NNCL411-33Av2.0

T. O. TEAS

GYILKOSSÁG VÍZUM NÉLKÜL

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ
Felelős kiadó Jovánovics Miklós Szikra Lapnyomda (86-4329), Budapest, 1987 Felelős vezető Csöndes Zoltán vezérigazgató • Felelős szerkesztő Juhász István Műszaki vezető Sebestyén Lajos • A kötetet Fraunhoffer Péter tervezte • Kiadványszám 5625 • Megjelent 0,5 (A/5) ív terjedelemben, Primusz betűtípusból szedve
MA 5225
ISBN 963 14 1053 6
ISSN 0324-3117
Tótisz András, 1987 

– Bruno!!! Bruno!! Kifogtak egy hullát a vízből. Úgy néz ki, megölték.
Bruno felpattant a székből, és figyelmes arcot vágott.
– Nem lehet baleset?
– Ne reménykedj! Horzsolások vannak a hasán... majd az orvos elmondja, milyenek. 
– Jó... azonnal indulok.
A főnök kiment a szobából, és Bruno visszaroskadt a székre. Lenyúlt az íróasztala alatti ládába, és egy üveg Tuborgot húzott elő. – Horzsolások – morogta. Hátradőlve ivott, majd a telefon után nyúlt, és átkiabált a másik szobába.
– Jens, gyere át egy percre, kérlek.
 Jens Jörgensen egyetemista volt, akit a jogi karról a rendőrségre küldtek nyári gyakorlatra, ott pedig Bruno mellé rakták segédnek.
– Nézz utána, légy szíves, hogy jelentettek-e eltűnést az utóbbi időben. Kifogtak egy hullát a vízből.
– Férfi vagy nő?
– Nem tudom... Halló! – Intett Jensnek, hogy mehet, aztán a kagylót befogva utánakiabált. – Nézz utána mindkettőnek, aztán indulunk. Te vezetsz, mert én ittam.
 Jörgensen boldogan elügetett a nyilvántartóba, Bruno pedig leszólt a garázsba kocsiért. Kiitta a maradék sört, és elindult Jens után. A fiú jóindulatú kutyaarcán boldog mosollyal várta.
– Kettőt találtam. Egy kislányt, aki tegnapelőtt tűnt el a játszótérről, és egy magyar tudóst, aki egy konferenciára jött.
– Ez lesz az – vélte Bruno.
– Asztalos Bélának hívják – betűzte Jens az adatokat, amíg végigmentek a folyosón. – Negyvenkét éves, egy kollégájával érkezett három napja. Mindketten biológusok. Valamelyik dán intézettel dolgoznak ki közös kutatási tervet, és lesz egy konferencia is, ahol... hogy is hívják, Asztalosnak előadást kellett volna tartania.
– Ki jelentette be az eltűnést?
– Oscar Davidsen. Ö fogadta Asztalosékat a Biológiai Intézetnél.
– Oscar Davidsen – ismételte Bruno elmélázva. – De régen voltam ott. 
Így hívják Koppenhága leghíresebb szmörbrőd vendéglőjét, ahol – ahogy minden útikönyv leírja – több mint kétszázféle dán szendvics közül lehet válogatni. Egész grillcsirkéket, hús- és salátahegyeket halmoznak a vékony barna kenyérre... Persze véletlenül sem ott történik valami... Míg Bruno Hansen ezen mélázott, a riadókocsi keresztülvágott a városon a kikötő felé, ahol a rendőri dokkok is álltak. Jörgensen gyorsan és szemfülesen vezetett, de mint a dánok általában, udvariasan. A forgalom nem volt nagy, a fehér Opel nemsokára a tengerparton kanyarodott a rendőrségi dokk technikai épülete elé. Egyenesen a hullakamrába vezették őket. Már a holttestet is előkészítették, az asztalon feküdt letakarva. Mielőtt az orvos lehúzta volna a lepedőt, hogy szaktudásával elkápráztassa a rendőröket, Bruno gyorsan megszólalt.
– Találtak valami igazolványt nála?
– Útlevelet. Magyar biológus volt. Azt hittem, tudják.
Bruno Jenshez fordult. – A bejelentett eltűnés. Menj el, kérlek, és hozd ide a kollégáját, hogy biztosak lehessünk a dolgunkban. Keresd meg Davidsent, aki bejelentette az eltűnést, az megmondja, hol találod.
Jens boldogan ment, Bruno pedig megadta magát a sorsnak.
– A holttestet hajnaltájban találta meg egy vitorlás – magyarázta az orvos. – Egy kis jolléval kószált, amikor látta, hogy valami úszik a vízen. Amikor észrevette, hogy egy holttest, nem jött zavarba, rádobott egy mentőövet és egy kis bóját horgonnyal, aztán kijött a partra szólni a rendőröknek. Nyolc órakor hozta be a naszád a tetemet. Az előzőleg legalább fél napot, sőt úgy tizenöt-tizenhat órát is töltött a vízben, tehát tegnap délután négy-öt óra körül dobhatták bele.
– Miből gondolja, hogy beledobták? Miért nem esett vagy ugrott?
– Nem hiszem, hogy egy magyar biológus Koppenhágába jön megölni magát. És hogyan esett volna a vízbe, amikor mindegyik hajón van korlát? Ezt nézze meg. Szinte biztos, hogy egy hajó korlátja csinálta, amikor a szerencsétlen átbukfencezett.
Bruno megnézte, és nem látott semmi feltűnőt. Az orvos alig észrevehető piros csíkokra mutatott. – A tolla beakadhatott a korlátba, és amikor a továbblendülő test kiszakította, akkor csinálta ezeket a karcolásokat. El tudja képzelni? – Bruno buzgón bólogatott, és megpróbálta. A biológus egy hajó korlátjának dől, valaki mögé lép, és meglöki? Lenyomja a vállát? Megemeli a lábát? Igen, ez az. Sőt felrántja, így az áldozat valóban belebukfencezik a vízbe. Közben a tolla alig látható nyomokat hagy. Ki gondolna erre. Mert ő, Bruno Hansen ugyan nem...

Jens félóra múlva érkezett meg két férfi kíséretében.
– Davidsen úr – mutatott a magasabb, jól öltözött, pipázó alakra. Bruno kezet fogott vele, és Jens folytatta a bemutatást. – Szilágyi Gábor.
A férfi arcán mosoly futott keresztül dánul elhadart neve hallatára. Bruno vele is kezet fogott. – Beszél angolul? – kérdezte.
– Igen.
– Megkérem, jöjjön velem a másik szobába.
Elindult, és Szilágyi szó nélkül követte.
– Felismeri ezt az embert?
– Igen – mondta tompán a magyar. – A kollégám, Asztalos Béla. Együtt érkeztünk három nappal ezelőtt.
Kimentek a halottaskamrából, és leültek az előcsarnokban. Bruno az automatához lépett, és kivett egy szendvicset. Észre sem vette a többiek megrökönyödött pillantását.
– Mikor látta utoljára?
– Tegnap délután. Azt mondta, átmegy Malmőbe. Engem is hívott, de nekem nem volt kedvem hozzá, így aztán egyedül ment.
– Hány órakor?
– Négy-öt óra körül lehetett. Nem tudom pontosan, én előbb indultam el otthonról, mint ő, három óra körül. Sétálni mentem. Akkor Béla éppen fürdött.
– A malmöi út előtt?
– Igen.
– Azt sem tudja, mivel ment?
– Hajóval... gondolom, van itt kompjárat...
– Van – legyintett Bruno. – Csak éppen három is. Szóval, a kollégája elment Malmőbe, miután megfürdött négy-öt óra körül. Miből gondolja, hogy nem később?
– Mert amikor elmentem, azt mondta; hogy nemsokára ő is indul. Estére itthon akart lenni. Úgy beszéltük meg, hogy együtt vacsorázunk, és elmegyünk sétálni. Egy ideig vártam, aztán amikor nem érkezett meg, kimentem a kikötőbe megnézni, hogy mikor érkezik hajó Malmőből. Kiderült, hogy aznap már nem jön több. Nem tudtam, mit tegyek, még soha nem voltam Koppenhágában... Felhívtam Davidsen urat. Nem is tudom... talán azt gondoltam, hogy Béla oda ment. Persze nem volt ott, Davidsen úr sem tudta, hol van, de azt mondta, hogy várjunk, és ha reggelig nem érkezik meg, értesítjük a rendőrséget.
– Miért akart a barátja Malmőbe menni?
– Nem tudom.
– Valamit biztosan mondott?
– Olyan kedve volt. Azt mondta, hogy remek kirándulás lesz.
– És ön miért nem ment vele?
– Nekem nem volt kedvem. Én – mint mondtam – most vagyok először Koppenhágában, és úgy gondoltam, kihasználom az időt, és inkább a belvárosban csavargok. Béla már kétszer volt itt tavaly, jól ismerte a várost, neki biztos nagyobb élmény volt a malmöi út... illetve...
– Voltak a kollégájának itt ismerősei?.
– Nem tudok róla. Igaz, itt él a főnökünk volt felesége, de nem hiszem, hogy ez fontos lehet.
Bruno sem tudta, mit higgyen. A szendvicset leöblítette egy szörppel, aztán átmentek egy másik szobába. Szilágyinak azonosítani kellett az áldozat holmijait is. Egy asztalra szép rendben kirakták Asztalos Béla használati tárgyait, az öltönyt, amit viselt, zsebkendőt, fésűt, kétszáz dán koronát, az útlevele átázott roncsait... és egy törött Parker golyóstollat. Szilágyi komoran nézte.
– Igen, az ő holmija – mondta.
– Nem hiányzik valami?
– Mire gondol?
– Konkrétan semmire. Csak tudni szeretném, hogy volt-e valami, amit magánál hordott, ön is többször látta már, és most nincs itt. Például talizmán, vagy a felesége, gyerekei fényképe...
– Elvált ember volt.
Oscar Davidsen, a jó nevű biológus sem tudott többet segíteni. Elmondta, hogy két éve ismeri Asztalost, először Londonban találkoztak egy konferencián, ahol kiderült, hogy hasonló témában kutatnak, és Asztalos meghívta őt Budapestre. Egy hetet töltött ott a budapesti Biológiai Kutató Központ vendégeként. Aztán még kétszer találkoztak, amikor a magyar kutatók jöttek Dániába.
– Szilágyi akkor nem volt velük?
– Nem, akkor az intézet igazgatója jött Asztalossal, bizonyos Devényi László.
– Az ő felesége él Koppenhágában?
– Igen. A legutóbbi útjukon elkísérte a férjét, és itt maradt. Beleszeretett egy fiatalemberbe, és elvált.
Bruno ebben sem talált semmi különöset. Elbúcsúzott hát a biológusoktól, és visszaautózott a rendőrségre.
– Na, mit gondolsz? – kérdezte útközben Jörgensen.
– Tudjuk, kit öltek meg, és ez is valami. Most már csak az hiányzik, hogy ki és miért.
– És?
– Isten tudja. Miért ölnek meg nálunk egy magyar biológust? Miért pont őt? Miért épp Koppenhágában? Meg kell tudni, kikkel volt itt kapcsolatban, kikkel lakott egy szállodában, milyen ember volt? Az, hogy magyar volt és biológus, kevés. Fogalmunk nincs, milyen Magyarország és milyen emberek a biológusok.
– Gondolom, olyanok, mint mindenki más.
Bruno legyintett. – Hogy kereshet egy ilyen kutató Magyarországon? Lehet, hogy csempészett valamit?
– És hogyan akarod megismerni?
– Először is telexezek Magyarországra, és adatokat kérek Asztalosról. Azután elmegyek a szállodába, és körülnézek egy kicsit. Hol lakott?
– A Hotel Cityben, néhány saroknyira a malmői járattól, a Peder Skramsgadén.
Bekanyarodtak a rendőrség udvarára. Néhány perc múlva Bruno leült az íróasztalához, hogy megfogalmazza a telex szövegét, úgy, hogy az rövid legyen, de érthető. Kínban volt. Kinek címezze az üzenetet? Hogyan kezdje? Uram? Kedves elvtársak? Írja azt, hogy Tisztelt Kolléga? Bár nem szerette ezt a stílust, végül úgy döntött, hogy elhagyja a megszólítást, és rögtön a lényegre tér. “Értesítjük Önöket, hogy Asztalos Béla magyar állampolgár, aki e hó tizenkettedikén érkezett Koppenhágába, gyilkosság áldozata lett." Igen, ez jó lesz. Elégedetten nyúlt az asztal alá a tuborgos üvegért. Nagyot kortyolt a sörből, és folytatta az írást. Érdeklődött Asztalos és Szilágyi családi körülményei, vagyoni helyzete, előélete után, megkérdezte, hogy tudnak-e a magyar rendőrök valami tanácsot, kiindulópontot adni a nyomozáshoz, van-e esetleg konkrét gyanújuk. Amikor befejezte a fogalmazást, bement a főnökéhez, és megmutatta neki a levelet. Nem mintha anélkül nem küldhette volna el... de ez volt a szokás. Dolgozzon a főnök is valamit. Christensen magas, szikár, jól öltözött, lófejű ember volt. Pipázott. Nem azért, mert a detektívet, hanem mert a dán úriembert nem tudta elképzelni enélkül. Elolvasta a fogalmazványt, és mosolygott. 
– Igazán szép volna tőlük, ha választelexben közölnék velünk, hogy ki a gyilkos, ahogy te kéred.
– Én csak arra gondoltam, hátha valami más ügyből kifolyólag...
– Persze még jobb lenne, ha telex helyett rögtön a tettest küldenék bilincsben, vagy ha csak annyit üzennek, hogy elfogták a gyilkost, ne is izgassuk magunkat.
Bruno mérges lett. – Ilyen levelet tudok írni! Így küldöm el!
– Miért ne? – csodálkozott Christensen.

A Peder Skramsgade nem volt messze a rendőrség épületétől. Körülbelül húsz perc kellemes séta volt. Az út a Slotsholmenen keresztül vezetett. Bruno szerette ezt a kis szigetet, amelyet teljesen elfoglalt névadója, a királyi palota. A Holmens Kanalon, majd a Holbergsgadén folytatta útját. Onnan jobbra kellett fordulni a 24 felé és máris meglátta a City Hotel épületét. A szálloda az olcsóbb, de kényelmes hotelek közé tartozott. Az előtérben cipőpucoló és italautomata, kis portáspult. Mögötte régimódi, kovácsoltvas ajtós felvonó. Bruno a portáshoz ment, és bemutatkozott. A középkorú férfi várakozással nézett rá.
– Lakik itt egy magyar vendég – mondta Bruno.
– Nem egy – helyesbített a portás.
– Akit Asztalos Bélának hívnak…
– Második emelet három – mondta a portás rövid gondolkodás után.
– Mit tud róla mondani?
– Nem sokat. Mit tudnék? Három nappal ezelőtt érkezett egy másik férfival, déltájban jöttek, és egy dán foglalt nekik előre szobát. Várjon csak! – Keresgélni kezdett az előtte fekvő könyvben. – Oscar Davidsennek hívják, mint a vendéglőt – tette hozzá. Bruno figyelmesen hallgatta, arcán mély érdeklődéssel. – Mit is mondhatnék még? Egyszer sem beszéltem vele.
– Az hogy lehet?
– Mindig a társa beszél. Ö kéri a kulcsot, ő rendel a pincérnél, akkor is ő szólt, amikor telefonálni akartak... akit maga kérdez, biztos nem beszél angolul.
– Most már nem, az biztos – morogta Bruno. – Megölték.
– Borzasztó – szörnyülködött a portás.
– Sokat segítene, ha tudnám, kivel találkoztak itt Koppenhágában.
– Davidsen úrral.
– És?
– Egyszer... ö... Asztalos úr telefonált innen. Tőlem kértek telefonkönyvet. A társa kérte el, de Asztalos úr telefonált, ebben biztos vagyok.
– Nem tudja, kinek?
– Honnan tudnám? – méltatlankodott a portás, és Bruno szomorúan belátta, hogy igaza van. Dán hotelportás nem hallgatódzik.
– És mit tud a szomszédairól? – próbálkozott más irányból. A portás újra lapozgatni kezdett a könyvben. – Egyik oldalon, a kettőben egy francia hölgy lakik, Christine Adroite-nak hívják.
– Szép név.
– Csúnya nő. A másik oldalon, a négyesben egy német házaspár, Schulte úr és a felesége szállt meg.
– Itt vannak most?
A portás a háta mögött levő táblára nézett. – Igen. Ők is, és a magyarok is.
– Magyarok?
– Igen. Igaz, ők a harmadikon laknak, de, gondoltam, talán érdekli.
– Köszönöm – hálálkodott Bruno. – Róluk mit tud?
– Tegnap érkeztek déltájban kocsival. Olcsó szobát kértek, azért vannak a harmadikon. Nem láttam, hogy találkoztak volna azzal a szerencsétlen emberrel. De ez nem jelent semmit, hiszen én csak ezt a kis előteret figyelem.
Bruno némi töprengés után a magyarokkal kezdte. A francia nőnek és a német házaspárnak üzenetet hagyott a portán, hogy beszélni szeretne velük, és ha mód van rá, ne menjenek el, amíg ő a magyarokkal diskurál. Fölment a díszes kis liften a harmadik emeletre, ahol a folyosó szögletében volt a hetes számú szoba. Kopogott, néhány másodperc múlva kinyílt az ajtó. Festett szőke hajú, harmincöt körüli nő nyitott ajtót. Kérdően nézett rá.
– Elnézést kérek, asszonyom, a zavarásért, a rendőrségtől jöttem, néhány kérdést szeretnék feltenni önöknek – kezdte Bruno angolul.
– Bite?
Németül már korántsem ment olyan folyékonyan. – Én vagyok koppenhágai rendőrség, és beszél...
– Tóni, gyere már! – kiabált a nő hátra a mosdó felé. – Itt van egy pasas, és németül akar valamit.
Bruno nem értette, hogy mit mond az asszony, de sejtette, hogy a férjét hívja. Kisvártatva megszólalt a vécélehúzó, és a férfi is megjelent:
– Bite – mondta ő is.
Időközben Bruno összeszedte német szókincsét. – Én vagyok dán rendőr – közölte. A házaspár továbbra is szótlanul állt az ajtóban. Nem hívták be, nem küldték el, nem válaszoltak. – Én akarok beszélni egy magyarról, a neve Asztalos Béla.
– Asztalos – ismételte a férfi. Gyors és izgatott beszélgetésbe kezdtek, aztán a nő elsietett a lépcső felé. Bruno és a férj továbbra is szótlanul álltak az ajtóban. Szerencsére nem kellett sokáig várni. A nő újra megjelent Szilágyi Gábor kíséretében.
– Sejtettem, hogy maga az – mondta a tudós.
– Kérdezze meg, legyen szíves, hogy bemehetnék-e?
Rövid beszélgetés után betessékelték. Elég nagy és világos szoba volt, két ággyal, asztallal, szekrénnyel. A magyar férfi leültette Brúnót, és egy bőröndből pálinkát vett elő.
– Jó magyar barackpálinka – mondta barátságosan.
– Hungarian apricot – fordított mogorván a biológus. Koccintottak, ittak, és a férfi újra töltött. Brúnónak elég volt az ital, jobbnak látta, ha gyorsan a tárgyra tér.
– Mondja el, kérem, hogy rendőr vagyok, és szeretnék néhány kérdést feltenni. Asztalos úr halálával kapcsolatban..
– Nincs sok értelme – fintorgott Szilágyi.
– Hátha mégis – mondta Bruno egy árnyalattal keményebben.
– Ne értsen félre – magyarázkodott a másik. – Nem akarom befolyásolni, csak... értse meg, nem szívesen magyarázkodnék ezeknek az embereknek, ön kihallgatja őket, utána pedig én nem tudok megszabadulni tőlük. Az áldozat szobatársa... mikor találnak még egy ilyen csemegét? Aztán valóban nem hiszem, hogy tudnának segíteni. Nem ismerték Bélát.
– Honnan tudja?
– Hogy honnan? – csodálkozott Szilágyi. – Nem is tudom. Miért ismerték volna? Magyarországon több mint tízmillió ember lakik. Igazán kicsi az esélye...
– Mint ahogy annak is, hogy egy magyar biológust Koppenhágában megöljenek.
– Hm... – Szilágyi a házaspárhoz fordult, és hosszas magyarázkodásba kezdett. Brúnónak ezalatt volt ideje szemügyre venni vendéglátóit. A férfi nem túl magas, de mégis elég nagydarab, vastag kezű, nem kisportolt, de szemmel láthatóan erős ember volt. Nagy, kétoldalt lelógó bajuszt viselt. Vadonatúj farmernadrág volt rajta, és egy pajzán feliratú és rajzú trikó, amelyet Koppenhágában több szaküzlet is árusít. A nő a csinos és a szép határán lehetett valamikor, és ezen a határon a mértéken felül adagolt kozmetikumok segítségével igyekezett átjutni. Ahogy múltak az évek, gyarapodhatott a festékréteg – mélázott Bruno. Szilágyi hangja riasztotta fel.
– Tessék, kérdezzen... elnézést, elfelejtettem a nevét...
– Hansen. Bruno Hansen. Kérdezze meg tőlük, kérem, hogy ismerték-e az ön kollégáját?
Szilágyinak le sem kellett fordítani a választ, a fejrázásból könnyű volt megérteni, hogy a “nem" szó és az utána következő méltatlankodó mondatok tagadást jelentenek.
– Valakit az önök intézetéből?
– Nem.
– Miért jöttek Dániába? 
– Turistaútra – fordított a biológus. 
– Mivel töltötték a tegnap délutánt?
– Akkor érkeztünk meg... 
– Déltájban vették ki a szobát.
– Hát utána elmentünk vásárolni. Nekem egy nadrágot, az asszony kapott egy ruhát, aztán néztünk csizmát neki, de az itt is elég drága, igaz, hogy tiszta bőr, de hát ki tudja megfizetni ennyi valutából... Találtunk egy autósboltot is a királyi palota környékén, ott néztem automata biztonsági övet a kocsiba, de még nem biztos, hogy megvesszük, mert láttam sztereó autómagnót... – Szilágyi arcán izzadságcseppek jelentek meg. Látszott, hogy nehezen tudja követni a fordítással az érdekes beszámolót.
– Hányadszor vannak Koppenhágában?
– Először – csodálkozott a bajuszos.
– Mi hamar kiismerjük magunkat mindenütt – mosolygott az asszony, és újra töltötte a poharakat.
– Köszönöm, de elég volt – szabadkozott Bruno, hiába.
– Ne sértsen meg minket – mosolygott az asszony. Nem sértette meg őket. Kóválygó fejjel hagyta el a szobát. Szilágyit maga után hívta. A folyosón megállt, a biológus kérdőn nézett rá. – Azért hívtam magammal, hogy megszabaduljon vendégszerető honfitársaitól – közölte. – Ezzel tartoztam magának.
Christine Adroite egy emelettel lejjebb lakott. Bruno hamar megtalálta a szobát, de egy kis ideig habozott, mielőtt bekopogott volna. Franciául ugyan valamivel jobban beszélt, mint németül, de korántsem olyan jól, hogy lefolytasson egy kihallgatást. Végül mégis rászánta magát. Vékony, fekete nő nyitott ajtót. Haja közepes hosszúságúra volt vágva, és nem is volt csúnya, illetve nem is lett volna csúnya, ha nincs az arcán valami furcsa, kemény, talán fanatikus kifejezés.
– Bonjour, Mademoiselle – köszönt Bruno udvariasan. Kábán a barackpálinkától, érezte, hogy remekül artikulál, és rájött, hogy a francia nyelv nem is olyan nehéz.
– Tessék, mit óhajt? – kérdezte a nő dánul. Rossz kiejtéssel, de meglehetősen folyékonyán.
– Jó napot kívánok – köszönt Bruno szinte sértődötten. – Bruno Hansen nyomozó vagyok a dán rendőrségtől.
– Tessék, mit óhajt?
– Néhány kérdést feltenni.
– Tessék.
– Lehet, hogy az egész szókincse ebből áll – morfondírozott Bruno. Mindenesetre folytatta. – Miért jött Dániába?
– A dán andragógiát szeretném tanulmányozni – mondta Adroite, a szeme felcsillant, arca ha nem is szépült meg, de kezdett élővé válni.
– Elnézést, mit szeretne tanulmányozni?
– A felnőttnevelést – válaszolta a francia nő sértődötten. – Ha nem tudná, az ön hazája élen jár a felnőttoktatásban.
– Igen, a népfőiskolák – szólt közbe gyorsan Bruno, hogy jóvátegye bűnét. – Gruntvig püspök.
A nő valamelyest megenyhült.
– Anélkül, hogy le akarnám becsülni a népfőiskolai hálózat jelentőségét, meg kell hogy mondjam, hogy a dán népművelés korántsem csak ebből áll. Széles körű és rugalmas intézményrendszert építettek ki a felnőttoktatás céljaira, és komoly elméleti munkát is folytatnak.
– És ön ezt szeretné tanulmányozni? 
– Természetesen.
– Járt már Dániában?
– Természetesen. Minden évben legalább egyszer eljövök. Folyamatában figyelem az itteni eredményeket, és összevetem az én hazai tapasztalataimmal.
– Értem – helyeselt Bruno, és úgy döntött, hogy itt csak pazarolja az idejét. A szakmai reflex tétette csak fel vele búcsúzás előtt a kérdést. – Megmondaná, hogy mit csinált tegnap délután?
– Miért ne mondanám meg? – csodálkozott a nő. – Kirándultam. Áthajókáztam Malmőbe.
– Egyedül?
– Miért, kivel mentem volna?
– Nem is tudom. Talán egy férfival... egy ilyen csinos nő! Talán valakivel a szállodából...
– A szállodából? Maga megőrült!
– Nem is találkozott senkivel a szomszédai közül?
– Nem ismerem őket. Nekem nem szokásom szállodákban ismerkedni. Tudom, hogy miket képzelnek a francia nőkről, de ez csak a múlt századi és századfordulós Párizs polgári bujaságának öröksége, semmi köze nincs a mai dolgozó francia nőkhöz.
– De feltételezem, találkozott a szomszédaival már a folyosón, a reggelinél, a liftben...
– Igen, találkoztam. Egyik oldalamon nem lakik senki, üres a szoba, a másik oldalon két férfi. Nem tudom, honnan jöttek, mit akarnak.
– És miért utazott Malmőbe?
– Olyan kedvem volt. Természetesen rendben van a svéd vízumom...
– Gondolom, Malmö is nagyon közművelt város... Mivel ment?
– Hajóval. Azzal a kishajóval, amelyik másfél óránként jár. Négy órakor mentem át, egy órát voltam Malmőben, és jöttem is vissza.
– Egy órára ment csak át?
– Igen. Miért ne? Hajókázni volt kedvem. Áthajókáztam és vissza, közben sétáltam egy órát.
– Hol volt útközben? A fedélzeten?
– Nem. Az étteremben üldögéltem. Kevesen mentek föl a fedélzetre, mert elég rossz idő volt.
– Nem látta véletlenül a hajón valamelyik szomszédját?
– Nem.
Bruno sóhajtott és elköszönt. A nőnek nyilvánvalóan igaza van. Miért ne hajókázhatna, ha kedve tartja? Miért is venné észre, ha a szomszédja azon a hajón utazik? Ha egyáltalán azon utazott. Vajon mit hoz még neki ez a nap a vendégszerető házaspár és a francia népművelő után? Schulte úr a második emelet négyben... nyilván azt sem tudta, hogy szomszédja is van, azt hitte, hogy egyedül lakik a szállodában... hogy mit is csinált tegnap délután?... mit csinált volna?... hajókázott... hogy látott-e valamit?... neki ugyan semmi köze nincs a más dolgához… de furcsának tartotta, hogy a hajóról beugráljanak a vízbe... náluk Németországban ez elképzelhetetlen. Hogy nem ugrott, hanem dobták? Szép kis ország... Egyszerűen nem volt ereje bekopogni. Leügetett a lépcsőn a portáshoz. A portás mögött csábítóan mosolygott egy hatalmas hűtőszekrény, ebből rendelhetnek italt a szomjas szállóvendégek. És tikkadt detektívek. Bruno mindenesetre felhörpintett egy üveg fehéren habzó és gyönyörűen aranyszínű Carlsberget. Újra beszállt a muzeális liftbe, és felment a második emeletre. Csak amikor bekopogott, jutott eszébe, hogy ismét problémái lesznek, ha Schultéék nem tudnak angolul. Kár volt aggódnia. Egy üzletember ma már nem engedheti meg magának ezt a luxust. Schulte jól beszélt angolul, bár erősen németes kiejtéssel. Láthatóan nem is próbálta levetkezni. Az a lényeg, hogy megértsék, nem?
– Tessék, mit óhajt? – kérdezte, amikor kinyitotta az ajtót.
– Rendőr vagyok, és néhány kérdést szeretnék feltenni.
– Nekem? Miért?
– Az egyik szállodaszomszédjukkal kapcsolatban.
– Nem ismerek senkit a szállodából. Nem értem, miért gondolják, hogy figyeljük a szomszédainkat.
– Nem gondoljuk, hogy figyelik a szomszédaikat, mindössze rendőri rutintevékenység, hogy önöket is megkérdezzük.
– Állok rendelkezésére. Természetesen támogatjuk a rendőrség munkáját.
– Mióta laknak ebben a szállodában?
– Egy hete. Ismerik a szomszédaikat?
– Nem. Miért ismernénk?
– Esetleg beszéltek néhány szót a reggelinél, vagy a liftben találkoztak...
– Nem – mondta határozottan Schulte. – Köszöntünk egymásnak, de soha nem beszélgettünk.
– Tegnap találkozott valamelyikükkel?
– Nem. Te sem, Inge?
– Természetesen nem.
– Természetesen – hagyta rájuk Bruno.
– A szállodában töltötték a napot?
– Igen – vágta rá a nő.
– Egész nap itt voltak?
A fehér hajú, kemény arcú nő a férjéhez fordult, mintha csak megkérdezte volna, mit kell válaszolni. A férfi Brúnóra nézett, és felhorkant. – Miért érdekli? Azt mondta, hogy a szomszédok után akar érdeklődni! Azonnal mondja meg, hogy mit akar, különben panaszt teszünk a német nagykövetségen.
– Amúgy is elegünk van abból, ahogyan itt, Dániában bánnak az emberrel – kontrázott a neje. – Úgy tesznek, mintha nem tudnának németül, pedig tudnak, mind tud... maga is tud... Nagyon divatos nem szeretni minket, ugye? Persze a pénzünk, az jó... Az olaszok is. Nyomorognak, mert lusták dolgozni, tőlünk kunyerálják a pénzt, mert ahhoz értenek, de azért ott is sikk nem beszélni németül, és gúnyolódni. Pont ők... azok is voltak olyan fasiszták, mint mi.
– De Inge! – szólt közbe Schulte. – Mi nem voltunk fasiszták. A nyomozó úr pedig minden bizonnyal nem tud németül. Ugye? Sprechen Sie deutsch?
Brúnónak a nyelvén volt, hogy válaszoljon. Ha például tökéletesen beszélne németül, azt mondhatná jó bajor tájszólásban, hogy “nagyon sajnálom, tisztelt uram és hölgyem, de sajnos nem beszélem az önök szép nyelvét, így továbbra is kénytelenek leszünk angolul beszélgetni". Legyőzte a kísértést, már csak azért is, mert valóban nem tudott németül, és csöndben maradt. A házaspár pedig tovább folytatta a panaszkodást. Bruno kezdett visszavágyni a vendégszerető magyar házaspárhoz.
– Megmondanák, mivel töltötték a tegnap délutánt? – kérdezte valamivel keményebben, mint az előbb.
– Nem mozdultunk ki a szállodából – mondta most már határozottan a nő.
– Megmondaná, mi célt szolgál ez a kérdezősködés?
Bruno semmi okot nem látott a titkolódzásra. – Egyik szomszédjukat, egy Asztalos nevű magyar biológust tegnap megölték.
– És miből gondolja, hogy nekünk közünk van hozzá? Visszautasítom az ilyen gyanúsítgatást!
Brunót határozottan kezdte idegesíteni Inge Schulte. A férfi viszont elcsendesedett. – Azt mondja, magyar? És megölték... pont itt. Vajon miért?
– Nem tudom.
– Nem is sejtik?
– El nem tudom képzelni.
– Lehet, hogy kirabolták – mondta szinte reménykedve a német.
– Nem rabolták ki. Behajították a vízbe a Malmö-Koppenhága között közlekedő hajóról. Azt szeretném megtudni, kiket ismert Asztalos itt Koppenhágában, látták-e valakivel, itt a szállodában, vagy az utcán... elvégre ez a szálloda közel van a kikötőhöz, talán tudnak valamit mondani.
– Nem. Sajnos nem tudok segíteni – válaszolt újra határozottan a férfi, és felesége rábólintott.
Dél volt, mire visszaért a rendőrségre. Egy pillanatig sem habozott, mit tegyen, benyitott a sarki kis szmörbrőd vendéglőbe. Úgy érezte, hogy ha nem ehet nyomban, akkor éhenhal. A délelőtti sörök, a pálinka, a kihallgatások, a kétszer húsz perc séta a Slotsholmen kis szigetén keresztül... gyorsan megevett egy szendvicset, a többi mellé rendelt egy üveg sört, hogy könnyebben csússzon, és elment telefonálni Jörgensennek. Jens egy perc múlva megérkezett, lelkesen és várakozóan nézett Brúnóra, aki a rákos-salátás-pástétomos szendvics közepén tartott. Ha Jens azt várta, hogy mély nyomozói bölcsességeket fog hallani, csalódnia kellett. Főnöke békésen falatozott, a kinyilatkoztatás minden szándéka nélkül.
– Van valami eredmény? – kérdezte végül a fiú, amikor nem bírta tovább.
– Semmi – fintorgott Bruno.
– Nem tudnak semmit?
– Még ez sem biztos. Az az igazság, hogy nem tudok embereket kihallgatni – vallotta be Bruno. – Úgy látszik, nincs érzékem hozzá. Az a legszörnyűbb az egészben, hogy utólag viszont tökéletesen tudom, hogy mit kellett volna kérdeznem. Soroljam? Nem kérdeztem meg Szilágyitól többek között azt, hogy kinek telefonált a kollégája. Nem kérdeztem sem a francia nőtől, sem a németektől, hogy jártak-e Magyarországon. A magyaroktól azt, hogy jártak-e a kikötő környékén a vásárlási körútjukon. Azt sem, hogy miért ebbe a szállodába jöttek. Azt sem tudom még, hogy hogyan állnak anyagilag, miből fogják fedezni a vásárlásaikat, ha már az első délután ennyi mindent vettek. Tulajdonképpen azt sem tudom, hogy mi a foglalkozásuk. A francia nő megszállottsága vajon őszinte-e? Ha egy kicsit tájékozottabb lennék hazánk felnőttnevelési viszonyairól, megpróbálhattam volna sarokba szorítani.
– Miért ölte volna meg Christine Adroite Asztalost?
– Tudom is én? Talán azért, mert becsmérlően nyilatkozott a dán andragógiáról. Miért ne ölte volna meg? Rájött a hajókázhatnék, és átment másfél órára Malmőbe...
– Miért baj ez? – csodálkozott Jens. – Ha olyan kedve volt?
– Azt mondta, hogy kevesen lehettek a fedélzeten, mert rossz idő volt. Ő végig a hajó éttermében ült. Persze nem lehetetlen, hogy valóban egyszerűen ehhez volt kedve... de arra felelj, hogy miért ölte volna meg Asztalost mondjuk Schulte vagy a felesége? Ha ügyesen tudnék kérdezősködni, talán megtudtam volna tőlük, hogy miért lett a férfi olyan ideges, amikor meghallotta, hogy a szomszédja magyar volt.
– Ne haragudj, Bruno – erősködött Jens –, de nekem azt mondta Christensen, amikor melléd helyezett, hogy ügyes nyomozó vagy.
– Lehet – ismerte el Bruno örömmel. – De kihallgatni nem tudok. Nem ravaszkodok, vagy nem vagyok elég kitartó, nem is tudom. Megpróbálom másként megtudni, amire szükségem van.
– Hogyan?
– Most például küldök egy újabb telexet Magyarországra, hogy nézzenek utána a Csányi házaspárnak. Mit dolgoznak, mennyit keresnek, voltak-e büntetve, merre laknak, ismerhették-e Asztalost, vagyis volt-e közös munkahelyük, szomszédok voltak-e valahol? Ha igen, ők úgyis letagadnák nekem. Küldök egy telexet Németországba is, és érdeklődöm a Schulte házaspár után. Miért jöttek ezek az emberek Dániába, ha ilyen rosszul érzik itt magukat?
– Talán üzleti ügy?
– Azért jöttek mind a ketten? Szerintem vakációznak. Van egy kis pénzük, és sokat utaznak. Olcsó szállodában szállnak meg, és elvárják, hogy mindenki hasra essen előttük.
– Vonattal jöttek?
– Kocsival. Opel Ascona, a szálloda előtt áll.
– És mi a helyzet Davidsennel?
– Hát igen... ő ismerte Asztalost.. és itt van az a nő is, aki Koppenhágában maradt legutóbb. Asztalos főnökének a volt felesége. Lehet, hogy neki telefonáltak. – Bruno intett, és a maláj, aki a konyha és a vendéglő közötti ajtóban állt, szolgálatkészen mellettük termett. Hansen kifizette a számlát, és felment az irodájába. Az asztalon telexüzenet várta. – A magyar válasz – mutatta boldogan Jensnek. Leült, és olvasni kezdte. – Asztalos Béla – azt írják – negyvenkét éves volt. Budapesten lakott, utcanév, házszám... nem érdekel,... nőtlen... nyolc éve dolgozik a Biológiai Kutató Intézetben, Dániában kétszer járt – ezt tudtuk –, jövedelme nyolcezer forint... ez nekem nem sokat mond. Mennyi lehet ez koronában?
– Megkérdezem a bankot.
– Megkérdezheted, de nincs sok értelme. Azt kéne tudni, mit vehetett azért, vagyis gazdag ember volt-e Asztalos Béla, vagy sem.
– Olyan fontos ez?
– Ha én tudnám, hogy mi lesz fontos később, és mi nem, akkor most elmennék a Strandvejenre fürödni.
– Jó, tegyük fel, hogy jól keresett.
– Tegyük fel... Azt írják, hogy egyelőre semmi okot nem látnak a gyilkosságra, nem panaszkodott, hogy megfenyegették, boldogan utazott... mellékelnek néhány kihallgatási jegyzőkönyv-másolatot.
– Látod, így kell csinálni. Jegyzőkönyvvel, másolattal. – Bruno vállatvont. – Mi is csinálunk jegyzőkönyvet... csak most nem volt értelme. Egyszerűen csak beszélgettem néhány emberrel, úgy, hogy azt sem tudtam tulajdonképpen, hogy mit akarok tőlük. Nekik viszont kellett valamit küldeni... Na, nézz, oda! Itt van magyarul, és angol fordításban.
Kényelmesen elheveredett a forgatható irodaszékben, előhúzott egy friss üveget az asztal alól, és elkezdte olvasni az áldozat főnökével készített kihallgatás jegyzőkönyvét.
Jegyzőkönyv (gyorsírással jegyezve)
Neve: Devényi Lajos, született 1929-ben Szegeden. Anyja neve Kiss Piroska. Foglalkozása: a Biológiai Kutató Intézet igazgatója. Asztalos Béla közvetlen főnöke, előző két útján együtt voltak Koppenhágában.
Kérdés: Mióta ismeri Asztalos Bélát?
Devényi: Mióta is?... Nem is tudom pontosan megmondani..., lehet vagy tíz-tizenkét éve, hogy megismertem.
Kérdés: Asztalos nyolc éve dolgozik a kutatóintézetben.
Devényi: Igen, emlékszem, de én már régebben ismertem. Tehetséges kutató volt, az egyetemen dolgozott jó eredménnyel. Aztán átjött a mi intézetünkbe, ő... azt hiszem, anyagi okok miatt. Egyszerűen többet tudott nálunk keresni...
Kérdés: Rögtön a jelenlegi beosztásába került?
Devényi: Igen. Nyugdíjba ment a régi helyettesem, és kellett egy megfelelő ember erre a posztra. Béla pedig tökéletesen megfelelt. Jó szakember volt, tárgyalóképes, politikailag megbízható. Egyébként nemcsak az én véleményem volt ez, hanem a felettes szervek is így vélekedtek.
Kérdés: Ezt nem is vonjuk kétségbe. Sokszor voltak együtt külföldön?
Devényi: Nem mondhatnám. Általában vagy ő ment, vagy én, a másikunk pedig, ugye, itthon állta a frontot, ha szabad így mondanom. Ritkán volt olyan konferencia vagy tárgyalás, ahol mindkettőnk jelenléte szükséges volt. Szakmailag vagy presztízsokokból... Volt például olyan, éppen három éve Londonban, hogy én mint a Nemzetközi Biológiai Társaság magyar szekciójának vezetője voltam kint, Béla szegény pedig mint az intézet képviselője olvasta fel az előadását.
Kérdés: És a dániai utak?
Devényi: Ez megint másfajta ügylet. Arról van szó ugyanis, hogy kötünk a dánokkal egy hosszú távú együttműködési szerződést, amely mindkét félnek előnyös, illetve már meg is kötöttük félig, és itt annyi részletkérdést kellett megtárgyalni, annyi problémában kellett helyszínen dönteni, hogy egyedül egyikünk sem lett volna képes rá.
Kérdés: Meséljen valamit az első útjukról, kérem.
Devényi: Itt tulajdonképpen az elvi alapokat kellett tisztázni.
Kérdés: Bocsásson meg, hogy megszakítom, de talán nem annyira a szakmai részletek érdekelnének. Hogy viselkedett a kollégája?
Devényi: Teljesen normálisan. Úgy, mint bármikor máskor.
Kérdés: Kikkel találkozott?
Devényi: A koppenhágai kollégákkal. Persze nem töltöttünk minden időt együtt, de nem tudok arról, hogy rajtuk kívül bárkivel is kapcsolatot tartott volna... azt hiszem, nem itt kell keresni a megoldást.
Kérdés: Hát hol?
Devényi: Ezt nem tudnám megmondani.
Kérdés: Mi a véleménye a dán partnerről?
Devényi: Mi is lehetne. Jó szakemberek, udvariasak, jó vendéglátók. Egyikükről sem tételezném fel, hogy gyilkosságba keveredne. Ugyan! Ez teljesen elképzelhetetlen.
Kérdés: Elképzelhető, hogy valamelyikük valami üzletbe keveredett volna Asztalossal?
Devényi: Nem hinném. Most magyarázzam, miért? Béla jól keresett. Nyolcezer forint alapja volt, arra még szépen jött neki, előadások, könyvek, szakértői díjak...rendszeresen utazott...mi értelme lett volna egy ilyen embernek bármilyen sötét üzletbe keveredni? Ugyanez vonatkozik a dán kollégákra. Mind jól szituált, komoly kutató. És most nem is beszéltem az erkölcsiekről. Lehet, hogy sokat utazó sportolóknál jogos az ilyen feltételezés, de azt hiszem, hogy egy biológusnál...
Kérdés: És a második útról sem tud mit mondani?
Devényi: Ugyanezt. Illetve, amit mondani tudnék, az nem Asztalosra vonatkozik, és úgyis tudják, ez az én egyéni tragédiám.
Kérdés: Beszéljen mégis erről.
Devényi: Mit is mondhatnék. Kijött velem a feleségem is. Nagyon szeretett volna utazni, és megszerveztem. Ne gondolja, hogy szabálytalanul. A dán partnerintézet hívta meg, ők gesztusnak szánták felénk, mi pedig elfogadtuk természetesen.
Kérdés: És természetesen ön is feleségestül hívta vissza az ottani kollégát?
Devényi: Természetesen. De értse meg, kérem, hogy ez nemzetközi szokás. Komoly üzleti tárgyalások az asszonyok nélkül ma már szinte elképzelhetetlenek. Itt a család, jól érzik magukat, megszeretik Magyarországot, és legközelebb, ha valamit el akarunk adni nekik, akkor könnyebb a dolgunk.
Kérdés: Szóval, az ország érdeke volt, hogy önt a felesége is elkísérje. No mindegy. Mi történt azután?
Devényi: Nehéz erről beszélnem. Még ma is olyan hihetetlen. A feleségem egyszer csak bejelentette, hogy nem jön velem vissza, hanem ott marad valami jóképű selyemfiúval. Én először azt hittem, hogy viccel. Aztán mikor kiderült, hogy komolyan gondolja, mindent megpróbáltam, kérleltem, veszekedtem... de hát nem tudtam mit csinálni vele. Elvégre nem hozhattam haza erőszakkal. Nem is tudtam volna, mert még aznap elköltözött a szállodából, és többet nem is láttam.
Kérdés: Nem próbálta megkeresni?
Devényi: De igen. Tudtam, hogy hol lakik a fiúja, megmondta a címet, nehogy azt jelenthessem a rendőrségen, hogy eltűnt. Csak éppen soha nem volt otthon, amikor mentem. Pedig tudtam, hogy ott lapul a másik szobában. Mondja, mit tudtam volna csinálni egy kétméteres fiatal férfival? Vertem volna ki belőle a feleségemet?
Kérdés: Hány éves a felesége?
Devényi: Huszonöt. Tudom, hogy nagy a korkülönbség, de azért nem kellett volna így elhagynia. Boldogan éltünk, én mindent megadtam neki. Tudhatta, hogy kiszúr velem...
Kérdés: Hogy érti ezt?
Devényi: Természetesen rögtön elkezdődött a pletyka, gyanúsítgatás, szerencsére senki sem vette komolyan, már úgy felső szinten, de azért mégis kellemetlen volt. Természetesen a harmadik koppenhágai útra nem mehettem el, nem is kértem útlevelet, így ment végül Szilágyi másodikként, ö tudományos csoportvezető, és abban a témában kutat, amiben együttműködési szerződést kötöttünk.
Kérdés: Ismerte Asztalos az ön feleségét?
Devényi: Természetesen. Nemegyszer találkoztak.
Kérdés: Elképzelhető, hogy felkereste az ön feleségét Koppenhágában?
Devényi: Nem tudom, miért tette volna. Bélának ugyanúgy megvolt a feleségemről a véleménye ez után a minősíthetetlen lépés után, mint nekem. Nem mondta, de én biztos vagyok benne. Nem hiszem, hogy lett volna beszélnivalójuk egymással.
Kérdés: Nem volt az ön feleségének Asztalossal esetleg intim kapcsolata?
Devényi: Nem tudom, hogyan kérdezhetik ezt tőlem. Természetesen nincs róla tudomásom. Persze Szilviáról most már mindent el tudok képzelni, de Béla mégiscsak úriember volt, ha szabad ezt a szót használnom egy magamfajta politikailag elkötelezett...
Kérdés: Szabad.
Devényi: Egyébként Szilvia azóta nem a feleségem, természetesen rögtön elváltam, a bíróság, ugye, nem gördített akadályokat kivételesen.
Kérdés: Semmi gyanúja nincs az üggyel kapcsolatban?
Devényi: Semmi.

Aláírások: Devényi Lajos, Körtés Pál rendőr százados.

Bruno elégedetten tette le a jegyzőkönyvet. Ha minden kérdésére ilyen gyors és részletes választ kap, akkor nemigen lesznek problémái. Tovább keresgélt a dossziéban. Talált még feljegyzést az Asztalos titkárnőjével és egyik szomszédjával folytatott beszélgetésről. Természetesen semmi lényegesnek látszót nem tudott meg belőlük, mindenki nagyon meglepődött, amikor meghallotta, mi történt, és el sem tudta képzelni, hogy valaki ilyent tegyen. Bruno tulajdonképpen egyetértett velük.
“Csakis valami őrült vagy rabló lehetett" – mondta szinte minden megkérdezett. A titkárnő egyenesen terroristák merényletére gyanakodott. Brúnónak is eszébe jutott ez a lehetőség, de elhessegette a gondolatot. – Szabályos, becsületes bűntény ez, csak éppen nem tudunk mit kezdeni vele
– gondolta.
A másik telexszel már könnyebben boldogult. “Tisztelt Körtés kolléga" – írta. Megköszönte a segítséget, és arra kérte a magyar rendőrt, hogy Csányiékról is tudasson vele minden érdekeset. Dolgozott-e, lakott-e Csányi vagy a felesége Asztalos közelében? Átvitte a telexszobába az üzenetet, aztán leballagott a lépcsőn. Az utcán meleg volt, sütött a nap, egy-két ember lődörgött csak a környéken, és az autók mintha úsztak volna a vibráló levegőben. Bruno vett egy fagylaltot, melyet bőven megraktak tejszínnel, gyümölcsízzel, csokoládéval, és a kikötő felé sétált. Koppenhágának sok kikötője van, többek között egy benyíló a jachtoknak, vitorlás hajóknak, nem sokkal a híres sellőszobrocska mögött, ott, ahol a Malmőből érkező szárnyashajók szárny-szántalpja víz alá süllyed, ahogy a hajók lelassítanak és vízibuszként közelítik meg a saját kikötőjüket. Elég messze van a rendőrségtől ez a kikötő, több mint fél óra tempós gyaloglást igényel. Viszont az útvonal kellemes. Bruno végigsétált az Amaliegadén, át a királyi palotán, majd a tengerparti sétányhoz közelítve megnézte Gefion istennő szobrát, amely sokkal jobban megérdemelné a világhírt, mint az a vacak kis sellő, amelyet Bruno valami megfoghatatlan nemzeti reflexszel szeretett, mint a többi dán. Kellemesen hűs volt az óriási szobor árnyékában, amelyből permetezett a víz. Bruno erőt vett magán, és továbbment. A vitorláskikötő kihalt volt. Csak egy gumicsónak cikázott a hullámoktól védett kis négyszögben, két fürdőruhás, tíz-tizenkét éves gyerek kezelte a motort. Egyik-másik hajón lusta emberek napoztak. Bruno egy Kalipso nevű kis vitorlást keresett. A hajó bizonyos Svenson úr tulajdona, aki rábukkant Asztalos holttestére és horgonyos bóját dobott rá. Hamar megtalálta őket a kis kikötőben. A Kalipso jól karbantartott, szép fehérre festett kis vitorlásnak bizonyult, Svenson jól karbantartott negyvenöt körüli férfiúnak. Nem napozott, a hajón babrált valamit, fura kis alkatrészek hevertek előtte, természetesen mind fényesen, tisztán ragyogott, mert a Kalipso alkatrészeit nem kezdheti ki a rozsda. A kötelek tiszták és szemmel láthatóan újak voltak, és minden felszerelés a helyén. Horgony, bója, mentőöv. . . ilyen hajóval érdemes holttesteket találni. Svenson leültette valami kényelmetlen kis ülőkére, és egy zsinegen nejlonzsákba dugott söröket húzott ki a tengerből. Tulajdonképpen egészen kellemes ember. Ami nem jelenti azt, hogy segíteni is tud. Nem ismerte Asztalost, soha nem látta azelőtt, Magyarországon soha nem járt még, csak azt tudja róla, hogy Bécs a fővárosa. Aztán elmondta még egyszer nagy kalandját, amelyet már jegyzőkönyvbe vettek a kikötői rendőrségen, de Bruno élőben akarta hallani. Svenson, amikor csak lehet, reggelente vitorlázik. Ma szabadnapja volt, nem ment be a hivatalba, és úgy gondolta, hajókázik egyet. Kora reggel kiment a kikötőbe, felszerelte a hajót, ellátta magát étellel, itallal, és elindult. Jó mélyen bevitorlázott, aztán megfordult, de Svédország felé kormányozott. Aztán meglátta, hogy valami úszik a vízen. Odahajózott, igen, rögtön látta, hogy vízi hulla, látott már ilyet, régi vitorlás ő, azt is rögtön tudta, mit kell tennie. Ráakasztotta a mentőövet a horgonnyal, és irány a part.
Brúnóban tulajdonképpen már régóta motoszkált valami.
– Mondja, maga szerint természetes, hogy ez a holttest a víz színén úszott?
– Hogyhogy?
– Nem kellett elsüllyednie?
– Dehogynem – magyarázta a régi vitorlás. – Viszont egy idő után felpuffad, és akkor felszínre jön.
– De ez nem volt felpuffadva – mélázott Bruno. – És tegnap délután még élt. Még a víz alatt kéne lennie.
– Csak nem gondolja, hogy kutattam utána? – döbbent meg Svenson.
– Nem – hökkent meg Bruno is a bizarr ötleten. – De mégis, magának mi a véleménye?
– Mit tudom én. Tele volt levegővel… Nem értek az ilyenhez.
– Maga szerint honnan sodorhatta a víz?
Svenson fellélegzett. A találgatás, a bizonytalanság nem az ő világa. Tessék őt arról kérdezni, amihez ért. A tenger, a Koppenhága környéki tengerpart, arról mindent tud. – Ez sok mindentől függ – morfondírozott. – Ahol rábukkantam, éppen egy olyan áramlat van, a Golfnak valami vonulata, amelyik mintha Németországból Norvégia felé menne.
– Vagyis? Elképzelhető, hogy a malmői járatról esett a vízbe ez az ember?
– Tökéletesen – vágta rá Svenson. – Hiszen mondtam, hogy az áramlat felfelé visz, én pedig pontosan ellenkező irányba mentem. Az is lehet, hogy itt éppen feljön a mélyből az áramlat, lehet, hogy ez hozta föl a holttestet. Sőt biztos így történt.
Bruno azért úgy vélte, hogy megtárgyalja a dolgot hivatásos szakértővel is. – Koppenhága és Malmö között milyen a víz? Lehet úszni?
– Ha valakinek elment az esze – vélte Svenson.
– Úgy értem, ha vízbe lökték, a szerencsétlent, vagy beesett magától, és tudott úszni...
– Hogy kiúszhatott volna? Azt én kétlem. Az egyetlen esély, hogy akkora arra a forgalom, mint a Vesterbrogadén. Ha valaki fél órán keresztül a vízen tud maradni, biztos felszedik. Bruno érezte, hogy semmi értelme a további kérdezősködésnek, de nem volt lelkiereje elindulni. A víz kellemesen csobogott a Kalipso alatt, a hajón kellemes hűvös volt a nedves vitorla árnyékában. Söröztek, beszélgettek. Egye meg a fene. Hogy segítsen a dolgon, nem a sétányon indult visszafelé, hanem a park irányában, ahol a fagylaltos áll. Ismét a legnagyobbat kérte, és úgy döntött, hogy taxival megy tovább. Addig is leült egy padra, és elmélkedett. – A következő lépés a malmői kikötő – mondta magában határozottan, mint egy nagy és fontos gondolatmenet első láncszemét. Idáig már megvan! – A következő lépés a kikötő... – Azon kapta magát, hogy nem gondol semmi határozott dologra, sőt gondolatai jótékonyan a semmi körül kóvályognak. Félig szunyókálva bambult, míg lassan eszegette a hatalmas fagylaltot. Aztán erőt vett magán, és kiment az útra. Leintett egy taxit, és a Havnegadéra vitette magát. Majdnem oda, ahonnan elindult. A Havnegade alig egypercnyi sétára van a City Hoteltől, ahol Asztalos lakott. Buszvégállomás van itt, és több kikötő. Itt áll meg a Bornholm szigetére induló hajóóriás és a Svédországba induló komp. A kompkikötő nagy, barna épület, amelyből most hosszú sor kígyózott ki. Mellette nyolc-tíz autó várta a behajózást. Bruno utat tört magának az épületbe, és a pénztárost kereste. Aztán visszafordult. Semmi esélye sincs, hogy a pénztáros, vagy jegyszedő, vagy akárki ezen a vonalon emlékezzen egy arcra. Több száz ember várakozik itt, és mindez kétóránként. Az is biztos, hogy a komp fedélzetén Asztalos egy percre sem maradhatott egyedül a gyilkosával. Arrébb sétált, ahol egy lapos kis házikóra ez volt kiírva: “Centrumliniennel Malmőbe." Kis ház, kis hajó. Ha Asztalosnak éppen hajókázni támadt kedve, valószínűbb, hogy ezzel ment, mint a komppal. A francia nő is a kishajón ment át Malmőbe. És itt egy lélek sem várt a pénztárnál. Bruno megkocogtatta az ablakot, és egy huszonöt év körüli, meglehetősen csúnya és egykedvű arcú lány nézett ki.
– Tessék?
– Rendőrség.
– Mit akar?
– Látta ezt az embert? – Bruno egyszerűen képtelennek érezte magát, hogy kedvesen vagy udvariasan beszéljen ezzel a nővel.
– Nem.
– Biztos, hogy nem?
– Hogy lenne biztos? Miért kellett volna látnom?
– Mert lehet, hogy ezzel a hajóval ment át Svédországba.
– És akkor mi van? Azért van a járat!
– Valaki belökte a vízbe, és megfulladt.
– Ne mondja. És ki volt? – A nő arcán föloldódott az egykedvűség, és valami meghatározhatatlan boldogságnak adta át a helyét. 
– Még most sem emlékszik?... Itt kellett jegyet vennie.
– Miért kellett volna itt jegyet vennie? – csodálkozott a lány. – Vehetett a hajón is felszállás közben. Általában ott veszik meg... igazság szerint nem is tudom, miért ülök én itt – tette hozzá meglepően őszintén. De Bruno nem tudott felelni. Volt neki saját gondja elég. A Centrumlinien két hajója másfél óránként fordul. Ha tehát mindkettőn ki akarja hallgatni a legénységet, főleg azt az embert, aki a jegyeket adja, akkor három órát ácsoroghat itt. Gondolta, az egyiket legalább megvárja. A csúnya pénztároslány feje felett függő tábla szerint fél óra múlva kell érkeznie. Hogy addig se töltse tétlen az időt, lesétált a parton a szárnyashajók kikötője felé. A leggyorsabb átkelési lehetőség, és az is csak néhány percnyire innét. A szárnyasok a Nyhavnhoz érkeztek. A Nyhavn egy kis csatorna, amely a kikötőktől a Kongens Nytorv térig húzódik, és a dán főváros egyik nevezetessége. 1673-ban építették, a “zajos" oldalán pornóboltok, tetoválószalonok, tengerészkocsmák sorakoznak. A másik oldal a Charlottenborg palotával, elegáns boltokkal jó környék. Bruno szeretett erre csavarogni. Hamarosan módja is lett rá. A szárnyashajó kikötőjénél is pillanatokon belül kiderült, hogy semmi esélye sincs megtudni valamit. A szárnyashajó nagyüzem, félóránként indul, tele emberrel. Mintha egy autóbuszjáraton érdeklődne. Végigsétált a csatorna mellett az emlékműig, amely mellett Dánia egyik nem hivatalos jelképe, a virslisbódé állt. A dán virslisbódé helyes, fehérre festett kis kuckó, amelyben látszólag épp hogy csak elfér egy ember. Valójában elfér mellette mindaz a gusztusos berendezés, amivel a tulaj főtt, grill- és mindenféle virslit tud előállítani, a ketchupot, a mustárt és a pirított hagymát adagoló automata és az a kis sütő, ami állandóan melegen tartja a péksüteményt. És természetesen frizsider, szalvéták és minden egyéb. Az űrhajók tervezői állítólag a dán virslisbódéktól tanulták el a helykihasználás trükkjeit. De ez lehet, hogy csak pletyka. A virslisbódé kis kerekeken áll, és éjszakára a tulaj hazavontatja, olyan kis szerkentyűvel, amely pontosan a sétáló ember sebességével hajtja a bódét. Ilyenkor úgy tűnik, mintha a tulaj sétáltatná a bódéját – a turisták ámulatára. Aztán amikor az idegen az óceánjáró hajók fedélzetén pillantja meg a jellegzetes kuckócskát, már semmin sem csodálkozik.
Bruno természetesen nem tudott ellenállni. Leült a csatorna végénél levő padra; és eszegetni kezdett. Biztos volt benne, hogy a magyar a kishajóval ment át. Csak átért-e Malmőbe? Nem tudni, hogy oda-, vagy visszafelé lökték a vízbe.
– Hé, dán vagy?
– Tessék?
– Ide figyelj, dán vagy? – Bruno döbbenten észlelte, hogy egy csontrészeg matróz áll előtte, arcán fekélyekkel, a karján gusztustalan sebekkel és tetoválásokkal.
– Dán vagyok – válaszolta mindenesetre az igazsághoz híven.
– Mert itt tele van turistákkal – mondta a matróz. – Én norvég vagyok – folytatta, nem tudni, mi okból angolul. – Nem kell egy gyűrű? – A zsebéből egy piszkos zsebkendőbe burkolt gyűrűt húzott elő.
– Nem – válaszolta döbbenten Bruno.
– Akkor adj egy kis virslit.
– Nem adok – felelte Bruno határozottan. Neki az agyműködéséhez kell a virsli. Ha nem ehet állandóan, akkor képtelen az ügyet megoldani. Miért akarja ez a norvég matróz épp egy kis fizetésű rendőr virslijét megenni. Míg ezen mélázott, a norvég leült mellé, és egy váratlan, villámgyors mozdulattal a virsli felé kapott. Bruno remek reflexszel elrántotta, úgy, hogy a matróz csak a csuklóját tudta megfogni. Egy ideig némán birkóztak, illetve húzták maguk felé az ennivalót. Mindketten erősebbek voltak az átlagnál. Bruno már komolyan kezdett dühbe gurulni, amikor a matróz elengedte a kezét, és a pad végébe húzódott.
– Szégyelld magad – közölte. – Sajnálod azt a kis virslit a barátodtól.
– Mióta vagy Koppenhágában?
– Egy hete.
– Tegnap nem jártál erre?
– Dehogynem, pajtás. – A norvég barátságosan átkarolta, de Bruno a másik kezébe tette a virslit, és úgy kérdezte tovább. – Sok barátod van itt? 
– Hajaj. Biztos, hogy nem kell neked a gyűrűm? Odaadod érte, mondjuk, az órádat. – Ezzel ismét a virsli után nyúlt. Brúnónak most már nem volt lelkiereje tiltakozni. Átengedte a virslit, aztán maga sem tudta, miért, előhalászta Asztalos fényképét, és megmutatta a boldogan falatozó norvégnak.
– A barátomat nem ismered?
– Mutasd! Dehogynem, ö is adott virslit.
– Micsoda?
– Ö bezzeg rögtön odaadta, nem kérette magát ennyire.
Képzelem, hogy meg volt ijedve a szerencsétlen – gondolta Bruno. Nem elég, hogy megölik, előtte még elveszi a virslijét egy ilyen szörnyű alak. De a matróz még nem fejezte be az emlékezést. – Bomba nővel volt – csámcsogta. – Eredeti fekete. Ismered?
– Hogyne – válaszolta Bruno boldogan. – A felesége. Én vagyok a szeretője a nőnek. Nem kérsz egy cigarettát? Ott megy egy másik barátom, annál biztos van egy dobozzal.
A matróz eldobta a papírtányért, és elindult abba az irányba, ahová Bruno mutatott. Ott éppen egy jól öltözött úr haladt energikus léptekkel a Hotel Angleterre irányába. Svenson volt, a vitorlásbajnok. Brúnónak volt egy kis lelkiismeret-furdalása, hogy rászabadítja a tetovált tengerészt, de hamar sikerült leküzdenie. Fölvette a földről a virsli papírtányérját, bedobta a szemétládába, és futólépésben távozott. Mire visszaért a Centrumlinien épületéhez, a hajó már bent állt. Bruno igazolta magát, beszélt a jegykezelővel, a büféssel, a kapitánnyal, de senki nem tudott semmit. Abban viszont mindannyian biztosak voltak, hogy nem volt üres a fedélzet, sőt mindegyik fordulónál majdhogynem tele volt. A kapitány szerint a testvérhajónál ugyanilyen volt a forgalom.
Visszafelé menet tehát volt min gondolkodni. Melyik hajóról lökhették Asztalost a vízbe? A kompról? Lehetetlen. Ezzel a fáradsággal akár a körúton is végezhettek volna vele fényes nappal. A szárnyashajó? Ugyanez a helyzet. A kishajó? A kapitány és a jegykezelő szerint ennek is tele volt a fedélzete. Elképzelhető, hogy nem vették észre, hogy belöktek valakit? Bruno elhessegette a gondolatot. De miért olyan biztos benne, hogy a malmői járatról lökték a Sundba? Azért, mert Szilágyi azt mondta, hogy oda indult? Ez semmit sem jelent. És Svenson elméletei az áramlatokról... az is lehet, hogy ő ölte meg, vontatta egész éjjel a kis vitorlásával, vagy nyugodtan bement a kikötőbe, és a hulla egy zsinegen a hajóhoz volt erősítve, mint a zsákban a sörök, és aztán megtalálta? Ez legalább megmagyarázná azt is, hogy Asztalos miért nem maradt a víz alatt, mint más vízbe fúltak. Csak arra nincs magyarázat, hogy miért tette volna. Miért ölte meg, és ha megölte, miért találta meg?
És a valódi fekete bomba!? Lehet, hogy pásztorórára hívta, aztán megölte. Vagy Asztalos erőszakoskodott vele, és a nő férje intézte el... Ki tudja, mi meg nem fordul a fejében, ha tovább tart az út, de közben megérkezett a rendőrséghez, és munkahelyének látványa automatikusan leállította benne a gondolkodási folyamatot. Elhatározta, hogy leírja, amit eddig kiötlött, de mire a szobájába ért, ettől is elment a kedve. Átszólt Jensért, és reménykedve nézett a fiú kutyaarcába.
– Jött valahonnan válasz? – kérdezte.
– A németektől. – Jens boldogan rohant a dossziéért. A német válasz hosszú volt, és alapos. Benne volt Schulte címe, születési helye, vagyoni állapota és még sok minden. Ebből Brúnót az érdekelte, hogy a férfi nyugdíjas, akinek tőkéje fekszik kisebb vállalkozásokban, és az, hogy a feleségét Magyarországon ismerte meg. A háborúban egyszerű közkatona volt, súlyosan megsebesült, a kórházban későbbi felesége volt az egyik ápoló. Nincs benne semmi különös. Bruno mégis úgy döntött, hogy újra beszél Schultéval. Mi mást tehetne? Megkérte Jenst, hozza ki a kocsit, mert a guta ütötte meg arra a gondolatra, hogy oda menjen vissza, ahonnan épp most jött gyalog. Mielőtt elindult volna, leült megfogalmazni egy újabb kérést. Egészen belejött, szinte kedvét lelte a feladatban. Körtés Pál, az alapos magyar rendőr százados talán megtud valamit Schultéék szívhez szóló szerelméről, amit neki most úgyis le fognak tagadni. Tulajdonképpen fölösleges is elmennie. De közben beszáguldott Jens, kezében a slusszkulccsal, és vigyorogva jelentette, hogy indulhatnak. Bruno nem akarta megfosztani az autózástól és az “igazi" kihallgatástól.

Jensnek csalódnia kellett. Schultéék nem voltak a szállodában. A portás szerint még délelőtt elmentek valahová, és azóta nem értek haza. Bruno csak azon csodálkozott, hogy a piros Opel Ascona még mindig ott parkolt a szálloda előtt. Felmentek hát a szobájukhoz, és megpróbáltak benyitni. Az ajtó természetesen zárva volt. A kulcsot a portástól hivatalos felszólítás nélkül megszerezni szintén reménytelen kísérletnek bizonyult. Jens ötlete pedig, hogy néhány ügyes álkulccsal – amiből Brúnónak természetesen egy sorozatot kéne a zsebében hordania – törjenek be, átlépte a szabványos rendőri nyomozás normáit. Bruno helyesebbnek tartotta, ha ehelyett a szálloda éttermébe nyitnak be, és ott várnak egy keveset. Félóra múlva ezt is feladták, és hazamentek. Bruno úgy vélte, épp eleget gyalogolt ma, és megérdemli, hogy a hivatali kocsi szállítsa haza. Otthon megnézte az amerikai krimit a tévében, és igyekezett nem figyelni a dán feliratokra, így azt mondhatta, nyelvet tanul, aztán vacsorázott, és lefeküdt aludni.

Másnap reggel fél kilenc körül érkezett a rendőrségre. Az asztal már meg volt terítve, a konyhában melegedett a reggeli. Kollégái szerették a kényelmet. Az egyik szobában összetolt asztalokat fehér abrosz borította, amelyre rendes porcelántányérokat, poharakat tettek. A gépírónő elrendezgette a készen vett szmörbrődöket, kis süteményt tett a tányérokra, végül az asztalra tette a teás- és a tejeskávés kannát is. Lassacskán mindenki beszállingózott. Bruno távol ült Christensentől, mert utálta, ha pipáznak, amikor ő eszik. Főnökét ez nem zavarta abban, hogy barátságosan rávakkantson, és megkérdezze, hogy áll ezzel a kellemetlen gyilkossági üggyel. Bruno kapott az alkalmon. Élvezettel fejtegette tegnap végiggondolt teóriáit. Először bebizonyította Christensennek, hogy a hulla megtalálója a gyilkos. Amikor erről meggyőzte, áttért a norvég tengerészre. Aztán végigvette a szálloda lakóit, Asztalos kollégáját, főnökét, annak elvált feleségét, nem feledkezve meg esetleges bérgyilkosság vagy az őrült koppenhágai vízbe fojtó felbukkanásának lehetőségéről sem. Christensen megértően bólogatott. – Szóval nem tudsz semmit.
– Nem – vallotta be Bruno.
– Előfordult jobb detektívekkel is – vigasztalta a főnök. Jens meg volt győződve, hogy a főnök ezt csak viccből mondja. Bruno biztosan nagy nyomozó, csak nem úgy viselkedik. Ügyesen titkolja, amit tud; ez a módszere. A nagy nyomozó ekkorra viszont befejezte a reggelizést. Felállt, elbúcsúzott a többiektől, és átvonult a saját kis szobájába. Mire Jens kíváncsian utánament, nagy halom papiros mellett találta.
– Az újabb budapesti válasz – mutatta Bruno boldogan. – Mondtam neked, hogy mindent megtudunk, csak a megfelelő embertől kell kérdezni. Itt van ez az élelmes házaspár. Mindent elolvashatsz róluk, amit csak akarsz. A férfi sofőr, a nő fodrász, a férfi egyszer ült börtönben valami gazdasági ügy miatt, a lakásuk távol van Asztalosétól, soha nem dolgoztak egy munkahelyen. Mit szólsz ehhez?
– Nem is tudom.
– Hát ez az... Vagy itt van a Schulte család. Illetve nincs itt a Schulte család. Azt írják, hogy nem tudnak semmi konkrétumot, de utánanéznek. Itt van viszont Devényi Lajos feleségének a koppenhágai címe. Mi is meg tudtuk volna szerezni éppen, de ha már megküldték...
– Ez Asztalos főnökének a volt felesége, aki legutóbb itt maradt egy selyemfiúval? Miért ölte volna meg?
– Amiért a többiek. Mindenesetre ismerte, és ha kiderül, hogy egy valódi fekete bomba, akkor találkoztak is tegnapelőtt.
Mégsem hozzá indultak először, hanem, a Népfőiskolai Központba. Brúnónak nagy élmény volt ez a látogatás. Rájött, hogy vannak szakmák, amelyek nemzetiségtől függetlenül rányomják a bélyegüket az emberre. A Központban csupa slendrián nőt talált, akik beszélgetés közben cigarettáztak, telefonáltak, fontos és elérhetetlen embereknek küldtek üzeneteket, és állandóan tudatában voltak a látszat szerint saját eszüknek és szívjóságuknak. Christine Adroite eme dán variációi kedvesen fogadták. Leültették, kávéval kínálták, és előadást tartottak neki a francia felnőttoktatás problémáiról, különös tekintettel a franciák egyéni termelői szellemére és a tudományos-technikai forradalomra. Az is kiderült, hogy ismerik Adroite-ot, a francia nő egyértelműen az, akinek mondja magát, le sem tudná tagadni. Egyre kétségesebbnek látszott, hogy egy ilyen ember gyilkosságot követne el. Jens jelenléte viszont arra késztette Brúnót, hogy alapos legyen. Bedobta hát a magyar felnőttoktatást a beszélgetésbe. Nem csalódott. A Népfőiskolai Központ kutatóinak volt mondanivalójuk. Bruno udvariasan hallgatott, pedig csak az érdekelte, járt-e esetleg Budapesten valamelyikük. Természetesen igen. Christine Adroite? Ezt tőle kéne megkérdezni, de valószínűleg ő is. A magyaroknak érdekes tapasztalataik vannak a felülről irányított tömeges felnőttképzés terén. Bruno igyekezett megjegyezni a kifejezést. Még jól jöhet, ha a francia nővel beszél. Mindent egybevetve mire eljöttek az intézetből, megtudták, hogy Adroite férjezett, két gyereke van, akiket tudományos elvek szerint nevel, Koppenhágában a dán intézet pénzén tartózkodik. Magyarországon érdekes dolgokkal próbálkoznak mostanság, mégpedig azzal, hogy a vállalatoknál, üzemeknél bizottságokat hoznak létre, amelyeknek a dolgozók művelődését kell irányítani. Bruno korántsem csak udvariasságból jegyezte meg, hogy a bizottságok vezetői általában a vállalatok igazgatói, vezető emberei. Végül is nem nehéz megtudnia, hogy Asztalos tagja volt-e egy ilyen bizottságnak mint a kutatóintézet egyik vezetője. Ha igen? Jó tudni.
Következő útjuk Devényinéhez vezetett. A nő a pornónegyedben lakott, tehát a Vesterbrogadén haladtak kifelé, aztán hamarosan balra fordultak. Keringtek tíz percet, míg Jens megtalálta a házat, aztán maguk sem tudták, miért, lesimítgatták hajukat, mielőtt beléptek volna.
Brúnónak egy pillantás is elég volt, hogy tudja: norvég barátja erről a nőről beszélt. Fekete volt, jó alakú, kicsit közönséges, és sütött belőle valami izgalmas profizmus. Igaz, dánul meglehetősen törve beszélt, mint kiderült, a magyaron kívül olaszul tud jól. Bruno elővette Asztalos fényképét, és lám, Szilvia Devényi rögtön felismerte.
– Mikor látta utoljára?
– Mikor? Fél évvel ezelőtt – szótagolta a nő. 
– Két napja nem vele sétált a Nyhavnnál?
– Én? – csodálkozott Devényiné. – Én nem. Azt sem tudtam, hogy Koppenhágában van. Honnan tudnám?
Úgy látszik, a feltételes mód múlt idejét még nem tanulta – elmélkedett Bruno. – Mondjuk, onnan, hogy felhívta telefonon.
– Ki?
– Asztalos magát.
– Nem, nem hívott.
– Pedig tanú van rá, hogy maguk két nappal ezelőtt együtt sétáltak, a Kongens Nytorv felől mentek a Nyhavnon keresztül a kikötőhöz.
– Tanú? Kicsoda?
– Egy jó ismerősük.
– Maga tréfál – mosolygott az igazi fekete hajú a megilletődött szőke dánokra. Bruno nagyon jól tudta, hogy a részeges és valószínűleg kábítószeres matróz nem a legjobb tanú, nem is dicsekedett vele.
– Az ember nem gondolhat mindenre – mosolygott vissza. – Azt hiszi, hogy senki nem ismeri, és kiderül, hogy téved. Van valaki, aki egyforma jól ismeri mindkettőjüket.
– Sajnos nem értem. Még nem beszélek elég jól dánul. Hogy is mondta?
Bruno bosszankodott. Mondott néhány cifrát svédül, amit a nő dánnak hihetett, mivel a két nyelv eléggé hasonlít egymásra, viszont ebből már valóban nem értett egy szót sem. Úgy érezte, hogy most kvittek. Udvariasan elbúcsúzott hát, és a visszafojtott röhögéstől fura, nyüszítő hangokat hallató Jenst maga után cibálva elsietett. Az utcán már dánul is elismételte a szép Szilviáról kialakított véleményét. Aztán mintegy Jens tanácsát kérve, morfondírozni kezdett.
– Mit gondolsz, melyiket figyeljük. Mihez van kedved?
– Tessék?
– Van valaki, aki egyforma jól ismeri mindkettőjüket, és Koppenhágában van. Szilágyi Gábor.
– De nem ő látta őket együtt?
– Nem, de ez mit se számít. Devényiné nem tudhatja. Lehet, hogy azt sem tudja, hogy Szilágyi Koppenhágában van. Lehet, hogy nem is ismeri. Miért ismerte volna a férje összes beosztottját? Lehet, hogy van más közös ismerősük a városban. Abban viszont majdnem biztos vagyok, hogy ezek után felkeresi ezeket az ismerősöket, a legvalószínűbb, hogy Szilágyit. Érted?
– Hát, elég zavaros.
– Pedig szerintem egyszerű. Megmondtam neki, hogy látták őket együtt a csatornánál, tehát elképzelhető, hogy megkeres minden közös ismerőst. A legkézenfekvőbb, hogy a honfitársukkal kezdi. Szóval te kit figyelnél inkább?
– Hát, ha választhatnék, inkább a nőt – ábrándozott Jens.
– Akkor tedd azt. Itt hagyom a kocsit, ha valami érdekes történik, telefonálj.
Jó tíz percet gyalogolt a buszmegállóig. A magyar biológus halála kezdte a nagy gyaloglások ügye címet kiérdemelni Bruno kedélyes lelkében. A busszal a városháztérig ment, onnan alig öt perc séta a City Hotel. A szép, kovácsoltvas felvonó előtt a portásfülkében új portás állt, nem régi ismerőse, akivel oly jól megértették magukat. De biztos volt benne, hogy ez sem hallgatódzik, és nem engedi meg, hogy a lakó távollétében benyisson valamelyik szobába, így is volt. Pedig Schultéék most sem voltak a szállóban, sőt a portás szerint egész éjjel házon kívül voltak. Vagyis a német házaspár a beszélgetés után tegnap délelőtt elhagyta a City Hotelt, és azóta nem jöttek haza. Az autójuk ugyanúgy áll a parkolóban, a szobájuk – na igen, jó volna tudni, mi van a szobájukban. Ehhez pedig engedélyek szükségesek. Bruno határozottan kezdte sajnálni, hogy nincs olyan kis ügyes kulcskészlete. Vajon mi lehet a sértődött németekkel? Valami baj érte őket? Elrabolták a házaspárt, és most teljes joggal szidják a dán rendőrség lassúságát? “Az a detektív szántszándékkal nem keres meg minket" – mondja Inge Schulte sziszegve. De az is lehet, hogy ők ölték meg Asztalost, aztán leléptek, és most valahol jót röhögnek rajta. De az isten szerelmére, miért kellett akkor eltűnniük? Hiszen senki sem gyanakodott rájuk komolyan!
Úgy döntött, hogy egy kicsit megzavarja Christensen elmélkedését. Döntse el a főnök, hogy kiadják-e a körözést, vagy sem, és szerezze meg ő a hivatalos papírt, amivel bemehetnek a szállodai szobába. A portás megengedte, hogy használja a telefont A főnök szokása szerint hümmögött, mintha valami nagyon fontos és lényeglátó véleménye lenne a dolgokról, amit egyelőre nem szándékozik Brúnóval megosztani, aztán közölte, hogy kiadja a körözést. És sóhajtott egyet, mert nem szerette az ilyesmit. Aztán letették a kagylót, és Bruno tökéletesen el tudta képzelni, amint hosszú és vékony lábait átvetve az íróasztalon Christensen hívja a minisztériumot. A minisztérium hívja a német követséget... Ha minden rendben megy, fél órán belül itt egy rendőr a papírral. Addig? Meglátogatja Csányiékat. Felment az emeletre, és lelkileg felkészülve a barackpálinkára, bekopogott. De innen sem jött válasz. Még egy eltűnt pár? Rosszat sejtve száguldott le a lépcsőn. A portás csodálkozva nézte. – Nem, a magyarok a hotelban töltötték az éjszakát, itt reggeliztek, kilenc óra tájban indultak el, ami érthető is turistáknál. Miért töltenék a szállodában a napot?
– Nem tudja véletlenül, merre mentek?
– De, tudom – készségeskedett a portás, boldogan, hogy végre segíthet valamiben. – Mielőtt elindultak, a férfi megkérdezte tőlem, hogy merre van egy jó fodrászat.
– Egy jó fodrászat? – döbbent meg Bruno.
– Igen. Egy női fodrászat – erősítette meg a portás. – Térképet is adtak, arra kellett berajzolnom, merre menjenek.
– És hová küldte őket?
– A Strǿgetre.
– Ott olyan jó fodrászat van?
A portás a vállát vonogatta. – Nem értek én a női frizurákhoz. Ott van egy fodrászat, nagy is, elegáns is, biztosan jó.
Mindenesetre Bruno is elmagyaráztatta, merre van a nagy és elegáns női fodrászszalon, aztán bevette magát az étterembe, hogy egy üveg Carlsberg társaságában várja az engedélyt.
Mennyi idő alatt tud a koppenhágai rendőrség egy engedélyt szerezni, amivel beléphetnek egy idegen állampolgár szállodai szobájába, amikor ő nyilvánvalóan nincs odahaza, és mennyi idő alatt tudja ezt az engedélyt eljuttatni a várakozó rendőrnek? Idő? Milyen szegényes a képzeletünk, amikor percekben, órákban próbálunk válaszolni az ilyen kérdésekre. Mit mond az, hogy... tegyük fel, háromnegyed óra alatt? Sok ez a háromnegyed óra, vagy kevés?... Szerencsére, az óránál sokkal precízebb mérce is rendelkezésünkre áll. Az engedély ugyanis pontosan két Carlsberg és egy pizza időtartama alatt érkezett meg. Kicsit kínos volt, hogy két egyenruhás rendőr hozza szirénázó autóval, ennyire talán mégsem kellett volna sietni. Bruno fizetett, aztán a rendőrök és a portás társaságában fölment a Schulte házaspár szobájába. Az ajtó végre kinyílt... és a szoba természetesen üres volt. Nem volt benne ember. Sem élő, sem holt, a németek holtteste szerencsére a szekrényből sem fordult ki, ahogyan pedig illett volna. A szekrényben a ruhák rendben sorakoztak, a szekrény tetején pedig két üres bőrönd állt.
– Nem tudja véletlenül, hogy mennyi csomaggal érkeztek? – fordult Bruno a portáshoz.
– Ezzel a kettővel.
– Nem volt sportszatyruk, kézitáskájuk?
– Nem – válaszolta magabiztosan a portás. – Egyébként sok év szakmai tapasztalattal a birtokomban mondhatom, hogy az ilyen házaspárok kizárólag bőrönddel utaznak.
Bruno sóhajtott egy szomorút, és mindenki meglepetésére csomagolni kezdett.
– Nem segítenének, kicsit ügyetlen vagyok!
Természetesen a portás bizonyult a legügyesebbnek. Nem kérdezősködött, hanem szakszerűen és szépen összehajtogatta a ruhákat, és berámolta a bőröndökbe. Nem telt bele tíz perc, a szekrények kiürültek és mindkét bőrönd megtelt.
– Ezek szerint semmit sem vittek magukkal.
– Nem – bólogatott a portás és a két egyenruhás.
Bruno pedig állt, és gondolkodott. Elviszi a két bőröndöt a rendőrségre, kiadatja a körözést... és mi lesz, ha fél óra múlva beállítanak Schultéék? Semmi bizonyítható bűnt nem követtek el. Szabad házon kívül tölteniük a napot és az éjszakát, a bőröndjüket a szállodában hagyni. Isten tudja, miért, talán az ellenszenv tette: felkapta a bőröndöt, és a portással lezáratta a szobát.
Alig öt perc alatt a rendőrségre értek a riadókocsival, a sofőr megszokásból most is gyorsan vezetett. Az épületben, mint mindig, kellemesen hűvös volt. Brúnónak legalább félórányi dolga akadt itt. Végül is dél körül járt az idő, amikor a Radhus Pladsenen leszállt a buszról, és elindult a belváros felé, megkeresni az elegáns női fodrászatot. A Strǿgeten özönlött a tömeg. A fodrászat viszont szinte teljesen üres volt. Az alkalmazottak méla döbbenettel néztek a belépő férfira.
– Parancsoljon, uram – mondta végül egyikük udvariasan.
– Rendőr vagyok, Bruno Hansen – megmutatta az igazolványát – egy felvilágosításért jöttem...
Senki sem válaszolt, így Bruno folytatta. – Pontosabban egy nőt keresek. Festett szőke hajú, negyven körüli külföldi...
– Igen, járt itt reggel – mondta az egyik fodrászlány. – A főnököt keresték. Ugyanis egy férfival volt. Hívjam ide a főnököt?
A főnök elegáns, hatvan körüli férfi volt, az üzlet végében levő kis lépcsőn szökkent le fiatalosan Bruno felé.
– Parancsoljon... – már terelte is az iroda felé.
– Járt ma önnél egy nő, festett ha...
– Igen, tudom, a kisasszony mondta; hogy ezért jött. Tíz óra felé voltak itt, ha jól emlékszem. 
– Megmondaná, hogy mit akartak öntől?
– Természetesen, nem titok. Munkát.
– Úgy érti, hogy itt akartak maradni Dániában?
– Dehogyis. Úgy gondolták, hogy a nő dolgozik két hetet a négyből, amit itt töltenek. Legalábbis én így értettem.
– És?
– Természetesen nem alkalmaztam.
– Miért nem?
– Ön is jól tudja, hogy tilos, de egyébként is...
– Én a gyilkossági osztályon dolgozom, és az egyébként érdekel, nem a tiltó rendelkezés.
– Egyébként pedig azért nem alkalmaztam, mert van elég emberem, és nem szorulok rá egy kéthetes kisegítőre. Másrészről...
– A másrészről is érdekel.
– Másrészről pedig... hogyan is mondjam, hogy ne tartson nagyképűnek. A mienk egy jobb fodrászat, itt dolgozni rangot jelent. Hogy képzeli akkor, hogy fölveszek valakit az utcáról, két hétre, ajánlólevelek nélkül, nem is beszélve arról a trikóról. Tudja, milyen trikó volt rajtuk?
– Tudom. Itt árulják a szomszéd boltban.
– Az lehet, de nálam nem hordják. Meg az a frizura. Uram, higgye el, hogy ha nem lenne fodrászom, akkor sem alkalmaznék olyat, aki ilyen trikót és frizurát hord. A női fodrászat ugyanis bizonyos fokig alkotómunka, amely lehetőséget ad arra, hogy az ember kibontakoztathassa fantáziáját, természetesen a jó ízlés keretein belül.
– Nem javasolt véletlenül egy kevésbé jó ízlésű fodrászatot?
– Nem... mindössze megadtam egy-két címet, ahol mások az igények... persze nem biztos, hogy ott sikerrel jártak.
– Adja meg, legyen szíves, nekem is azokat a címeket.
A főnök három külvárosi címet írt fel egy cégjelzéses papírra. Mialatt Bruno zsebre tette a cédulát, és megköszönte a segítséget, magában azon morfondírozott, hogy telefonon kér kocsit. Ilyen messze nem gyalogol! Mire kiért az utcára, meggyőzte magát, hogy ez is felesleges. Este a szállodában is elérheti Csányiékat. Kicsit ácsorgott a Strǿget forgatagában, hagyta, hogy sodorják föl-le, megnézett egy-egy kirakatot, és tétován megállt a kínai vendéglő előtt. Ebédidő volt. Igazság szerint most ott tart a nyomozás, hogy le kéne ülni valahová, és jegyzeteket készíteni. Valahová, ahol kényelmes asztal van, székek... ám mielőtt belépett volna a Sanghaiba, Szilágyi Gáborral találta magát szemközt. A magyar biológus éppúgy meglepődött, mint ő. Bár nem volt semmi csodálatos abban, hogy találkoztak. Hol is sétálhatna egy külföldi Koppenhágában déltájban máshol, mint a belvárosban, a Gammeltorv és a Nytorv sarkán.
– Örülök, hogy találkoztunk – mondta Bruno. – Több dolgot is szeretnék kérdezni magától.
– Kérem, nagyon szívesen válaszolok. Egyébként nincs valami újság a számomra?
– Be kell vallanom, hogy még csak nem is sejtem, hogy ki lökhette a vízbe a kollégáját. Látszólag senkinek nincs oka, módja, valaki pedig mégis megtette.
– És én miben segíthetek?
Bruno habozott. – Nézze, én éppen ebédelni indultam.
– Találkozhatunk délután, ha gondolja.
– Inkább tartson velem – aztán, észrevéve Szilágyi habozását, hozzátette –, lekötelezne, ha meghívhatnám.
Szilágyi még mindig habozott. Láthatólag rosszul esett neki, hogy ő, akinek odahaza tisztes fizetése van, ebben a városban meghívásra szorul.
– Mivel maga fontos felvilágosításokkal szolgálhat, az ebédet elszámolhatom a rendőrséggel – nyugtatgatta Bruno. Olyan meggyőzően mondta, hogy akár maga is elhitte volna..
Az emeleti teraszon kaptak helyet. Szilágyinak fogalma sem volt a kínai ételekről, gyanakodva nézte, amikor a pincér fura kis tálakban gyanús szószokat hozott. 
– Ismeri Devényinét? – kezdte Bruno, amikor a pincér elment.
– Hallomásból.
– Mit tud róla?
– Nem sokat. Csinos kis nő, aki felszedte magának Devényit. A főnököm hatvan hoz közeledik, igen jó fizetése van, szép lakása, kocsija, külföldi utazások, gondolhatja, hogy nem szerelmi házasság volt.
– Ez volt a pletyka az intézetben? 
– Inkább a közvélemény,
– És Asztalos? Ö ismerte Devényinét személyesen?
– Persze. Jó barátok voltak Devényivel, összejártak szombatonként.
– Milyen viszonyban volt Asztalos Devényinével?
– Hogyhogy milyen viszonyban? Nem tudok arról, hogy viszonyuk lett volna, ha így érti.
– De elképzelhető, hogy Asztalos most megpróbált találkozni vele?
– Nem elképzelhető, hanem biztos.
– Hogyhogy?
– Felhívta telefonon. Én kértem el a telefonkönyvet a portástól, aztán segítettem megkeresni a számot is. Béla ugyanis csak magyarul tudott.
– És miért hívta fel?
– Randevút beszéltek meg. Sajnos nem tudom megmondani, mikorra.
– De miért?
– Miért ne? Jó ismerősök voltak. De... az is lehetséges, hogy rá akarta beszélni, ne használja az asszonynevét.
– Miért?
– Talán Devényi megkérte erre.
– De miért?
– Még kérdi? Először is rettentő kínos volt az igazgatómnak, hogy a felesége egy hivatalos útról kint maradt. Kis híján megütötte a bokáját. Aztán megtudta, hogy a volt felesége az ő nevén pornófilmekben szerepel. Képzelheti...
Bruno nem nagyon értette, hogy mi ebben a kínos, de szégyellte megkérdezni. Azt sem tartotta bűnnek, ha valaki egy másik országba költözik, és született dán lévén a pornóműfajon sem háborodott fel, szinte észre sem vette.
– Devényi ugyanis amolyan régivágású ember – próbálta magyarázni mégis Szilágyi. – Ad arra, hogy mit beszélnek róla a beosztottjai. A legszebb mégis az, hogy valaki bejuttatott az intézetbe néhány olyan füzetet, amelyben a volt felesége szerepel.
– Kicsoda? Nyilván olyan, aki előzőleg Dániában járt...
– Egyáltalán nem biztos. Dániában akkoriban csak Asztalos járt, aki viszont Devényinek jó barátja, ő is csak egy napot volt itt átutazóban. Viszont Magyarországon bárki vehet ilyen füzetecskét kamionosoktól, viszonteladóktól, aki rászánja magát.
– Ha jól tudom, maga Devényinének köszönheti, hogy most itt van.
– Tulajdonképpen igen. Ha ő legutóbb nem marad itt, akkor most is Devényi jön Asztalossal. Én pedig Szófiába megyek, mint tavaly ilyenkor. De ezt maga úgysem érti.
Bruno úgy gondolta, hogy érti, de nem vitatkozott. Épp elég kérdése volt Szilágyihoz, hogy ne húzza az időt, hiszen már a süteménynél tartottak. – És Csányiékról mit tud? – kérdezte. – Tudja, hogy munkára jelentkeztek egy fodrászatnál? Szilágyi elnevette magát. – Nem lep meg.
– Nem tartja különösnek?
– Nem. Én nem csinálnám, de a maguk szempontjából igazuk van. A nő dolgozik két hetet, és annyi mindent vásárolhat, hogy a barátnőit egy évig üti a guta az irigységtől. Maga ezt sem értheti. Ezek otthon jól kereső emberek. Eljönnek ide, beváltják a maximumot, szereznek mellé egy kis dollárt feketén, azt kicsempészik, aztán kiszámítják, hogy a szálloda árából egy hónap alatt majdnem egy kocsit vehettek volna. Egy jó éttermi ebédért, mondjuk olyanért, amilyent most eszünk, vehetnek egy farmerfelsőt a férfinak, aminek az árából, ha eladják, otthon tíz ilyen ebédet is ehetnek. Vagyis itt csak akkor érdemes költeni, ha itt is keresik meg a pénzt.
Bruno sóhajtott. – De maga nem csinálná...
– Nem. Azt sem mondtam, hogy helyeslem. Csak azt akartam, hogy értse meg.
– Megértettem. – Nem volt több kérdése. Fizetett, aztán elbúcsúztak a Sanghai bejáratánál. Szilágyi fölfelé sétált a Hǿjbro tér felé, Bruno pedig beszállt egy taxiba, és a Biológiai Kutató Intézetbe vitette magát. Valami nem volt egészen világos a számára, és remélte, hogy Davidsen eloszlatja a kétségeit.
A “jó nevű" biológus nem lepődött meg, amikor meglátta. Hellyel kínálta, és várakozással nézett rá.
– Van valami eredmény, Hansen úr?
– Részeredmények. Még egy-két dolgot a helyére kell rakni.
– Például?
– Például az áldozatot.
– Hogy érti ezt?
– Semmit sem tudok róla. Azt tudom, hogy hány centi volt, hol lakott, mennyit keresett, csak éppen azt nem, hogy milyen ember volt. Tudna segíteni?
– Hát, magam sem ismertem túl jól, négy-ötször, ha találkoztunk.
– Annyi nekem elég. Azt például biztosan eldöntötte, hogy milyen szakember volt.
– Kitűnő. Különben nem dolgoztunk volna együtt velük.
– Milyen nyelven beszélt?
– Sajnos csak magyarul, de a tanulmányát lefordították angolra, mondhatom, remek munka. 
– És Devényi?
– Hogy milyen biológus? Kiváló. Maga nem tudja, hogy tagja az Unesco egyik biológiai szakbizottságának? Olvastam azt a dolgozatot, amit oda írt, tudja, az ilyesmi felvételi követelmény a bizottságban. Tudja, mi volt az érdekes? Ugyanazt a kérdést tárgyalta, mint Asztalos, csak más aspektusból. Sokszor úgy éreztem, hogy egy gondolatmenetről van szó. Mintha csak egy ember írta volna. Vagyis látszott, hogy összedolgoznak, remek páros volt.
– Nem vonom kétségbe az ítéletét – mondta elgondolkodva Bruno. Aztán elhessegette kimondhatatlan gondolatait, és Devényinére kérdezett.
– Bolond kis nő – vonta meg a vállát Davidsen.
– Miért?
– Otthagyni egy ilyen embert!
– Arról tud, hogy Devényi emiatt nem jött most Koppenhágába?
– Természetesen. Hivatalosan ugyan nem jelentették, de Asztalos úr baráti beszélgetésben elmondta. Úgy látszik, a felesége szökése rossz fényt vetett Devényire. Az ő dolguk.
– Milyen viszonyban volt Asztalos Devényinével?
– Nem tudom.
– Azt sem, hogy Devényi megkérte Asztalost, keresse meg a feleségét, és beszélje rá, hogy ne használja az asszonynevét?
– Erről nem hallottam. A mi kapcsolatunk inkább a munkára korlátozódott.
– Mondana valamit Szilágyi Gáborról?
– Nem is tudom... alig ismerem. Bemutatkoztunk, beszéltünk néhány szót, úgy tűnik, hogy érti a dolgát... De hát önt nem is ez érdekli, gondolom.
– De. Pontosan ez érdekel. 
Davidsen gondolkodott. – Biztosan ügyes ember. Különben nem őt küldték volna Devényi helyett. És jól beszél angolul. Most, hogy Asztalos meghalt, valószínűleg ő lesz az állandó partnerünk. – Ült, és készségesen várta a rendőr kérdéseit. De nem volt több. Bruno búcsúzott, és közben valami nehezen meghatározható gondolatsoron rágódott. Olyanon, amit nemigen tudott még elhinni, bizonyítani. Elhatározta, hogy Devényinéhez megy. Taxiba szállt. A kocsit a sarkon állíttatta meg, ott, ahol a rendőrségi Opelban Jens unatkozott. Beszállt mellé, és a fiú feléledve kezdte mesélni kalandjait.
– Alig fél órával azután, hogy elmentél, kijött a nő, és beült abba a kocsiba. – Piros színű kis Honda Civicre mutatott. – Elindult, én persze utána.
– Hová ment?
– A City Hotelba.
– És?
– Ott beszélt a portással, aztán várt egypár percet az előtérben. Aztán újra kocsiba szállt.
– És te újra követted?
– Igen. És ha tudni akarod, a nő Oscar Davidsenhez ment a Biológiai Intézetbe.
– A fene egye meg! Utána hová ment?
– Haza. Azóta nem mozdult ki.
– Akkor meglátogatjuk. Céltudatosan bementek a házba, de Jens meglepetésére nem az emeletre indultak, hanem Bruno becsöngetett az első földszinti lakásba. Senki nem nyitott ajtót. A másik lakásnál már szerencséjük volt. Idősebb nő jött ki, az a fajta, aki szivarozva biciklizik Koppenhága utcáin.
– Bocsásson meg, asszonyom, hogy zavarom, de egy felvilágosítást szeretnék kapni – kezdte Bruno.
– Kit keres?
– Ezt az embert. – Bruno elővette Asztalos fényképét.
– Nem ismerem. Nem itt lakik. A barátja?
– Igen.
– Szóval rendőr. Nem baj az, én szeretem a rendőröket.
– Nagyon kedves. Nem látta itt ezt az embert?
– A barátját? Nem. De ha akarja, megkérdezem a szomszédokat.
– Legyen szíves.
Az öregasszony elszáguldott. Hallották, ahogy sorban mindenhová becsönget, és érdeklődik, Jensben megállt a lélegzet, amikor hallotta, hogy Devényinét interjúvolja. Alig öt perc telt el, és a néniké hatalmas csattogással futott lefelé a lépcsőn.
– Megvan – jelentette boldogan. – Ketten látták itt.
– Megmondaná, hogy kik?
– Hansenné – mondta, emlékeztetve Brúnót, hogy a leggyakoribb dán nevek egyikét viseli. – A gyerekével ment el, amikor találkozott ezzel a férfival a kapuban. A másik itt, a félemeleten, egy nyugdíjas kertész.
– Nagyon köszönöm. Sokat segített.
– Szívesen.
Úgy látszik, kezd belelendülni – gondolta Jens boldogan, miközben felmentek a lépcsőn. Neki valahogy nem tetszett Bruno lassú, kedélyes, ebédeken és beszélgetéseken alapuló módszere. Aktív, magabiztos, céltudatos detektívnek akarta látni Brúnót, és most olyannak is látta. Becsöngettek, és a céltudatos Bruno udvariasan köszönt.
– Gondoltam, hogy maga küldte fel azt az öregasszonyt – mondta a nő. Bruno újra elővette Asztalos arcképét, és hivatalos hangon kérdezte.
– Szeretném feltenni önnek a kérdést, hogy látta-e ezt az embert a napokban, találkozott-e vele ebben a házban?
– Nem.
– Érdekes. A házból ketten is látták itt.
– Hol? Ebben a lakásban?
– Ebben a házban.
– És? Nem voltam itthon.
– Mit gondol, miért kereste?
– Találkozni akart velem. Jó barátok voltunk Pesten.
– Nem haragudott önre, hogy otthagyta a férjét?
– Ezek szerint nem.
– Miért tartotta meg a férje nevét?
– Mi köze ennek ehhez?
– Mihez?
– Hát, amiért itt van.
– Miért vagyok itt?
– Tőlem kérdezi, hogy miért van itt? – csodálkozott a nő.
– Mindössze azon elmélkedem, hogy maga honnan tudja. Én ugyanis még nem mondtam. Amikor reggel itt voltam, akkor sem kérdezte tőlem, hogy miért keresem Asztalost. Most sem. Kénytelen vagyok azt hinni, hogy tudja, mi történt.
– Nem tudom, mi történt. Gondolom, hogy a tartózkodási engedélyem miatt jött.
– Nem egészen. Asztalos Bélát megölték.
– Micsoda?
– Megölték. Itt, Koppenhágában. 
Devényiné lassan leült egy fotelba, és magyarul motyogott valamit. Bruno csendben várt, amíg nem fordította ismét dánra a szót.
– Elnézést, ha tudom, nem tagadtam volna le. Találkoztunk.
– Mit akart öntől?
– Először összevissza beszélt, hogy mennyire örül, hogy láthat, aztán végül kibökte. Rá akart beszélni, hogy ne használjam a nevemet.
– Az asszonynevét.
– Igen. Természetesen.
– És sikerült?
– Nem.
– Miért?
– Nem akartam. Miért ne viselném. Megszoktam, megszerettem. Meg aztán, a menedzserem is azt mondta, hogy tartsam meg. Így pikánsabb, azt mondta.
– Nem zavarta, hogy ez kellemetlen a férjének?
– Dehogy zavart. Csak legyen kínban az a felfuvalkodott vén bolond. A nagy biológus! Tudnék én erről mesélni!
– Tegye meg.
– Ugyan, mit érdekli ez magát.
– Merre sétáltak Asztalossal?
– Arra, amerre reggel kérdezte. Bementünk a belvárosba, aztán lesétáltunk a Nyhavnhez.
– Miért tagadta le reggel?
– Mert azt hittem, hogy a tartózkodási engedélyem miatt jött. Arra gondoltam, hogy Béla a férjem kérésére valahogyan keresztbe tett nekem az itteni hatóságoknál, hogy küldjenek haza, vagy valami ilyesmi. Gondoltam, jobb, ha letagadom, hogy találkoztam vele.
– Mit keresett ma a Cityben és a kutatóintézetben?
– Bélát.
Bruno szemrehányó pillantással nézett Jensre. – Mikor váltak el? – folytatta a kihallgatást.
– Déltájban, ha jól emlékszem.
– Hol?
– Ott a Nyhavnen.
– Ön mit csinált ezután?
– A vőlegényemmel találkoztam. Moziba mentünk. Csak nem gondolja, hogy...
– Esetleg ön is felszállt Asztalossal arra a hajóra.
– Dehogy szálltam.
– Melyikre?
– Hogy melyikre?
– Melyik hajóra nem szállt?
– Egyikre sem.
– Szóval a volt férje megbízta Asztalost, hogy beszélje rá arra, hogy ne használja az asszonynevét?
– Igen.
– Mivel próbálta ezt elérni?
– Rá akart beszélni.
– Milyen érvekkel?
– Hogy ne szúrjak ki vele. Épp eleget ártottam neki, azt mondta.
– Szerintem ennél keményebb érveket is használt. Mivel fenyegette meg?
– Nem fenyegetett.
– Dehogynem. Például azzal, hogy keresztbe tesz a tartózkodási engedély megadásánál. Nem tudom, hogy gondolhatta... esetleg úgy, hogy feljelentik önt valami köztörvényes bűn miatt. Vagy mást mondott? Akármit, ön elhitte. A volt férje nyilván el szokta érni, amit akar. Nem is érdemes tagadnia!
– Nem tagadom.
– Szóval, Asztalos megfenyegette?
– Igen.
– És maga hogy döntött?
– Találkoztam Bóval, a fiúmmal, ő azt mondta, hogy ne törődjek vele. Könnyű neki. Ö nem tudja, hogy milyen messzire elérnek Lajos kezei.
– Szerinte Koppenhágáig nem érnek el?
– Nem. Ő azt mondta, hogy a férjemet a guta is megütheti Budapesten.
– De maga továbbra is félt. Nem hitt neki? Miért nem engedelmeskedett hát, és vette fel a lánynevét?
– Bó nem engedte. Azt mondta, most már csak azért sem.
– Megkérem, jöjjön be holnap a rendőrségre, és mondja mindezt jegyzőkönyvbe.
Devényi Lajosné, Szilvia láthatóan megkönnyebbült, amikor a két rendőr elköszönt. Alig csukta be mögöttük az ajtót, Jens, aki szintén észrevette ezt a megkönnyebbülést, Brunónak esett.
– Nagy voltál, majdnem mindent bevallott!
– A csudát.
– Hová mész, azt hittem, csak becsapod, hogy kiengedjen, aztán visszamegyünk. Még egy kicsit puhítod, és megvan a vallomása.
– Nem szeretek puhítani.
– De ilyenkor...
– Ugyan milyenkor? Mindketten jobban tesszük, ha hallgatunk. Játszottam a nagy nyomozót, ahelyett hogy megmondtam volna rögtön, hogy Asztalos meghalt. Nem kellett volna egész nap a kocsiban gubbasztanod, és figyelned. De te is gratulálhatsz magadnak. Annyi eszed lehetett volna, hogy bemenj, és megkérdezd a portást mindkét helyen, hogy kit keresett a csinibaba. Attól pedig nagyon messze van, hogy bevallja a gyilkosságot. Ugyan miért? Semmit sem tudok rábizonyítani. Volt oka megölni Asztalost, de még ez sem egyértelmű. Ettől a gyilkosságtól a volt férje még továbbra is fenyegetheti. Hacsak nem Asztalos volt a férje jobbkeze, támasza, aki mindent el tudott intézni. Ez megmagyarázná, miért mondta azt a nő, hogy a nagy biológus, tudnék én erről mesélni.
– Nahát akkor?
– Ez legfeljebb csak indokolja a gyilkosságot. Rendben van, Devényinének, esetleg a fiújának volt oka megölni Asztalos Bélát. Ez azt jelenti, hogy érdemes nyomozni ebben az irányban, és megkeresni, hogy meg is tehették, vagy megtették-e? Érted a különbséget?
– Azt hiszem.
– Nincs az az ember, akinek most be tudnám bizonyítani, hogy ők a bűnösök, és nem is próbálnám, mert még én sem vagyok meggyőződve. Azt mondd meg, hogy miért vallana? Ö sem bolond. Tudom, hogy azt vártad, hogy puhítsam, szorítsam sarokba, kényszerítsem ki belőle az igazat. Jegyezd meg! Kiszolgáltatott emberrel szemben még annyit sem engedhetsz meg magadnak, mint máskor. Ha Devényiné volt a gyilkos, úgyis kiderítjük, nem kell hozzá ilyen lelki kínvallatás.
– És ha ő volt a gyilkos, és másképp nem tudjuk kideríteni vagy bebizonyítani?
– Az lehetetlen.
Jensen látszott, hogy van még kérdése, de Brunón is, hogy unja már Jens kérdéseit, így hát szótlanul szálltak be a kocsiba. Jens indított, és csak amikor kikanyarodtak a főútvonalra, kérdezte meg, hogy hová mennek.
– A City Hotelba – mondta Bruno, mintha taxiban ülne, aztán csöndben gubbasztott egész úton. Jens kicsit lassabban vezetett, mint idefelé. A hotel előtt nem volt üres parkolóhely, távolabb álltak meg. Visszasétáltak, és benyitottak. Újra az első portás volt ott, aki olyan rövid és találó jellemzéseket adott lakóiról. Most vidáman tessékelte a rendőröket a lift felé – egyik lakó sem tűnt el. Csányiek már otthon voltak. Kicsit meglepődtek, amikor Bruno benyitott, de aztán rögtön hellyel kínálták, és valamelyik bőröndből előkerült az ismerős üveg is. Jens meglepődött, amikor főnöke felhajtotta a kis pohár pálinkát, és elfogadta, hogy Csányi rögtön és szívélyesen töltsön másodszor is. Egy rövid ideig csendben ültek, ízlelgették a szeszt, aztán Bruno megszólalt.
– Fodrászat – mondta németül. – Dolgozni hol? – Elővette és az asztalra tette a külvárosi fodrászatok címeit.
Csányiek idegesen és gyorsan tanakodtak, a nő sziszegő, félig fojtott indulattal beszélt, aztán a férfi ripakodott rá a nőre, aki erre elhallgatott. Csányi előrehajolt, és rámutatott az egyik címre. – Nem is kell ide nyelvtudás – morfondírozott Bruno elégedetten. – A nő nyilván nem akarta megmondani a címet, le akarta tagadni, hogy dolgozik. A férfi tudja, hogy ha akarjuk, úgyis könnyen bebizonyítjuk.
– Miért? – folytatta a kérdezősködést.
A válasz most is lassan jött. De csak a fordítás nehézségei miatt. Csányi láthatóan nem azon gondolkodott, hogy mit mondjon. Gyatra németséggel azt próbálta Brunónak elmagyarázni, amit Szilágyi már elmondott. – Vajon mit meg nem tenne ez a házaspár pénzért? – elmélkedett Brunó, és a férfi mintha csak megérezte volna az ellenszenvet, kicsit ellenséges hangon folytatta. – Magának könnyű – mondta.
Bruno vállat vont. – Ismeri Devényi Lajost? – kérdezte.
– Devényi? Nem. Nem ismerem. Ki az?
– Egy fodrász – válaszolta Bruno. – A felesége itt él Koppenhágában, őt sem ismerik?
– Nem.
– Mennyi pénzük van?
– Nem is tudom. Meg kell nézni. – A házaspár megint idegesen vitatkozott, és Bruno rájött, hogy mégsem árthat a nyelvtudás. Nem is sejtette, hogy min vitatkoznak. Lehet talán, hogy azt hiszik, hogy lefoglalja a szabálytalanul szerzett pénzt? Biztosan van mit takargatniuk. De Brúnót nem a vám- és devizatörvények érdekelték, egészen más okok miatt akarta tudni, hogy mennyi koronájuk van és hogyan szerezték. Csányiék még mindig számolgattak, különböző tárcákból, zsebekből szedtek elő koronát, dollárt, márkát. A végén egészen komoly kis összeg gyűlt össze az asztalon.
– És otthon mennyi pénz van, forint?
– Otthon, miért?
– Kell tudnom. Otthon mennyi forint bankban?
– Százötvenezer forint – mondta végül Csányi.
Bruno jól tudta, hogy most legalábbis ki kéne oktatnia a magyarokat, hogy nincs munkavállalási engedélyük Dániában, ha nem is tesz feljelentést, de ehhez sem volt kedve. Felállt és elköszönt. Kint sötétedett már. Kellemes nyári este volt, amikor az embernek sétálni van kedve. Brúnónak mégsem volt. Hazavitette magát Jensszel, otthon evett egy kis pirított kenyeret, megnézte az aznapi angol krimit a harmincas évekből, és lefeküdt.

Másnap nehezen ébredt. Amikor rájött, hogy pontosan már úgysem ér be a rendőrségre, rögtön úgy döntött, hogy tovább alszik. Ha késik, akkor az legalább egy óra legyen! Volt, talán még több is annál. Mindenesetre a többiek már rég befejezték a reggelit, vagyis a késésért a korgó gyomra büntette meg Brunót. Úgy döntött, hogy egy kicsit rendezget az íróasztalán, aztán lemegy a malájhoz enni valamit. De még az asztaláig sem kellett elmennie. Jens kapta el valahol a folyosó elején.
– Óriási újság van – ugrándozott. – Megjött a válasz Magyarországról a kérdéseidre. – Nem bírta magában tartani. – Csányiékról nem tudnak semmi terhelőt, de a szomszédok, ismerősök szerint az utóbbi időben hirtelen nagyobb összeghez jutottak.
– Mennyihez?
– Azt nem tudják, de meggazdagodtak, az biztos.
– Nem is csodálom. Mennyi a havi jövedelmük?
– Kettejüknek együtt nyolcezer forint. 
– Ebből összegyűjtöttek százötvenezret. Eddig nem mondott semmit ez a szám, így már valamivel beszédesebb.
– És amennyit még letagadnak.
– Az is lehet.
– Schultéékról is írtak. Utánanéztek a kórházbeli esküvőnek...
– És?
– Na, mit gondolsz?
– Hm... Fogadok, hogy Schulte közlegény a kórházban meghalt, és az irataival Maier nevű pasas nősült, aki náci volt. A magyarok harminc éve körözik...
– Hát... nem egészen – dadogta Jens –, Schulte nem halt meg, hanem elvette az ápolónőt.
– Biztos? Nem tévednek? – Bruno dühösen morgott valamit.
– Még mindig haragszol rám? – kérdezte Jens szomorúan.
– Áh, dehogyis. – Bruno megsajnálta a fiút. – Tudod mit, gyere velem a malájhoz. Bekapunk valamit.
A valami természetesen szmörbrőd volt. A malájról egyébként csak gondolták, hogy maláj, mert úgy nézett ki. Tökéletesen tudott dánul, akcentus nélkül beszélt. A vendéglő falait vitorlás hajókról készített metszetek díszítették. Üres volt így reggelente, most rajtuk kívül csak egy ember volt ott, az sem vendég, hanem egy munkás, aki valami lámpát szerelt fel. Fúró volt nála, meg mindenféle egyéb szerszám, amivel zajongani lehet. Meg is tette. Bruno mégsem bosszankodott. Egy törzsvendégnek sok mindent le kell nyelnie. Például azt is, hogy nincs tea. Reggel viszont a sörnek nincs jó íze. Így aztán üdítő lett a dologból. Ami viszont a legrosszabb volt, érezte, hogy most már valahogy összegezni kell az eddig megtudottakat, kicsit kielemezni az ügyet Jensszel, aki ezt teljes joggal elvárja tőle. Először is Schultéékról kell valamit nyilatkozni. Mondja azt, hogy hátha a magyarok tévednek? Ki tudja utólag ellenőrizni, mi történt 45-ben Budapesten? Ha így áll a dolog, és a házaspár ezért szökött meg, akkor viszont nem ők a gyilkosok.
– Biztos? – kérdezte az alapos Jens.
– Mi biztos? Lehetne okot találni. Jó regényeset. Mondjuk azt, hogy Asztalos felismerte az ál-Schultét, ami ugyan lehetetlen, mert Asztalos még igen kis gyerek lehetett a háborúban. Esetleg az apja ismerte Schultét, vagyis Maiert, és volt róla egy fényképük otthon. Szóval, mondom, elképzelhető, csak én nem tudom elképzelni.
– Akkor mi legyen Schultéval?
– Elkapjuk, aztán meglátjuk.
– És a többiek?
– Úgy állunk, hogy mindenki lehetett a gyilkos.
– Az első perctől fogva így állunk.
– Azzal a különbséggel, hogy most már mindenki ellen tudnánk érveket is felhozni. Mindenkinek volt valami oka. Lehet, hogy gyenge oka, de ki tudja, kinek mi kell ahhoz, hogy megöljön egy embert. Ráadásul ilyen finoman. Nincs vér, nem kell látni az áldozat szenvedését, az egész alig tart egy pillanatig. Lehajolsz, felrántod a bokáját, aztán utána sem nézel, hanem leballagsz a hajó belsejébe, leülsz az étteremben, és nyugodtan megebédelsz. Mondjuk, marhahúst Sztroganoff-módra, iszol utána egy üveg sört, Asztalos pedig javában úszkál még, ha egyáltalán tudott úszni. Szóval, mindenkire tudunk találni vagy inkább ráhúzni valamilyen indokot, míg két napja mindenki gyanús volt, de azért, mert még senkinél nem tudtunk okot találni. Érted?
– És mik ezek az indokok?
– Menjünk sorba. Ott van a szép Devényiné. Azt hiszem, nem kell magyaráznom. Asztalos megfenyegette, erre a nő, vagy egyedül, vagy azzal a szépfiúval együtt, megölte. Nem mindenki bírja elviselni, hogy zsarolni próbálják. Ok volt, lehetőség volt, alibi semmi, és legalábbis kétes erkölcsű emberek. Oké?
– Oké.
– Akkor menjünk tovább. Ott van Devényi.
– Devényi? Az aztán valóban ott van, ezerötszáz kilométerre innét.
– Na és? Felbérelhetett valakit, ha volt rá oka.
– És volt?
– Hogyne lett volna. Egy. Asztalos a felesége szeretője volt. Most megöleti, a gyanú a feleségére száll, akit megbüntetnek. Mindkettőt sikerül elintéznie! Ezért kérte meg Asztalost, hogy beszéljen a feleségével! Ilyen bizalmas ügybe amúgy sem avatnak be kollégákat. Kettő. Tegyük fel, hogy volt valami hivatali vitájuk, harc egy találmányon, szakmai rangon, esetleg valami közös sötét, félsötét ügyük, és azért ölette meg. Itt Koppenhágában, ahol senki sem gyanakszik rá.
– Rendben, elhiszem. De kit bízott meg?
– Csányit. Ez a házaspár mindent megtenne, hogy pénzhez jusson. Jutott is. Hirtelen anyagi gyarapodás, aztán skandináv körutazás, amit Koppenhágában töltenek...
– Várjál csak! Te mondtad nekik, hogy ne utazzanak tovább, amíg a nyomozás tart.
– Ez igaz. Akkor skandináv körutazás, ahol pontosan akkor érkeznek Koppenhágába, amikor Asztalos meghal. Egy szállodában laknak. Tudod, hány szálloda van ebben a városban?
– A City elég olcsó, és mégis kellemes.
– Olyan is van még egynéhány. De ez csak egy verzió. Devényi kétszer vagy háromszor járt már itt, éppenséggel megbízhatott egy dán csirkefogót is, hogy ölje meg Asztalost, ha az ismét erre jár.
– Rendben. Devényit is elfogadtam. – Jens jegyzetfüzetet vett elő, és Bruno nagy élvezetére tudálékosan kis táblázatot kezdett rajzolni. Neveket írt föl, nyilakkal kötötte össze őket, felhasználva golyóstolla összes színeit. Bruno tudta, hogy a csodálatos táblázat végeredménye az lesz, amit ő már tegnap este tudott, csak lusta volt végiggondolni, és amit most fejből elmond. Viszont a táblázatból tökéletes jelentést lehet készíteni.
– Szóval, volt Devényi, a felesége, a Csányi család, akkor jöjjön Szilágyi, hogy végezzünk a magyarokkal.
– Szilágyi – írta Jens zölddel. – Neki mi oka volt?
– Hát... – Bruno habozott – ezt könnyű lenne kideríteni, lehet itt is intézeti ügy, közös csalás, amit Devényinél egyszer már elfogadtál.
– Lehet, de unfair.
– Tudod, mit? Akkor Devényi őt bízta meg. A főnöke, még pénz sem kell, anélkül is meg tudja hálálni a szolgálatot.
– Ez a Szilágyi nem olyan ember.
– Az igaz, de most indokokat kértél, és nem jellemrajzot.
– Jó, menjünk tovább.
– Ott van a francia népművelőnő. El tudom képzelni, hogy megölte Asztalost, mert becsmérlőén nyilatkozott a felnőttoktatás időszerű kérdéseinek megválaszolására tett kísérletek értékéről.
– Ezt szépen mondtad.
– Az az igazság, hogy neki tulajdonképpen nincs oka a gyilkosságra, vagy legalábbis nem tudunk róla. Viszont azon a hajón utazott, valószínű, hogy ugyanaz a hajó volt. Többször járt már Budapesten, lehet, hogy találkoztak, lehet, hogy volt valami szerelmi ügyük. Akármit mond Christine Adroite, nemcsak a múlt század fülledten erotikus polgára keveredhetett kalandokba, hanem egy középcsinos népművelőnő is. Asztalos már öregedett, nyilván alacsonyabbra tette a mércét. Egyébként sokan szeretik a francia nőket.
Köztük te is – gondolta Jens, de nem merte mondani. – És ha ő volt a gyilkos, akkor miért vallotta be, hogy Malmőbe utazott, és terelte magára ezzel a gyanút? – jegyezte meg hangosan.
– Mert okos nő. Számol a véletlenekkel. Megöli Asztalost, aztán találkozik egy ismerőssel a hajón. Vagy Malmőben. Vagy a visszaúton, vagy kiszálláskor a kikötőben. Valaki megjegyzi az arcát, akire ő fel sem figyelt. Ha letagadja, hogy a hajón volt, könnyen kiderülhet, hogy hazudott. És ez felér egy beismerő vallomással. Inkább vállalja a gyanú egy tüskéjét. Igen, Malmőbe hajókázott, ahhoz volt kedve. Miért ne?
– Rendben, a francia nő elfogadva. – Jens ezzel egy kis tintajelet tett a neve mellé. Egészen másfajtát, mint a többieknél, de Bruno nem mert érdeklődni a táblázat belső titkai után, mert Jens még képes és elmagyarázza az egészet.
– Ott van még Oscar Davidsen – mondta inkább.
– Elszerette Devényinét a férje és Asztalos elől, a strici csak az eszköze. Asztalos erre rájött, ezért pusztulnia kellett – rögtönzött Jens.
– Nagyon jó ötlet. Marhaság, de van benne valami megkapó. Folytasd!
– Lehetett valami közös devizaügyük vagy találmányuk. Asztalos esetleg itt akart értékesíteni valami szabadalmat, hogy koronában kapja meg a pénzét, és ebből lett bonyodalom. Davidsen meg akarta tartani a pénzt. De folytathatom a te stílusodban is: Devényi őt kérte meg a gyilkosságra, amit Davidsen, hogy ápolja a jó viszonyt a partnerintézet igazgatójával, természetesen elvállalt.
Bruno eddig valahogy úgy képzelte, hogy elkápráztatja Jenset az okfejtéseivel, azzal a barokkosán burjánzó magyarázóhajlammal, hogy mindent szeret mindennel összefüggésbe hozni, és most rá kellett jönnie, hogy a fiú titokban kineveti. Lehet, hogy emberként nőtt a szemében tegnap óta, de nyomozóként nem. Jens láthatólag eldöntötte, hogy Bruno nem jó detektív, bármit is mondjon róla Christensen. Bruno, bár azt hitte magáról, hogy nem hiú, mérges lett, és igyekezett gyorsan befejezni a magyarázkodást. – Végül ott van Svenson, aki megtalálta a holttestet – mondta szárazon. – Ok nincs, de elképzelhető, hogy ő vontatta a bójához a holttestet, hogy azt higgyük, hogy a malmői hajóról esett vízbe.
Jens alig titkolva érzéseit fintorgott egyet, és Bruno érezte, nem bírja ki anélkül, hogy megleckéztetné.
– Ezek után pedig kicsit gondolkodsz, és megmondod, hogy ki a gyilkos. Én legalábbis azt hiszem, hogy tudom. – Ez tulajdonképpen csak félig volt igaz. Mindössze gomolygott benne valami nehezen megfogalmazható felismerés már tegnap óta. Érezte, hogy tudja, ki a gyilkos, csak nem szánta rá magát, hogy kimondja a nevet. Mint amikor álomban beszélünk valakivel, akiről akkor álmunkban nagyon jól tudjuk, hogy kicsoda, aztán felébredünk, és bár nem tudjuk meghatározni, ki volt az, valahogy mégis dereng bennünk az ismeretség tudata. Most, hogy ennyit mondott, tisztázódott benne, hogy kire gyanakszik, de ezt már jobbnak látta magában tartani. Majd ha bebizonyította, beszélhet róla. Miért is ne játszana egy kicsit Jens idegeivel?
Jens meghökkent, aztán kicsit gyanakodva kérdezte.
– Ki az?
– Majd megtudod – felelte Bruno. – Még korai lenne megmondanom. – Nem volt biztos benne, hogy sikerült Jenset meggyőznie, de abban igen, hogy a tüskét elhelyezte. Ezzel a jóleső tudattal fejezte be a reggelijét.
Fizetett, és elindultak. Jenset visszaküldte a rendőrségre, hadd legyen kíváncsi, mi történik a háta mögött. Mi? Bruno maga sem tudta, mit csináljon. Hagyta, hogy a lábai vigyék, amerre akarják, és természetesen a Nyhavn felé indult. Furán érezte magát. Keresztülvágott a Kongens Nytorvon, és miközben elgondolkodva baktatott, valami ősi ösztön figyelmeztette, hogy vigyáznia kell, veszély fenyegeti. Körülnézett. A kép békés volt, ám valahol a látómező szélén feltűnt a részeg norvég tengerész, amint nem is dülöngélő, hanem kába járásával közeledett. A jó rendőr gyorsan dönt. Bruno céltudatosan elindult az ellenkező irányba, aztán megállt egy fa mögött. A norvég szemmel láthatóan becserkészte a terepet. Nincs mese, addig kell várni, amíg zsákmányt nem fog, hacsak nem akar nagy kerülővel menni. Nem kellett soká várnia. A norvég hamarosan belekarolt valakibe, és barátságosan együtt imbolyogtak. Bruno már-már előlépett, amikor rájött, hogy az a másik egy hasonlómód tetovált, piszkos és részeg fickó, nem áldozat, hanem társ a barátságos lejmolásban. Kisvártatva egy nő is csatlakozott a norvéghoz, olyan, akit nem engednek jobb nyilvánosházak közelébe. Végül az egész társaság elindult a Bredgaden, a sellő és a nagy kikötők irányába. Szabad az út. Bruno végigsétált a csatorna mellett, aztán bekanyarodott a Havnegadéra. A Centrumlinien kis hajója ott állt a kikötőben a házikó mellett. A felirat messziről ingerelte az embert. “Centrumliniennel Malmőbe." Miért is ne? Bruno felszállt a hajóra, a hídon megvette a jegyét, aztán felment a fedélzetre. Alig öt percet kellett várnia, és elindultak. Jó idő volt, élvezte a hajókázást. Elhaladtak a sellő előtt, aztán elérték az őrt álló szigetecskét, majd a nyílt tenger következett. Relatíve. A Sund itt tele van szigetekkel, amelyek eltakarják a túlpartot, melyet különben jó időben látni lehetne. A forgalom pedig valóban olyan, akár a főutcán. Bárkák, ladikok, vitorlások, egy-egy motorcsónak, szemben jön félúton a vonal másik hajója, időnként elsüvít a szárnyashajó, és egyszer találkoztak útközben a komppal is. Jó úszó itt vízbe nem fullad. A fedélzet pedig majdnem tele volt. Igaz, most jobb az idő – gondolta Bruno. – De mindegy. Ha feleennyien lennének, sem tudna elképzelni egy gyilkosságot, akármilyen gyorsan követik is el. Biztos volt benne, hogy ezen a hajón senkit sem tudna vízbe lökni úgy, hogy rögtön észre ne vegyék. Csalódottan lement a belső térbe. Az egész hajó szinte egy nagy étterem volt. Bruno leült egy asztalhoz az ablak mellé. Néhány percig a kis ablakon nézte a tengert és a közelgő szárnyashajót, aztán a pulthoz ment, és hozott magának egy üveg sört. Lassan iszogatta, és csak egy-egy szórakozott pillantást vetett az asztaltársaira. Ám hamarosan, úgy az üveg fele tájékán észre kellett vennie, hogy azok viszont figyelik őt. Két szikár és virgonc öregasszony volt, olyanok, mint az, aki Asztalos képével szaladgált Devényiné házában. Mosolygott, és ivott egy újabb kortyot.
– Dohányzik? – szólította meg kedvesen az egyik nénike.
– Köszönöm, nem – felelte meghatottan Bruno.
– Nem adná akkor oda a jegyét? 
– A hajójegyemet? Tessék. 
A nénike kikapta a kezéből, boldogan elszáguldott a pulthoz. Bruno csak akkor kapcsolt, hogy miért kell neki a jegy. Mivel a hajón vámmentesen, tehát jóval olcsóbban lehet venni cigarettát és alkoholt, mint a szárazföldön, mindenki nagy tételben vásárolná, ha nem vezették volna be a korlátozást, hogy csak néhány dobozzal lehet kapni a jegy leadása után. A néni valóban cigarettákkal tért vissza; Brúnónak sátáni ötlete támadt.
– Gyakran utaznak Malmőbe? – kérdezte.
– Mindig, amikor kifogy a cigarettánk.
– Megéri? – csodálkozott Bruno.
– Nem – mondta vidáman a néni. – De majdnem, és szeretek hajókázni. Attól függ, hogy hány jegyet kapok egy úton.
– Mikor voltak utoljára?
– Mikor is? Négy-öt napja.
– Akkor bizonyára találkoztak a barátommal.
– Lehet.
– Gondolom, ő is odaadta a jegyét. Utálja a cigarettát és az italt.
– Micsoda emberek vannak!
– Véletlenül itt a fényképe nálam.
Az öregasszonyok lecsaptak a fényképre, egy ideig forgatták, aztán Bruno csalódására közölték, hogy nem ismerik a barátját. – Vajon hány ilyen nénike lehet? – elmélkedett Hansen. Ugyanis Asztalos holmija között nem találtak hajójegyet. Persze lehet, hogy csak szétázott a jegy, úgy, hogy a laboratóriumi vizsgálat sem mutatta ki a nyomát. De miért ne adhatta volna Asztalos a jegyét egy ilyen nénikének? Bruno már-már azon volt, hogy megkérdezi asztaltársait, nem alkotnak-e titkos szabadkőműves-páholyt, a jegygyűjtő nénik szindikátusát, de nem merte. – Végül is ez egy Jensnek való feladat – gondolta. Olyan tettvágy jött rá, hogy nem is bírt a helyén maradni. Elköszönt, és újra felment a fedélzetre. Itt időközben változott a kép. Még nagyobb volt a tömeg, mint eddig, és még részegebb. Egy nagy csoport eszkimó utazott át Svédországba. Négy-öt lassan, méltóságteljesen berúgó öreg, és rengeteg fiatal, drága, de rosszul összeválogatott ruhákban. Hangosak voltak és jókedvűek. Néhányan egy fiatal lányt álltak körül, akinek habzott a szája, és időnként sikoltott egyet. Bruno egyre biztosabb volt abban, hogy érdemes volt felszállnia a hajóra. Most. Ebben a percben például tudna ölni. Tömeg van, de senki nem figyel semmire. Ezek az emberek holnap sem fognak emlékezni, hogy ő most itt áll és döbbenten figyeli őket. Egy hosszú kékesfekete hajú fiú egy szatyor sörrel jött föl a lépcsőn. Egyik eltört, amint a szatyor a korláthoz ütődött, egyet bedobtak a tengerbe az üres üvegek után. A többit rögtön megitták. Bruno elégedetten ment vissza a nénikéihez.
Malmőben természetesen ugyanúgy nem kérték az útlevelet, mint Koppenhágában. A vámosok egyedül egy sok gyerekkel és bőrönddel utazó barna családot állítottak meg, a többi utas úgy sétált le a hajóhídon, mintha a buszról szállnának le a városház téren. Teljesen felesleges lenne itt érdeklődni Asztalos gyilkosa után. Egyáltalán, semmi dolga nincs Malmőben. Annál több otthon. Visszafelé tehát a szárnyashajóra váltott jegyet, és úgy döntött, hogy elszámoltatja. A kishajón még csak kirándul a saját pénzén, de a szárnyashajó jóval drágább. Fizesse az állam. Végül is az útja nem volt eredménytelen. Kiderült, hogy a gyilkosnak nem kellett egyedül lennie Asztalossal a fedélzeten, mindössze meg kellett várnia a kellő alkoholszintet. Hiszen a kishajón mindenki kihasználja, hogy olcsóbb az ital. Ez viszont azt is mutatja, hogy nem kitervelt gyilkosság volt, azt, hogy itt és most követték el, az alkalom szülte. Ez pedig nem állt ellentétben az elképzelésével. Sőt.
Nagyon hamar, egy virsli alatt hazaértek. Busszal ment a rendőrségre, és olyan lendülettel nyitott be a szobába, hogy Jens azt hitte, megvan a gyilkos.
– Munkám van a számodra – vigyorgott Bruno. – Először is tudd meg, hogy Asztalos halála napján utaztak-e eszkimók a Centrumlinien hajóján. Ugyanezt kérdezd meg Christine Adroite-tól is. Aztán keresd meg azt az öregasszonyt, aki a hajón elkérte Asztalos jegyét. – Jens döbbenten pislogott, Bruno pedig elégedetten otthagyta. Bement Christensenhez.
– No, van valami? – kérdezte a főnök.
– Igen. Azt hiszem, tudom, ki a gyilkos.
– És? Ki az?
– Nem tudom, csak azt hiszem, hogy tudom. Nálad mi újság? Megvannak a németek?
– Nincsenek – dühöngött a főnök. – Hogy tud két öreg ember így eltűnni? Elvégre nem hobók, hogy a tengerparton aludjanak.
– Hátha nincsenek már az országban?
– Németországba nem mentek át, az biztos, mert a határon terroristák miatt komoly az ellenőrzés. Szerintem még mindig itt csücsülnek Koppenhágában. Ülj le!
Bruno rosszat sejtve figyelte, amint Christensen egy papírlapot húz ki a fiókjából.
– Ez az. Igen – örült neki a főnök, és bólogatott. Kicsit kotorászott, és újabb pecsétes, cégjelzéses papírokat húzott elő. – Azt hiszem, ezt rád kell bízni.
– De, főnök, itt az Asztalos-ügy.
– Ez nem ügy, ez vendég. Elviheted ebédelni.
Bruno nem tudta eldönteni, örüljön vagy bosszankodjon. A magyar rendőr idejön segíteni. Jó, jó, hogy ő kért tőlük segítséget, de azért nem kell rögtön ideszaladni. Még csak három napja nyomoz, igazán adhatnak neki egy kis időt, mielőtt kisüti, hogy belebukott. Másrészt, ki tudja. Hátha jobban boldogul a magyarokkal, mint ő. Volt egy fontos kérdés, amelyre a válasz döntően befolyásolta érzelmeit.
– Úgy érted, a saját pénzemen vihetem ebédelni?
– Úgy.
Rövid ideig még megértően és barátságosan hümmögtek egymásnak, aztán Bruno elbúcsúzott.
– Megyek edzésre, főnök.
– Jó – egyezett bele meglepve Christensen, akit csak az eredmény érdekelt, de nem az, hogy Bruno mivel tölti a napot. Nem szokott hozzá az ilyenfajta bejelentésekhez. – Ott a gyilkos?
Bruno mégsem egyenesen a tréningre ment. Az edzés négy órakor kezdődik, és most még csak egy volt. Addig még ebédelni kell, aztán pihenni, emészteni. Bement egy vendéglőbe, ahol a falak festményekkel voltak tele és az asztalokon színes gyertyák égtek. A koszt ennek ellenére jó volt – mint Koppenhágában mindenütt. Aztán busszal hazament, és fél négyig olvasgatott. Végül fogta a sportszatyrát, és elindult. Nem kellett sokat utaznia. A klub a Bredgadén volt, közel a Kongens Nytorvhoz. Egy ház negyedik emeletén rendezték be, Sport és egészség klubnak hívták. Egyik termében súlyzók álltak, itt a klubtagok erősíthették magukat a nap bármely órájában. A másik teremben az 1977. évi világbajnok, a japán Tanaka tartott karate-edzéseket. Bruno ide jött hetente kétszer. A négyzet alapú előtérből nyílt a két terem, a klubvezető kis irodája, a zuhanyozók. Volt néhány kényelmes fotel, egy színes tévé és egy üdítőital-automata. Kellemes hely volt. Bruno levetkőzött, és közben a magyar fiút kereste. A magyar karatés is turista volt, aki egy hónapra jött, és engedélyt kért, hogy látogathassa az edzéseket. Sem a mester, sem a klub óriás termetű, fülébe biztosítótűt szúró vezetője nem emelt kifogást, tagdíjat sem kértek. A magyar is velük edzett két hete, Bruno pedig legutóbb elsörözött vele edzés után. Most nem is konkrét tanácsot, segítséget várt tőle, hanem kicsit úgy érezte, hogy inspirálni fogja a társasága. A magyar már az edzőteremben volt. Egymásra vigyorogtak, de már nem volt idejük, kezdődött az edzés. Azalatt pedig az egész ügy, úgy, ahogy volt, kiment Bruno fejéből. Tanaka bázisedzést tartott. Lassan, de alaposan dolgoztak. Tízen voltak tanulók a teremben, a mester és két segédje kényelmesen sétálgattak közöttük, és nyugodt türelemmel állítgatták arrébb centiméterekkel a kezeket, lábakat. Brunónak hol a könyökét taszigálták beljebb, hol az öklét följebb, a lábát előrébb, a fenekét, csípőjét valamerre. Harag nélkül, türelemmel. Bruno szinte észre sem vette, hogy fárad. Csak amikor véget ért az edzés, és kivonultak a teremből, akkor tört rá valami óriási fáradtság és feneketlen szomjúság. Rohant a zuhany alá. Amikor a forró víz már jó pár perce folyt a hátára, kezdtek csak újra visszatérni agyába a mindennapi gondolatok. Vagyis Asztalos, a magyarok, a német házaspár, a francia nő, a malmői hajóút, Jens, a norvég tengerész...
– Van egy kis időd? – kérdezte a magyar karatéstól.
– Van. Persze. Miért?
– Beülhetnénk egy sörre valahová.
A valahová végül is egy pub lett a Vesterbrogadén. Sör pedig nem egy, hanem több is. Ittak és beszélgettek. Edzésről, Koppenhágáról, utazásról, Bruno még mindig nem szánta rá magát, hogy a gyilkosságról beszéljen. Ugyan miért is tenné? Segítséget nem kaphat, és egyébként sem kell felesleges embereket belevonni egy nyomozásba. Viszont kedve volt az ügyről beszélgetni.
– Tudod, hogy én rendőr vagyok? – kérdezte végül.
– Nem – csodálkozott a magyar. – Eddig nem mondtad. Miért kérdezted?
– Nem is tudom. Talán mert magyarokkal foglalkozom most.
– Hogyhogy?
– Megöltek egy Asztalos Béla nevű biológust.
– Itt Koppenhágában?
– Vízbe dobták a malmői hajóról.
– És beszélned kell minden Koppenhágában levő magyarral?
– Nem. Ez eszembe sem jutott – lepődött meg Bruno, aki most nagyon örült, hogy Jens nincs jelen. Valahol én egy slendrián nyomozó vagyok – gondolta szomorúan.
– Gondolod, hogy tudnék valamiben segíteni?
– Nem hiszem. Bár, ki tudja. Azt hiszem, tudom, hogy ki tette. Illetve érzem. – Bruno most már végképp rászánta magát, hogy elmesélje az ügyet, és azt az elképzelését is, amit nem akart Jensszel megosztani. Nem is azt remélte, hogy sporttársa lelkesedni fog, hanem csak azt, hogy nem mondja a dühítő mondatot: “te ezt úgysem érted". Nem mondta. Sőt rövid gondolkodás után határozott igennel válaszolt. Az okok, a vágyak, érvek, érzelmek, a gyilkos indulatok Budapesten születhettek, és Koppenhága csak a végső lökést adta, hogy valaki eljusson a bűnhöz. Egy lökéshez a korlát mellett... Annak ellenére, hogy ez csak sörözgetés közben kifejtett magánvélemény volt, Bruno megnyugodott. Most már biztos volt benne, hogy nem tévedett. Tudja, ki a gyilkos, hogy rábizonyítsa, már nem lesz probléma. Változtatni akart a témán, de a magyarnak még fúrta valami az oldalát.
– Nem tudod, hogy az a német beszél magyarul?
– Nem. Miért?
– Magyarországon élt...
– Elképzelhető, de miért érdekel?
– Arra gondoltam, hogy esetleg mint magyarok jelentkeztek be valamelyik szállodába.
– És a papírok?
– Isten tudja. Talán nem kérik mindenütt. Vagy azt mondta, hogy másnap odaadja, aztán valahogy elkente a dolgot. Vagy... nem is tudom. Lehet, hogy hülyeség az egész.
– Dehogyis – tiltakozott Bruno félig meggyőzve. – Könnyű kipróbálni. Felhívjuk a szállodákat, és megkérdezzük, hogy hol van új magyar lakó.
A telefon a pub végében volt, a mosdók ajtaja előtt. Találtak telefonkönyvet is, és akkor rögtön ráébredtek, hogy a dolog mégsem olyan egyszerű. A könyvben pontosan hatvannyolc szálloda telefonszáma sorakozott, és akkor még nem is nézték a magánpanziókat, kempingeket. Nyilván olcsóbb szállodába mentek – nézegette Bruno a telefonkönyvet. – A Hotel d'Angleterre-be biztos nem. Carlton... ezt is kihagyhatjuk... SAS-hotel, ez is drága. Sorban kihúzogatta a drágább, elegánsabb szállodákat, csak az olcsó, de mégis rendes kategóriát hagyta meg. Így is éppen elég maradt.
– És most?
– Nyilván nem maradtak azon a környéken. – Bruno tovább válogatott, most már földrajzi alapon, és egészen addig ügyeskedett, míg nem maradt több, mint tíz szálloda. Bedobott egy félkoronást a készülékbe, és tárcsázott.
– Halló. Egy barátomat keresem, aki két napja érkezett Koppenhágába, de nem tudom, hol szállt meg. Magyar, hatvan körül van. A neve... – Bruno a társához fordult egy magyar névért, de közben eszébe jutott a rendőr százados, aki aláírta a kihallgatási jegyzőkönyvet. – Körtés Pál. A feleségével jött.
– Nincs ilyen nevű lakónk.
– Nem érkezett két napja, vagy esetleg tegnap magyar vendégük?
– Nem.
Bruno újabb érmét dobott be. A harmadik szállodánál már unta az egészet, elment a kedve, sőt a bizalma is. De szégyellte volna abbahagyni. Kötelességszerűen tárcsázott tovább, és szinte nem is tudta, mit csináljon, amikor a hatodik számon igenlő volt a válasz.
– Magyar vendégek? Tegnapelőtt? Igen érkeztek. Egy idősebb házaspár. Várjon csak! Épp itt jönnek! – Néhány másodperc telt el, és Bruno idegenszerű hallózást hallott. Villámgyorsan a magyar karatés kezébe nyomta a kagylót, aki értetlen arccal állt a telefon mellett. Belehallózott ő is, aztán rövid beszélgetés következett. Bruno alig várta, hogy végre letegyék a kagylót.
– Na? – kérdezte izgatottan.
– Mondtam, hogy a barátomat keresem, Kovács Jánost. Erre azt válaszolta, hogy tévedés, mert őt Palacky Imrének hívják. Én bocsánatot kértem, és káromkodtam egy kicsit, hogy elkerültük egymást a barátommal, és nem tudom megtalálni. A lényeg az, hogy ő a németed.
– Miből gondolod?
– Egyrészt érzem a sváb kiejtését. Másrészt a káromkodásra azt válaszolta, hogy forduljak a rendőrséghez.
– És az miért baj?
– Magyar ember ilyet nem tesz. Vagy legalábbis nem ez az első mondata. Egy igazi magyar turista sajnálkozik, megkérdezi, hogyan történhetett, hogy elkerültük egymást, azt tanácsolja, hogy menjek be a követségre, nézzem meg a barátomat a pályaudvaron, és megkérdezi, hogyan néz ki a barátom, és mit mondjon neki, ha találkozna vele az utcán. Végül is van egy jó sztorija, amikor hazaérkezik. Le merem fogadni, hogy ez az a német.
Bruno nem vitatkozott. Elmennek, megnézik, ő felismeri Schultét. Taxival mentek, mert ez a szálloda messze volt. Ez valamivel rosszabb környéken volt, mint a City. De azért ez a hotel is tiszta volt és barátságos, A portás ugyanolyan udvarias volt, egyedül a lift különbözött lényegesen a City Hotelétől, modern, hívógombos felvonó volt. Schultéék a negyedik emeleten laktak, vagyis a Palacky házaspár a 405-ös szobát foglalta el. Bruno kopogott, az ajtó kinyílt, és nem tévedtek. Inge Schulte állt előttük.
– Jó napot – köszönt Bruno vidáman. A nő nem válaszolt, így bementek a szobába. A szoba valamivel kisebb volt, mint a City-beli, a berendezése is szegényesebb, viszont egy másik ajtó nyílott belőle, feltehetően a zuhanyozóé.
– A férje?
Schulténé szótlanul intett a tapétázott ajtó felé. Bruno nyugodtan leült az egyik székre, és várt. Schulténak előbb-utóbb ki kell jönni onnan. A nő leült a másik székre, egyenes derékkal, némán és gonoszul. A magyar idegesen járkált fel és alá. Eltelt egy kis idő, és Bruno is kezdett türelmetlen lenni. Nem mintha arra gondolt volna, hogy a mellékhelyiségnek szellőzőablaka van, amin keresztül Schulte kimászhat, mert látszott, hogy a szobából farostlemezekkel választották le a mosdót. De lehet, hogy már rég elment, és most csak vesztegetik a drága időt. Bekopogott: Amikor nem jött semmi válasz, és látta az elégedett vigyorgást átfutni Schulténé arcán, már biztos volt benne, hogy ez az igazság; a német gyanút fogott a telefontól, és lelépett. Benyitott, és hatalmas ütés érte a fejét. Megszédült, csaknem elvesztette az eszméletét. Valami – talán edzés utáni – reflexszel támolygás közben is a feje fölé kapta a kezét. Rúgott is egyet arrafelé, ahonnan az ütést kapta, és amerre elhomályosult szemei Schultét sejtették. Újabb ütés jött, a kezét érte, és Bruno rájött, hogy valami súlyos rúd van a másiknál. Arrébb lépett, a német még mindig homályos figurája kiugrott az ajtón. Bruno várt egy pillanatig, amíg kitisztult egy kicsit a feje, és követte. Kint elég mozgalmas volt a kép. Schulte egy vasrudat suhogtatva közeledett a magyarhoz, aki küzdőállásban hátrált. Schulténé kezében egy konyhakéssel próbált mögé kerülni. A magyar hirtelen vele fordult szembe, és egy nagyot rúgott a csuklójába. A nő kezéből kirepült a kés, mire a magyar nem tisztelve a kort és a gyengébb nemet, megragadta a karját, kitekerte, és teljes erővel a feléjük ugró Schultéhoz lökte feleségét. A vasrúd megállt a levegőben, a német hátralépett, hogy legyen helye a védekezéshez. Bruno úgy látta, hogy itt az idő. Két gyors lépéssel ott termett, és amikor a német felé fordult, kirúgta a lábát. Schulte nagyot esett. Bruno elkapta a karját, hogy kitekerje a kezéből a rudat, közben odaérkezett a magyar is, és egy “kalapácsütéssel" letaglózta a feltápászkodni, küzdeni próbáló embert. A nagy érzelmeket nem lehet mindig visszafojtani. Közben kiderült, hogy itt nem lehet hangoskodni és a szobákban randalírozni. Az ajtóban megjelent a portás, és közölte, hogy hívta a rendőrséget.

Álmosan és idegesen ült a reggelizőasztalhoz. Tegnap késő estig bent kellett maradnia kihallgatni a Schulte házaspárt. Minél többet nyaggatta őket, annál szótlanabbak lettek a mogorva öregek, a végén még annyit sem tudott kihúzni belőlük, mint az első percekben, amikor még az őrizetbe vétel hercehurcájától ijedten és a verekedésben kapott ütésektől kábán ültek a széken. Nem mintha akkor mondtak volna bármi érdemlegeset is. Ahhoz volt kedvük, hogy a holmijukat otthagyják a Cityben, és Palacky néven bejelentkezzenek egy másik szállodába. Talán tilos? Elnézést, nem tudták. A szobájukat a Cityben egy hónapra előre kifizették, kárt nem okoztak senkinek. Bruno keze akaratlanul is sajgó fejére tévedt.
Reggelire teát kapott, és zsemléket vajjal és dzsemmel, de ebben sem volt öröme. Christensen hívatta sürgősen, és az újból hódolójául szegődött Jens suttogva pletykálta az asztalnál. – Nagyon haragszik a főnök!
– Igen? – morogta Bruno, a szájába gyömöszölve még egy adagot.
– Schultéék bejelentették, hogy panaszt tesznek, mert rájuk törtél. Azt mondják, hogy ők csak védekeztek. Nem kellett volna azt a turista haverodat is magaddal vinni.
Bruno rámeredt. Annyi dühös gondolat tódult fel benne, hogy a szó megakadt a száján. Nem bírta elviselni, ha az asztalnál idegesítik, és a reggelinél különösen kényes volt minden apróságra. Lecsapta a csészét, és kirohant a szobából. Bement a saját kis irodájába, és magára csukta az ajtót. Leült a székre, majd felpattant, és káromkodva mászkált fel-alá. Már a főnöknél kéne lennie. Csengett a telefon, gyors mozdulattal fölkapta, majd lecsapta a kagylót. Dühösen nézte a készüléket, aztán elvigyorodott. Leült az asztalra, és ölébe téve a dobozt, tárcsázott. Először a távhívás jelét, aztán az NSZK hívószámát. Utánanéz ennek a két vicces öregnek.
Az épületből sikerült úgy kiosonnia, hogy senkivel sem találkozott. Megkönnyebbülten ballagott a napsütötte oldalon, nagyot kortyolva a levegőből, amikor a sarkon Jensbe botlott. A fiú arca most még jobban emlékeztetett egy meghatározhatatlan eredetű, jóindulatú korcs kutyáéra, mint valaha. Nem tűnt sértődöttnek, sőt mintha még ő lett volna zavarban.
– Ne haragudj... én csak... azért kereslek, mert a főnök nagyon keres, és a szobádban nem találtalak.
Bruno elkergette az idegesítő gondolatot, hogy a főnök tajtékozva várja, hogy bemenjen hozzá, amíg ő meglógott az épületből. – Mondtad, hogy eltűntem?
– Nem... csak kijöttem szólni... hátha...
Szegény fiú! – Bruno határozottan ronda alaknak érezte magát. Egyedül akart menni, de úgy érezte, ezt most nem teheti meg jóindulatú tanítványával. – Gyere, leleplezzük a gyilkost – mondta, és élvezve Jens meghökkenését, elindult a Főtér felé. Hosszú, gyors lépésekkel gyalogolt. Jens utánafutott, és hozzá igazította lépteit.
– Leleplezzük? Tényleg?
– Miért ne? Tudom, ki az.
– Ki?
– Nem próbálod kitalálni?
– Hát!... – Jens lelkesen zsebébe nyúlt, és Bruno legnagyobb meglepetésére összehajtott papírlapot húzott elő. A múltkori táblázat letisztázott és vonalzóval elkészített változata volt. Brúnónak így, amint Jens büszkén meglobogtatta a szeme előtt, olyannak tűnt, mint a Mengyelejev-féle periódusos rendszer. – Itt vannak a gyanúsítottak, az okok, a lehetőségek. Arra gondoltam, hogy megnézem, hogy a három faktor hol találkozik.
– És? Hol?
– Várj csak, megmutatom. – És képes volt egy autó tetejére teríteni papírját mint egy térképet, és golyóstollal mutatni a metszéspontokat. Beletelt némi időbe, míg Bruno rájött, hogy saját tegnapi marhaságát hallja viszont tudományos formában.
– És mik ezek az üres kockák?
– Ezeket az eddigi ismeretlen szereplőknek hagytam ki, a többit pedig azoknak az eseményeknek, amelyek még nem történtek meg. Úgy gondolom, hogy egy részük a többi ismeretében megjósolható.
Tiszta Mengyelejev, nézett rá tisztelettel Bruno.
– És miket írtál ide ceruzával?
– Ami folyamatban van, de még nem kaptam rá végleges választ. Ez például a hajójegyes öregasszonyod.
– Mi? Mi van vele? – Bruno udvarias kérdezősködése hirtelen heves érdeklődéssé változott. – Megtaláltad?
– Igen.
– Most mondod? Hol van? Mit tud?
Jens sértődötten nézett rá. – Nem tud semmit. Különben ezzel kezdtem volna. Elkérte Asztalos jegyét, és kész.
– Hol találom?
– Hát... megvan a címe, de azt mondta, nagyon ritkán van otthon. Délelőtt a barátnőjével kószál, délután meg beülnek valahová. Várj csak... azt hiszem, ma mennek át ismét Malmőbe.
– Mikor?
– Hát... gondolom, a négyórás hajóval.
Bruno automatikusan az órájára pillantott. Fél tíz. Jó lesz sietni. Maga után ráncigálva a papírját hajtogató Jenst, tovább ügetett a Radhusplatzen felé. Ha buszra szállnak, tíz perc alatt elérhetik a Biológiai Kutató Intézetet.
Davidsen irodája kicsi volt, és fura zöldes színű modern bútorokkal rendezték be. A falon néhány plakát mellett táblázatok lógtak, amelyek meglepően hasonlítottak Jenséhez. A biológus hellyel kínálta őket, de mással nem. Pedig a félbehagyott reggeli már kezdte megbosszulni magát. S ami a legrosszabb, Bruno tudta, hogy ezt a beszélgetést nem kapkodhatja el.
– Arra kérem, hogy beszéljen nekünk az Asztalosékkal közösen végzett munkájukról – kezdte.
– Úgy érti... szakmailag?
– Igen.
– Hát nem is tudom, hogy laikusoknak hogyan lehet elmagyarázni. A növények fotoszintézisét kutattuk számítógéppel. Hogy mondjam, ennek is egy részterületét... ami...
– Fontos téma?
– Nekünk igen. – Davidsen meghökkent.
– Sokan foglalkoznak vele?
– Igen, de magas szinten csak öt intézetben az egész világon. Amerikában, a Szovjetunióban, Franciaországban, itt nálunk és Magyarországon Devényiek.
– És miért kellett együttműködniük velük?
– Mert hasonló úton haladtunk. Az amerikaiak és a szovjetek óriási apparátussal dolgoznak, és ez az egész csak egy része a kutatásuknak. Olyan gépeik vannak egy-egy intézetükben, amit mi nem tudunk megvenni. A franciák egészen külön úton járnak. Más programmal, más gépekkel, más számítások alapján dolgoznak.
– És Devényiek?
– Zseniálisak. Kiválasztották ezt a részterületet, és igen alaposan feldolgozták. Kidolgoztak egy olyan programot, ami a legjobb a világon. A fotoszintézis olyan számítógépes modelljét csinálták meg, ami forradalmasítja ezt az egész kutatást. Mi is erre próbálkoztunk, de ők messze előttünk jártak.
Bruno elismerően nézett Davidsenre. Nem hitte volna, hogy akad tudós, aki ilyen őszinte elismeréssel tud beszélni egy kollégájáról.
– Nem is tudom, miért társultak velünk... – folytatta Davidsen. – Semmit nem tudunk hozzátenni ahhoz, amit ők csináltak.
– Devényi vagy Asztalos?
– Nem tudom. Gondolom, együtt. Biológus, matematikus, vegyész együtt kellett, hogy dolgozzon. Ma már a felfedezéseket csoportoknak köszönhetjük.
– De kellett lennie egy irányítónak, aki megszabta az egész irányát, és aki miatt az a csoport eredményesebb volt, mint a maguké.
– Igen – felelte elgondolkodva Davidsen.
– És ki volt ez? Asztalos vagy Devényi?
– Be kell hogy valljam, gondolkodtam már én is rajta. De nem tudtam eldönteni. A cikkeik, felszólalásaik alapján mindketten egyformán értették a szakmát, találékony, konstruktív elmék.
Bruno elégedetten állt fel. Úgy érezte, megtudta, amit akart. Elbúcsúzott Davidsentől, és rohant az első útbaeső vendéglőbe. Nem volt könnyű dolga. A városnak ezen a részén lakóházak álltak, modern, fehér épületek, és amennyire a belváros tele volt kedélyes evő-ivó helyekkel, innen száműzték a vendéglátóipart. Végül a buszról láttak meg egy pubot, láthatóan messze környéken az egyetlent. Siettek csengetni a vezetőnek. A pub elég zsúfolt és piszkos kis hely volt, a modern fehér lakótelep melletti régi lerobbant házak lakóinak törzshelye. Olcsó lakást bérlő diákok, vendégmunkások figyeltek föl az ajtónyitásra, a kis lyukat betöltötte a játékautomaták hangja. Ha nem ilyen éhes, Bruno rögtön visszafordul. Egy szendvicset rendelt – alig volt tíz fajta –, és mihelyt leült, maga elé terítette Jens papírját. Lassan, elgondolkodva evett, hümmögött, és golyóstollával kusza, csúnya és teljesen kiismerhetetlen jegyzeteket írt a szép táblázat hátlapjára apró, olvashatatlan betűivel. Aztán felfigyelt, megzavarta, hogy Jens meredten nézi. – Miért nem eszel?
– Nem vagyok éhes. – Jens kicsit ijedten folytatta. – Nem kéne visszamennünk? Már folyik Schultéék kihallgatása.
– De jó, hogy mondod! – Bruno letette a szendvicset, és felpattant. – Rohanok telefonálni.
Ahelyett, hogy bemennénk, morgott Jens, aztán megnémult a meglepetéstől, amikor rájött, hogy Bruno nem a központot hívta. Ahonnan ült, jól lehetett látni a fülkét és azt, hogy Bruno jóval többet tárcsáz, mint kellene. Hacsak nem interurbán telefonál.

Schultéék mereven és ellenségesen ültek. Karlsson, egy fiatal, jól öltözött nyomozó az asztal mögött hasonló feszes tartásban ült a székén. Christensen a szoba másik oldalán egy fotelban pipázott. Csak bólintott, amikor Bruno és Jens beléptek a szobába. Karlsson kérdőn nézett rájuk, hogy átveszik-e a kihallgatást. Bruno egy pillanatig habozott. Nagy volt a kísértés. Schultéék még nem tudják, de semmi esélyük. Aztán győzött a józan ész, és nemet intett. Ha ő foglalkozik a házaspárral, akármilyen bizonyítékai is vannak, elmegy a délelőttje, aztán jegyzőkönyveznie kell, a magnófelvételt legépeltetnie, ellenőrizni... elúszik a délutánja is. Neki pedig négy órakor a malmői hajón kell lennie. Addig pedig szeretne beszélni Christine Adroite-tal és Szilágyi Gáborral is. Inkább lemond a dicsőségről. Karlssonhoz lépett, és nem törődve a többiek rosszalló tekintetével, hosszan sugdosott a fülébe. Karlsson szélesen vigyorgott és bólintott, amikor Bruno befejezte. Kezet fogtak, és Bruno búcsút intve, Jenset maga után húzva kilopakodott a szobából, mint a néző, akinek mennie kell, de nem akarja zavarni az előadást. Christensen egy szót sem szólt, csak hidegen nézett utánuk.
Kocsival mentek Devényinéhez. Jens csöndben vezetett, elhatározta, hogy nem kérdez semmit. Ha Bruno nem beszél, sértődötten hallgat. Brúnónak kissé kába volt a feje a rossz szendvicsektől és a két üveg sörtől, szívesen is hallgatott. Mikor a ház elé értek, mégsem bírta tovább.
– Nem is érdekel, mi a helyzet Schultéékkal?
– Ha nem mondod?
– Találd ki!
Jens egy pillanat alatt elfelejtette a sértődöttséget. Olyan arcot vágott, mintha Bruno egy labdát dobott volna végre el, amit ő visszahozhat.
– Tudom már! Biztosan kiderült, hogy mégis háborús bűnösök voltak.
Bruno nem tudta megállni vigyorgás nélkül. – Egyszerű, becsületes sikkasztó az öreg.
– Micsoda?
– Nyugdíjba ment, de tovább dolgozik egy cégnek mint pénzügyi tanácsadó. Elsikkasztott egy csomó pénzt, de úgy, hogy jó ideig ne vegyék észre, aztán eljött nyaralni.
– De hát hogy képzelte?
– Úgy, hogy innen néhány nap múlva továbbutazik. Arra számított, hogy legalább két hónapig nem jönnek rá a csalásra, és azalatt eltűnik a világ másik felén.
– De miért tűnt el előlünk a város másik felén?
– Mert félt, hogy információt kérünk róla a német rendőrségtől.
– De hát kértünk, és semmit nem tudtak mondani! Vagy mégis van valami más is a füle mögött?
– Hagyjál ezzel a marhasággal! Attól félt, hogy úgy kérünk információt, ahogy én tettem.
– Miért, hogy tetted? – Jensen látszott, hogy szíve szerint a noteszát is elővenné, hogy jegyezze a szakmai titkokat, amelyeket Bruno kegyesen elcsepegtet. Mégiscsak nagy detektív...
– Megkértem telefonon a német kollégákat, hogy menjenek el Schulte cégéhez, és csináltassanak soron kívüli revíziót. Biztos voltam abban, hogy találnak valamit. Különben miért tűntek volna el?
Jensen látszott, hogy még mindig nem érti teljesen az ügy logikáját, de szégyelli kérdezni. Aztán mégiscsak kinyögte. – Ők azért tűntek el, mert attól féltek, hogy te így kérsz információt, ugye, te pedig azért kértél így információt, mert ők eltűntek... Hol itt a logika?
A szép Szilviához rosszkor érkeztek. A csöngetésre csak nagy sokára nyitott ajtót egy magas, széles vállú, szőke férfi. Gatyában volt, izmos testén tetoválások hullámoztak. Beengedte őket, és lerogyott egy székbe. Devényiné a fürdőszobából jött ki, köpenyben, amit alig gombolt össze. Nem örültek a rendőröknek, de nem voltak abban a helyzetben, hogy ezt kimutathassák. Bruno jónak látta mentegetőzéssel kezdeni.
– Elnézést, hogy ismét zavarom... mindössze két dolgot szeretnék megkérdezni. – Nyugodtan beszélt, legutóbb rájött arra, hogy Szilvia korántsem tud olyan rosszul dánul, amint legelső alkalommal mutatta.
– Tessék, kérdezzen. – A nő cigarettára gyújtott, és dobott egy szálat a férfinak is. Leszívta a füstöt, aztán tétován Bruno felé nyújtotta a dobozt.
– Tud arról, hogy valaki bejuttatott a férje intézetébe egy olyan pornófüzetet, amiben ön szerepel?
– Nem – a nő meglepődve nézett előbb a rendőrökre, aztán a barátjára. – Nahát... ezt sem hittem volna. – Nevetni kezdett.
– Nem bánja?
– Én? Halálra röhögöm magam a vén bakkecskén... hogy pukkadhatott!
– Nem tudja, ki lehetett?
– Nem. De nagy ötlet volt. Le a kalappal!
Bruno nem tudta megállni a következő kérdést. – Nem tartozik egészen ide, úgyhogy nem kell felelnie: miért ment hozzá, ha így utálja?
A nő vállat vont, mintha csak azt mondaná, ebben ugyan nincs semmi különös. – Amikor hozzámentem, még nem utáltam. Kedves embernek látszott. Szép lakása volt, nyaralója, kocsija. Én meg ott rohadtam egy albérletben a gépírónői fizetésemmel. Á! Maga ezt úgysem érti! Azt sem tudja, mi az az albérlet!
Bruno nem akart vitatkozni. – És miért utálta meg? Bántotta magát?
– Ő engem? – Devényinének a kérdésen nevetnie kellett, hogy nagy mellei hullámoztak a köpeny alatt. – Egyszerűen unalmas volt és kibírhatatlanul nagyképű. Ahogy játszotta a nagy tudóst!
– Ezért gyűlölte meg?
– Ne túlozzon! Nem gyűlöltem meg, csak utáltam. Nem öltem meg, nem raboltam ki, egyszerűen otthagytam. És élveztem, hogy kínos helyzetbe hozhatom. Egyet mondhatok, megérdemli. Van még kérdése?
– Egy. Maga szerint nem volt nagy tudós?
– Szerintem? Kókler volt. Ügyesen helyezkedő hivatalnok, aki fölnyalta magát igazgatónak.
– De az eredményei?
– Ugyan, ne vicceljen! Az ilyen mindig talál valakit, akinek a tehetségét kihasználja.
Jens nem bírta tovább hallgatni ezt az érett asszonyi cinizmust. – Honnan tudja ezt maga megítélni? Nem ért a biológiához.
Devényiné elmosolyodott, és gúnyosan nézett a fiúra, hogy az elpirult. – Ahhoz nem. De a férfiakhoz igen. A férjemnek soha életében nem volt egy önálló ötlete, soha semmiben. Miért lett volna pont a munkájában? Higgyék el, nem volt az a fajta, aki kitalál valamit. Engem rendszeresen elvitt operába, bálba, fogadásra, hogy lássák, milyen felesége van, és azt higgyék, hogy nagy kan. Másokat meg maga mellé vett, hogy mutassa, hogy nem nyomja el a tehetségeket, és kihasználta őket.
Jens értette a dolgot. – Úgy gondolja, hogy nem látta otthon szakkönyveket bújni, nem dolgozott éjszakánként, nem volt kreatív...
– Úgy gondolja – szólt közbe Bruno, és felállt. – Köszönöm, asszonyom. Nagyon sokat segített.
– Nem is olyan buta ez a nő, mint látszik – törte meg Bruno a csendet. A Havnegade felé autóztak a gyenge, kora délutáni forgalomban.
– Valóban segített? – érdeklődött tanulója.
– Rengeteget. Most már biztos vagyok a dolgomban.
– Hát... – találgatott Jens bizonytalanul. – Most, vezetés közben nem kaphatta elő a táblázatát, nem érezte magát elemében. – Ezek szerint Asztalos volt a fej a cégnél. Devényi kihasználta. Eddig értem. De miért nem Devényit ölték meg? Az lett volna a logikus.
– Valóban? – Bruno hangja, bár nem akarta, gúnyos volt.
– Hacsak... – Jens kezdett belelendülni. – Asztalos szakítani akart Devényivel... sőt, értem már... leleplezni! Devényi ezt megtudta, és, hogy megmeneküljön, megölette. Teljesen logikus. Már csak azt kell tudni, hogy Csányiékat bérelte-e föl, vagy mást. Vagy te már ezt is tudod?
– Nem – ingatta fejét Hansen. – Ezt még én sem.
Jens gyanakodva nézett rá, nem tudta eldönteni, tréfál vagy komolyan beszél. Aztán mégsem kérdezett semmit. Meglátott egy parkolóhelyet a City Hotel előtt, és célba vette. Ügyesen bejátszotta az Opelt a járda mellé, és kiszállt. Bruno követte, elmélázva motyogott, miközben belépett az ajtón. Jens nagyon figyelt, hogy meghallja, mit mond, úgy vette észre, hogy Hansen most, amikor nyomon van, nem osztja meg vele teljesen a gondolatait. A hotel előcsarnokában csend volt, így sikerült elkapnia a mondat második felét: “... na,. nem baj, majd eszünk a hajón.".
Új portás volt, egy fiatal fiú. Mosolyogva üdvözölte őket. Bruno kérdésére a kulcstáblához fordult, néhány gyors, bicegő lépéssel közelebb lépett, hogy jól lássa a számokat, aztán visszasántikált. Mielőtt válaszolt volna, felütötte a vendégkönyvet is, és hosszan keresgélt benne.
– Most vettem át a szolgálatot – magyarázta. – Nem tudom még fejből, melyik szobában ki lakik. De megnézem... Ha önök rosszul emlékeznek a szobaszámra, akkor tévedésből idegen embert zavarnak meg. Nem vállalom ezért a felelősséget. Üljenek le, egy pillanat alatt megvagyok... Adroite... Csányi... Szilágyi... valamennyien itt vannak. Telefonáljak nekik?
Először a francia nőt akarták letudni. Brúnót csak az érdekelte, hogy elkérte-e tőle egy nénike a hajójegyét. Jens fintorogva állt mellette, rájött, hogy Brúnónak agyára mentek a nénikék. Bruno arra jött rá, hogy rossz megfigyelő. Christine Adroite dohányzott. Sőt – Bruno most már emlékezett – bagófüstben úszott a dán népművelők központja is, egy nagyképű szakkönyvre helyezett cigarettásdoboz ezeknek az újfajta közkékharisnyáknak a jelképe is lehetne. A francia nő bizony saját hajójegyével is cigarettát vett.
Jens véleménye rögtön megváltozott, amint Bruno témát változtatott.
– Asszonyom, ön azt mondta, nem ismerte a szomszédait.
– Igen. Miért kérdi?
– Úgy hallottam, beszélgetett velük a liftben.
– Hazugság. – A nő mérgesen rágta a szája szélét. – Nem mondom, lehet, hogy váltottam velük néhány szót, de ez minden. Nem tudom, miért kell ezt felfújni? – Bruno figyelmesen nézte.
– Én úgy hallottam, volt, aki kikezdett önnel.
– Mondtam már – kezdte Adroite újra, egy fokkal magasabb hangon és néhány decibellel hangosabban. Ám Bruno, az udvarias, most a szavába vágott.
– Bocsásson meg, én ismerem a századfordulós kispolgári erotikáról vallott nézeteit. De nem mindenki.
– Hogy érti ezt?
– Ön ugye dolgozó nő, akinek semmi köze az ilyen előítéletekhez?
– Igen – felelte a népművelő gyanakodva. Ijedtnek látszott, tán nem is a gyilkosság gyanúja miatt, hanem azért, mert esetleg szakmájában cáfolják meg ezek a rendőrök.
– De mit is tehet, ha mások nem a felvilágosult asszonyt látják önben, hanem erotikus tárgyat? Ha leszólítják?
Bruno nem tudta megállni, hogy vessen egy pillantást Jensre. Ám a fiú arcán nem elismerés látszott, hanem inkább a döbbenet. Bruno szövege a jogi kar legszebb unalomba fulladó előadásaira emlékeztette.
– Akkor – habozott Christine Adroite a válasszal. – De miért?
– Állítólag Asztalos úr leszólította.
– Lehet. Mondott valamit a liftben, és rám mosolygott. Nem vertem pofon. Nem vagyok szégyenlős.
Adroite, úgy látszik, rájött, hogy a hivatásos népművelő szerepéhez némi szexuális szabadosság is hozzátartozik, persze csak úgy írógép mellett, nélkülözve a pikáns felhangokat. Bruno pedig, úgy tűnik, arra jött rá, hogy egyelőre csak az idejét vesztegeti. Fontoskodóan bólogatott még egy kicsit, aztán távozott. A folyosón ismét Jensre nézett, akin látszott, hogy tele van kérdésekkel és válaszokkal. Bruno a folyosó végén levő fotelba vetette magát. – Na, mondjad!
– Honnan szedted ezt az egész marhaságot?
– A derék Schulte mamától. Tegnap este a kihallgatáson egyebet sem tett, mint másokat szidott. Ez a szálloda egy egész bűnbarlang. Tudnád, hogy mi folyik itt!
– Mi? – Jensben fellángolt az érdeklődés, és Brunóban lehervadt a mesélési kedv. Miért nem tanítják az iskolában a humorérzéket is?
– Schulte anyó szerint ez egy garniszálló. Azt mondta – figyelj –, egy kis fekete ribanc kikezdett még a férjével is. Az a francia nő meg persze rögtön összeszűrte a levet a szomszédaival. A liftben heherésztek, de gondolhatjuk, mi volt még ott a szobában.
Jens előkapta a táblázatot, de mielőtt a megfelelő színű tintával behúzta volna a nyilat Asztalos és Adroite közé, ijedten megszólalt. – És gondolod, hogy ez a nő szavahihető?
– Tudja a fene. – Bruno unta az egészet, gondolta, egy gyors összegzéssel befejezi a lelki masszázst. – Ez az Asztalos agglegény volt. Eljött Koppenhágába, találkozott a liftben egy francia nővel, aki ráadásul a szomszédja. Egy ilyen úton mindenki kalandokat keres. Miért ne próbálkozott volna? – Egy kézmozdulattal elhallgattatta Jenst. – És a nő miért ne engedett volna? Ne dőlj már be ennek a szecessziós baromságnak! Nem csak a századfordulón engedtek a francia nők, állítólag mostanság is. Egyébként Christine Adroite-nak van egy házasságon kívüli gyereke, akit egyedül nevel.
– Ezt honnan tudod?
– Megnéztem a vízumkérő lapját.
– De miért nem mondtad neki?
– Miért mondtam volna? Gondolod, ő nem tudja?
Látszott, hogy ismét nem találják a közös hangot. Bruno maga is érezte, időnként betegesen irtózik attól, hogy feltegye a szükséges kérdéseket. Jensnek igaza volt. Ha ráolvassa a nőre, hogy tud a gyerekről, az nem játszhatja meg előtte az ártatlanságot. Ha ügyesebb, erőszakosabb, kiugrathatja a nyulat a bokorból, így végül neki kellett megfogalmaznia a bizonytalan lehetőséget. – Elképzelhető, hogy Asztalos és ez a nő randevút beszélt meg, és együtt szálltak föl arra a hajóra.
Csöndben ültek, valami okosat illett volna mondani. Jens köhintett, és Brúnóban sátáni ötlet villant. Lezseren felállt, és elindult a lépcsőház felé. Szinte mellékesen kérdezte, amikor a fiú melléért.
– Gondolom, a többiekhez neked is volna néhány kérdésed.
– Igen. – Jens area felragyogott. – Először is azt kéne tisztázni, hogy... de várjál! Hadd mondjam el! – Bruno a kéréssel mit sem törődve kopogtatott. – Jó, de ne itt kint! Most te vezeted a kihallgatást.
Nem kellett csalódnia. Jens jegyzetfüzetet vett elő és a több színnel író golyóstollat. Szilágyi gatyában, atlétatrikóban állt, amikor beléptek, és egy bőröndben kotorászott. Zavartan nézett a két rendőrre.
– Bocsássanak meg, nem lehetne máskor? Rohanok az intézetbe. – A bőröndből nyakkendőt húzott elő, s mint szavai legjobb bizonyítékát, meglobogtatta a két rendőr előtt. – Most írjuk alá az együttműködési szerződést.
– Aláírják? Önnek egyedül joga van hozzá?
– Fogalmam sincs. – Sötétszürke öltönyt vett ki a szekrényből, és fehér inget. – Én mindenesetre elmegyek, rajtam ne múljon.
Bruno megértőén bólintott, Jens pedig lemondóan elrakta szerszámait. Élete első kihallgatása elmarad. Csányiék nem voltak otthon. Bruno a portást kereste. Megtudakolta, mikor érkezik Budapestről repülő, és rendelt egy szobát.
– Szerencséjük van – mondta az új fiú a portán. – A 204-es épp most üresedett meg.
– Az pont jó lesz – közölte Bruno, és Jens egyetértett vele. A második emelet négyes ugyanis Schultéék egykori szobája volt.

Volt még két órájuk a gép érkezéséig, Jens ebből rögtön arra következtetett, hogy ebéddel folytatják a nyomozást. Tévedett. Egyenesen Kasztrupra indultak. Kasztrup Koppenhága túlméretezett repülőtere. Koppenhága szép város. Kedves. Helyenként nyüzsgő. Történelmi hippiközpont. Lehet kábítószert és pornófüzetet venni, ami igazán a nagyváros jellegzetessége. Nagy vidámparkja van, nagy városháza. Mégis kisváros. A turisták nem járnak ide zarándokútra, mint Párizsba vagy Rómába, hanem általában letudják egy skandináv körút keretein belül. Ha Koppenhágában az ember kiér a belváros és környéke szűkre szabott köréből, álmos kisvárosban találja magát. Kasztrupra menet, miután átmentek a Höjbro hídon, hamarosan vidám, kertes házak között gurultak. Bruno idegesen nézte őket. Hivatalos vendéget fogadni még annyira sem tudott, mint levelet írni. Apróságokon rágódott, amik Christensennek olyan természetesek, mint neki inni egy sört valahol. Hogyan ismeri meg a magyar rendőrt? Mondassa be a nevét a hangosbemondóba? Milyen nyelven? Mit mondjon, ha találkoznak? De ez mind semmi. Mivel tartsa szóval útban a szállodába? Arról pedig végképp fogalma sem volt, mit csináljon Körtéssel azután, hogy lepakoltak a City Hotelban. Rángassa el mindenkihez, aki csak él és mozog az ügyben, csináljanak jegyzőkönyveket több másolattal? Vagy jobb szeretne az idegen kolléga a belvárosban csavarogni, beülni egy moziba, elmenni a Tivoliba, és enni egy szmörbrődöt valahol?
Amikor gondolatai idáig értek, ismerős érzés hasított belé. Most már egyre türelmetlenebbül figyelte az utat, és megkönnyebbülten sóhajtott, amikor a kocsi a repülőtér fehér épülete elé kanyarodott. Beálltak a várakozó taxik mögé, aztán céltudatos léptekkel beügettek az előcsarnokba. Természetesen itt is volt virslisbódé. Nem, nem az előtér egyik szobájában lehetett virslit kapni, de nem is egy felállított asztalkáról. Ugyanolyan miniatűr hordozható bódéból kandikált ki az árus, mint a város bármely pontján. Bruno ezt – bár nem gondolkodott külön el a dolgon – így találta helyesnek. Ha a Skandináv Légitársaság repülőgépein is bódéból adnának reggelit a stewardessek, az talán meglepte volna. De nem nagyon.
Kasztrup nem a dánok nagyzolása miatt lett nagyra építve. Egyike azoknak a repülőtereknek, ahol utoljára leszállnak az Amerikába induló gépek. Átszálló repülőtér, átutazóknak, akik a kedves városból csak a tetőket és a tornyokat ismerik. Olyan, mint egy nagy tenyér, amelyből ujjak állnak ki, és ezekhez az ujjakhoz gurulnak a repülőgépek, hogy aztán az utasok hatalmas gyaloglás után a tenyér másik végében levő kijárathoz érjenek. A reptéri tisztviselők rolleren járják be a végtelen folyosókat, és az idegen, aki még nem látott jól szabott egyenruhás, ápolt szakállú urat rollerezni egy zsúfolt folyosón, kedélyes baromságok, fura kalandok előjelét látja ebben. Bruno, amint egy külföldit várt, megpróbálta egy idegen szemével nézni a repülőteret. Tetszene-e neki akkor is, ha először látná? – Nem – döntötte el végül. – Az egész városban egyedül itt nem meleg a virsli.
A budapesti járat húsz perc múlva érkezett meg. Bruno a dzsekijébe törölte izzadó kezét, és nyugodt hangon fordult Jenshez, aki egy charter járattal érkező csoport barnára sült hölgytagját nézegette mély érdeklődéssel.
– Jó volna, ha elé mennél az útlevélvizsgálathoz.
Jens lelkesen elrohant, már messze járt, amikor hirtelen megtorpant, és kétségbeesett arckifejezéssel visszanézett. Bruno igyekezett szigorú arcot vágni, nehogy a fiú visszajöjjön, és megkérdezze, hogyan ismeri meg a magyart. Aki nyomozó akar lenni, annak nem lehet gond az ilyen feladat. Nem is volt az. Bruno döbbenten látta, hogy Jens pillanatokon belül egy idegennel közeledik felé. Körtés 25-40 közötti férfi volt, öltönyt viselt, ballonkabáttal, nyakkendőjét meglazította, és kigombolta a legfelső inggombot.
– Nem ez a szokásos viselete – szólalt meg Bruno lelkében Sherlock Holmes, miközben megadva magát a sorsnak fölkelt, és szívélyes mosollyal kezet nyújtott. Még akkor is mosolygott, amikor Körtés folyékony németséggel mondott neki valamit, amiből egy szót sem értett. 
Az út kedélyes hümmögésekkel telt el. Bruno időnként rámutatott egy-egy épületre és minden különösebb cél nélkül közölte a nevét. A magyar bólintott, és úgy csinált, mint aki igyekszik megjegyezni. Érdeklődéssel nézte az utat, aztán szerényen, de határozottan átvette az idegenvezetést. Tudta, melyik úton mennek, melyik hídon, kinek a szobra áll az út szélén.
– Baedecker – mondta, és ujjaival hangosan kopogott a fején.
– Nagy ég! Ez az őrült betanulta a bédekkert – szörnyülködött Bruno. Jens mély tisztelettel nézte Körtést. Ez messze felülmúlta az ő táblázatait. Kutyaszeméből világított, hogy valami ilyen tettrekészséget várna el főnökétől is. Amikor lekanyarodtak a főútról és elegáns ívben a City elé gördültek, Bruno visszavette az irányítást.
– Hotel – közölte, bár aki tudott olvasni, amúgy is rájött a feliratról.
– Asztalos? – kérdezte Körtés. Vonakodva követte Brúnót. Meglepte, hogy még kicsomagolni sem hagyják, rögtön el kell kezdenie a munkát. – Hiába, mindig olvastam, hogy a kapitalista munkatempó más. – Szinte csalódottnak érezte magát, amikor a portás elmagyarázta, hogy itt fog lakni, és hogy a dán rendőrök azt szeretnék tudni, mikor jöjjenek érte, mennyit akar pihenni a fárasztó út után? Majd megmutatja ezeknek a dánoknak – gondolta. Kedvesen mosolyogva közölte, elég, ha leteszi a bőröndjét, és máris a kollégák rendelkezésére áll. Legjobb lesz mielőbb megkezdeni a munkát.

Bruno lehunyt szemmel ült az íróasztala mellett. Esteledett. Már több mint egy órája ült itt. Néha benyitott valaki a szobába, és csendben becsukta az ajtót. Ne zavarjuk szegényt. Bruno szegény nem volt álmos Csak épp nem tudott mit kezdeni magával. Körtést először Christensenhez vitte. A főnök persze beszélt németül, kitűnően megtárgyalták az időjárást, a repülőközlekedést, a drágaságot. Asztalos haláláról még véletlenül sem beszéltek. Amikor Christensen harmadszor tömte meg pipáját, Bruno érezte, eddig tartott a fogadás. Visszamentek az ő szobájába, ahol megismertette Körtést az asztal alatt levő rekesszel. A második üveg sör után megérkezett Jens egy tolmáccsal, megkezdődött a munka. Jens, aki kétségbeejtően kiismerte magát a papírok között, Körtés elé rakta az összes iratot, fényképet, jegyzőkönyvet, amelyeket a buzgó dán rendőri szervek Bruno kivételével produkáltak. Bruno pedig azt várta, hogy befejezzék, ücsörgött, unatkozott, aztán behunyta a szemét.
Másnap ismét elkésett. Volt valami halvány rossz érzés benne, amikor megszólalt az óra, mire ő gyakorlott mozdulattal kikapcsolta, és aludt tovább. De pillanatok alatt legyőzte ezt az érzést. Úgy tűnt, életében nem esett még ilyen jól alvás, mint most. Tíz óra után ébredt. Morcosan feküdt az ágyban a hátán, és ahogy kezdett magához térni, egyre jobban utálta magát, a rendőrséget, Asztalost, sőt a gyilkosát is. Estig eltotojáztak a rendőrségen, aztán még elmentek valahová vacsorázni Körtéssel. Bort ittak. Mennyit is? Feltápászkodott, és felrakta a teavizet. Épp a telefon után nyúlt, hogy felhívja a munkahelyét, és közölje, nem megy be ma délelőtt, amikor belehasított a rémület. Szent ég! Körtés a szállodában ül, és őt várja. Tegnap abban állapodtak meg, hogy érte megy, együtt mennek a rendőrségre. És mint a késleltetett bomba, jött a következő emlék, a főnök mára rendelt be mindenkit hivatalos kihallgatásra. Bejön Svenson, Adroite, Szilágyi, a csinos Devényiné, és mindenki, aki néhány szót mondhat, és elmondja azt, amit már egyszer elmesélt. De most magnó forog közben, a beszélgetésből szabályos, több példányban írt, aláírt jegyzőkönyvek készülnek, ö szívesen lemondana erről a gyönyörűségről, de Körtésnek ott kell lennie. Mosdás, borotválkozás nélkül ugrott a ruhájába. Kocsival ment a Citybe, a kis Honda Civic kerekei sértődötten visítottak a kanyarokban. Nem szokták meg Brúnótól ezt a fajta vezetést. Tizenkét perc alatt érkezett a Kongens Nytorvhoz, ami nem rossz idő. A járókelők felkapták a fejüket, amint a kis kék autó százhússzal besöpört az utcába, és befarolt a családias szálloda ajtaja elé. Döbbenten nézett az ajtó felé a portás, s megkönnyebbülten sóhajtott, amikor Bruno viharzott be.
– Hansen úr? – mondta a régi ismerősnek kijáró hangon. – Körtés úr ezt a levelet hagyta önnek.
Mikor benyitott az ajtón, Szilágyi kihallgatása folyt. Mindenki ránézett, és úgy érezte magát, mint aki színházból késik, csendben le akar ülni a sor szélére, de nem hagyják, be kell másznia középre, mindenkin keresztül, a színész megáll, az emberek összesúgnak. Még a gyomra is kordult egyet. Már nemcsak Jens, hanem ő is kezdett csalódni magában. Hogy meg tudja őrizni méltóságát e kínos bevonulás közben, arra gondolt, ő már sejti, ki a gyilkos, és ha békén hagynák, talán már be is bizonyította volna. Végre leült, és érdeklődő képet vágott. Az első kérdés után nem esett nehezére. A kérdező ugyanis Jens volt. Az íróasztalon előtte fekvő táblázatok és jegyzetek most egyáltalán nem tűntek mulatságosnak, ahogy a fiú lámpalázát láthatóan már leküzdve tette fel belőlük céltudatos kérdéseit. Mellette Körtés ült a tolmáccsal, egy alacsony, középkorú, jól öltözött asszonnyal, aki folyamatosan sutyorgott. Nemcsak szó szerint fordította az elhangzottakat, hanem megpróbálta a szavak árnyalatait, a célzásokat is megmagyarázni a magyar nyomozónak. Ugyanilyen alaposan fordította dánra Szilágyi válaszait. 
Jens nem a gyilkosság idejéről kérdezett.
– Ön tegnap aláírta a megállapodást Davidsen úrral?
– Igen. – Szilágyi kissé meglepetten nézett.
– Volt ehhez joga?
– Nem is tudom. Gondoltam, ha Davidsenék elfogadják, miért ne? A mi intézetünknek fontos az együttműködés.
Bruno elfogadta tegnap ezt a magyarázatot, és most is hajlamos volt rá. De érezte, hogy itt, a figyelmes, szigorú arcok, a magnetofon, a tolmács jelenlétében komolytalannak tűnik a válasz.
– Ha ön nem írja alá, megszakad a kapcsolat?
– Nem... nem hiszem.
– Akkor nyilván ismét jön valaki, Devényi úr vagy más, esetleg Davidsen úr utazik Budapestre, így van?
– Igen.
– Ezt tegnap is tudta.
– Igen.
– Hát akkor?
Szilágyi hallgatott. Bruno biztos volt benne, ha most ketten beszélgetnének, a magyar válasza a szokásos “maga ezt úgysem érti" lett volna. Most már csak Körtés miatt sem választhatta a visszavonulásnak ezt a módját.
– Maga Asztalos csoportjában dolgozott mint kutató?
– Igen.
– Akkor mondja el, mi a jelentősége a munkájuknak.
– Nehéz ezt így röviden elmondani laikusoknak.
– Csak annyit mondjon, ha sikerrel jár, az mit jelent maguknak?
Szilágyi vállat vont. – Nobel-díjat biztos nem.
– Miért mondta, hogy olyan fontos az együttműködés a dán intézettel? Davidsen úr szerint maguk előbbre tartanak a kutatásban.
– Nincs pénzünk. Most értünk oda, hogy ki kellene próbálni a dolgokat. Drága gépekkel, amiket mi nem tudunk megvenni. Drága vegyszerekkel.
Szilágyit kiküldték a homályos folyosóra, Jens pedig átvitte a szomszéd szobában ülő gépíróhoz a szalagot. Lelkendezve jött vissza.
– Na, mit szóltok?
Christensen komótos mozdulatokkal kiverte a hamut a pipából egy nagy hamutartóba, aztán elgondolkodó arccal bámult maga elé. Végül döntött. Előhúzta az öreg fémszelencét, és új adag friss dohányt töltött. Jens csalódottan nézett rá. Bruno egy ásítást nyomott el. Körtésre bámultak, aki kínosan érezhette magát. Világos volt, hogy nem mondhatja el elsőnek a véleményét.
– Érdekelnének a te következtetéseid. 
Jens még egyszer körülnézett, van-e ellenvetés,. aztán boldogan elkezdte. – Nos, elképzelhető, hogy Szilágyi el akarja lopni Asztalos találmányát.
Bruno meghökkent. Ha Jens most elhallgat, képes és megkéri, hogy folytassa a magyarázatot. De a fiúnak eszébe sem jutott abbahagyni.
– Gondoljunk bele, ki is ez a Szilágyi? Fiatal, középszerű kis tudós. Nincsenek eredményei, nem ismerik a nevét. A főnökei kidolgoznak egy új eljárást, felvették a kapcsolatot Davidsenékkel. Most kezdődik a munka gyakorlati része. Igen, de a magyar intézet igazgatójának, Devényinek közbejött az az incidens a feleségével, és emiatt nem utazott Koppenhágába. Asztalos fiatal beosztottját hozta magával. El tudjátok képzelni, mit jelent ennek a beosztottnak Asztalos halála?
– El – felelte Christensen látszólag türelmesen.
– Szilágyi egyszer csak az Asztalos-Devényi-elmélet képviselője Dániában. Ő írja alá az együttműködési szerződést, most már nem lehet kihagyni.
– Mit nyer vele?
– Amit a főnökei kidolgoztak, az csak elmélet, kutatási irány. Azzal konferenciára lehet utazni és kész. Ha a két intézet közösen kidolgozza a hasznosítási eljárást is, az lesz a nagy üzlet. És az már nem Asztalosé vagy Devényié lesz, hanem Szilágyié is.
– És hogyan boldogulnak Asztalos nélkül?.
– Zseni csak az ötletadáshoz, az elméleti alap kiötléséhez kell. A gyakorlati kidolgozáshoz elég néhány jó szakember, pénz és szorgalom.
– Honnan tudod? – dünnyögte Bruno.
– Felhívtam Davidsen urat – felelte Jens zavartan.
– Aha. – Bruno gonosz hangulatban érezte magát. – És mi a helyzet Devényivel? Aki állítólag nem volt jó szakember?
– Ezt csak a felesége mondja.
– Az a nő ebben valóban nem mérvadó – szólt közbe Körtés.
Jens összeszedte magát. – Ha a nőnek igaza van, az sem mond ellent az elméletemnek. Devényi és Szilágyi összedolgozhattak. Azt te is mondtad, hogy Devényinek kényelmetlen lehetett már a munkatársa, csak te Csányiékra gondoltál mint bérgyilkosokra.
– És ön mit gondol? – Christensen Körtéshez fordult, aki épp egy doboz cigarettát bontott föl.
– Nem hiszem, hogy egy magyar kutatóintézet vezetője valamikor is ilyesmit csinálna. Mi is európaiak vagyunk, és szigorú elvek szerint választjuk ki a vezetőket.
Christensen csak legyintett, mint aki azt mondja, nálunk is mindenki feddhetetlen, amíg le nem bukik.
– Nem mondom, olyan van, hogy ártanak a másiknak, tönkreteszik a karrierjét – visszakozott a magyar. – De bérgyilkost fogadni nem szoktak.
– És Szilágyi?
– Igen... annak utána kell nézni, el tudja-e lopni Asztalosék eredményeit. De nem lehet, hogy sokkal egyszerűbb dologról van szó?
– Éspedig?
– Egyszer otthon volt egy ügyem; egy vonatból löktek ki valakit.
– És?
– Nem mesélem hosszan. A fülkéje tele volt részeg cigányokkal. Azok nem törődtek vele, ittak, kártyáztak, zajongtak. Az áldozat kiment a folyosóra cigarettázni, vagy csak levegőzni, nem sikerült pontosan kideríteni. Azt sem, hogy rászólt a cigányokra, vagy csak csúnyán nézett rájuk. A lényeg az, hogy lökdösődés támadt, a szerencsétlen hátrált az ajtó felé, ami a döcögő személyvonaton nyitva volt. Aztán valahogy kiesett. A cigányok azt mondták, kiesett.
– Azt mondja, az eszkimók? – Christensen élesen Brúnóra nézett. – Biztos vagyok benne, hogy ennek is utánanéztünk.
Folytatták a kihallgatásokat. Bruno kényelmetlenül érezte magát. Jött a francia nő, felvezették a Schulte házaspárt, Devényinét és a fiúját. Jó pár nap kellett ennek a megszervezéséhez, az idézések kiküldéséhez, és a főnök nem is szólt róla. Schultéék most a megtévedt polgárt adták, akik ugyan követtek el hibát, de tudják, mivel tartoznak a rendnek. Udvariasan, pontosan válaszoltak, s csak a beszélgetés végén döbbentek rá, mibe húzták őket. Beismerték, hogy egyszer reggeli közben arról beszélgettek, mikor fedezhetik fel a sikkasztást, és kezdenek nyomozni utánuk. Elismerték, hogy vitatkoztak is, és talán kicsit megfeledkeztek magukról, hangosabban tárgyalták az ügyet, mint kellett volna. Azt ugyan tagadták, hogy észrevették a szomszéd asztalnál ülő magyar tudósokat, de ha a nyomozó úr azt állítja, hogy ott voltak, hát biztosan ott voltak. Bruno csak ámult. Kollégáinak arra is sikerült bizonyítékot találni, hogy Schulte megpróbált beszédbe elegyedni Asztalossal a liftben. Azt próbálta megtudni, mennyire ért németül. Amikor kiderült, hogy a másik csak magyarul tud, az öregben megszilárdult a gyanú: Asztalos mindent értett a szomszéd asztalnál, csak nem akarja bevallani. Az föl sem merült benne, hogy egy hivatalból utazó tudós nem beszél nyelveket. A házaspár elhatározta, hogy a lehető leghamarabb elutazik. Mert azt, hogy megölték volna, továbbra is tagadták.
Lassan dél lett, és Bruno érezte, ha nem mehet el azonnal ebédelni, ő is gyilkos lesz. Mihelyt a Schulte házaspárt elvezették; felpattant és céltudatos léptekkel elindult az ajtó felé. Remélte, úgy tűnik, mint akinek a szomszéd szobában van valami megtárgyalnivalója, vagy az irattárban akar utánanézni valaminek. Épp az ajtót akarta tapintatosan becsukni, amikor Christensen utánaszólt.
– Ha valami jobb helyre mész, magaddal vihetnéd a vendégünket is.
Vitte. Jött Jens is, kutyaarcán vágyakozással, hogy megdicsérjék remek produkciójáért. Ettek, itták a jó söröket, vígan beszélgettek. A két dán némileg belejött a németbe, Körtésről kiderült, hogy mintha homályosan ismerné az angol nyelv alapjait.
– Mondja, hogyan derítették ki ezt az ügyet a vonaton?
– Ja, akit kilöktek? Az nagyon egyszerű volt. Akadt egy tanú, aki mindent elmesélt.
– Azt, hogy hogyan történt?
– Dehogy. Azt addig is sejtettük. Ismernék ezeket a vonatokat! Amikor megtaláltuk a pasit kitört nyakkal a töltés mellett, rögtön tudtuk, hogy verekedés volt a vonaton, és kihajították. Csak azt nem, hogy kik.
– És a kalauz?
– Az csak annyit tudott, hogy négy cigány ült a fülkében. Aztán jött egy tanú, egy régi haragosuk, szépen elmesélt mindent. Kik voltak, hol laknak...
– Nem hiszem, hogy az eszkimók – dünnyögte Jens. – És te?
Bruno érezte, hogy itt a lehetőség, most törleszthet egy kicsit.
– Mondtam már neked, hogy én tudom, ki tette. – Rögtön látta, megérte mondani. Az elképedés Jens arcán, a zavar, a hitetlenség, aztán mégis a csodálkozás, hátha igaz.
– A múltkor azt hittem, csak viccelsz. – És mielőtt Bruno megakadályozhatta volna, már fordította Körtésnek is a nagy újságot. A magyar rendőr érdeklődéssel nézett Brúnóra. Őt mégsem illett bolondítani.
– Vagyis azt hiszem, tudom. De nem tudnám bizonyítani.
– Valaki, akit mi is ismerünk?
– Igen.
Bruno nemigen akart belemélyedni a témába. Nem volt biztos magában. A kihallgatások alatt végig bizsergett benne ugyan valami kellemes érzés, mintha álruhás királyként sétálna a piacon a szegények között. Fontoskodnak, jegyzőkönyveket írnak, feltevéseket ellenőriznek, miközben ő tudja, mi történt. S közben a bizonytalanság rossz érzése, hogyan fogja ő ezt bizonyítani, és mikor? Szomorúan nézte, hogy a többiek második sörüket fejezik be. ö egy üveggel is lelkiismeret-furdalások között ivott meg. Délután edzése volt, és épp azon gondolkodott, hogyan magyarázza meg, hogy nem vesz részt Csányiék kihallgatásán. De mikor Jensre nézett, megvolt a megoldás.
– Ma délután talán ki tudok deríteni valamit! – Asztaltársain látszott, hogy szétveti őket a kíváncsiság. Péntek volt, és ha nem mehetnek Brúnóval, hétfő reggelig nem tudnak meg semmit. Hogy megnyugtassa lelkiismeretét, Bruno megbeszélte Körtéssel, vele tölti a vasárnapot. Jensnek pedig megveregette a vállát távozás előtt
– Soha nem lehet tudni. Azért utánanézhetnél ennek az eszkimó-dolognak.
– Hogyan?
– Hát... kérdezd meg a főnöktől. Legalább látja, hogy foglalkozunk az üggyel.
Már az edzés elején megbánta azt az egy üveg sört is. Küzdelmi edzés volt. Bruno izzadt, kóválygott, és az ellenfelei pimaszul gyorsak voltak. Fiatal srácok, mind jó tíz évvel fiatalabbak nála, erősebbek, lazábbak, nem félnek az összecsapásoktól. Bruno rendszerint azzal áltatta magát, hogy rutinnal és ésszel fel tudja venni velük a küzdelmet. Most nem nagyon akart összejönni neki. Talán nem is a sörtől. Az edzés másfél órája átmossa a testet, lelket, elfeledtet munkát és családot. Bruno mindig ezzel érvelt, amikor ismerősei csodálkoztak, hogyan képes hetente többször is elmenni, összeveretni, holtra fárasztani magát. A másik oldalt nem mesélte. Azt, hogy aki idegesen, problémákat cipelve érkezik edzésre, nem ér el eredményeket. Annak nem elég összefogottak a mozdulatai, késik az ellentámadásokkal, rosszul ítéli meg a távolságot. Leengedte a kezét, és körbetáncolta ellenfelét. Közelebb sasszézott. “Fejre fog támadni" – gondolta. S amíg gondolkodott, egyszer csak valami villant bal oldalon. Emelte a kezét, de már későn. A körívrúgás a fején csattant. Ismerte ezt az érzést. Mintha valami robbanna a fejében. Meghajolt, mutatva, hogy kész folytatni a küzdelmet. Lassan, csoszogva hátrált, amíg nem tisztultak szeme előtt teljesen a körvonalak. Nem törődött a körötte sasszézó többi párral. Hátracsúszott megint néhány centimétert. Ismét érzékelte a rúgást, és most tökéletesen időben reagált. Derékból hátradőlt egy kicsit, hogy a láb az orra előtt suhanjon el, aztán rugóként vissza. Tovább csoszogott hátra. Felkapta a lábát egy bokakirúgás elől, és körívben hátrált. Végül eljött, amire várt. Két-három szóló támadás elől csúszott hátra, és most jött a lerohanás. Egy első lábas körívrúgás csinált helyet, aztán két ütés, hátsó lábas rúgás. Hátrakapta fejét az első rúgás elől, aztán oldalt rántva magát, hárította az első ütést, és megindította az ellentámadást. Kisebbet akart ütni, de az ellenfele villámként száguldott előre, pontosan az állcsúcsára induló egyenes ellenütésbe. Összeesett, de aztán fölkelt, úgy látszik, Brúnónak mégis sikerült az utolsó pillanatban visszafognia magát. Kicsit kóvályogva meghajolt, mutatva, hogy nincs harag, és kész folytatni az edzést. De a szeme nem sok jót ígért. Bruno nem szerette az ilyen szituációkat. Ha a másik törleszteni akar, mit csináljon? Ha meghátrál, körbeverik a termen. Ha ő is keményít, teljesen eldurvul a harc. A legjobbkor jött a mester utasítása partnercserére. Bruno körülnézett. A terem kissé hasonlított régimódi bálokra, ahol a gavallérok meghajlással hívták táncba a hölgyeket. Kissé távolabb a magyar karatést látta, amint fájdalomtól eltorzult képpel sántikál. Megkönnyebbülten bólintott felé. Szembeálltak és meghajoltak.
– Hogy állsz a nyomozással?
Már percek óta álltak a zuhany alatt, és reménykedtek, hogy a meleg víz kimossa a megkínzott izmokból a fájdalmat és a fáradtságot.
– Sehogy.
Ahhoz sem volt kedvük, hogy elmenjenek valami pubba, mint a múltkor. Lerogytak az előtérben levő fotelba, és az automatából vettek üdítőt. Köröttük nyüzsgött a következő edzésre érkező csoport. Csak akkor lett csend, amikor a mester kijött egy percre, és az óriás tulaj egy pohár dzsúszt helyezett elé tisztelettel. Bruno és a társa két lányt figyeltek elmélyülten. Igazi skandináv pipik voltak, karcsúk, szőkék és gusztusosak a kerek fenekükre feszülő farmerban. Brúnónak nem volt újdonság az ilyen, ö éppenséggel izgalmasabbnak tartotta Devényinét. Devényinét! Rohant a telefonhoz. Csalódottan jött vissza.
– Felhívtam a Külügyminisztériumot. Meg akartam tudni, tett-e Asztalos lépéseket Devényiné ellen.
– És tett?
– Nem mondják meg.
A magyar gondolkodott egy kis ideig. – Én a helyében a követségtől kértem volna segítséget. Talán megkérhetnéd ezt a Körtest, hogy kérdezze meg őket.
– Megkérhetném. De engem az is érdekel, tesz-e ellenük Körtés lépéseket. De talán te segíthetnél.
– Nemigen. Holnap indulok haza.
Nyomozás címén este még megnézték Devényiné egyik filmjét, aztán néhány korsó sör mellett kiértékelték a látottakat. Címet cseréltek, és megígérték, hogy írni fognak, amit egyikük sem vett igazán komolyan. Aztán amikor elváltak a Kongens Nytorv mellett, Bruno még egyszer megkérdezte.
– Szóval, gondolod, hogy menni fog? 
– Igen. Tökéletes a terved.

Szombaton korán kelt. Álmos volt ugyan a tegnapi megpróbáltatásoktól, de erőt vett magán. Ez az egyetlen szabad napja, amikor megteheti a szükséges intézkedéseket. Tornászott, hosszan, hogy enyhítse az izomlázat, aztán zuhanyozott, bőségesen reggelizett. Miközben a második csésze teát kortyolta a virslihez, eszébe jutott, hogy most indul a magyar karatés repülőgépe Budapestre. És mikor mennek vissza a többiek? Csányiék? Szilágyi? Körtés? Vajon itt tartják-e őket addig, ameddig a nyomozást le nem zárják? Nem valószínű. Sóhajtott, és összepakolt. Jó lesz korán indulni, ha otthon akarja találni a nénikét, aki elkérte Asztalos jegyét a hajón. A várost átszelő hosszú helyiérdekűn ment, ami a belvárosban mint földalatti közlekedik. A néni kertvárosban lakott, ápolt kis családi házban. Valamikor, amikor fiatalok voltak, azért kuporgattak évekig, hogy megvegyék ezt a saját házat. Aztán a férje meghalt, vagy elvált, és a néni itt maradt a házban, amelynek lakbérét nem tudná megfizetni nyugdíjából, ha bérelnie kéne.
Bruno hamarosan megbánta, hogy úgy bereggelizett. Habos tejeskávé volt, és igazi házi szendvicsek a vékony barna kenyéren hússal és salátával.
– Ízlik? Várjon, töltök még... ne szerénykedjen, látom, hogy éhes. Ha már segíteni nem tudok, legalább lakjon jól egyszer.
– De tud segíteni. – Azt már nem merte hozzátenni, hogy főleg akkor, ha egy kis szódabikarbónát is ad.
– Ugyan miben? Nem ismerek meg senkit. A múltkor is egy csomó fényképet mutatott az a fiatalember, aki egy terrierre hasonlít, de hiába.
– Pedig ön kitűnő megfigyelő. 
– Gondolja?
– Igen. Én már sok mindenre gondoltam, de a terrier még nem jutott eszembe.
– Hát ha ez a rendőrségen segít, én megmondhatom, melyik kollégája milyen állatra hasonlít. Elhiheti, fiam, ebben nagyon ügyes vagyok.
Ha nem ilyen lusta a teli gyomortól, még megkéri rá. így azonban ahhoz is alig volt kedve, hogy elmondja, mit kíván a nénitől. Az boldogan beleegyezett, legszívesebben rögtön elkezdte volna. Búcsúzóul még Brunóba gyömöszölt egy kis süteményt, aztán még az utcán is utánakiabált.
– De biztos, hogy fizetik a jegyemet, nem csap be?

A tengerpart felé indult. Úgy számolta, délig talál valakit a magyar követségen. Hogy aztán az illető hajlandó-e válaszolni a kérdéseire vagy sem, az más kérdés. Egyre melegebb lett, és a sok folyadék egy része izzadság formájában megindult a szabad levegőre. Bruno igazat adott neki. Szíve szerint ő is a levegőt választotta volna. A gyorsvasútról buszra szállt át, a hozzápréselődő tömeg csak fokozta rosszullétét. Járt már néhányszor külföldön, tudta, hogy az efféle zsúfoltság másutt mindennapos.
De aki a koppenhágai buszokhoz szokott, annak egy ilyen út maga a pokol. Úgy látszik, e meghökkentően napos szombat délelőtt az egész várost a tengerparti strandra csalogatta. Erre van a legelegánsabb villanegyed, és isten tudja, miért, a magyar követség is. Tizenegy felé megérkezett, pedig hamarább leszállt egy megállóval. Egy ideig ácsorgott a kapu előtt, elolvasta néhány nyelven, mikor van félfogadás, aztán csöngetett. A férfi, aki kijött a kapuhoz, nem tudott dánul. Rövid ideig a legújabb koprodukciós film burleszk jelenetét játszották, végül a férfi megunta, és bevezette. Bekopogott egy ajtón, és amikor válaszoltak, intett Brúnónak, hogy menjen be. Alacsony, jól öltözött, ötvenéves, szemüveges ember ült egy íróasztalnál, és olvasott. Sóhajtott egyet, és letette a könyvet. 
– Úgy látszik, ön sem tudja, uram, hogy a határon is megkaphatja a magyar vízumot – nem is kérdezte, inkább szomorúan leszögezte a tényt, hogy egy másik kis ország fiaiban sem lehet már megbízni.
– Nem – ismerte be meglepetten Bruno.
– No, nem baj. Ha már kijött... adja az útlevelét.
– Nincs nálam.
– Anélkül sajnos nem megy.
– Nem is baj. Én ugyanis nem vízumért jöttem.
– Hanem? – A férfi arca megfeszült, s bár továbbra is udvarias maradt, egy pillanat alatt eltűnt róla a joviális mosoly.
– Rendőr vagyok, és egy gyilkossági ügyben nyomozok.
– Asztalos Béla! Sajnos nem sokat tudok róla mondani.
– Ismerte?
– Igen – lepődött meg a kérdésen a diplomata. – Nem ezért jött?
– Hát ugye nem hinnénk, hogy önök a követségről... – Bruno kétségbeesetten próbált valami udvarias fordulatot találni, aminek az az értelme, hogy egy diplomata csak nem lök vízbe egy tudóst. Bár végig motoszkált benne a gondolat, ugyan miért nem?
– Felületesen ismertem. Pesten találkoztunk néhányszor társaságban. Egyszer pedig elhozta ide a dán tudósokat, amikor szóba került, hogy összedolgoznak. De ha nem ezért jött...
– Devényiné miatt!
– Miért? Mi van vele?
– Azt szeretném tudni, milyen lépéseket tett a férje ellene. Járt-e itt Asztalos, megkérték-e önöket, hogy intézkedjenek, hogy az asszony ne kapjon letelepedési engedélyt? – A férfi még mindig hallgatott, így Bruno folytatta. – Tudom, hogy nem egészen szabályos, hogy így betörök és megkérdezem. El kellene mennem a főnökömhöz, ő írna a külügyminisztériumba, ahol a Kelet-Európával foglalkozó osztályvezető vagy tisztviselő levelet írna vagy telefonálna. Szerintem erre egy hét is rámegy.
– Mondjuk azt, hogy ez magánbeszélgetés – javasolta a diplomata, aztán mindenesetre megnézte Bruno igazolványát. – Tudja, a biztonság. Ami a kérdését illeti... nem tudok pontos választ adni. Asztalos felhívott telefonon, és megbeszéltük, hogy másnap délután bejön. De addig megölték.
– Gondolja, hogy erről akart beszélni?
– Könnyen elképzelhető. De ez csak találgatás... Remélem, tudtam valamit segíteni.
Bruno kibotorkált az utcára, néhány pillanatig ácsorgott a napsütésben, elmélkedve, merre induljon, amikor taxi állt meg a ház előtt, és öltönyös, nyakkendős férfi szállt ki belőle. Brunóban újra azt súgta Sherlock Holmes, nem ez az illető szokásos ruházata. Nem is tévedett. Körtés Pál százados ugyanis tegnap még farmert és pulóvert viselt. Zavartan néztek egymásra egy pillanatig, aztán köszöntek, és siettek tovább, mintha az lenne a legtermészetesebb, hogy szombat délelőtt itt találkoznak. Most már nem tétovázott. Hosszú léptekkel megindult a legközelebbi fövenyes strand felé. Fürdőruha nem volt nála, de ezzel nem sokat törődött. Meztelenre vetkőzött, hasra feküdt a finom, átmelegedett homokban, és egy perc múlva aludt.

Másnap esett. Bruno szokása ellenére kocsival ment, élvezte, ahogy lassan gurul a tócsákon át, a motor halkan morog, az ablaktörlő nyugodtan jár előtte. Olyan ez, mint a kandalló elé ülni egy hideg téli napon. Tízkor kopogtatott be Körtés szobájába. A százados már várta. Az ágynemű precízen összehajtva, a levetett ruhák elpakolva, a szobában rend volt és tisztaság, mintha épp most végzett volna a takarítónő. Körtés, miközben hellyel kínálta Brunót, egy üveget húzott elő a szekrényből.
– Tokaji aszú.
Bruno nem volt borszakértő, és semmit nem mondott neki a név, de a büszkeség, ahogyan Körtés kiejtette, reményt keltett benne. Mielőtt ittak, Bruno körkörösen elhúzogatta orra előtt a poharat, s egy kis kortyot kóstolva jóízűen csettintett, ahogy filmeken látta. De az ital valóban jó volt. Körtés töltött még egy pohárkával.
– Az előbb itt jártak Csányiék.
– Igen?
Csányiékat ugyanis alaposan kihallgatták péntek délután. Számot kellett adniuk minden percükről, arról, honnan lett egyszerre annyi pénzük, és a precíz Körtést nem elégítették ki az ilyen válaszok, hogy “tudja, volt otthon egy kis különmunkánk". Most olyan partnerük volt, aki tökéletesen ismerte a magyar kereseti viszonyokat és a bulijövedelmeket. A dán kihallgatótiszt a munkavállalási engedély nélküli fodrászkodást állította le, amit Brunónak is rég meg kellett volna tennie. Mi a csudát akarhatnak még?
– Azt kérdezték, itt kell-e maradniuk Koppenhágában, vagy mehetnek tovább?
– Mondtam, hogy nem én döntöm el. Mindjárt visszajönnek, hogy megkérdezzenek téged is.
– De én sem... – kopogtattak, s az ajtón előbb a Csányi házaspár, majd Szilágyi masírozott be. Bruno kicsit bosszankodva látta, hogy Körtés ugyanazzal a trükkel állította őt kész helyzet elé, amivel ő szokta Jenset. Szilágyi mentegetőzése riasztotta föl.
– Tudja, Csányiék mondták, hogy jönnek megkérdezni... ők tovább akarnak utazni Svédországba, nekem pedig haza kéne menni nemsokára. Csak néhány napra jöttem.
– Meghosszabbítjuk a vízumát.
– Nem is a vízum. Dolgom van otthon, a családom aggódik. Végül is nem a világ végére szöknék, van otthon is rendőrség.
Bruno vállat vont. – Nem én döntök. De ha ez megnyugtatja magukat, holnap megkérdezem a főnökömet.
Szilágyi beleegyezően bólintott, de Csányiékat nem elégítette ki a válasz.
– Megkérdezi! És akkor mi van? Mondja meg neki, hogy menni akarunk. Semmi közünk ehhez az egészhez, csak az a marha pech, hogy véletlenül itt lakunk. A fenébe is! Háromévenként van az a kis nyugati utunk, fizetés nélküli szabadságot veszünk ki, hogy meglegyen az egy hónapunk, és itt szúrjuk el.
– Most is Nyugaton vannak! – vetette közbe Körtés.
– De nem itt akarunk lenni. Koppenhágát már láttuk, most Stockholmot akarjuk látni. Utána pedig fölmegyünk Norvégiába. Kinek mi köze hozzá? Ez a szabadságunk.
– Tévednek, ha azt hiszik, hogy ott vállalhatnak munkát. A skandináv országok rendőrségei együttműködnek. – Körtés láthatóan nem szimpatizált honfitársaival.
– Van valami okuk, hogy itt tartsanak? Órákig faggattak, és nem derült ki semmi. Nem ismertük azt a muksót, azt sem tudjuk, kicsoda, amíg maguk meg nem mondták. Mit akarnak tőlünk?
– Tudom én – szólt közbe az asszony. – Kiszúrni velünk. Nagyon fáj mindenkinek az a néhány korona, amit a fodrászatban kerestem. Meg kell büntetni szegény csórókat.
Bruno valahol a szíve mélyén nekik adott igazat. De felvillant benne egy ötlet, és felébredt a profi büszkesége, aki nem akar amatőrökkel szemben alulmaradni.
– Nem kérdeztek meg mindent – mondta csendesen.
– Micsoda? – Döbbenten nézett rá nemcsak a két Csányi, hanem a fordító Szilágyi és Körtés is.
– Csak annak néztek utána, ismerhették-e Asztalost vagy sem. Pedig van más lehetőség is.
– Mi az?
– Hölgyem, ismeri ön Devényi Szilviát?
– Nem... ki az?
– Csinos fekete hajú nő. Nem jártak véletlenül egy iskolába? Vagy egy társaságba? De lehet, hogy ön fésülte, amíg Pesten élt.
– Nem tudom... így névről... – Csányiné zavarba jött. Ha most kerek perec letagad valakit, akit ismernie kéne, valóban gyanúba keverheti magát. – Annyian járnak egy fodrászatba. Nem ismerhetem mindenkinek a nevét.
Most már kevésbé tűnt nekik fontosnak, hogy elutazzanak. Azt sem kérdezték, ki az a Devényi Szilvia, miért volna baj, ha ismernék. Az ügyeskedők nyolcadik érzékével érezték, hogy ha nem is fontos dolog, de olyan, amit a rendőrség, rájuk húzhat, amivel kellemetlenkedhet nekik, ha akar. És miért ne akarna? Bruno, aki utált embereket megalázni, megfélemlíteni, elszégyellte magát. Még egyszer megígérte, hogy holnap beszél a főnökével, és megkönnyebbülve sóhajtott, amikor a vendégek mögött végre becsukódott az ajtó. Körtés furcsán nézett rá.
– Azt tudod, hogy ez az ötlet nem is lehetetlen?
– Ugyan már! Pest kétmilliós város.
– Bizonyos körök bizonyos fodrászatokba járnak. Van tíz-tizenöt szalon Pesten, ahol megfordul az, aki ad magára.
– Hát... éppen meg lehet kérdezni Devényinét. Holnap megkeressük.
Még mindig esett. Eredetileg Bruno azt tervezte, hogy sétálnak egyet a városban, elgyalogolnak a sellőhöz, megmutatja a királyi várat, és végül kishajóval körbeutazzák Koppenhága csatornáit. Mindez most nem tűnt fényes kilátásnak. Kocsiba ültek hát, és az ablak mögül megcsodálták a dán főváros közlekedési lámpáit. Amikor megunták a városnézés címszó alatti kocsikázást, elmentek megnézni a Gruntvig-templomot. Véletlenül nem volt tele turistákkal. Kicsit távolabb parkoltak le, hagyták, hogy az eső szabadon csorogjon arcukon, ruhájukon. Körbesétálták a fura épületet, amely hatalmas, mint egy katedrális, de egyszerű, mint egy pici falusi templom a tengerparton vagy a hegyvidéken. Aztán visszamentek a térre a kopott házak közé. Visszaautóztak a belvárosba, ahol Bruno ismert egy jó vendéglőt. De mielőtt bementek volna, nem tudtak ellenállni a kísértésnek, és újra nekieredtek az esőáztatta utcáknak. A Városház téren álltak meg. Kicsit tétováztak, forduljanak-e vissza a belváros fényes kirakatai felé, vagy menjenek tovább az állomás irányába. Végül maradtak. A téren vászontetővel fedett teherautó állt meg, amelynek platóján dzsessz zenekar ült. Idősebb, viharvert zenészek voltak. Mit sem törődtek a hideggel, a széllel, játszani kezdtek. A tömeg pillanatok alatt körbeállta őket. Valaki néhány láda sört hozott és a trombita éles futama jóleső kortyolások zajával keveredett. A legelöl álló srácok feladtak néhány üveggel a zenészeknek is. Egy férfi a trombitásnak nyújtotta az épp kinyitott Carlsberget. A ráncos öreg angol megrázta a fejét, zsebéből lapos üveget húzott elő, és felmutatta a közönségnek. Tapsvihar fogadta, mint az öreg legjobb szólóit. A zenész visszadugta zsebébe az üveget, szájához emelte a trombitát, majd egy szélroham jobb belátásra bírta. Újra a whiskyt kapta elő. Jót húzott belőle, míg a többiek az előbbi dallamot variálgatták. Nevetés harsant, és nevetett az öreg is, de aztán elrakta az üveget, és olyan tisztán, vad erővel trombitáit, hogy a közönség, amely csak részben állt dzsesszbarátokból, elnémult. Brunóék előrefurakodtak a leglelkesebb nézők közé, akik végig kitartottak a koncert alatt. Hátrébb jöttek-mentek az emberek; iderohantak a zene hangjaira, aztán megunták, vagy átfáztak, vagy csak italért mentek és visszajöttek. Amikor a legvégén átfagyva és meggémberedett izmokkal Brunóék elindultak a kocsi felé, Körtés még egyszer lelkesen körülnézett.
– Tudod, mi volt a legszebb az egészben? Hogy nem volt itt egy rendőr sem.
Először Körtést rakta ki a City előtt, aztán hazaszáguldott átöltözni, meleg fürdőt venni. Úgy döntöttek, együtt ebédelnek, aztán moziba mennek. Bruno arra gondolt, elviszi a századost is a szép Szilvia filmjéhez. Neki ugyan kicsit unalmas lesz másodszorra, de Körtés úgysem láthat ilyet odahaza. És mivel mostanság lopnia kellett a perceket, hogy a maga feje után, a maga módszerével nyomozzon, elhatározta, felhívja a nőt. Ha esetleg ismerte Csányinét, azt ne más derítse ki. Valamit le kell tennie az asztalra, különben Christensen valóban megorrol. A főnököt láthatóan még egyszer sem irritálta ennyire Bruno álmatag és összevissza munkája, mint most. Bo vette föl a kagylót, a jól megtermett szépfiú.
– Itt Bruno Hansen.
– Mi az úristent akarnak már megint?
– Tudom, hogy hosszasan faggatták magukat pénteken. De csak egyetlen kérdésem lenne.
– Ezt mondta a másik kettő is. Miért nem tőlük kérdezi meg. A kollégái, nem?
– Kik?
– Hát az a kölök, akivel a múltkor volt itt, meg a magyar rendőr.
– Megmondaná, mit akartak?
– Kérdezze tőlük. – Bo levágta a kagylót. Bruno habozott egy kicsit, majd újra tárcsázott. A telefon foglaltat jelzett, úgy látszik, egyszerűen mellérakták. Kipattant a kádból, és villámgyorsan öltözött. A látszólag lassú emberek képesek a legnagyobb sebességre, ha kell. És a szelíd Bruno most úgy érezte, szétrobban, ha nem beszélhet azonnal Devényinével és a fiújával. Hihetetlen tempóban vezetett. Ő, az egykori száguldozó, most lehiggadva úgy tudott vezetni, hogy az egy tájékozatlan utasnak talán nem is tűnt gyorsnak. Nem csikorogva indult, nem élesen fékezett, és a kanyarokban sem farolt a kocsi. Laza átmenetekkel gyorsított, lassított, lendületből véve a kereszteződéseket, váltó lámpákat, előzte a lassabbakat. Öt perc alatt átfúrta magát az álmos városon. Felszaladt a lépcsőn, három rövidet csöngetett. Nem tudta, miért annyit, de gondolta, erre ajtót nyitnak. Igaza volt. A férfi jött ki, megfeszítette hátizmait, és úgy meredezett a testétől eltakart kezekkel, mintha a hatalmas izmoktól nem tudná a kezét közelebb tenni törzséhez. Elállta az utat, de félrelépett, amikor Bruno becsörtetett a szobába. Hiába, amikor egy rendőrnek ilyen kegyetlenül üres a szeme, nem érdemes vitatkozni vele.
– Jobban járt volna, ha válaszol a telefonba. Én nem vagyok maguk ellen, én nem teszek keresztbe az engedélyüknek. Én csak néhány felvilágosítást akarok. Ez a munkám.
– Maga a jófiú, ugye, a kollégái meg betartanak. Munkamegosztás. – Bónak igazság szerint nem kellett tartania a rendőröktől. Ha Szilviának el kell hagynia az országot, talál másik nőt magának. Neki legfeljebb kényelmetlenséget okozhatnak, de a további élete, a karrierje már nem függ tőlük. Idáig is eleget hagyta ugráltatni magát a nő miatt. Most, hogy Bruno kiengedett, szeméből eltűnt a gyilkos erő, Bo rájött, hogy az előszobában is csak a szeme káprázhatott. A magafajta profi vagány ugyanis nem az izmokat nézi. Találkozott ő már vékony kis emberrel, akitől meghátrált. Bo a szemén látta, hogy félni kell tőle. Látta a nyugalmat, a kegyetlenséget, azt, hogy ha ezzel az emberrel kezd, akkor meg kell ölnie, különben alul marad, hogy ez az alak képes bármilyen fegyvert felhasználni. Jó néhányszor láthatták az ő szemeit is ilyennek azok, akik meghátráltak tőle.
– Az én kollégáimtól maguk életük végéig itt turbékolhatnak. Nagyon kimerítené, ha válaszolna?
– Eléggé. – Bo lusta léptekkel odasétált Brúnóhoz, majd hirtelen rövid mozdulattal gyomron vágta. Egy gyomorszájütés fáj, megalázó utána görnyedezni, de nyomtalan, bizonyíthatatlan. Bruno reflexszerűen felfeszített, és a nagy ököl lepattant a levegővel a gyomorszájig préselt hasizmokról. Bo egy pillanatig döbbenten állt, aztán látva, hogy Bruno nem akar visszaütni, végigmérte. – Akkor is kibírja, ha nekikészülődök?
– Lehet. – Levette dzsekijét, mély levegőt vett, majd kipréselve megfeszített. Akkora ütés volt, hogy majd elszállt tőle. Nagyon fájt, jó harminc kiló súlykülönbséget nem lehet eltüntetni. De nem görnyedt össze, hanem hosszú, sípoló kilégzéssel hozta helyre magát. Izzadt, és remélte, hogy Bónak nincs kedve még egyszer megpróbálni. Nem volt. Nevetett, vállon veregette Brunót, és sört húzott elő.
– Na, kérdezzen.
– Mit akart a magyar rendőr?
– Azt, hogy melyik fodrászathoz járt Szilvi Pesten.
– És Jens?
– Ugyanezt. Mondja, miért fontos ez?
– Ez? Azt hiszem, egyáltalán nem olyan fontos.
– Akkor miért rohantak úgy el, mint akit kergetnek?
– Fogalmam sincs. Mit mondott nekik? Bo, anélkül hogy felállt volna, átkiabált a másik szobába. – Gyere ki, meséld el neki is!
Devényiné jött ki, durcásan, de szófogadón. – Cleopatra szépségszalon. Nem tudom, miért érdekes ez.
– Mást nem mondott nekik?
– De. Azt, hogy nagyon kellemes hely. Davidsennét is oda vittem, amikor Pesten volt.
– Aha. – Ha azok ketten azt várták, hogy ő is elrohan, nagyot tévedtek. – Mondja, amikor Davidsenék Pesten voltak, nem volt maguk között valami?
A nő összenézett Bóval, és hangosan nevettek. – Magának rendőrnek kéne menni. De nem akkor történt, hanem amikor mi jöttünk Koppenhágába.
– Davidsen úr jó kuncsaftunk. Sokszor meglátogat – tette hozzá a férfi.
– És elmondták ezt a többieknek?
– Nem kérdezték.
Most Bruno nem tudta megállni, hogy ne vigyorogjon. Kiitta a sörét, és amikor távozás előtt még egy pillantást vetett Devényinére, meg tudta érteni Davidsen urat.
A gyertyás vendéglőbe mentek. Bruno ismert ugyan éttermeket, ahol jobban főztek, de ennek olyan hangulata volt, amilyen, úgy gondolta, tetszik egy külföldinek. Tetszett is. Körtés elismeréssel nézett körül, és amíg a színes gyertyákat, a falat borító festményeket nézte, Bruno valami új reflexszel átszámította az itteni árakat forintra. Elhúzta az étlapot Körtés elől, minek neki, úgysem tud dánul, és rendelt. Barátságosan beszélgettek. Míg megjött a leves, egyikük sem említette, hogy beszélt volna Devényinével. Végül Bruno elhatározta, hogy kiugratja a nyulat a bokorból.
– Mi legyen a délutáni program?
– Ahogy gondolod – nézett Körtés álszent képpel.
– Menjünk el Devényinéhez? Kérdezzük meg a fodrászatról? – Úgy döntött, ha kollégája most sem lesz őszinte, vége a barátságnak.
– Fölösleges. Ebéd előtt felhívtam telefonon. Cleopatra szépségszalon. Gondolom, te is tudod.
Bruno vigyorogva bólintott. – Milyen hely?
– Hát járok én női fodrászatokba? Gondolom, olyan kis méregdrága lyuk tehetősebb csajoknak, ahol súlyzók vannak, tornatanár, szolárium, szauna, fodrász, kozmetikus és minden, amiért pénzt lehet kérni.
– Nem itt dolgozik véletlenül Csányiné?
– Még véletlenül sem. De azt, gondolom, neked is elmondták, hogy Davidsennét  elvitték ide, amikor Pesten járt.
– Szerinted ez jelent valamit?
– Nem. De úgy látszik, Jens szerint igen. Azt mondták, ott volt, és erre úgy elrohant, mint akit kergetnek. Van egy fogadásom, hogy Davidsenékhez ment.
– De hogy juthatott eszébe, hogy elmenjen, és megkérdezze, hogy szépítkezett-e az a nő Magyarországon?
– A te tanítványod.
Bruno igyekezett szerény arcot vágni. Úgy döntött, vár még egy kicsit, mielőtt elmondaná, hogy Davidsen úr milyen szoros kapcsolatban van a szép Szilviával. Hadd legyen teljes a meglepetés!
– Mondd, Bruno, te hogyan lettél rendőr?
– Nem is tudom. Elvégeztem az egyetemet, és nem tudtam, mihez kezdjek. Üzleti érzékem nincs, hivatalban nem akartam ücsörögni, egy ügyvédnek viszont egész nap rohangálni kell. Itt egy kicsit a magam ura vagyok. Tudod, a dán rendőrség nem olyan katonás szervezet. És te?
– Kitűnő tanuló voltam az egyetemen, lelkes stréber. Utáltak az évfolyamtársaim. Jogelmélettel akartam foglalkozni, kutatni akartam.
– És?
– Harmadikban írtam egy szemináriumi dolgozatot. Fél év múlva találkoztam vele egy nemzetközi jogi szaklapban a tanárom aláírásával. Tudod, nem hitte volna a prof, hogy a diákja ezt járatja. De amikor elmentem hozzá, hogy megkérdezzem, hogy gondolja, nem ijedt meg. Kedvesen leültetett, és atyaian kioktatott, hogy ilyen ez a pálya, és jobb, ha most hozzászokom. Elment a kedvem az egésztől. Egy félévet még jártam, aztán kimaradtam az egyetemről. Elmentem szénkihordónak, sráckoromban sportoltam, elég erős voltam akkoriban. Könnyedén szaladgáltam a kosarakkal. Nagyon jól éltem. Sokat kerestem, sokat költöttem.
– És?
– És aztán elmentem rendőrnek, és munka mellett befejeztem az egyetemet.
– Miért?
– Most mondjam azt, hogy meg akartam büntetni a csalókat? A fene tudja. Untam a szénhordást. Vagy rájöttem, hogy az elméleti jog marhaság, az embernek arra van joga, amihez ereje is van? Most már mindegy... No, megyünk? Bruno?? – De többször is kellett szólnia, mire társa felriadt.
– Bocsáss meg, elgondolkodtam valamin – motyogta, és Körtés biztos volt benne, hogy az a valami az üggyel kapcsolatos. De benne is volt annyi büszkeség, hogy ne kérdezze meg.
Természetesen Davidsenhez mentek. Bruno a telefonkönyvből nézte ki, hol lakik az igazgató. Remélték, hogy nem nagyon alkalmatlan időben toppannak be. Ha mégis, a biológus csak nem fogja gyomron vágni őket. Hát, ha azt nem is tette, de ahogy rájuk nézett, az felért egy becsületsértéssel.
– Uraim, én megértem, hogy önök dolgoznak, de nem tudnák kissé összehangolni a munkájukat? Másodszor zavarnak meg ma délután!
– Bocsásson meg. Tudja, Jörgensen detektív még tanuló, és ez a vizsgafeladata.
– Mi? – vakkantotta Davidsen.
– Ha megengedi, mi is elbeszélgetnénk önnel, és holnap összevetjük az eredményeinket Jenséivel.
– Hát, kérem, ahogy gondolják. De én ezt nem értem. Hogy jön ez annak a szerencsétlen Asztalosnak a meggyilkolásához? Tudja, mit kérdezett a kollégája? Vagy nem szabad tudni róla?
– Sejtem. Azt, hogy volt-e az ön felesége Devényinével Budapesten fodrásznál?
– És ha volt?! Mondja meg, miért érdekes, ha ezt tudja.
– Nem tudom.
– Vagyis improvizáció egy szabadon választott témára. Kitalálnak valami marhaságot, és szegény gyereknek arról kell kérdezősködnie. Nem tudom megítélni, van-e valami haszna, de ha igen, miért nem bűnözőkkel szórakoznak?
Bruno már kezdte megbánni hazugságát, amire az előbb még olyan büszke volt.
– Mi valóban nyomozunk. Ezek fontos kérdések.
Davidsen arcán látszott, hogy megvan a véleménye a kérdések fontosságáról. Mindkét rendőr elhatározta, hogy valahogy eltüntetik ezt a lenéző mosolyt. Brúnónak eszköze is volt hozzá.
– Jó viszonyba került a felesége Devényinével?
– Nem mondhatnám. Megvoltak egymással.
– És ön?
– Hogy érti ezt?
– Az érdekelne, mikor melegedett össze Devényinével? Amikor az még a férjével élt, vagy csak utána?
– Kikérem magamnak! Micsoda hazugság!
Körtés, akinek senki nem fordított, döbbenten hallgatta a szóváltást. Nem értette, mit mondhatott Bruno, amitől a jól nevelt tudós így kijött a sodrából.
– Csak azt kérdeztem, mikor lett Devényiné a szeretője – magyarázta Bruno.
– Maga megőrült? – sziszegte Davidsen ugyancsak németül. – Még szerencse, hogy a feleségem csak dánul tud.
– Hogy? – Most vette észre, hogy Davidsenné is bejött a szobába. Aranyozott szélű tálcát hozott a hátuk mögött levő szekrényből, rajta poharakat és egy üveg ragacsos barna folyadékot.
– Magukat is az érdekli, melyik fodrásznál voltam Pesten? – Az asszonyt, úgy tűnt, egyáltalán nem zavarta a látogatás. – Fura munkájuk van. Soha nem hittem volna, hogy ilyen egy nyomozás.
– Én sem – ismerte be Bruno.
– Ha ez egy krimi lenne, azt hinném, félrevezető kérdés. Rám gyanakodnak, vagy a férjemre, de nincs bizonyítékuk. Ezzel a trükkel akarnak a közelünkbe férkőzni.
Brúnót kezdte szórakoztatni Davidsenné. – Lehet, hogy Pesten összebeszéltek Devényinével, hogy megölik Asztalost, mihelyt alkalom lesz rá.
– Igen? És miért?
– A szokásos női indokok: féltékenység, szenvedély...
– De miért pont a fodrászat? Az nem érdekli, hol voltunk együtt táncolni Szilvivel, vagy hová mentünk úszni, amíg a férfiak tárgyaltak?
– Mi a szösz! Ilyen jóba voltak?
– Igen. Nagyon kedves asszony.
– És miért nem találkoznak, amióta Koppenhágában él?
– A férjem nem akarja. Azt mondja, nagyon csúnya dolog volt Szilviától otthagyni a férjét. – Kuncogott. – Talán attól tart, ha összejárok vele, én is kedvet kapok új életet kezdeni. – Huncutul nézett Brúnóra, akiben egyre erősebb volt a meggyőződés, hogy a házaspár mindkét tagja titokban tartja a kapcsolatot a szép Devényinével. Csak az a kérdés, hogy Davidsenné igénybe veszi-e Bo szolgálatait? Miért ne? Vagy akár Szilviáéit is – emlékezett vissza az asszony filmjére. Kellemes merengéséből Davidsen riasztotta fel.
– Nem kéne németre fordítani a szót? A kollégája így nem ért semmit.
– Így viszont a felesége – válaszolta Bruno Goethe nyelvén, amibe meglepően gyorsan belejött. A dán nyelv amúgy is a német és angol ugatós keveréke, és ha egy dánnak az átlagosnál jobb nyelvérzéke van, hamar megtanulja bármelyiket.
– Óhajt válaszolni a kérdéseinkre?
– Rendben van, elismerem a nagy bűnömet, össze járok azzal a nővel. Csak érteném, miért fontos ez maguknak.
– Mióta?
– Amikor kinn maradt, megkerestem, és megpróbáltam rábeszélni, hogy utazzon haza.
– Hogy jutott eszébe?
– A férje kért meg. Szinte sírt a telefonba, azt mondta, tönkremegy a karrierje. Nagyon kínos volt, elhihetik.
– És?
– Nagyon kínos volt – ismételte Davidsen. – Most mondjam a részleteket? Szilvi kinevetett, hogy nem értek én ehhez, aztán megsimogatott, és azt mondta, hagyjuk a fenébe az ilyen komoly dolgokat.
Nem mertem próbálkozni, mégiscsak Devényi felesége, én akkor még annak láttam... akárhogy is kívántam.
– Aztán? – kérdezte Körtés.
– Aztán, aztán... most már nem Devényi feleségének látom, hanem a szeretőmnek. Mi van abban? Ha azt hiszi, magát nem csavarta volna ugyanígy az ujja köré, nagyon téved.
A százados csak vállat vont. – Nálunk ebből a típusból sokkal jobbak is szaladgálnak.
– Igen? – Brunóban kezdett erősödni a meggyőződés, hogy mégiscsak ellátogat Magyarországra valamikor a közeljövőben. – És mennyit fizet neki?
– Én? Egy vasat sem! Hogy képzeli?
– Hát? – A két rendőr egymásra nézett, és biztosak voltak abban, hogy egyformán képzelik. Elbúcsúztak, és mielőtt Davidsenné megkínálhatta volna őket a szörnyű kinézetű itallal, kereket oldottak. Meg sem álltak az első sörözőig.
– Most már értem, miért nem tudjátok elintézni, hogy kiutasítsák az országból.
Körtés zavartan hallgatott. Bruno vidáman folytatta:
– Valószínű persze, hogy nem Davidsen prof az egyetlen támogatója. Nem közönséges utcanő ez a baba. Úriasszony, aki színésznő lett. Istenkém, kicsit egyoldalúak a szerepei. De ő annál sokoldalúbb.
– Tudod, nem én akarom, hogy ne kapjon letelepedési engedélyt. A főnököm a férje jó barátja.
Bruno rájött, hogy ez a gyónás a követség előtti találkozás óta készülődik Körtésben.
– Olyan fontos nektek, hogy ez a nő hazamenjen? Azt mondtad, ezer ilyen szaladgál, sőt vannak jobbak is!
– Kell a fenének! Szerintem a férje is jól megvan nélküle. Csak arra van szükség, hogy ne használja a Devényi nevet. Arra gondoltak, hogy ha az itteni hatóságok kicsit ráijesztenének, ha emiatt kétségessé válna, hogy megkapja a dán állampolgárságot, biztos meggondolja magát.
– És amikor kijöttél, megkértek, hogy járj utána?
Körtés arcán mély döbbenet tükröződött, hogy Bruno még mindig nem érti. – Fogd már föl, ezért jöttem ki! Jó, persze nyomozni is kell, de nem veszik a fejemet, ha nem én viszem haza megbilincselve a gyilkost. De ha Szilvia Devényiné marad, igen. Ne gondold, hogy elment az eszük. Csak másként gondolkodnak, mint ti. Ez a nő sportot űz abból, hogy mint a híres magyar tudós felesége reklámozza magát. Tele van a város a plakátjaival. “Best porno in town." Devényi, meg a főnököm, a barátja is meg vannak győződve arról, hogy ez tönkreteheti a magyar intézet tekintélyét Dániában, és kockáztatja az együttműködést.
– És miért téged küldtek?
– Mázlim volt. Vagy balszerencsém? Ha az a nő hajthatatlan, akkor az utóbbi. Amikor megjött a telexed a kérdésekkel, nekem kellett foglalkozni az üggyel. Neked nem volt különös, hogy idejöttem? Ha egy dánt megölnek Budapesten, te repülőre szállsz? Persze indok volt. Egy magyart megöltek, néhány másik a gyanúsítottak között, még Schultééknak is magyar kapcsolataik vannak. Akár még fontos is lehet, hogy itt vagyok.
Bruno integetett, hogy hozzanak még két korsóval, de a pincér nem vette észre, következetesen másfele nézett.
– Mit intéztél a követségen?
– Nem sokat. Nem tőlük függ a dolog, ha rajtuk múlna, már rég elintézték volna. Megkérik a referenst, aki megígéri, hogy utánanéz. Azt mondták, menjek el a nőhöz, és beszéljek vele.
– És elmentél?
– El. Szabályosan kiröhögött. Úgy, mint Davidsent, csak engem nem akart utána lefektetni. Az a drabál fiúja is úgy vigyorgott, hogy azt hittem, rögtön képen törlöm. Esküszöm, ha nem külföldön vagyok, belemászok a képébe.
Bruno sóhajtott. – Talán, ha a dán rendőrség is figyelmeztetné...
– Ráadásul az a tudat, hogy útban vagyok, ahelyett hogy segítenék, zavarlak a nyomozásban.
– Ugyan... – udvariaskodott Bruno.
– Látom, én sem tegnap kezdtem a szakmát. Azért, mert idejöttem, rögtön beszállt a főnök, és kezdődik a sok formális marhaság. Megy az idő, eredmény meg semmi. 
Ismét hallgattak egy kicsit, és Bruno újra megpróbált sört szerezni. Most már kezdett valóban barátsággal gondolni Körtésre. Elhatározta, hogy szerez neki egy kellemes estét.
– Ha már itt vagy, érezd jól magad! Megvacsorázunk valahol, aztán megnézzük Devényiné filmjét, amit úgy hirdetnek. Legalább beszámolhatsz a főnöködnek.
Körtés szemérmesen mosolygott. – Már megnéztem. Tegnap délután.

Hétfő reggel, amikor Bruno bebandukolt a  rendőrségre, a nagyszoba szokott barátságos képét mutatta. Az összetolt asztalokon szépen csillogott a teríték, és a konyha felől kellemes kávészag szállt. Jens már ott volt, és izgatottan járt fel és alá. Bruno végül megszánta.
– Történt valami?
– Tegnap voltam annál a nőnél.
– És Davidsennél.
– Honnan tudod?
– Szakmai titok. És milyen újabb következtetéseid vannak?
– Nincsenek – morogta Jens lelombozva. Bruno elszégyellte magát. A fiú csak dicséretet érdemelne, hogy neki is eszébe jutott a kérdés, hová járt szépítkezni Devényiné. Hogy a biológusok esetleg női piperéken keresztül is kapcsolatba kerülhettek volna a pénzért olyan sokra képes Csányiékkal! És az is tiszteletre méltó, hogy rászánta a vasárnapját, és elindult utánajárni. Rá vigyorgott Jensre. – Jó nyomon jártál pedig. Csak egy kicsit tovább kellett volna gondolkodni.
– Meddig?
– Hogy rájöjjél, Davidsen Devényinével döngicsél.
– Micsoda? – Jenset is meghökkentette a gondolat. – És ebből milyen következtetéseket tudtál levonni?
– Alapvetően fontosakat. Reményt keltőket. Biztatókat.
– Hogy hamar megoldódik az ügy?
– Ügy? Ki beszél az ügyről? Rájöttem, hogy az embernek ötven felett is vannak esélyei, és ez előre is megnyugtatott.
Összébb húzódtak, és Körtésnek is szorítottak egy helyet. Igaz, ő már reggelizett a szállodában, de legalább egy kávéval kivehette részét a közös örömből. Christensen is visszarázódott szokott formájába. Meleg gyapjúzakót viselt, amelynek a könyökénél bőrfoltok voltak, és valami kertápolási munkáról magyarázott, amit a szaklap szerint mostanság kell elvégezni. Ilyenkor nem illett nyomozást szóba hozni. De amikor az utolsó pohár kávét is kiitták, az utolsó szendvicset is eltüntették, és mindenki elégedetten dőlt hátra cigarettára gyújtva, amikor Bruno előhúzott egy tábla csokoládét és jóízűen majszolni kezdte, merészkedett Jens Christensenhez.
– Főnök, meg kell találnom azokat az eszkimókat, akik együtt utaztak a hajón Asztalossal.
Christensen helyeslőén bólintott, mintha Jens a beleegyezését kérte volna. – Csak csináld. Nem hiszem, hogy ők voltak, de lehet, hogy láttak valamit.
– De főnök, én rengeteget gondolkodtam, hogyan találjam meg őket, de semmi nem jutott az eszembe.
– Szóval tanácsra van szükséged? Nos, azt tanácsolom, hogy fordulj Hansenhez. Most reggelizett, talán dolgozni is hajlandó.
Az összes rendőr vigyorogva nézett Brunóra, aki a tábla másik felét szépen visszacsomagolta az ezüstpapírba. Majd ad ő ennek a Christensennek gúnyolódni!
– Apropó, egy kérdés – mondta jámboran.
A főnök gyanakodva nézte. Nem szerette, ha Bruno ilyen hangon kérdez valamit.
– Meddig tartjuk itt a magyarokat? Csányiék tovább akarnak utazni, Szilágyinak haza kell menni.
– Szükséged van rájuk a nyomozáshoz?
– Igen.
– Szerdán elutazhatnak. Addig használd ki az időt.
Felállt, és néhány hosszú lépéssel átvágott a szobán. Az ajtóból még visszafordult, és pipájával mintegy áldást osztott népére, amikor szokása ellenére búcsút intett. Bruno vesztesként maradt a csatatéren, és ennek tudatában tennie kellett valamit eszkimóügyben. Feltápászkodott a székből, és kérdően nézett Körtésre. – Velem jössz? Megyek az eszkimók után.
– Nem. Csak zavarnálak. Sétálok egyet.
Vajon merre? Biztos Devényiné ügyében próbál csinálni valamit – gondolta Bruno, amíg Jensszel az oldalán végigsétált a hosszú folyosón, lement a földszintre és ott a csapóajtón át a másik épületbe. Én mit csinálnék a helyében? Ez a kérdés határozottan jobban izgatta, mint az eszkimók. Elmennék a kiadójához, és megfenyegetném? Kiröhögnének, és ezt Körtés is tudja. Vagy Davidsennét kérném meg, hogy beszéljen a barátnőjével? Ez már jobb ötlet, de Davidsenné csak dánul beszél, és a százados egy szót sem tud váltani vele. Pedig az biztos, hogy valami konkrét terve van.
Lifttel mentek föl a negyedik emeletre. Ebben az épületrészben jórészt egyenruhás rendőrök jöttek-mentek, ketten épp egy megbilincselt férfit vezettek valahová. Vékony, szőke srácok voltak, gyerekképűek. Bruno mindig meglepődött, amikor az ilyeneket munkában látta. Mintha az iskolai bálon a fiúkat rendőrnek öltöztették volna. A napokban látta, amikor két hasonló kis rendőr őrizetbe vett valakit a Tivoli előtt. Teljesen szabályosan csinálták, úgy, ahogy a nagykönyvben meg van írva. A férfinak tenyérrel a rendőrautó oldalára kellett támaszkodnia, amíg az egyik rendőr megmotozta s a másik úgy két méter távolságból vigyázta. A pisztolyát ugyan nem vette elő, de rátette a kezét. Két marconább alakkal nagyon profi kinézete lett volna a dolognak, így, isten tudja, miért, nevetséges volt. Pedig lehet, hogy ezek a srácok is megállnák a helyüket.
A garázdákkal foglalkozó csoporthoz mentek. Bruno ismerte az egyik nyomozót. Thorgersen három másik rendőrrel dolgozott egy szobában. Hatalmas vállai voltak, majdnem úgy feszített, mint egy bodys, pedig nem testépítő volt, hanem tornász. A rendőrségnél aztán rászokott a küzdősportokra, és ha nem lett volna olyan hihetetlenül szelíd, ő lett volna a cég legjobb bunyósa. Barátságos, jószívű gyerek volt, és most, amint felpattant az asztaltól és mosolyogva eléjük jött, Brunót mintha emlékeztette volna valamire. Talán egy sikeres versenylóra? Mégiscsak el kéne hozni ide azt a nénikét! Thorgersen vigyorgott, és valamit súgott az egyik kollégájának. Az kiment a szobából, és mire Brunóék leültek, néhány finoman párás üveg sörrel tért vissza. A többiek is abbahagyták a munkát, és félretéve a késelőket, kötekedőket, verekedőket, ablakbetörőket, molesztálókat, az erőszakkal és butasággal teli dossziékat, Bruno felé fordították székeiket. Bruno helyesnek tartotta elölről elmondani az egész ügyet. Sejthette volna, mi következik. Az egész nap garázdasággal foglalkozó kollégák boldogan vetették magukat a jó kis gyilkossági ügyre, és úgy találgattak, mint a krimisorozat nézői az utolsó folytatás előtt. Szinte mindenkinek a neve elhangzott, aki csak szerepelt az esetben, és felsorolták nagyjából azokat az érveket és ellenérveket, amelyek Brunóéknak már a könyökükön jöttek ki. Az eszkimókkal kapcsolatban majd mindegyik nyomozónak az volt a véleménye, hogy kár őket gyanúsítani. Már csak azért is, mert ha lökdösik Asztalost, és addig hátrál, ameddig át nem bukfencezik a korláton, akkor nem a hasán és mellén maradnak nyomok. De igaz, hogy az eszkimók tanúnak esetleg jók lehetnek. Lehet, hogy már kialudtak részegségüket, homályosan emlékeznek valamire. És amikor a rendőr faggatni kezdi őket, életre kelnek az emlékek, felszabadulnak a gátlások. De hogyan lehet megtalálni az eszkimókat? Az hamar kiderült, hogy a gyilkosság napján nem volt Koppenhágában olyan verekedés vagy hangoskodás, amiben eszkimók szerepeltek volna. Thorgersenék annyit ígérhettek csak, hogy megkeresnek néhány olyan eszkimót, aki régi ismerőse a csoportjuknak. Hátha azok ismernek valakit, aki a múlt szerdán délután utazott Malmőbe a kishajóval. Brúnónak ez is megfelelt. Ezt már jelentheti Christensennek, szükség esetén a baráti beszélgetést tálalhatja úgy, hogy fölvette a kapcsolatot az illetékes csoport embereivel. Hogy miért ez az illetékes csoport? Ez érdekelte Jenset is, miközben visszafelé baktattak. – Tudhatnád – nézett rá Bruno szigorúan. – Mert ott van ismerősöm.
Jó két óra elment a Thorgersenéknél tett látogatással, Bruno is meglepődött. Az ember észre sem veszi az idő múlását, ha keményen dolgozik. Leült az íróasztalhoz, és szokásával ellentétben igen tevékenynek érezte magát. Most bezzeg semmi dolga nincs. Kéne csak most kihallgatni valakit, elmenni a város másik végébe, de megcsinálná! Hol lehet az a nyavalyás Körtés? Kapta a telefont, és tárcsázta Davidsenék számát. Az asszony otthon volt, és mintha némi sajnálkozással válaszolta volna, hogy nem járt ma nála senki. A férje az intézetben volt, aránylag hamar kapcsolták. Ö sem találkozott Körtéssel aznap. Brunónak tulajdonképpen mindegy volt, merre kószál kollégája, egyszerűen bosszantotta, hogy nem tud rájönni. Annak a gondolatát is elhessegette magától, hogy Körtés most egy moziban ül, sétál valahol, vagy épp ajándékot vesz a gyerekeinek. A szerencsétlennek két napja maradt, hogy elvegye Szilviától a férje becsületes nevét. Ha a többi magyar elutazik, neki sem lesz oka tovább itt maradni. Egy pillanatig habozott, gondolta, elmegy és beszél a nővel, vagy a fiújával, odatartja neki még egyszer a hasát, és meggyőzi, hagyják abba a marháskodást. Vagy rájuk ijeszt, hogy biztos forrásból tudja, a követség intézkedett, hogy utasítsák ki a nőt, ha nem enged. Még az is lehet, hogy elhinnék. El kéne menni, megígérte Körtésnek, hogy csinál valamit. Aztán mégsem ment. Egyszerűen nem volt kedve újra beállítani, legeltetni a szemét Szilvián, és jópofáskodni a selyemfiúval. Ez. igazán Jensnek való feladat. Nagyot rikkantott, és a fiú lelkesen beügetett. Az utóbbi napokban úgy érezte, mintha Bruno neheztelne rá. Most az ismerős barátságos ordibálás békekötést ígért. Nem csalódott, amikor megkapta a feladatot. Elmenni ezekhez a. félalvilági alakokhoz, és rendőrségi titkot árulni el nekik Bruno megbízásából, már valami. Többször hallott már arról, hogy a rendőrség információkért, segítségért elnéző egyes bűnözőkkel. De most találkozott ilyen esettel először.
Délig lassan telt az idő. Brunónak semmi dolga nem volt, ő, aki olyan kitűnően el tudott ücsörögni, amikor dolgoznia kellett volna, most majd megveszett az unalomtól. Benyitott a kollégái szobájába, de dolgoztak, idegesen néztek rá, amikor megkérdezte, nincs-e kedvük lemenni vele a malájhoz bekapni valamit. Bezzeg, amikor ők érnek rá, én mindig szakítok időt. Visszament a szobájába, és elővette az újságokat. Ez sem sokat segített. Gyorsan olvasott, percek alatt átlapozta a vastag napilapot, pedig még a kishíreket is megnézte. Végre tizenkettő felé beesett Jens. Ragyogott a boldogságtól.
– Képzeld el, megköszönték a hírt, nagyon hálásak.
– És? Megtartja a nő az asszonynevét, vagy sem?
– Dehogy tartja. Te Bruno, amíg visszafelé jöttem, azon gondolkodtam, mégsem lehetnek ők a gyilkosok.
– És miért nem?
– Mert csak az lett volna az okuk, hogy Asztalos megfenyegette a nőt, nem kap állampolgárságot. De nem sokkal egyszerűbb lett volna, ha rögtön lemondanak a névről? Akkor nincs fenyegetés, nincs ok a gyilkosságra.
Bruno megveregette a vállát. – Így gondolkodsz te. De te nem vernél hasba egy rendőrt. Bo egy kicsit hirtelenebb.
– Micsoda? Bo hasba vert? Behozzuk?
Nem volt kedve magyarázni, csak morgott valamit, amit Jens úgy is érthetett, hogy majd később, most Körtést akarta látni, bezsebelni némi hálálkodást. Úgyis dolga van a City Hotelban.
– Gyerünk, munkára fel! – Vidáman leszáguldottak a lépcsőn, intett a kollégáknak, akik persze most indultak a malájhoz szmörbrődöt enni, és beszállt a fehér hivatali Opelba. Nem lett volna most türelme gyalogolni. Jens is bevágódott a vezetőülésbe, és anélkül hogy megkérdezte volna, hová mennek, indított. Fejlődik a fiú.
Kicsit várniuk kellett, amíg a portás egy finn házaspárnak adta át kulcsait A finnek most érkeztek, a portás az útlevélből írta az adatokat a vendégkönyvbe. Fiatalok voltak, de elegánsak. A hotelszolga végül felkísérte őket – egyelőre csomagok nélkül –, hogy megtekintsék a szobát. A portásnak ezalatt volt ideje Brunóékra mosolyogni.
– Körtés úr itthon van?
– Nincs. De ezt a levelet hagyta önnek.
Bruno kíváncsian felnyitotta a szálloda emblémájával díszített borítékot. Rövid, néhány soros üzenet volt Körtés takaros betűivel. A százados azt írta, ellátogat az itteni magyar kolónia vezetőihez. Van köztük néhány, aki nem ellensége a magyar államnak, sűrűn hazalátogat, hátha ők tudnak hatni Devényinére. Utána a követségre megy, ahonnan telefonon beszél a kollégáival, ígéri, utánanéznek, el lehet-e lopni Asztalos halála után az eredményeit. Bruno odaadta Jensnek a levelet, olvassa el ő is, aztán Csányiék és Szilágyi felől érdeklődött. A portás hátrakandikált a válla fölött a táblára, aztán udvariasan a liftre mutatott. Két emelet miatt ugyan nem szokott liftbe szállni, de ezt az öreg jószágot imádta. Csendesen és elegánsan érkeztek meg a másodikra. Végigmentek a folyosón, egy pillanatig haboztak Christine Adroite szobája előtt, aztán továbbsétáltak. A francia nő még legalább két hetet marad. Szilágyihoz kopogtattak be.
Szilágyi sokára nyitott csak ajtót. Bent rendetlenség volt, szétszórt papírok, könyvek, az asztalon egy zsebszámológép,, kusza nyilakkal és képletekkel teleírt papírlap. Mellette egy csodálatos táblázat, Jens irigykedve nézte.
– Elnézést, éppen dolgoztam.... – Szilágyi megpróbált némi rendet csinálni, hogy vendégei leülhessenek.
– Nem akarom feltartani, nem gondoltam, hogy most is dolgozik.
– Mégis megtartjuk a konferenciát. Holnap lesz az előadásom, és még egy-két dolgot át kell néznem.
– Ezt Asztalosnak kellett volna elmondania, ugye?
– Többé-kevésbé. Mivel ő nem beszélt angolul, ragaszkodnia kellett az előre megírt szövegéhez. Én kihasználom a nyelvtudásomat, és vázlatból beszélek, így hatásosabb, de könnyebb belesülni.
– Hogy akarta a kollégája felolvasni a tanulmányát?
– Angolul. Lefordítottam, és megtanulta. Itt van, leírtam neki fonetikusan. – Jegyzettömböket húzott elő a többi papír közül. Bruno elé tolta őket, s közben meglátta a csodálkozást a rendőr arcán. Elmosolyodott. – Na igen. Laikusnak kicsit meglepően hangzik. De ne felejtse el, hogy ez szakszöveg. A java része szám, képlet, szakkifejezés, angolul épp hogy csak a kötőszavakat kell hozzátenni.
– Máskor is így csinálták?
– Természetesen, és sosem volt belőle probléma
Bruno elismerően hümmögött, aztán zavartan felállt. – Nem tudtam, hogy rosszkor zavarom... tulajdonképpen arra akartam megkérni, hogy jöjjön velem Csányiékhoz tolmácsolni.
Szilágyi is felállt, nyújtózkodott.
– Szívesen. Úgyis végeztem már.
Csányiék láthatóan ijedten nyitottak ajtót. Az sem tetszett nekik, hogy Bruno Szilágyi kíséretében jön. Mogorván mutattak az asztal mellett levő székekre, aztán a férfi kezét összefonva a mellkasán megállt az ablaknál. Az üveg most nem került elő.
Bruno rögtön a tárgyra tért. – Maguk elutazás előtt nagyobb összeghez jutottak. Honnan?
Az izgatott párbeszéd ezúttal elmaradt, kényelmetlenül feszengtek. – Volt egy-két különmunkánk.
– Mi?
– Hát egy szövetkezettel volt egy buli… a fene egye meg, kérdezze meg tőle, miért érdekli? Nem a magyar rendőrségtől van.
Szilágyi szó szerint fordított.
– Miért pont Dániába jöttek?
– Itt még nem voltunk. Voltunk már Spanyolban, meg Olaszországban, Jugoszláviában többször is...
Bruno intett Jensnek, hogy jegyezze a válaszokat. A fiú bólintott, hogy érti. Tanult kriminálpszichológiát. Az érdektelen válaszok komoly feljegyzése olyan hatást kelt, mintha a gyanúsítottak elszólták volna magukat. Miután elmennek, Csányiék rághatják magukat, hogy mit rontottak el. A következő kihallgatás gyerekjáték lesz. Addigra megpuhulnak. Úgy látszik, Bruno is használ néha szokványos rendőrfogásokat.
Amikor Jens befejezte a jegyzetelést, Bruno elégedett arccal felkelt és elköszönt. Ahogy a tankönyvben meg van írva… egy pillanatig elégedett volt vele. Aztán amikor a folyosón megálltak, és a rendőr arcán megjelent az ismert mélázó arckifejezés, Jens csalódást érzett. Megint a régi haspók Hansen állt előtte.
Jens vállat vont, Szilágyi pedig úgy értelmezte, hogy elköszönnek tőle. Búcsúzásra nyújtotta a kezét.
– Nem tart velünk? Állandóan dolgoztatom…
– Ezt is elszámolja a rendőrségnek?
– Miért ne? Jöjjön már, legalább nem gondol a holnapi fellépésére!
Lefele sétáltak az utcán, a csatornához érve Bruno jobbra fordult. Egy ócska kifőzde volt ott, habozás nélkül elment mellette. Szilágyi csodálkozva ment mögötte.
– Felszállunk a kishajóra, áthajókázunk Malmőbe, és útközben megebédelünk.
– De nekem nincs is vízumom.
– Nem baj. Úgy sem kérik. – És válaszra sem várva felügetett a hajóhídra. Szilágyi és Jens követték. Bruno egyenesen az étterembe tartott, és letelepedett egy asztalhoz az ablaknál.
– Ezen a hajón utazott Béla is? – A magyart szemmel láthatóan idegesítette a gondolat.
– Elképzelhető. Elnézést. Nem lett volna szabad ide hívnom.
– Ne törődjön vele. Végül is nem a hajó tehet a dologról.
Elindultak, és kisvártatva a pincér is megjelent. Bruno és Jens jóízűen evett az erős hullámzásban, Szilágyi egy kávéval is beérte. Zöldes arccal üldögélt, aztán elnézést kért, és felrohant a fedélzetre. Nem volt egyedül. A szokásosnál nagyobb hullámok megállás nélkül emelték és süllyesztették a kis hajót, többen is otthagyták ebédjüket, hogy egy kis levegőt szívjanak. Bruno töltött még egy kis sört magának, aztán Jenshez fordult.
– Nincs itt az az öregasszony?
A fiú csúnyán nézett rá, aztán fölkelt, hogy körbesétálja a hajót. Bruno pedig felment a fedélzetre Szilágyi után. A férfi a korlátnál állt, és nagyokat lélegzett.
– Jobb lesz, ha lejön.. A tenger látványa csak fokozza a szédülést.
Szilágyi engedelmesen követte vissza a helyükhöz. Leült, és megpróbálta valami szilárd pontra rögzíteni a tekintetét. Azt sem vette észre, hogy Jens megjelenik egy szikár, lófejű néni társaságában, akinek az arca felderül láttára.
– Maga is itt van? – ugatta iszonyatos dán akcentussal angolul. – Mi van a barátjával?
Szilágyi ijedt döbbenettel nézett rá, Jens pedig Brúnóra. – Hát mégis ő volt az?

Visszafele ugyanazzal a hajóval utaztak. Jens idegesen nézte, ahogy a szárnyashajó elzúg mellettük, míg ők itt kocognak, társaságukban egy gyilkossal. Szilágyi letörten ült, Bruno egy kávét iszogatott. Aztán a magyar felnézett, és szomorú hangon megkérdezte. – Régóta tudja?
– Igen.
– És... miből jött rá?
Jens felfigyelt. Bruno egyik kezéből a másikba rakosgatta a poharat, ahogy keresgélte a megfelelő szavakat.
– Nem is tudom. Megéreztem. Ahogy egyre többet megtudtam magukról. Devényiről, Asztalosról, Csányiékról, magáról. Tulajdonképpen nagyon egyszerű volt. Csak arra a kérdésre kellett válaszolni, hogy kinek használt Asztalos halála. És mihelyt egy-két dolgot megértettem, már tudtam, hogy csakis magának. – Szilágyi nem szólt közbe, így Bruno folytatta. – Meg kellett értenem, hogy mit jelent maguknál egy ilyen út. Sok ilyen út. Nyugati konferenciákra járni. Meg kellett értenem, hogy mit érezhetett maga, amikor mindig a főnökei utaztak maga helyett, a főnökei, akik nem is értettek ehhez az egészhez, akik helyett maga írta a tanulmányokat. – Jörgensenre nézett. – Mert nem ő akarta ellopni a főnöke találmányát, fordítva történt.
– De miért? – szólt közbe Jens döbbenten. – Miért hagyta?
– Úgysem érti – legyintett Szilágyi.
– Dehogynem érti – mondta Bruno. – Ahogy Davidsen úr elmondta, ma a találmányokat már nem egyének csinálják, hanem intézetek. Akármilyen okos is maga, ha nem áll mögötte az intézet, nem jut semmire. Az intézet pedig Devényi és Asztalos volt. Jól mondom?
– Igen.
– Ha nem hódol be nekik, nem kutathat a témájában, nem kap támogatást, talán még ki is rakják valamilyen ürüggyel, így viszont valami csurrant-cseppent. Kapott jutalmat, fizetésemelést, kinevezték csoportvezetőnek...
Szilágyinak fel sem tűnt, honnan ilyen tájékozott ez a dán rendőr.
– Én írtam már a doktori disszertációját is. Alig tudta megvédeni. Aztán felajánlotta, hogy dolgozzunk közösen. Jóban voltunk. Meghívott a nyaralójukba a Balatonhoz. És én úgy éreztem, hogy ezt a nyaralót az én munkámból építette. Amikor Nyugaton járt, mindig hozott nekem valami ajándékot. De én tudtam, hogy helyettem volt kint. Amikor Devényit beválasztották az Unesco-bizottságba, megígérték, hogy legközelebb elmehetek egy konferenciára Los Angelesbe, csak írjam meg a bemutatkozó előadást. Megírtam. Aztán az amerikai útra valahogy nem volt pénz, és észrevettem, hogy az elméletem világszerte ismert mint Devényi-Asztalos-elmélet.
– Akkor határozta el, hogy megöli őket? – Jens szinte dadogott az izgalomtól.
– Nem. Azt határoztam el, hogy állást változtatok. De nem sikerült. Az én témámmal csak nálunk foglalkoznak az egész országban, és az egyetemen. Ott pedig nem volt hely. Így aztán maradtam, Devényiek rendesen juttattak morzsákat, nem panaszkodtam.
– Csak amikor kijött Koppenhágába?
– Igen. Döbbenetes volt. Ahogy felszálltunk a repülőre, aztán ahogy megláttam ezeket a piros házikókat, amikor a tenger felől rárepültünk a városra... A repülőtérről Mercedesszel vittek a szállodába. Este fogadás volt. Arra gondoltam, hogy a feleségem most mosogat. Asztalos elemében volt. Evett, ivott, a segítségemmel beszélgetett. Körülvették, tisztelték, mint az elméletem kidolgozóját. Másnap vásároltunk. Én nem úgy jöttem, mint Csányiék, de én is akartam venni néhány dolgot. Béla ismerte már a jó boltokat, együtt mentünk. Ezer koronám volt, ennyit tudtunk szerezni forintban. Béla ennyiért csak fényképezőgépet vett a gyerekének. Aztán másnap elkísértem Malmőbe. Álltam a fedélzeten, néztem a hullámokat, nagyokat lélegeztem, és úgy éreztem, hogy szabad vagyok és erős. Tudja... először hajókáztam a tengeren... a nyílt tengeren... jó széllel... gyerekkoromban kalóz akartam lenni. Aztán Béla kijött, morgott, hogy hullámzik a víz, nem süt a nap, úgy néztem rá, mint egy pondróra. Ráhajolt a korlátra, szinte a mellkasán egyensúlyozott. Körülnéztem. Senki sem figyelt ránk. Magam sem tudtam, mit csinálok. Lehajoltam, és felrántottam a bokáját.
– És?
– Erőlködnöm sem kellett. Egyszerűen átfordult, és eltűnt. Mire észbe kaptam, már a vízben volt. Abban a pillanatban megbántam a dolgot. A hajó tatjához rohantam, még láttam a fejét, küzdött a hullámokkal. Nem tudtam, mit csináljak. Elkezdtem kiabálni, magyarul, angolul, rángattam a mellettem levőket, egy részeg srác egy üveg sört nyomott a kezembe. Elrohantam megkeresni a kapitányt. Amikor az ajtóból visszafordultam, már nem láttam semmit a tengeren. Olyan volt, mint egy rossz álom, amikor elszaladnál, de nem visz a lábad. Benyitottam a kormányosfülkébe, egy tengerész udvariasan kitessékelt. Hagytam. Tudtam, hogy már mindegy. Visszamentem a fedélzetre a részegek közé, sírtam, és arra gondoltam, milyen kár, hogy nem baleset volt.
Hosszan hallgattak. Bruno felkapta az üres poharat, majd idegesen letette. Jens nem bírta tovább a csendet.
– Azt a füzetet Devényinéről maga juttatta be az intézetbe?
Szilágyi szomorúan elmosolyodott. – Igen. Komoly pénzt fizettem érte, de megérte.
Közeledett a part. Bruno sóhajtott, és felállt.
– Hát sajnálom, hogy így alakult. Ha tudom, hogy nem bírja a tengert, nem hajóra hívom ebédelni. De legalább jól elbeszélgettünk. Ritkán van az embernek erre ideje, nem igaz? Állandóan a hivatalos ügyek után szaladgálunk, és soha nem tudunk leülni egy kis magánbeszélgetésre. Pedig jólesik az embernek néha elfelejteni, hogy rendőr. Az a helyzet, hogy a nyomozásom egy helyben topog, sokat lendítene rajta egy beismerő vallomás. – Szilágyi hallgatott, Bruno csendesen folytatta. – Ha a tettes őszintén megbánná, olyankor, amikor még nem bizonyítottak rá semmit... talán enyhébben bírálná el a bíróság is.
Szilágyi elmosolyodott. – Szerintem a tettes holnap önként jelentkezik.
– Remélem. Jöjjön délután, és keresse Karlsson nyomozót. – Kezet nyújtott. – Remélem, sikeres lesz reggel az előadása.
Lassan, a tengertől még hullámzó járással bandukoltak a belváros felé. Bruno érezte a Jensből áradó csodálatot. Tudta, hogy a fiú a délután eseményeit pörgeti vissza, keresve a Szilágyihoz vezető szálakat, helyére teszi a látogatást Davidsennél, Devényinénál, a nénikéket, a fölösleges beszélgetést Csányiékkal, és azt, hogy miért nem a szárnyashajón száguldottak haza Koppenhágába. Megveregette a vállát.
– Tudod, mit? Beülünk valahová. Meghívlak vacsorára.

1980