezte Jess.

-Persze - válaszoltam.

- Bocs, de nem említetted. Mi újság? - fordult Deanhez.

-Jól vagyok - felelte Dean.

-Oké - szóltam közbe gyorsan. - Majd Összefutunk.

-Azt hiszem, ez elkerülhetetlen lesz, igaz? - válaszolta Jess, azzal

elbattyogott. Dean meg én folytattuk a sétát a kávézó felé.

Aznap este anya meg én nagyiék házának bejáratánál álltunk. Anya még

mindig rosszkedvű volt.

- Kíváncsi vagyok, nagyapa még mindig Akronban van-e - tűnődtem,

miközben becsöngettem.

- Hát, az akroniak kedvéért reménykedjünk, hogy már átköltözött Boise-

ba - válaszolt. Ismét egy új szobalány nyitott ajtót.

- Hello, mi vagyunk a lány meg az unoka - közölte anya sebtében, majd

benyomult az ajtón. Bocsánatkérően a szobalányra pillantottam, és

követtem anyát.

-Ma szörnyen harapós vagy -jegyeztem meg, mikor beléptünk az

előszobába.

- Csak fáj a fejem - válaszolta anya.

Nagyi jött elénk, hogy üdvözöljön bennünket.

- O, remek, gyertek, gyertek, gyertek, elkészült és nagyszerű -

lelkendezett, amint bevezetett minket nagyapa dolgozószobájába, hogy

megmutassa a portrét.

- Tatatamm - kiáltott nagyi büszkén.

- Húú - nyögtem ki.

- Na, mit szólsz? - kérdezte nagyi.

- Elég... rémisztő - feleltem.

- Rémisztő?

- Mármint látni, hogy... hogy itt lógok... így fenn a falon, ez olyan... de

azért tetszik. Jó lett. Gondolom. Csak hát... jobb lenne, ha ezt nem én

ítélném meg.

A festmény olyan volt, mintha valami barokk kastélyban éltem volna, csak

a ruhám volt huszonegyedik századi. A fejem enyhén pufókra sikeredett, a

könyvet nem úgy tartottam, mint akit olvasás közben lefestettek, hanem

úgy, mint aki azért vett könyvet a kezébe, mert éppen lefestik. Reméltem,

hogy az életben azért nem úgy nézek ki, mint egy jóllakott udvarhölgy

XIV. Lajos udvarában. Szerencsére a hattyút még nyomokban sem

fedeztem föl a portrén.

- Szerintem Richárd imádni fogja! Tökéletes lett, nem gondolod? -

kérdezte nagyi anyától.

- Mhh - morogta anya nyersen.

- El kell ismerned - jelentette ki nagyi büszkén -, jobb lett, mint amilyenre

számítottál.

- Jobb - felelte anya szárazon.

-Jaj, ne csináld! Ennél azért jobban megerőltethetnéd magad - bátorította

nagyi.

- Szuper lett, anya. Csodaszép - gúnyolódott anya. - Csak egy hajszál

választja el egy Rembrandttól.

- Nem muszáj ilyen lekezelőnek lenned -jelentette ki nagyi.

- Most mit vársz tőlem? Szívesen gyújtanék tűzijátékot, ugrándoznék, és

közben azt ordítanám: .éljen a festményl", csakhogy elfogyott a tűzijáték,

az ugrándozáshoz pedig fáj a lábam. De ígérem, ha jövő héten több

energiám lesz, írok egy szerelmes dalt a csillárhoz.

Nagyi, akit megbántott ez a dühkitörés, kivonult a szobából.

- Anya - szólaltam meg, és fejemmel a távozó nagyi felé intettem. Anya

megfordult, és kiment nagyi után a konyhába. Néhány perc múlva együtt

tértek vissza, és úgy tűnt, minden rendben van, ám a vacsora szokatlan

csendben zajlott aznap este.

Miután elmentünk, rávettem anyát, mondja el, miért volt ilyen zsémbes

egész idő alatt. Az után a bizonyos városi gyűlés után anya elmesélte

Miának, hogy Sookie-val azt tervezik, nyitnak egy saját szállót. Mia

Örömmel fogadta a hírt, a támogatásáról biztosította anyát, aztán arra

kérte, vágjon bele minél hamarabb, mert így legalább indokot talál rá,

hogy eladja a szállót. Anyát olyan mélyen megérintette a gondolat, hogy a

szállót, azt a helyet, amit az otthonának tekintett, eladják, hogy kételkedni

kezdett saját képességeiben, abban, hogy képes lesz-e egyedül megnyitni

egy új szállodát. A frusztrációját Sookie-n vezette le, akármit csinált

Sookie, ő biztosan kritizálta, ennek pedig óriási veszekedés lett az

eredménye. Ez mind a mai napon történt. Anya képtelen volt kiverni a

fejéből. Tudta, hogy hibát követett el, ám azt nem, hogyan engesztelhetné

ki Sookie-t, hogyan mondja meg neki, hogy bízik benne és szentül hiszi,

hogy együtt sikeres szállodát fognak nyitni. Az egész vita letörte, és nem

találta a módját, hogyan közeledjen Sookie felé.

Másnap Luke átjött, hogy elszállítsa a lupát, amit annak idején ő készített

anya és Max esküvőjére. Megemlítette, hogy Sookie beugrott a kávézóba,

de amikor Luke arról kérdezte, mik a terveik az új szállodával

kapcsolatban, gyorsan témát váltott, ebből pedig Luke hamar leszűrte,

hogy nincs minden a legnagyobb rendben. Anya elmesélte neki, mennyire

beijedt, mikor Mia közölte vele, hogy eladja a szállót, és hogy Sookie-n

töltötte ki a félelemből fakadó ingerültségét. Luke biztosította róla anyát,

hogy normális dolog, ha az ember berezel, mielőtt nagy fába vágja a

fejszéjét. Elmondta, hogy telt az első napja, mikor megnyitotta a kávézót.

Annyira ideges volt, hogy hátraszaladt hányni, de lefejelte a padlót, és

elájult. Legalább egy évébe telt, mire élvezni kezdte az egészet. Tehát amit

anya érez, az tökéletesen helyénvaló.

így hát anya bement a szállóba, bocsánatot kért Sookie-tól, és

megnyugtatta, hogy még mindig vele akarja megnyitni az új szállodát.

Sookie érthető okokból elővigyázatos volt, és megígértette anyával, hogy

még egyszer nem kattan be, mert nem szeretné egy füst alatt elveszítem

az üzlettársát és a legjobb barátját. Anya megfogadta, és ezután újult

erővel láttak neki a tervezésnek.

-Jaj, istenem, micsoda megkönnyebbülés, hogy Sookie-val tisztázódtak a

dolgok - mondta anya reggeli közben, amint felvázolta nekem a történet

végét a kávézóban.

- Tudom - feleltem. - Utálok barátokkal Összeveszni.

- Erre valók az ellenségek.

- Es Isten a megmondhatója, abból bőven kijut nekünk. ..

- Azok, akik nyitott szájjal csámcsognak.

-Azok, akik szamárfület hajtogatnak a könyvekbe.

- Azok, akik beszéd közben köpködnek. Megtöröltem az arcomat.

- Pfujj, ez pont szemen talált.

- Dehogyis!

-De igen!

- Hazudós!

- Luke, hol a pirítósom? - kérdeztem.

- El fog tartani egy darabig - válaszolta. - A nagy kenyérpirítóm

tönkrement, kénytelen vagyok ezzel a kis vacakkal pirítani.

Jess odafordult, lenyomta a nagy kenyérpirító kallantj/úját, majd

visszaengedte, ismét elfordult, és tovább törölgette a pultot.

- Ez meg hogy történt? - kérdezte Luke meglepetten. Lenyomta a

kallantyút, majd visszaengedte. Még egyszer megismételte, még mindig

tökéletesen működött.

- Tönkre fogod tenni - szólt rá Jess Luke-ra.

- Már tönkre volt menve - mondta Luke.

-Azóta megjavult -jelentette ki Jess.

- Az élettelen tárgyak nem javulnak meg maguktól - válaszolta Luke. -

Megjavítottad?

- Ugyan - rázta le Jess.

-Jess...

- Fogalmam sincs, mit hadoválsz itt Össze. Nem javítok meg semmit.

- De tegnap még...

- Megyek a suliba. -Jess elindult az ajtó felé, útközben felkapva a

kabarját. Amint kinyitotta az ajtót, a válla fölött rám pillantott. Elismerően

rámosolyogtam, mielőtt kilépett az ajtón. Talán mégsem olyan rossz fiú,

mint amilyennek látszik.

Tizenegyedik fejezet

Önző módon Örültem neki, hogy anya meg Sookie végre kibékültek.

Amellett, hogy nagyon aranyos nő, isteni szakács és anya legjobb barátja,

időnként még otthon is a hasznát vettük. Például ma este, mikor Sookie

meg én egy hatalmas dobozt tanulmányoztunk. Sookie átjött hozzánk, és

elhatároztuk, hogy videózni fogunk, ezért anya elszaladt a videotékába,

hogy kikölcsönözzön pár filmet. Miközben anya távol volt, érkezett egy

doboz, anyának és Maxnek címezve, nyilván olyasvalaki küldte, aki nem

hallotta, hogy az eljegyzést lefújták. Majd' meghaltunk, hogy megtudjuk,

mi van a dobozban, ezért kitettük a konyhaasztalra, és vártuk, hogy anya

hazaérjen, de elé álltunk, hogy mikor belép, ne a doboz legyen az első,

amit meglát.

- Megjöttem! - kiáltott anya pár perccel később a bejárat irányából.

- Konyha! - kiáltottam vissza.

-Oké, nem tudtam dönteni, ezért kivettem A ragyogást és a Párducbébit -

mondta, és elindult a konyha felé. - Nagyon jól tudom, hogy arra

gondoltok, az egyik egy gyilkos szülőről szól, a másik pedig... - Belépett

a konyhába, és elhallgatott, mikor észrevette az arcunkra kiült

bűntudatot. - Hello - szólalt meg óvatosan.

- Szia - mondta Sookie.

- Szia, anya.

-Mit törtetek el? - kérdezte anya.

- Semmit - vágta rá Sookie. - Illetve a grillezőt, de ez neked jött.

Elléptünk az asztal elől, és anya meglátta a hatalmas, becsomagolt

ajándékot.

- Meg Maxnek - tette hozzá Sookie. Anya közelebb lépett a dobozhoz.

- Úgy véljük, ez egy esküvői ajándék - fejtettem ki. Anya elolvasta a

címzést.

- Lorelai Gilmore és Max Medina részére.. Anyám, a hírek nem terjednek

valami gyorsan.

- Nem akarod kinyitni? - kérdezte Sookie.

- Nem - felelte anya.

- De... nem vagy rá kíváncsi? - tudakolta Sookie.

- Csak hagyjuk itt - szögezte le anya. - Majd holnap visszaküldöm.

- Nincs rajta a feladó címe - mondtam.

-Üdvözlőkártya?

- Nincs - mondta Sookie.

- Talán a dobozon belül van - kockáztattam meg reménykedve.

- Amin rajta van a cím is - tette hozzá Sookie.

- Tehát ki kell nyitnod ahhoz, hogy kiderüljön.

-Jól van, adjatok egy kést - egyezett bele anya. Gyorsan kerestem egyet.

-Jaj, ez annyira izgi! - lelkendezett Sookie. Anya I gyilkos pillantást vetett

felé. - Annyira nem - gondolta meg magát Sookie.

Átadtam anyának a kést, majd miután felszakította a csomagolópapírt,

segítettem kibontani a dobozt, míg végül elő nem bukkant egy hatalmas,

króm konyhai gép.

- Egy fagylaltgép! - kiáltottam fel izgatottan.

- Egy Musso Lussino 4080-as - pontosított Sookie, aki fejből tudta

minden ilyesmi típusszámát és gyártóját.

- Valaki egy fasiszta fagylaltgépet küldött nekem? -morfondírozott anya.

- Olasz gyártmány, rozsdamentes acélból készült, krómbevonattal

-jelentette ki Sookie áhítattal. - Nem tudtam, hogy ilyet az Államokban is

lehet kapni.

- Es nincs kártya - állapította meg anya. - Remek.

- Saját hűtőegysége van, így nem kell elŐhűteni a fagylaltot. -Anya

megpróbálta leállítani Sookie-t, de Ő addigra már túlontúl belelkesedett. -

És Jackson most szüretelte le az almát! Készítünk almabor fagyit!

- Készíthetünk az ő fagylaltgépével, de II Dúcét visszaküldjük - közölte

anya ellentmondást nem tűrően.

- Hová? Az is lehet, hogy árva - mondtam.

- így igaz. Mi pedig otthont adhatnánk neki - helyeselt Sookie.

- Na jó, ismétlem, tekintve, hogy ez egy esküvői ajándék, én pedig nem

megyek férjhez, sem Isten törvényei, sem pedig az illemtankönyv szerint

nem lenne helyénvaló megtartani - magyarázta anya.

- De nincs valami szabály a késve érkező ajándékokat illetően? -

kérdeztem.

- Például, ha egy bizonyos időpont után jönnek, a feladó lemond a

visszaküldés jogáról? - próbálkozott Sookie.

- Pontosan - helyeseltem.

- Ügyes húzás -jegyezte meg anya.

- Ez az igazság - folytatta Sookie. - Láttam Martha Stewart műsorában.

Abban, amelyikben két témát jár körül egyszerre. Az első fele arról szólt,

hogyan masszírozzuk a kutyánkat, volt benne egy csau-csau, a nő meg

dörzsölni kezdte...

- Sookie! - szakította félbe anya.

- De a második részben az ajándékokról volt szó, és a nő azt mondta,

hogy ami tíz hét késéssel érkezik...

- Nyolc - helyesbítettem.

- Nyolc hét késéssel, akkor nem kell visszaadnod. Sookie meg én

egymásba karoltunk. Elégedettek voltunk az érveléssel.

- Na jó - mondta anya -, világos, hogy lassan eljutunk egy olyan

pillanatig, amit a halálom után Szent Péter egy nagyképernyős tévén fog

levetíteni nekem, én pedig nem akarom végignézni, amint hárman

tántorgunk itt, almabor fagyit nyalogatva, miközben épp a lelkemet teszik

a mérleg serpenyőjébe. Tehát, amíg nem derítem ki, hogy kitől jött, senki

nem megy a közelébe.

-És - tette hozzá, felkapva az egyik videokazettát -a Ragyogást fogjuk

nézni.

Megfordult és bemasírozott a nappaliba. Sookie meg én szomorúan

bámultunk egymásra.

- Max biztosan megengedte volna, hogy megtartsuk -jelentette ki

csalódottan Sookie, azzal követtük anyát a szobába, hogy megnézzük a

filmet.

Az iskolában valamelyest normalizálódott a helyzet, miután a

Hölgyek körüli botrány lecsengett. Paris meg én hallgatólagosan új

rendszert vezettünk be, miszerint Ö nem gyűlöl engem, amíg a lapnál

dolgozom. Tudnom kellett volna, hogy ez a békeszerződés nem lesz

hosszú életű? igen, tudnom kellett volna. De nem tudtam. Éppen Andersen

professzor asszony Shakespeare-óráján jegyzeteltem.

- Hiszik vagy sem, Shakespeare sosem vágyott arra, hogy műveit a

későbbiekben olyan diákok olvassák, akiket az ötösük jobban érdekel,

mint Macbeth sorsa. Ő a drámákat átélésre, megismerésre szánta.

Úgyhogy ebből kiindulva... - kezdte, majd papírlapokat osztott szét - a

harmadikos Shakespeare-csoportommal összevonva Öt csoportra

oszlanak, és mindegyik csoport előadja a Rómeó és Júlia egy felvonását,

melyet vasárnaphoz egy hétre mutatnak be. Kijelölik a rendezőt, kiosztják

a szerepeket, próbálnak, és saját, egyéni stílusukban adják elő a felvonást.

Tavaly a III. Richárdot csináltuk. Az egyik csapat a maffiózók világába vitte

el a történetet, egy másik felvonás a Római Birodalomban játszódott, ám

személyes kedvencem az a feldolgozás volt, amelyben a darab utolsó

kulcsjelenete a Sonny és Cher show végnapjait idézte. Am bármilyen

feldolgozást választanak is, a jelenetek mondanivalóját ki kell

hangsúlyozniuk. - Megszólalt a csengő, és a teremben élénk mozgolódás

támadt. - És ha a Nagy Költő nyelve nem is ihleti meg magukat, ne

feledjék, hogy a feladatra kapott osztályzat Ötven százalékát adja az év

végi jegynek - tette hozzá Andersen professzor asszony. Az osztályterem

kiürült, én pedig egyedül maradtam Parisszel, Madeline-nel és Louise-zal.

Mind az előttünk lévő papírra meredtünk.

- Ötödik felvonás - szólt vidáman Madeline.

- Ötödik felvonás -jelentette ki közömbösen Louise.

- Ötödik felvonás? - fordult felém Paris.

- Ötödik felvonás - törődtem bele. Paris felsóhajtott.

- Akár össze is varrhatnának bennünket, és mi lehetnénk az ország

kedvenc négyesikrei.

Felálltunk, és kimentünk a tanteremből. Amint kiléptem a folyosóra. Henry

jött oda hozzám.

Henry Cso az a koreai-amerikai fiú, aki tavaly, Madeline buliján

ismerkedett meg Lane-nel. Abban a pillanatban belezúgott Lane-be,

ahogy meglátta, és bár Lane kezdetben tétovázott, ma már tökéletes

barátalapanyagnak tekinti Henry t. Csakhogy nem szabad megfeledkezni

Mrs. Kimről. Lane, a maga agyafúrt logikáját követve, meg van győződve

róla, hogy ha bevallaná anyjának, hogy egy koreai fiúval jár, aki szerinte

anyja ízlésének is megfelel, ez csak rontana a helyzeten. Ezért Henry felhív

engem, én a telefonhoz hívom Lane-t, és így beszélgetnek. Barátként ez a

kötelességem. Különben is, kedvelem Henry t. Szórakoztató látni, hogy

Lane épp egy koreai fiúért van oda, hiszen ez az egyetlen dolog, ami ellen

egész életében vadul tiltakozott.

Henry meglobogtatta a papírját.

- Harmadik felvonás. Kardjelenet.

- Ötödik. A halál.

- Klassz. Akkor ma este nyolckor?

- Szólok Lane-nek.

Paris jött oda hozzánk, és negédesen azt mondta:

- Rory, ne haragudj, hogy félbeszakítalak, szia, Henry, de mindannyian ott

ácsorgunk, hogy megpróbáljuk kidolgozni a próbarendet, és biztosra

veszem, hogy bármiről beszélgettek is, az ennél jóval szórakoztatóbb és

fontosabb, és, jézusom, mondjuk ki kerek-perec: poén. Csakhogy Ötöst

szeretnék kapni erre a feladatra, és attól tartok, ennek érdekében az apró-

cseprŐ, csip-csup ügyeiteket kénytelenek lesztek máskor megvitatni. Oké?

Kösz. - Azzal ránk mosolygott és odébbállt.

- Hát ez ijesztő volt - nyögte ki Henry.

- Még sokkal ijesztőbb lesz, ha megkaparint egy hangosbeszélöt -

nyugtattam meg.

Henry sarkon fordult, én pedig odamentem Paríshez, Madeline-hez és

Louise-hoz.

-Javaslom, találkozzunk az étkezőben - mondta Paris. - Az akusztika

éppen olyan, mint a Nagy Csarnoké, és... nézzenek oda, ki tolta ide a

képét.

- Bocs.

- Elég - felelt Paris.

- Lám, lám, lám, ki tért vissza a felfüggesztésből -szólalt meg Louise,

tekintetét a folyosó vége felől közeledő három alakra szegezve.

Megfordultunk, és megláttuk Tristint két idősebb fiú. Duncan és Bowman

társaságában.

Tristin életem legnagyobb tévedése volt.

Amióta bekerültem a Chiltonba, folyamatosan szekált, rendszeresen

Máriának szólított (Szűz Mária után), ám amikor tavaly Dean meg én

szakítottunk egy rövid időre, Madeline ominózus buliján csókolóztunk.

Először fura volt a helyzet, de aztán Tristin meg én megbeszéltük, hogy a

csók csakis azért történhetett meg, mert mindketten frissen szakítottunk a

párunkkal. Ez volt az első alkalom, hogy Tristint a normális emberek közé

soroltam, és meg is nyugodtam, miután meggyőztem róla, hogy jó Ötlet

lenne, ha randira hívná Parist. Azt mondta, megfontolja, és végül így is

tett. Parísszel madarat lehetett volna fogatni. Csakhogy Tristint nem

igazán érdekelte Paris, és mikor Paris rájött, hogy Tristin kizárólag az én

javaslatomra hívta Őt randira, még jobban megvetett, mint korábban.

Mintha okot kellett volna rá adnom, hogy jobban meggyűlöljön. Azóta nem

nagyon láttam Tristint. Amióta ősszel elkezdődött a suli, többször

függesztették fel, mint amennyit bejárt az órákra. Habár nem igazán

volt az esetem, Tristin a veszélyesen helyes fiúk közé tartozott - ettől

zsongott be minden lány, aki a közelébe került. Nem sok jót vártam attól,

hogy most újból felbukkant.

- Tristint megint felfüggesztették? - kérdeztem.

- Ja, mintha nem tűnt volna fel, hogy nincs itt - gúnyolódott Paris.

- Mit csinált?

- Szétkapta Mr. Macafee kocsiját, majd újra Összerakta a tudományi épület

előcsarnokában - Összegezte Madeline.

- Nem mondod komolyan - döbbentem meg.

- Nem egyedül csinálta - magyarázta Louise. - Duncan és Bowman is

segítettek neki.

- Plusz a szerelők, akiket azért fizettek, hogy elvégezzék a munka nagy

részét - tette hozzá Madeline.

- Ha valaki olyan hülye, hogy együtt lóg Butch Cassidyvel és a Sundance

kölyökkel, az megérdemli a sorsát -jelentette ki Paris.

- Mikor borult így Össze ezzel a két sráccal? - érdeklődtem.

-Ahogy elkezdődött az év. Azóta elválaszthatatlanok - mondta Madeline.

- Gyakorlatilag ugyanúgy öltöznek - jegyezte meg Louise.

- Tiszta West Side Story - szögezte le Madeline.

Paris elindult, Madeline és Louise a nyomában. Még egy pillantást vetettem

Tristinre, majd követtem a többieket a folyosón.

Mikor aznap este hazaértem, anya a nappaliban telefonált, kezében toll

meg egy lista. Megpróbálta beváltani ígéretét, miszerint kiderítik, ki

küldhette az esküvői ajándékot. Még korábban beugrottam Luke-hoz,

hogy kávét hozzak anyának. Anya hálásan bólintott, amikor átnyújtottam

neki a papírpoharat, aztán bementem a szobámba, hogy levegyem az

iskolai egyenruhámat. Ezután visszatértem a nappaliba, lehuppantam a

kanapéra anya mellé, aki ekkor fejezte be a beszélgetést, és idegesen

felsóhajtott.

- Hát nem félelmetes, hogy a családunkban a szüleim még a

normálisabbak közé tartoznak? - kérdezte.

- Nem jártál sikerrel?

- Még hátra vannak a pennsylvaniai Cilmore-ok... Milyen napod volt? -

kérdezte, amikor letette kezéből a listát.

- Elő kell adnom a Rómeó és Júlia Ötödik felvonását Parisszel, Madeline-

nel és Louise-zal - mondtam.

- Komolyan?

- Paris kinevezte magát rendezőnek.

- Kedves. Es te melyik szerepet játszod?

- Nem tudom. Paris még mindig a szintfelmérő tesztünk fölött agonizál,

úgyhogy csak holnapra lesz eredmény.

- Szintfelmérő teszt.

- Huszonnégy kérdésből áll.

- Akarok egy másolatot.

- Felejtsd el.

- Az interneten árulnám. Egy vagyont keresnék vele- mondta anya,

felpattant a kanapéról és elindult a konyhába. Majd, mintha

reklámszöveget mondana, folytatta: - Először megismerhették Pamela és

Tommy Lee drámáját! Most pedig készüljenek Rory és a Nagy Költő

küzdelmére!

Kezembe vettem a listát, amit anya az asztalon hagyott, és átfutottam.

-Ja, és megígértem Parisnek, hogy te fogod megvarrni a jelmezeket, ezért

holnap háromkor találkozni akar veled egy előzetes egyeztetésre.

- Micsoda? - kérdezte hitetlenkedve anya, amint újra megjelent az

ajtóban, kezében egy vödör fagyit és egy kanalat tartva.

-Ja. önéletrajzot akar, mintákat a korábbi munkáidból, referenciákat...

-A seggemet nem akarja megcsókolni? - kérdezte anya, szájában egy adag

fagyival.

- Ha szerinted ettől megnőnek az esélyeid a többi jelölttel szemben, akkor

mindenképp. Te - mondtam, a listát lobogtatva -, nem tudtam, hogy van a

családunkban valaki, akit Bunnynak hívnak.

- O - válaszolta anya komoran -, húzd ki a listáról.

- Szegény Bunny... - Ekkor megszólalt a telefon, és kinyújtottam a

karomat, hogy fölvegyem. - Halló?

- Szia - szólt bele Henry.

-A, Henry, szia!

- Későn hívlak? - kérdezte.

- Nem, épp időben. Tartsd. - Megnyomtam egy gombot a készüléken.

- Szívem - szólt közbe anya, miközben Összeszedte néhány holmiját. -

Elmentem iskolába. Hagytam az asztalon pénzt az esti pizzára,kávézóra.

- Koszi! - mondtam, majd lenyomtam a gyorshívót, hogy felhívjam Lane-t,

anya pedig kiment a konyhába a többi cuccáért. Mrs. Kim vette fel a

telefont.

- Halló, Mrs. Kim, Rory vagyok. Beszélhetnék Lane-nel?

- Lane tanul - felelte kurtán Mrs. Kim.

- Mama, engem keresnek? - hallottam Lane hangját a háttérből.

- Miért? - tudakolta ellentmondást nem tűrően Mrs. Kim.

-Azért, mert hívást várok Rory tói, és...

- Megírtad a matematikát? - kérdezte Mrs. Kim.

- Meg.

- Történelmet?

-Meg.

-Biológiát?

- Nem.

-Miért?

-Mert nem járok biológiára.

-Miért?

- Mert tavaly jártam.

- Es ennyi? Egy év, és megtanultál mindent, amit lehetett?

-Izé...

- Keresek egy magániskolát.

-Mama, kérlek, a telefon...

- Öt perc. Számolom.

- Halló? - szólt Lane a telefonba.

- Lane, tartsd. - Megnyomtam egy gombot, Henryhez szóltam. - Henry?

- Itt vagyok - felelte.

- Lane?

- Itt vagyok - hangzott a válasz.

- Jól van, gyerekek. Később beszélünk. - Elmosolyodtam, és letettem a

telefont, hadd beszéljenek nyugodtan. Ismét a kezembe vettem anya

listáját.

Anya dzsekiben, hóna alatt a könyveivel jött vissza a nappaliba.

- Na jó, elmentem. Megtennéd azt a szívességet, hogy felhívsz néhány

rokont meg ismerőst a listáról?

- Nem gondolod, hogy kicsit túlzásba viszed a nyomozást?

- Ezt hogy érted?

- Oké, hogy mindenáron vissza akarod küldeni a l. fagylaltgépet, de óriási

erőfeszítést tettél azért, hogy felkutasd a feladót, mégis...

- Ezt hívják lezárásnak, drágám. Nekem szükségem van rá. Erted?

- Rendben. - Kezembe vettem a listát, legyen, ahogy akarja. - Randolph

bácsi... - Felvettem a telefont, anya pedig kisétált az ajtón. - O, bocs, fiúk-

lányok - mondtam a telefonba, mire anya kérdőn felém fordult. -Lane meg

Henry mindjárt befejezik - magyaráztam.

-Jó, de ne várj túl sokáig. Úgy rémlik, Randolph Bunny bátyja.

- Vili.

Anya elindult az üzleti iskolába, én pedig kivártam, amíg Lane és Henry

elbúcsúznak egymástól.

A Shakespeare-társulat másnap suli után az étkezőben gyűlt össze. Mikor

beléptem, Louise a körmét reszelte, Madeline pedig egy tinimagazinban

merült el. Egy zárkózottnak tűnő, kissé szerencsétlen fiú is ücsörgött a

helyiségben: szemlátomást cseppet sem érezte közénk valónak magát.

Elindultam az asztal felé.

- Hello - köszöntem.

- Hello - visszonozta Madeline.

- Ez ám a társalgás -jegyezte meg Louise.

- Hol van Paris? - kérdeztem, miközben lehuppantam egy székre.

- Egy perc és jön - válaszolta Madeline -, azt mondta, még el kell ugrania

valamiért. A mellettem ülő fiúra pillantottam.

-Szia, Rory vagyok.

- Én meg Brad. A másik Shakespeare-osztályba járok.

- O a megoldás a fiúhiányból adódó problémánkra -jelentette ki Louise. -

Hát nem fantasztikus?

- Na ja, akár hozzá is kezdhetnénk -javasoltam. Majjeline meglepetten

pillantott fel a magazinból.

- Paris nélkül?

- Az egyenlő a halállal - szörnyülködött Louise, aki továbbra is a körmét

reszelte.

- Legalább megbeszélhetnénk, milyen interpretációt adunk elő -

mondtam.

- Hagyományos Erzsébet korabelit - hangzott Paris válasza, aki most

csörtetett be az étkezdébe, kezében egy kellékekkel teli dobozzal.

- Erzsébet korabeli? - képedtem el, miközben Paris letette a dobozt. - Úgy

tudtam, az a lényeg, hogy...

- A lényeg, hogy Ötöst kapjunk - vágott a szavamba Paris -, nem pedig az,

hogy a Rómeó és Júliát áthelyezzük valami vegasi kaszinóba! Különben is,

az utolsó jelenetet kaptuk. Az klasszikus. Híres. - Ekkor vette észre az új

fiút: - Te ki vagy?

Brad szinte reszketett, ahogy válaszra nyitotta a száját.

- Brad vagyok. A... másik Shakespeare-osztályból.Asszonyom.

- Oké - hagyta rá Paris, majd egy fénymásolt füzetet vett elő. - Azt

akarom, hogy ma este mindenki olvassa el a színészmesterségről szóló

fejezetet, amit Houseman emlékirataiból fénymásoltam ki. A szöveget

péntekre mindenki megtanulja, és aki nem jár rendesen próbára, az jobb,

ha a halottkémtől hoz igazolást. - Kivett egy kardot a dobozból.

- Mondd, hogy ezt az izét nem otthon találtad -hitetlenkedtem.

Paris ügyet sem vetett rám, és Brad felé fordult.

- Fiúkkal rosszul állunk. Te leszel Rómeó. - Brad elborzadt. Paris folytatta.

- Louise, te leszel a barát.

- Micsoda? - tiltakozott Louise.

- Nahát, nahát. Együtt a banda - szólt közbe Tristin, aki most lépett be a

terembe. Odajött az asztalhoz, kihúzott egy széket, és leült.

- Megbeszélésünk van - közölte vele Paris.

- Igen, bocsánat, hogy elkéstem.

-Mia fenét képzelsz? - méltatlankodott Paris.

-Andersen professzor asszony nem számolt velem, amikor Összeállította a

csoportokat - magyarázta Tristin. - Megengedte, hogy utólag válasszak

egyet.

-Jó, még négy másik felvonás közül választhatsz. Nem elég?

- Na igen, de Summer az elsőben szerepel. Bess és Jessica a másodikban.

Kate a harmadikban. Clare, Kathy és Mary a negyedikben, így ez az

egyetlen csoport, ami mentes az exbarátnőimtŐI - magyarázta Tristin.

- Szóval meg vagyunk büntetve a jó ízlésünkért? -kérdezte cinikusan Paris.

- Jaj, Paris, ez fájt. Már egyáltalán nincs szükségetek rám?

- De, nagyon is szükségünk van rád - hajolt előre Louise. - Te lehetnél a

Rómeónk.

- Brad lesz Rómeó - mondtam gyorsan.

- Tedd be a másik kontaktlencsédet, nagymama. Tristin lesz Rómeó -

folytatta Louise. - Brad lehet balról a második alabárdos.

- Nem - közölte nyomatékosan Paris. Madeline felpillantott az újságból.

- Louise-nak igaza van, Paris. Tristin született Rómeó.

- Idefigyeljetek, én vagyok a rendező, én mondom meg, ki minek

született, és Brad lesz Rómeó - erősködött Paris.

-Az eldobott nőben pokoli harag lángja ég - súgta halkan Louise

Madeline-nek.

- Mit mondtál? - kérdezte Paris.

- Csak azt, hogy mintha valaki engedné, hogy a személyes érzelmei

befolyásolják a rendezői döntéseit -mondta Louise Paris szemébe nézve.

- Csak az az érzelem befolyásol, hogy nem szeretném olyasvalakire bízni

a legfontosabb szerepet, aki arra is képtelen, hogy huzamosabb ideig az

iskolában maradjon - vágott vissza Paris.

- Erre csak egyvalamit mondanék - szólt Louise, majd hatásszünetet

tartott. - Az esély az ötösre 50%-kal megnő.

Paris majd felrobbant mérgében.

- Marakodás is lesz, vagy megmaradtok a szóbeli acsarkodás szintjén? -

kérdezte Tristin, aki módfelett élvezte, hogy máris Összeugrasztott két

lányt.

Paris felém fordult.

- Mi a véleményed?

Minden tekintet rám szegeződött.

-Hát... - kezdtem, és Bradre néztem. - Hogy visele|j, ha sok ember előtt

kell beszélned? - Rendszerint hányok - felelte sietve Brad.

Parisre pillantottam. O felsóhajtott, majd ismét Trís-tinnek szentelte a

figyelmét.

- Jól van. De esküszöm, ha elszúrod, könyörögni fogsz azért, hogy

függesszenek fel.

Ekkor megszólalt Tristin csipogója. Megnézte, majd közölte, hogy

rohannia kell.

- Végeztünk? - kérdezte, miközben felállt.

- Holnap este próba! - kiáltott Paris Tristin után, ahogy kiviharzott az

ajtón.

- Helyes - szólalt meg elégedetten Louise. - Most akkor Brad lehet Lőrinc

barát, én pedig Júlia.

- Tévedés - felelte Paris.

- Na! - tiltakozott Louise.

- Júlia szűzies lány.

- O - döbbent meg Louise, majd ismét a körmét kezdte reszelni. Madeline

felegyenesedett a széken.

-Akkor... - kezdte reménykedve.

- Es háromnál több mondata van - hűtötte le Paris.

- O - konstatálta csodálkozva Madeline, majd újra belemélyedt az újságba.

Paris felém fordult.

- Na ne! - tiltakoztam.

- De igen - válaszolta Paris.

-Nem.

- Túl késő - közölte Paris.

- Hogyhogy túl késő? Még nem csináltunk semmit.

- Te vagy Júlia. Tudsz beszélni nagy nyilvánosság előtt, határozottan van

benned valami pátyolgatni való, és jól nézel ki halottan. Következő

napirendi pont. Ma reggel tartottam egy kis terepszemlét, és úgy

gondolom, a hátsó udvar...

Paris tovább beszélt, de már egyáltalán nem figyeltem rá. Képtelen voltam

elhinni, hogy én játszom Júliát, Tristin pedig Rómeót.

Suli után Összefutottam anyával egy kávéra, aztán hazasétáltunk.

Nagyon izgatott volt, mert úgy döntött, átesik az első, Max utáni randin,

és találkozik egy pasassal, akit az üzleti iskolában ismert meg, és aki már

vagy két hete flörtöl vele. A dolog úgy kezdődött, hogy anya rendszerint

magának kaparintja meg az utolsó burritót az automatából, és ez valahogy

oda vezetett, hogy a pasi randira hívta. Tudom, hogy őrültség, de

kifejezetten lelkes és boldog voltam attól, hogy anya beadta a derekát.

Mikor hazaértünk, anya leült a konyhaasztalhoz, hogy még a randija előtt

igazítson egy kicsit a jelmezemen. Én levetettem az iskolai egyenruhámat,

és éppen visszaindultam a konyhába, amikor Lane hívott. Habár az anyja

eredetileg nemet mondott, most mégis megengedte, hogy Lane megnézze

a vasárnapi fellépésünket.

- Ez fantasztikus! Mitől gondolta meg magát? - kérdeztem, miközben

átsétáltam a nappaliba.

-Hagytam, hogy végignézze a Rómeó és Júlia Leonardo DiCaprio és

Clare Danes-féle változatát -mondta Lane.

- Tényleg? Arra tippeltem volna, hogy nem tetszik neki a film.

- Nem is tetszett. De mint arra számítani lehetett, anyám képes a nagy

szerelmi történeteket is tanmesének látni, miszerint hová vezet, ha a

gyerekek nem engedelmeskednek a szüleiknek.

- Hajói sejteni, nem kerültél közelebb ahhoz, hogy bevalld neki Henryt -

állapítottam meg, miközben leültem a nappaliban.

Lane lehalkította a hangját.

- Végül is mik a lehetőségek, ha bevallom? Utálja, és akkor vége. Szereti,

akkor viszont én utálom meg, és vége. Minden úgy a legjobb, ahogy van.

- Például hogy Rorynak hívod a telefonban, hátha anyukád hallgatózik.

- Én már megszerettem a kalitkámat, Rory.

Ekkor Mrs. Kim Lane-t szólította, úgyhogy gyorsan elbúcsúztunk

egymástól, és letettük.

Anya jött be, Júlia korhű fejdíszét viselte. Körbefordult, hogy alaposan

szemügyre vehessem.

- Miként vélekedik, hölgyem?

- Hogy el fogsz késni a lovagi tornáról.

- A pompás fejdíszre céloztam volt, melyet anyjána|< művészi keze

alkotott - mondta, és pukedlizett egyet.

- Igen kedvemre való, de bűbájos anyám vetné pillantását az órára? - Az

anya mögött lévő órára mutattam.

Anya megfordult!

- O, a francba! - Lekapta a fejdíszt, és az emeletre rohant, hogy

készülődjön a randira, amikor ismét megszólalt a telefon. Felvettem:

- Halló? - Paris volt az, aki mobilról hívott a Chiltonból.

- Két másik csoport is a Nagy Csarnokban próbál, noha direkt

lefoglaltattam magunknak, és kétszer visszaigazoltattam a foglalást, de

mit számít. Ott lesznek, és nem akarom, hogy kémkedjenek utánunk -

szögezte le.

- Kötve hiszem, hogy a Rómeó és Júlia vége hétpecsétsetés titok lenne.

- Na és az átdolgozásunk?

- Ó. Igaz.

- Felmentem a netre, és találtam egy termet, a misspatty.net

weboldalon.

A te városodban van.

- Van egy misspatty.net

weboldal? - kérdeztem meglepetten.

- Hallottál róla?

-Izé...

- Elég nagy? - szakított félbe Paris. -A weboldal szerint 67 négyzetméter.

- Örülnék, ha valahol máshol próbálnánk.

- Figyelj, van bőven aggódnivalóm azon kívül is, hogy zavarban vagy a

lakóhelyed miatt.

- Nem vagyok zavarban. Csak. . . szeretném elválasztani az iskolai

életemet az itthoni életemtől. Érted?

- Pech. Madeline és Louise már útban van felétek. Fél óra múlva

találkozunk. - Azzal Paris letette.

Én is letettem a telefont, és anya szobájába indultam, hogy elmeséljem

neki, mi történt, ám ekkor lejött az emeletről, és tekintetével

végigpásztázta a szobát.

- Nem láttad a táskámat, amin gyöngyök vannak meg szőrme? Kicsit úgy

néz ki, mint Sztálin feje. Aha! -kiáltott fel, amikor megtalálta.

- Ma Stars Hollow-ban fogunk próbálni - nyögtem ki.

- Micsoda? - kérdezte anya, majd az íróasztalhoz lépett, és kotorászni

kezdett a táskájában.

-A Shakespeare-csoportommal - magyaráztam. -Paris nem akarja, hogy

kémkedjenek utánunk, ezért itt próbálunk, Stars Hollow-ban. Tiszta gáz. -

Még mindig nem tudtam elhinni.

- így legalább nem kell Hartfordig vezetned. Mi ez az arc? - kérdezte,

amikor a tükör felé fordult, hogy kirúzsozza a száját.

- Csak... Tristin is tagja a csoportnak.

-Ja, igen, említetted.

- Igen, szóval Tristin... tagja a csoportnak... ami azt jelenti, hogy Ő... és

Dean is itt lakik... szóval totál szívás.

Anya szembefordult velem.

-Oké, figyelj, kis nyelvtanzsenim/ ennél több igére lesz szükségem.

- Meg kell mondanom neki.

- Kinek?

- Deannek.

-Mit?

-Hogy... Tristin... meg én... hogy mi... csókolóztunk azon a hülye bulin. .

- böktem ki végül.

- Oóóó! - lepődött meg anya.

- Nincs más választásom.

- Hát. .. - mondta anya, és púderezni kezdte az orrát.

- Mert ha Tristin találkozik Deannel, ő mondja meg neki, ami csak ront a

helyzeten, mert ez olyan, mintha én szándékosan titkoltam volna Dean

elől.

-Jól van, nyugodj meg.

- Ami igaz is! Eltitkoltam előle! Ezt nem kell mondanom neki! Anya egy

pillanatig eltűnődött a dolgon.

- Igazad van.

- Tényleg? - meglepett, hogy anya egyetért velem.

- Aha. Szerintem is el kell mondanod neki - biztatott anya.

- Hát persze, igen, el kell.

- Igen. Aztán az előadáson, amikor Tristin belép, és holtan talál téged,

majd előveszi a fiolát, hogy megmérgezze magát, Dean felugorhat a

nézőtérről, hogy letépje Tristin fejét, olyan valósághűvé téve ezzel a

jelenetet, amivel még nem sokan próbálkoztak. Te Ötöst kapsz, a

színiiskolák eldobják az agyukat, és Tony Soprano meg fogja kérdezni, m

a kedvenc káromkodásod. Isteni terv.

- Te. Ez nem segítség - huppantam le a kanapéra.

- Ha megelőzök egy gyilkosságot, azzal segítek.

Végignyújtózkodtam a kanapén.

- Meg kell mondanom neki. Nincs más választásom.

-Jó, rendben - mondta anya, és odajött hozzám. -Előbb próbáld ki

rajtam.

- Mit? - kérdeztem, miközben anya felemelte a lábamat, és leült.

- Tegyünk úgy, mintha én lennék Dean. Ha el akarod mondani neki, nem

árt, ha előre tudod, mit mondasz.

- Komolyan?

- Komolyan.

Felültem. Eltartott pár másodpercig, mire összeszedtem magam.

- Oké. - Anyára néztem. - Dean - kezdtem.

- Rory - szólalt meg anya mélyített, Deant utánzó hangon. Szúrós

pillantást vetettem rá.

- Bocsi. Most komolyan.

Újra nekiduráltam magam, és belekezdtem.

- Oké. Dean. Emlékszel, mikor tavaly szakítottunk. .. és már nem voltunk

együtt, mivel... mivel szakítottunk.

- Ez jó. Említsd meg háromszor. Folytasd - bátorított anya.

- Es akkor én elmentem erre a bulira. Es... ööö... valahogy Tristin is

odakeveredett, és nem is vagyok egészen biztos benne, hogyan történt, de

végül egy szobában kötöttünk ki, ahol... megcsókoltuk egymást.

- Te meg Tristin? - kérdezte anya/Dean.

-Aha.

- Kézen csókolt?

- Nem.

-Arcon?

- Nem.

- O csókolt meg vagy te csókoltad meg?

-Valahogy... egyszerre-válaszoltam.;

- Szóval megcsókoltad?

-Meg.

-Mikor?

- Már háromszor elmondtam. Amikor szakítottunk-mondtam kissé

feldúltan.

- Oké, most nem a legjobb Ötlet ordítozni vele.

-Bocsi.

Anya/Dean folytatta:

- A szakítás alatt mikor?

- Ezt meg hogy érted?

- Mennyivel a szakításunk után csókoltad meg Tristint?

- Hát... ööö... a szakításunk estéjét követően.

- Mármint rögtön másnap, miután azt mondtam, szeretlek.

- Igen.

-Tehát másnap este, miután azt mondtam, szeretlek, te megcsókoltad

Tristint? - kérdezte anya/Dean.

- Borzalmas vagyok! - ébredtem rá.

- Várj - próbált anya lecsillapítani.

- Deannek teljesen igaza van! Azt mondta, szeret, mire én másnap este

csókolóztam Tristinnel!

- Hé, ezt én mondtam, nem Dean.

- Utálom magamat!

- Semmi rosszat nem tettél! Össze voltál zavarodva, mert szakítottatok.

Nem kövénél el hibát!

- Mondd ezt Deannek.

- Nem, mert nem mondunk Deannek semmit.

-Anya!

- Figyelj rám. Tudom, hogy te vagy az őszinteség mintaképe, láttam a

kitűzőt a szekrényedben, de ez az a fajta Őszinteség, amitől neked ugyan

csökken a bűntudatod, viszont óriási fájdalmat okozol Deannek.

Valószínű, hogy tönkretesz mindent, ami most olyan jól alakul köztetek.

Ezt akarod?

- Nem, dehogy.

-Jól van. Nyugodj meg. Higgadj le. Minden rendben lesz. Anyának igaza

volt.

- Oké.

- Mennem kell. Feltehetek még egy utolsó kérdést?

Ránéztem és bólintottam.

Anya ismét mélyített hangon beszélt, átment Deanbe.

- Szerinted jó így a hajam?

- Szia - feleltem.

- Mert van, amikor azt hiszem, jó, és van, amikor azt hiszem, lehetne jobb

- folytatta anya/Dean. Odébb löktem anyát a kanapén, és ismét

lefeküdtem.

- Nem várlak meg ébren.

- Például ma is azt gondoltam, bal oldal csúcs, jobb oldal kevésbé csúcs -

poénkodott anya/Dean, miközben felkelt a kanapéról.

Most már kénytelen voltam elmosolyodni.

- Szia! - ismételtem.

- Szia! - mondta anya, azzal felkapta a táskáját, és kiment az ajtón.

Mire odaértem Miss Patty stúdiójába. Paris már Miss Patty jógaóráját

figyelte. Madeline, Louise és Brad csak utánam érkezett.

- Mi ez, a Selyemgubó szereplőválogatása? - kérdezte Louise.

Paris a csoportot figyelte.

- Hol van Tristin? - tudakolta. - Azt mondta, veletek jön.

- O, itt van - mondta Madeline. - Csak beugrott Taylor boltjába.

Rémülten hátrafordultam.

- Micsoda?

- Cigit akar venni - magyarázta Louise. - Mintha nem lenne elég

egyértelmű számunkra, hogy Ő rossz fiú.

- ÖÖÖ... mindjárt jövök - mondtam. :

- Hová mész? - érdeklődött Paris.

- Egy perc és itt vagyok - vágtam rá, majd lerohantam a lépcsőn.

Elfutottam a boltig, de éppen akkor értem oda, amikor Tristin pénzt

dobott egy kiszakadt lisztes zacskóra, amit nyilvánvalóan direkt dobott el.

Úgy láttam, Dean épp arra készül, hogy megüsse Tristint, amikor

berohantam, és kivonszoltam Deant az utcára.

-Jól van! Kijöttem! - dühöngött Dean.

- Borzasztóan sajnálom, hogy nem mondtam el korábban, de... Tristin...

- ... ő játssza Rómeót, te meg Júliát, igen, hallottam.

- De eleinte nem is volt a csoportunkban, és senki nem is akarta őt, aztán

Paris áthelyezte ide a próbákat, de ez csak ma történt, és nem volt időm

elmondani.

- Te meg Tristin elég gyakran köttök ki egymás mellett abban az

iskolában.

- De ez csak egy feladat. Ennyi. Semmi több.

- Te meg Tristin játsszatok Rómeót és Júliát. Kiváló. Igazán nagyszerű.

- Tudod, hogy nem élvezem.

- Ó, igen. Én sem élvezem. Nagyon nem élvezem.

- Előadjuk a felvonást vasárnap, és azzal vége. Aztán visszatérhetünk oda,

hogy Tristin? Kicsoda? Ne haragudj, de nem ismerek semmilyen Tristint.

- Biztos arra a fiúra célzói, akit rejtélyes körülmények között megfojtottak

egy köténnyel a vegyesboltban - tette hozzá Dean.

- Hallottam róla. Borzasztó. Állítólag drogos volt. Dean hangyányit

elmosolyodott.

- Kérlek, ne haragudj rám! Sajnálom. Nagyon, nagyon sajnálom.

-Mit sajnálsz? Nem te döntöttél úgy, hogy ezt együtt csinálod vele.

- Nem, nem én.

- Akkor meg miért kérsz bocsánatot? Egy pillanatig csak meredtem rá.

Nem mondhattam el neki, miért kérek bocsánatot.

-Azért... - kezdtem -, mert nem beszéltem neked a próbáról. És mert a No

Doubt a U2val turnézik. Tudom, hogy borzasztóan csalódtál Bonóban.

Dean elvigyorodott.

- Na jó, és mikor lesz ennek vége?

- Vasárnap - válaszoltam.

- Oké - mondta, majd fölém hajolt, és megcsókolt. -Járok egyet a

háztömb körül, addig... addig tüntesd el az üzletből.]

- Máris - ígértem. Dean elsétált, én pedig bűntudatosan néztem utána egy

darabig. Aztán visszamentem a boltba Tristinhez.

A próba után beugrottam Luke-hoz vacsorázni. Az asztalnál ültem, és

Alex de Tocquevill Az amerikai demokrácia című könyvét olvastam,

hamburgert és chilis sült krumplit ettem, amikor megérkezett anya, aki

még mindig a randijára kiválasztott ruhát viselte.

- O, hála az égnek, hogy rendeltél, éhen halok! - ült le mellém.

- Te mit keresel itt? Úgy volt, hogy vacsorázni mentek.

- El is mentünk vacsorázni - közölte, és csipegetni kezdett a sült

krumplimból.

- Akkor miért eszed az enyémet?

- Mert elvitt arra az édibédi kis helyre, a Miranie-be.Nagyon menő. Nagyon

sikkes. És nagyon kicsik az adagok.

- Na és hogy ment?

-Hát... :

-Aáá...

- Tudod, beszélgettünk közös érdeklődési körről, aztán kihozták a salátát.

- Nem lelki társ?

- Még sosem látta a Pusszantlak, drágámat.

- Kétségtelenül nem lelki társ - állapítottam meg, villámat a krumplimba

szúrva. Anya tovább mesélt arról, mi mindenben nem hasonlítanak

egymásra a pasassal, de hozzátette, Örült, hogy elment a randira.

- Tényleg?

- Igen - felelte mosolyogva. - Jó volt elegánsan felöltözni, jó volt, hogy

egy frissen mosdott férfi kinyitja nekem az ajtót, de a legjobb az

egészben, hogy egyáltalán nem görcsöltünk. Nevettünk, búcsúzóul

megöleltük egymást, soha többé nem találkozom vele, de szentül hiszem,

hogy a burritós magánszámom továbbra is nagy siker marad. Abszolút

laza randi volt. Jelentem, hogy ezennel laza-randizó lettem.

- Ez nagyszerű! Meg is ünnepeljük, méghozzá úgy, hogy kapsz egy egész

tányér sült krumplit, ami csak a tiéd. - Anya még egy pár krumplit ellopott

az én tányéromról, amikor odaszóltam Luke-nak:

- Luke, kaphatnánk még egy kört?

- Egy pillanat! - kiáltott vissza.

- Na, mesélj a próbáról - kérte anya, miközben kikapta a kezemből az

üdítőmet, hogy leöblítse a sült krumplit.

- Elég húzós volt a kezdet, és Louise úgy játszik, mintha ő lenne a pap a

Madonna-videoklipben, de a végére feleannyira sem voltunk rosszak.

-Jó,jó - mosolygott rám anya.

- Dean Összefutott Tristinnel.

- Rossz, rossz!

- Nem érdekes, vérengzés nélkül szétválasztottam őket, és mindent

elmagyaráztam Deannek...

- Mindent elmagyaráztál Deannek? - bátorított anya.

- Elmondtam neki, hogy Tristin eredetileg nem volt a csoportunk tagja és

hogy Paris az utolsó pillanatban tette át a próbákat Miss Pattyhez, és hogy

Dean csak ezért nem tudott róla.

-Ja, úgy mindent.

- De Dean most már megnyugodott.

- Megnyugodott?

-Megnyugodott.

Luke kihozta az újabb tányér chilis krumplit, és letette anya elé.

- Hamburgert is kérsz?

- Nem, majd megeszem Roryénak a felét - válaszolta anya.

- Hamburgert is kér - könyörögtem.

- Hogy ki vagy rittyentve -jegyezte meg Luke.

-Igazán? Pedig én lazának érzem magam - mondta anya. Rám mosolygott,

én pedig elnevettem magam.

Luke megrázta a fejét. Hozzászokott már, hogy nem tud kiigazodni

rajtunk, aztán a pult mögé ment, hogy elkészítse a hamburgert. Az ajtón

megszólalt a csengő, és belépett Dean.

- Sziasztok! - köszönt, és odajött az asztalunkhoz.

- Szia. Most végeztél a melóval?

-Ja.

- Szia, Dean! Kérsz egy kis krumplit? - kérdezte anya.

- Nem - felelte. - Most indulok haza vacsorázni. Anvjj csirkét sütött, és

félretett egy adagot. Anya lenyűgözve meredt rá.

-Ja, hogy neked olyan fŐzős mamád van!

- Ez olyan jó - tettem hozzá.

- Lehet, hogy tud csirkét sütni, de vajon jár laza randira? - tudakolta

büszkén anya.

- Remélem nem. Férjnél van - világosítottam fel.

- Tudni akarom, mi a fenéről beszéltek? - értetlenkedett Dean.

- Nem - felelte Luke, amint a mögöttünk lévő asztalhoz ment.

- Anya ma este laza randizó lett - magyaráztam.

- Akkor gratulálok! - bólintott elismerően Dean.

- Köszönöm. Nagyon szépen köszönöm - válaszolt elégedetten anya,

mintha legalábbis ez valami érdem lenne.

- Csak meg akartam kérdezni, holnap hánykor kezdődik a próba - fordult

hozzám Dean.

- Ötkor. Miért? - érdeklődtem.

- Csak mert szabad estém van, és gondoltam, elmegyek és megnézem.

- Mit nézel meg?

-Téged.

- Amint mit csinálok?

- Próbálsz.

- O. - Anyára pillantottam. - Dean, szerintem állatira unnád a próbát.

- így van - szólt közbe anya. - Én már attól kétszer bealudtam, hogy

beszélni kezdett a próbáról.

- Én nem unnám - erősködött Dean.

- De még meg se tanultuk a szöveget. Elég, ha vasárnap eljössz.

- Jó ötlet. Elvégre a vasárnap a pihenés napja. És ezt is fogod tenni.

Pihensz. Mert aaaaannyira unalmas! -mondta anya.

-Anya...

- Nem a te hibád. Nem te írtad azt a nyamvadt drámát.

- Akkor elmegyek vasárnap is - makacskodott Dean.

- Jó, de ha eljössz vasárnap is, addigra már tudni fogod a poént -

próbáltam érvelni.

- Micsoda? Mintha nem tudnám, hogy végződik.

-Oké, Dean, figyelj...

- Rory, ne csináld. Leülök a hátsó sorban, te meghalsz, aztán hazakísérlek.

Nem nagy dolog, igaz?

-Igaz.

- Jó. Akkor holnap találkozunk.

- Igen - mondtam, mikor Dean felállt az asztaltól. -Az biztos.

Dean megcsókolt, aztán elköszönt anyától, és kiment az ajtón. Anya rám

nézett.

- Na ja. Megnyugodott.

Felsóhajtottam, és tovább ettem a hamburgeremet.

Úgy döntöttem, egyetlen lehetőségem, ha beszélek Tristinnel, ezért

másnap odamentem hozzá a suliban. A szekrényének támaszkodva dumált

Bowmannel és Duncannel, amikor rátaláltam. - Bocsáss meg, Tristin.

Beszélhetnék veled egy percre? - kérdeztem. Tristin a fiúkhoz fordult.

- Akkor később koccanunk, oké? - Duncan és Bowman eltűnt, Tristin

pedig visszafordult hozzám. - A tiéd vagyok.

- Valami komoly dologról akarok beszélni veled.

- Komolyról. Hmm. Kíváncsivá tettél - mondta Tristin, miközben kinyitotta

a szekrényét, és kivett belőle néhány könyvet.

- Dean eljön ma este a próbára - közöltem vele.

- Azta. Biztos, hogy van, aki helyettesítse? Mi van, ha megrohanják a

boltot babkonzervért?

- Befognád csak Öt másodpercre? Légy szíves. Tristin fölemelte a kezét

jelezve, hogy egy szót sem szól. - Köszönöm. Tehát, mint mondtam, Dean

ma este

eljön a próbára, és szeretném, ha megígérnéd, hogy semmit nem mondasz

neki arról, ami történt.

-Mi történt?

-Azon a bulin.

- Azon a bulin?

- Tristin! Te meg én, Madeline buliján! - Tristin megvakarta a fejét,

láthatóan össze volt zavarodva. - Téged éppen lapátra tett Summer, és

éppen a zongoraszéken duzzogtál, amikor rád nyitottam, aztán leültem

melléd, beszélgettünk, és... csókolóztunk.

Tristin egy pillanatig a szemembe nézett.

-Az te voltál?

-Tessék?

-Akkoriban szőke voltál, ugye? Mert...

- Tudod, mit? Felejtsd el. - Azzal faképnél hagytam. Tristin utánam jött.

- Figyelj, Rory...- ütögette meg finoman a karomat. Megálltam, és

dühösen szembefordultam vele.

- Semmi értelme, hogy beszéljek veled! - fakadtam ki. - Tudtam jól, mégis

megpróbáltam. Többet nem fordul elő.

- Szeretnéd, ha nem mondanám el Deanaek, hogy csókolóztunk - mondta

Tristin komolyan.

- Pickering ezredes, végre megértette!

- Oké - felelte. - Ha ezt akarod. . .

- Ezt-jelentettem ki.

- Habár. . . így is, úgy is rá fog jönni - tette hozzá Tristin.

-Mi?

Hát elég nyilvánvaló lesz, hogy nem először csináljuk. Én jó színész

vagyok, de ezt a szenvedélyt nem tudom eltitkolni.

- Nézd, Dean és köztem mostanában nagyon jól alakulnak a dolgok, és

nem szeretném, ha ezt bármi is tönkretenné. Főleg nem olyasmi, ami

egyáltalán semmit nem jelentett nekem, sőt, azt kívánom, bárcsak soha ne

történt volna meg!

Tristin egy pillanatig csak meredt rám.

- Szóval jól alakulnak a dolgaitok, mi?

-Igen, jól.

- Szuper - kurjantotta vidáman. - Az király. - Azzal megfordult, és

visszaindult a szekrényéhez. Hirtelen ráébredtem, hogy ezzel a

kijelentéssel talán megbántottam, ezért utánamentem.

- Szóval... - kezdtem, miközben Tristin kinyitotta a szekrényét és

visszarakta a könyveit. -Azokat az előbb vetted ki - mondtam, amikor

becsukta a szekrényt.

- Meggondoltam magam - vágta rá nyersen.

- Minden oké? - kérdeztem.

- Igen, azt hiszem, valahogy kiheverem ezt a szépen alakuló románcot

közted és a boltos fiú között.

- Sok mindenen mentél keresztül az utóbbi időben, ugye?

- Hogy érted?

- Csak... tudod, ez az autóügy, a felfüggesztés., túl sok a dráma.

- Könnyen elunom magam.

- Szerintem nem vall rád.

- Mert annyira ismersz, mi?

-Azt tudom, hogy idétlen diákcsínyekért nem szokás felfüggeszteni

valakit.

-Azelőtt is voltak balhéim, mielőtt megismertem Duncant és Bowmant,

oké?

- Ha voltak is, nem buktál le.

Tristin a távolba nézett, de nem válaszolt.

- Mostanában sokszor kapnak el - folytattam.

- Ezzel mire célzói?

-Arra, hogy talán Duncan és Bowman nem a legjobb társaság, akikkel

együtt lóghatsz. Ők nem olyan okosak, mint te, Tristin. Nincs annyi

vesztenivalójuk, mint neked. Ők.. .

- Na jó, lelépek, mielőtt Összeölelkeznénk. - Azzal Tristin elindult.

Becsengettek a következő órára. - Es kérdezd meg a barátodat, mikor

lehet beváltam a kuponokat - szólt vissza a válla fölött. Csüggedten

bámultam utána.

Megpróbáltam kiverni a dolgot a fejemből, de nem sikerült. A próba

vészesen közeledett, én meg előre rettegtem tőle. Anyával a kávézóban

találkoztam, de mire megérkezett a hamburgerem, elment az étvágyam,

ezért a tányért érintetlenül hagytam a pulton.

- Sajnálod a hamburgert? - kérdezte anya.

- Nem vagyok éhes - feleltem.

- Drágám, muszáj enned. Néhány óra múlva megölöd magad. Ahhoz erő

kell.

-Haha.

- Lehet, fiogy Dean el se megy ma este - próbált felvidítani anya.

- Ó, tutira ott lesz. Nincs annyi kamionrali a világon, amennyiért kihagyná

az esti próbát Miss Pattynél.

Csilingelve kinyílt a kávézó ajtaja, és egy idősebb nő meg egy

idősebb férfi kíséretében belépett egy fiatal srác, aki farmert,

baseballsapkát és a dzseki alatt egy South Park pólót viselt. Odajöttek a

pulthoz, közvetlenül mellénk.

- Na jó, elég - szólt anya. - Ma délután intenzív vásárlásterápiába

kezdünk, hogy kigyógyulj ebből a letargiából.

- Kösz, nem.

- De komolyan. Felvirradt a nap, amikor végre megszerezzük a Pindur

Pandúrok felespoharakat.

- Nem lehet. Megígértem Lane-nek, hogy segítek neki ruhát választani.

- Lorelai? - szólt a pultnál álló srác anyához. Anya a hang irányába fordult.

-Igen?

- Tényleg te vagy az? - kérdezte, majd az idősebb házaspárhoz fordult. -

Ez itt Lorelai. ő az a lány, akiről meséltem.

- Ja, Paul! - ismerte fel végül anya a srácot. - Ne haragudj, de nem

ismertelek meg a sapkában.

- Na ja - vigyorgott szélesen Paul.

- Hát te hogy kerülsz ide? - érdeklődött anya.

- Iszom egy kávét - válaszolta Paul.

- Stars Hollow-ban?

- Valamelyik este annyit beszéltél a városról, főleg Luke kávézójáról,

hogy... anyám él-hal a kávéért, gondoltam, elhozom őket ide reggelizni.

- Valamelyik este? - kérdeztem halkan.

- Igen - fordult felém anya. - Paul egy barátom, arról a bizonyos laza

szerda estéről.

- Óóóó! - döbbentem meg, miután rájöttem, hogy anya ezzel a sráccal

randizott. Jóságos ég, kinézett vagy tizenkét évesnek!

Anya bemutatott Paulnak, aki bemutatott minket a szüleinek.

- Rendelnének? - szólt közbe türelmetlenül Luke.

- Luke... - mondta Paul. - Maga Luke? - Anya felé fordult. - Csak nem ő

Luke?

- De. Ő Luke - erősítette meg anya.

- Uramatyám! Anyu, apu, ez itt Luke!

- Nagyon sokat hallottunk már magáról! - szólalt meg Paul anyja.

- Az a Rachel szégyellhetne magát -jelentette ki Paul apja.

- Ki a franc ez a három ember? - kérdezte Luke anyától.

- ÖÖÖ. . . Paul egy barátom - magyarázta anya. - Az üzleti iskolából.

- Igen, valamelyik este randiztunk, és Lorelai mesélt egy-két emberről a

városban, beleértve magát is, úgyhogy Örülök, hogy megismerhetem -

hadarta Paul izgatottan.

-Ja - morogta Luke.

- ÖÖÖ... akkor... három kávét kérek elvitelre. Luke nekilátott elkészíteni a

kávékat, en pedig anyára vigyorogtam.

- Mi olyan vicces? - kérdezte. ;

- Semmi - válaszoltam.

- Nem mosolyogsz csak úgy, ok nélkül.

- Vidám ember vagyok.

Paul kávéval a kezében felénk fordult.

- Nekem most rohannom kell. Anyu be akar nézni egy-két antikvitás

üzletbe. Úgyhogy Örülök, hogy találkoztunk. Viszlát a suliban, Lorelai.

Elköszöntünk egymástól, Paul és a szülei kimentek a kávézóból. Anya rám

nézett.

- Mi van?

- Semmi - válaszoltam, és igyekeztem nem a képébe nevetni.

- Halljam!

- Mindig is szerettem volna egy Öcsikét - nyögtem ki vihogva.

- Aznap este idősebbnek tűnt - védekezett anya.

- Mégis mennyivel idősebbnek nézhetett ki?

- Sokkal. Ennél kicsit szedett-vedettebb szokott lenni, és a baseballsapka

eltakarta a mókás frizuráját.

- Biztos jojó meg nyalóka volt a kezében, és propelleres sapi a fején.

- A húszas éveiben jár.

- Nagyon jó fiú lehetett, ha a szülei magukkal vitték

kávézni -jegyeztem meg továbbra is nevetve. - Fogadok, hogy később

pónilovagolni is elengedik.

- Na jó, nem úgy volt, hogy Lane-nek segítesz? Felálltam a bárszékről, és

adtam egy puszit anyának.

- Kösz, hogy felvidítottál. - Hirtelen rám tört az éhség, így felkaptam a

hamburgeremet, és kisétáltam a kávézóból.

ígéretéhez híven megjelent Dean, és a falnak támaszkodva figyelte a

próbát. Az asztalon feküdtem, halottnak tettettem magam, Tristin pedig

mellettem állt, kezében a méreggel teli fiola. Paris közvetlenül előttünk,

Madeline, Louise és Brad a nézőtéren foglalt helyet.

- Szerelmemért! - mondta Rómeóként Tristin, és felhajtotta az üvegcse

tartalmát. - O, derék vegyész! Mily gyors a mérged! - Fölém hajolva egy

pillanatnyi szünetet tartott, majd leállította a próbát, mert elfelejtette a

szöveget.

- így hát csókkal halok meg - mondta türelmetlenül Paris. - Hogy nem

lehet ezt megjegyezni?

- így hát csókkal halok meg. Tényleg. És akkor megcsókolom, ugye?

- Igen! Azt mondod, „így hát csókkal halok meg", aztán megcsókolod és

meghalsz! - utasította Paris.

Tristin elnézett Paris fölött, és pimaszul rávigyorgott Deanre.

- Mit mosolyogsz? - kérdezte Paris. - Azt hiszed, ez vicc? Holnap van az

előadás!

-Nahát, holnap! - kiáltott fel meglepődést színlelve Tristin. - Úristen,

eddig csak negyvenhétszer mondtad, de csak most fogtam fel.

- Figyelmeztettelek, hogy nem fogok miattad megbukni! Seperc alatt

lecseréllek Bradre!

- O, édes istenem, csak ezt ne! - sóhajtott fel idegesen Brad.

- Nem érhetnénk a jelenet végére? - indítványoztam, még mindig

vízszintesen.

- Légyszi! - szólt közbe Madeline.

-Jó - egyezett bele Paris. - De ha még egyszer azt ordítod, hogy „szöveg",

kiváglak. -Aztán Bradhez fordult. - Kezdj el tanulni!

Brad gyorsan felkapta a példányát, és hozzálátott a magoláshoz.

Folytattuk a próbát.

- O, derék vegyész! Mily gyors a mérged, így hát csókkal halok meg. -

Tristin/Rómeó fölém hajolt, hogy megcsókoljon, majd Deanre pillantott, és

dolgavégezetlenül felegyenesedett.

- Mi van? - Őrjöngött Paris.

- Csak az, hogy mivel ez lesz az utolsó csókunk, meg minden, eszembe

jutott az első csók. Tudod, azon a bulin - mélázott el Tristin.

Felültem.

-Micsoda?!

- Feküdj vissza! - utasított Paris. - Halott vagy!

- Akárcsak mi - dünnyögte Louise. Tristin felém fordult.

- Emlékszel arra a csókra... az első felvonásban, Capuleték álarcos bálján?

- Mi van vele? - kérdezte Paris ingerülten.

- Csak próbálok felidézni valamit, ami olyan különlegessé teszi ezt a

csókot, mint amilyen az volt.

-Tristin! - figyelmeztettem.

-Azt hittem, Júlia elsírja magát.

- Mi van? - kérdeztem megrökönyödve.

-Ö halott! Halott vagy! Feküdj le! - toporzékolt Paris.

- De ez benne a szép. Senki nem várja tőle,hogy sírjon - magyarázta

Tristin.

- Én várnám - vetette közbe Dean.

-Fura, hogy épp te mondod ezt - mutatott Tristin Deanre.

Gyorsan felpattantam.

- öt perc szünetet kérek.

- Tudjátok, mit? Tartsunk Öt perc szünetet! így viszont bármilyen

programot is szerveztetek estére, lemondhatjátok, mert itt maradunk

egészen addig, amíg rendesen meg nem csináljuk a jelenetet - mondta

Paris, azzal kiviharzott Miss Patty stúdiójából. Madeline követte. Louise

elővette a mobilját, bepötyögött egy számot, aztán észrevette, hogy Brad

is a telefonjával bíbelődik.

- Te mégis ki a fenét hívnál fel? - kérdezte értetlenkedve BradtŐI, és

kiment a teremből.

Odamennem Deanhez, miközben Tristin félreállt, úgy tett, mint aki

szöveget tanul.

- Hihetetlen a srác - háborgott Dean.

- Dean, tényleg szeretném, ha elmennél - mondtam.

- Mi van?

- Holnap van az előadás, a jegyem Ötven százaléka, de ha itt állsz és

Tristint bámulod, az olyan, mint valami erőpróba vagy ilyesmi.

- Nem tetszik, ahogy szórakozik veled.

- Nekem se tetszik, de be kell fejeznünk a jelenetet, és nem tudjuk

befejezni a jelenetet, amíg itt állsz, úgyhogy... kérlek, Dean!

Dean dühösen felsóhajtott.

-Jól van. Majd hívj fel.

Lehajolt, hogy megcsókoljon, de fél szemét rajta tartotta Tristinen, aztán

kiment az ajtón.

- Észrevettem, hogy nem sírtál, mikor megcsókoltad- mondta Tristin,

ahogy elsétált előttem. - Kezdek elbizonytalanodni. Felé fordultam:

- Neked meg mi bajod? - dühöngtem.

- Hú! Azt hiszem, kómában jobban tetszel.

-Azt ígérted, nem mondasz neki semmit!

- Mondtam én ilyet?

- Eléred, hogy senki ne legyen kedves veled! Nem csoda, hogy a mi

csoportunkhoz csatlakoztál! Bárki, aki megszenvedte már, hogy együtt

járjon veled, tapasztalatból tudja, hogy jobb, ha elkerül!

Ekkor megszólalt Tristin csipogója. Megnézte, majd így szólt:

- Hű, igazán szívesen hallgatnám az elemzésedet arról, mennyire

szánalmas vagyok. De sajnos találkoznom kell pár barátommal. - Tristin

belebújt a dzsekijébe, és elindult kifelé, amikor Paris tűnt fel a hátam

mögött.

- Te meg hová mész? Ez meg hová megy? - kérdezte, majd elrohant, hogy

visszahozza Tristint. - Még nem végeztünk! Hé! Én vagyok a rendező!

Tristin!

Brad Paris nyomába eredt.

-Tristin! - kiáltotta. - Gyere vissza! Kérlek! ; Némán meredtem az ajtóra.

Ez meg hogy történhetett?

Tizenkettedik fejezet

Anya, Sookie, Lane meg Dean a terem hátsó részén ácsorogtak, és nézték

a második felvonás erkélyjelenetét, amit egy Barlanglakó Rómeó és egy

Barlanglakó Júlia adott elő. Odaszaladtam hozzájuk teljes Júlia jelmezben,

korhű fejdísszel, meg minden.

- O, nézzenek oda, szakasztott olyan vagy, mint egy hercegnő! - mondta

Sookie büszkén. - Hát nem úgy néz ki, mint egy hercegnő?

-De - helyeselt Dean -, gyönyörű.

-A ruha anya műve - szerénykedtem.

- Nem beszélve a benne lévő gyerekről - tette hozzá anya.

- Pfuj, de gusztustalan vagy! - nyafogtam.

- Csak megjegyeztem - szólt anya.

- Kezdek ideges lenni - vallottam be.

- O, isteni leszel! - biztatott Lane. . Mögöttünk élénk mozgolódás

támadt.

-Azt hiszem, kezdődik a harmadik felvonás -mondtam Lane-nek.

-Henry jön! - kiáltott izgatottan Lane. - Hogy nézek ki?

- Tarts telefont az arcodhoz, hogy felismerjen -javasoltam neki. Lane rám

mosolygott.

- Szia!

Elrohant, átfurakodott a tömegen, ekkor megjelent

Paris, és megragadta a karomat.

- Szükségem van rád! - Azzal kivonszolt a folyosóra. - Nincs itt! -

őrjöngött.

- Ki nincs itt? - kérdeztem.

-Tristin! Már mindenhol kerestem! Felhívtam otthon! A mobilján. Felhívtam

a három csajt, akivel jár.

- Paris, nyugodj meg. Szembefordult velem.

- Figyelsz te rám? Tristin nincs itt! Húsz perc múlva mi jövünk, és nincs

Rómeónk! Meg fogunk bukni!

- Nem fogunk megbukni.

- Gondolod, a Harvardra felvesznek olyanokat, akik megbuknak

Shakespeare-bŐI? Nem vesznek fel! A pontos számadatokat nem ismerem,

vagy ilyesmi, de biztosan merem állítani, hogy aki megbukik Shakespeare-

bŐI, az nem kerül be a Harvardra!

- Oké, lehet, hogy kint van az egyik mosdóban, és cigizik.

-Jó Ötlet - mondta Paris. - Te nézd meg a keleti férfivécéket, én

megnézem a nyugatiakat!

Paris elindult az egyik irányba, én a másikba. Pár perccel később az épület

másik szárnyában futottunk Össze, Tristin nélkül. Paris még jobban

felhúzta magát, mint az előbb.

- Tudtam, hogy ez lesz belőle! De senki sem hallgatott rám! Mindenki csak

azzal jött, „legyen Tristin Rómeó, Ö annyira szexi"!

-Mi a helyzet Braddel? - kérdeztem, miközben a Nagy Csarnok felé

indultunk.

- Iskolát váltott - közölte Paris. Befordultunk a sarkon, és egyszer csak

előttünk állt Tristin.

- Te meg hol voltál? - tajtékzott Paris. -Át kell Öltöznöd! Tíz perc múlva m

következünk!

- Nem lehet - felelte Tristin.

- Micsoda? - döbbent meg Paris.

-Az a helyzet, hogy apám kivett a suliból. O... -Tristin tovább magyarázta

volna, ám Paris nem volt kíváncsi a részletekre. Egy szempillantás alatt

eltűnt a sarkon. - Es most Paris nem Örül - fejezte be Tristin.

- Hogy érted, hogy kivett a suliból? - kérdeztem. -Mi történt?

- Semmi. Csak kibukott az Öreg, ez minden.

- Mégis min? Tristin. Kérlek! Mondd el!

- Bajba keveredtem.

- Bajba... te meg...

- Én meg Duncan és Bowman. Bowman apjának van egy széfje...- vallotta

be vonakodva Tristin.

-Jaj, ne!

- Bowmannél volt a kulcs, elvileg semmi gond nem lett volna, csak hát

megszólalt az a hülye rejtett riasztó...

- Feltörtétek Bowman apjának a széfjét? - arcomra kiült a mélységes

undor.

Igen.

-Hülyék!

- Igen - ismételte halkan.

- De még mindig bocsánatot kérhetsz, nem? Visszaadhatod a pénzt, és

megmagyarázhatod azzal, hogy, sajnálod, nagyon rossz passzban vagy.

- Én tettem. Én törtem fel a széfet.

- De miért csináltad?

- Fogalmam sincs. Azt hiszem, ezen majd agyaihatok a katonai iskolában.

- Katonai iskolában?

- A rendőrség megengedte, hogy a szüleink intézzék el a dolgot, az én

esetemben ez katonai iskolát jelent Észak-Karolinában.

- Nem tudom, mit mondjak.

- Képzelem, mennyire megkönnyebbültél, most, hogy tudod, hamarosan

elmegyek. Egy pillanatig csak néztem rá.

- Nagyon sajnálom - mondtam komolyan.

- Nagyfiú vagyok - felelte ezúttal egészen Őszintén - Kibírom.

- Es már nem tehetsz...

- Nem. Apám képes volt Fijiről hazajönni,és onnan a világ minden

kincséért sem jönne haza. Egy férfi jelent meg a folyosó végén.

- Tristin! - szólt. - Indulás.

-Mennem kell - mondta Tristin. Finoman felém hajolt. - Most... adnék egy

búcsúcsókot, de... - fejével az ajtó felé intett - a barátod figyel.

Hátrapillantottam, és észrevettem, hogy Dean követi Tristin minden

mozdulatát. Újra felém fordult.

- Vigyázz magadra! - Egy másodpercre elhallgatott, elmosolyodott, majd

hozzátette: - Mária.

Én is elmosolyodtam. Végignéztem, amint az apjával együtt elvonul.

Igazság szerint szomorú volt, hogy így kellett látnom.

Ekkor Paris tűnt fel, Rómeónak öltözve.

- Te meg mit ácsorogsz itt? Nyomás! És azt ajánlom, szopogass el egy

mentolos cukorkát! - Követtem Parist a Nagy Csarnokba, ahol előadtuk az

Ötödik felvonást. A nehézségek ellenére végül is jól sikerült, így egyelőre

nem forgott veszélyben a Harvard sem.

Óriási megkönnyebbülés Öntött el, mikor túl voltunk rajta, és kirohantam a

ruhatárba anyához meg Sookie-hoz. Összeszedtük Deant és Lane-t, majd

visszaindultunk Stars Hollow-ba. Lane-nek haza kellett mennie, de anya,

Sookie, Dean meg én beültünk a kávézóba ünnepelni.

- Figyu, Parisszel tényleg csókolóztatok vagy ez csak olyan színpadi dolog

volt? - kíváncsiskodott Dean, amikor beléptünk Luke-hoz.

- Egy hölgy sosem számol be a csókjairól - mondtam. Leültünk egy

asztalhoz, anya pedig odament a pulthoz, hogy megrendelje az ünnepi

hamburgereket és chilis krumplikat. Rajtunk kívül nem volt más a

kávézóban, így pár perccel később anya meggyőzte Luke-ot, hogy üljön le

közénk. Úgy látszott, rövid időre még Jess is elfelejtette, hogy gyűlöli a

világot, és pitét hozott nekünk, mielőtt eltűnt volna az emeleten.

Hamarosan odafontről megszólalt a Cardigans Lovefool című száma, és

betöltötte a kávézót. Luke felállt, hogy rászóljon Jessre, de anya

visszafogta, és megkérte, hogy hozzon még teát. Aztán meghallottuk a

Carbage Crush című dalát, és rájöttünk, hogy Jess a Rómeó és Júliájának

betétdalait játssza. Ezután következett a The Butthole Surferstől a

Whatever (I Had a Dream), majd Összeszedtük a cuccainkat, jó éjt

kívántunk egymásnak, és elindultunk kifelé. Luke bezárta az ajtót, ám én

még hallottam, amint Jess elindítja az est utolsó dalát, a Vandalstól a So

Long, Farewellt, ami már nem hangzott el a filmen. A zene bömbölt Luke

lakásának ablakán át, mi pedig hazafelé vettük az irányt. Nem tudtam

szabadulni attól a furcsa gondolattól, hogy szórakoztat ez a maga

nemében durva, olykor gorombának tűnő, de valahol mégiscsak érdekes

srác. Ez a frissen felfedezett érzés egészen megrémített. Lehet, hogy

titkon vonzódom az olyan rossz fiúkhoz, mint Jess? Majd kiderül...

VÉGE

Table of Contents

udvara.de