Jack London
To the Man on the Trail
Overland Monthly, 1899. január

Tóth Róbert fordítása

VÁNDOR AZ ÖSVÉNYEN

– Mártsd bele!
– Figyelj, Kölyök! Nem lesz ez egy kicsit túl erős? Már a whisky és az alkohol is elég, de a brandy meg a paprikaszósz, és a…
– Mártsd már bele! És egyébként sem te csinálod a puncsot, hanem én. – Malamut Kölyök jóságosan mosolygott a gőzfelhőn keresztül. – Ha majd annyi esztendőt leéltél ebben az országban, mint én, kizárólag lazacon és nyúlon, majd rájössz, hogy a karácsony csak egyszer jön el egy évben. És a karácsony, fiam, puncs nélkül olyan, mintha lyukat ásnál anélkül, hogy valaha is elérnéd a melléktelért. Ezt nekem elhiheted.
– Na, akkor tegyél még jócskán fát arra a tűzre! – szólt helyeslően Big Jim Beldon, aki nemrég jött le a bányaterületéről, hogy itt töltse a karácsonyt, és akiről mindenki tudta, hogy az elmúlt két hónapban csak jávorszarvashúst evett. – Hát elfelejtetted, hogy milyen bundapálinkát csináltunk egyszer fenn a Tananán?
– Nos, azt hiszem, el. Fiúk, szívet melengető érzés volt nézni, ahogy az egész indián törzs tökrészegen harcol – és mindez csupán a cukorpárlat és a savanyított tészta nagyszerű keverékének volt köszönhető. Bár ez még jóval a ti időtök előtt történt – mondta Malamut Kölyök, ahogy Stanley Prince-hez, egy már két év óta ott dolgozó fiatal bányamérnökhöz fordult. – Nem volt akkoriban egy fehér asszony sem a vidéken, Mason meg nősülni akart. Ruth apja volt a tananak főnöke, és ellenállt, mint mindenki a törzsben. Makacs, hát persze, hogy makacs volt. Miért használtam el mégis az utolsó font cukromat is? A legjobban sikerült munka volt, ami valaha is kikerült a kezem közül. Látnotok kellett volna azt az üldözést. Le, egészen a folyóig, és végig a hordúton.
– És az indián asszony? – kérdezte most már érdeklődve Louis Savoy, a nyakigláb francia kanadai, mivel már ő is hallott erről a tettről még Forty Mile-ban. az előző télen.
A született mesélő hírében álló Malamut Kölyök minden szépítgetés nélkül mondta el az északi vidéki Lochinvar történetét. Az északi vidékek kemény élethez szokott vándorai közül nem egy szívébe fészkelte magát valami megmagyarázhatatlan sóvárgás a napos Délvidék iránt, a Délvidék iránt, ahol az élet mást is tartogatott az ember számára, mint pusztán meddő küzdelmet a hideg és a halál ellen.
– Éppen az első olvadást követően értünk ki a Yukonhoz – folytatta. – A törzs csupán negyedórányira mögöttünk. De végül megmenekültünk, mert a második olvadással feltört a jég, és elzárta az útjukat. Mikor végül Nuklukyetóba értek, az egész helyőrség várta őket. Ja, és a gyűlésről pedig kérdezzétek csak Roubeau atyát, itt mellettem! Ő vezette a szertartást.
Az öreg jezsuita kivette ajkai közül a pipát, de megelégedettségét csak egy atyai mosollyal fejezte ki, miközben a hallgatóság – protestánsok és katolikusok vegyesen – élénk tapssal adott hangot tetszésének.
– A fenébe is! – ugrott fel Louis Savoy, akit, úgy tűnt, a legjobban meghatott a történet. – La petité indián asszony… drága Masonom. A fenébe is!
Majd azután, hogy a punccsal megtöltött bádogbögre először körbejárt, Csillapíthatatlan Szomjú Bettles szökkent talpra és kezdett bele kedvenc nótájába:

„Henry WardBikkfa
És a vasárnapi iskola tanára
Mind a babérfa levét issza,
De fogadhatsz, mind egyforma,
Ha az igazi nevét mondja,
Mert ez a tiltott gyümölcs leve,
O, mert ez a tiltott gyümölcs leve. „
Majd a tivornyázó kórus következett:

„Ó, mert ez a tiltott gyümölcs leve,
De fogadhatsz, mind egyforma,
Ha az igazi nevét mondja,
Mert ez a tiltott gyümölcs leve.”

Malamut Kölyök rémületes főzete megtette hatását. Mámoros izzás járta át az utak vándorainak fáradt testét, akik a múlt kalandos történeteit osztották meg egymással. Távoli vidékekről elszármazott utazók köszöntötték egymást egy kupica itallal. Itt volt az angol Herceg, aki szerint „Sam nagybácsi az Újvilág koravén gyermeke”; Bettles, a jenki, aki mindig az angol királynő egészségére ivott, hogy „az Isten éltesse”; és itt volt a savoyai, valamint Meyers, a német kereskedő, akik Elzász és Lotaringia örök egységére koccintottak.
Ekkor felemelkedett Malamut Kölyök, és tekintetét megpihentette a zsírpapírral fedett ablaknyíláson, amin a fagyban három ujjnyi vastagságú jégréteg képződött.
– És most igyunk az úton lévőkre! Isten adja, hogy az ételük kitartson, hogy kutyáik lába ne fagyjon el, és hogy gyufájuk soha ne vétsen szikrát!
Csatt! Csatt! Hirtelen meghallották a kutyaostor ismerős muzsikáját, majd ezt követően felhangzott a malamutok jajveszékelő üvöltése is. Csikorgó hang jelezte, hogy egy szánkó állt be a bódé mellé. A bent ülők elhallgattak, és várták, hogy mi következik.
Hirtelen csattogó állkapcsok zaja, farkasszerű csaholás és vonyítás verte fel a beálló csendet, ami azt jelezte gyakorlott füleiknek, hogy az idegen saját kutyáit eteti, miközben erőszakkal próbálja távoltartani az ő szánhúzóikat.
– Egy veterán – suttogta Malamut Kölyök a Hercegnek. – Először a kutyáiról gondoskodik, s csak azt követően magáról.
Azután, ahogy várható volt, kopogtattak az ajtón, és az idegen határozott léptekkel beljebb nyomult. A benti fénytől elkápráztatva egy pillanatra megtorpant, ami lehetővé tette, hogy a társaság tagjai jobban szemügyre vegyék az újonnan jöttet. Meglehetősen feltűnő jelenség volt prémekből és gyapjúból készített északi-sarki öltözetében. Hat láb és két vagy három hüvelykes testmagasságához ezzel arányos szélességű váll és hatalmas mellkas párosult. Arcát a kinti fagy élénk rózsaszínre csípte, hosszú szempilláit és szemöldökét fehérre festette a rádermedt hó. Farkasprém sapkájának fül- és nyakvédője lazán állt, és egyáltalán, a szemlélődő számára úgy tűnt, mintha maga a Fagykirály lépett volna elő a sűrű éjből. Kicsatolta szőrmebéléses bekecset, felfedve így a gyöngyberakásos övet, melyen két pisztoly és egy vadászkés függött. Kezében az elmaradhatatlan kutyaostor társaként egy legújabb típusú – és valószínűleg az elképzelhető legnagyobb kaliberű – füstmentes puskát tartott. S bár lépesei rugalmasnak és határozottnak tűntek, a szakértő szem azonnal észrevette testtartásában a kimerültség jeleit.
A beálló kínos csendet a jövevény harsány köszönése törte meg:
– Mi újság, fiúk?
A következő pillanatban, noha még csak hírből ismerték egymást, ő és Malamut Kölyök barátian kezet ráztak. Gyors bemutatkozást követően már a kezébe is nyomtak egy bögre puncsot, meg sem várva, hogy feltárja jövetele célját.
– Mikor indult el az a nyolckutyás szán a három emberrel? – kérdezte.
– Alig két napja.
– Őket követed?
– Igen. Az én fogatom. Az orrom elől pucoltak meg vele a piszkok. De már behoztam rajtuk két napot. A következő pihenőnél beérem őket.
– Gondolod, hogy tüzet gyújtanak? – kérdezte Beiden, csak hogy továbblendítse a beszélgetést, mivel Malamut Kölyök már kávéskannát tett a tűzre, s éppen szalonnát és jávorszarvashúst sütött.
Az idegen jelentőségteljesen megpaskolta revolvereit.
– Mikor indultál Dawsonból?
– Tizenkét órakor.
– Természetesen tegnap éjjel.
– Nem. Ma.
Meglepetés moraja gördült végig a helyiségen. Joggal, mivel még csak éjfél volt, és hetvenöt mérföldnyi kemény út a folyó mentén nem volt leányálom.
A beszélgetés hamarosan ismét személytelenné vált, ahogy fonala visszatért a gyermekkor rég elfeledett emlékeihez. Miközben az ifjú jövevény az elé tett sültet fogyasztotta, Malamut Kölyök figyelmesen vizsgálta az arcát. Nem kellett azonban sok idő ahhoz, hogy eldöntse, a férfi vonásai becsületesek, őszinték, és egyáltalán, kedvére valók. Bár még fiatal volt, arcán a kemény munka és az élet megpróbáltatásainak nyomai látszottak. Beszélgetés közben nyílt, fürkésző kék szemei minden bizonnyal acélosan csillogtak, amikor kihívásokkal, és különösképpen, ha megoldhatatlannak tűnő feladattal kellett szembenézniük. Erős állkapcsai és szögletes álla önfejűséget és állhatatosságot tükröztek. S bár kétségtelenül oroszlánszerű jellemvonásai voltak, mégsem hiányzott belőlük bizonyos fajta lágyság és nőiesség, amelyek érzékenységre utaltak.
– Na, így házasodtunk össze az öregasszonnyal – tette fel végül a koronát udvarlásának történetére Beiden. – „Hát itt volnánk, apám”, mondja az asszony. „Hát a jó isteneteket”, néz az öreg először rá, aztán odafordul hozzám: „Te meg takarítsd el a lomjaidat! Vacsora előtt még fel akarom szántani a föld egy jó részét.” Hát én akkó nagyon boldog vótam. Az öreg akkor szippantott egyet-kettőt, és megcsókolta a lányát. Asztán megin' rám nézett, és elüvöltötte magát: „Na, indíts, és takarítsd ki a pajtát!”
– Várnak rád srácok az Államokban? – kérdezte az idegen.
– Nem. Sal meghalt, mielőtt egy is születhetett volna. Ezért is vagyok itt. – Beiden szórakozottan tömködni kezdte a pipáját, ami nem sokkal korábban kialudt, s amikor újra füstölni kezdett, felderült a tekintete.
– Hát te, idegen, nős vagy?
Válasz helyett az kinyitotta a zsebóráját, levette az óraláncként funkcionáló bőrszíjról, és átnyújtotta. Beiden közelebb húzta az olajlámpát, kutatóan szemügyre vette az óratok belsejét, és elismerő tekintettel továbbadta Louis Savoynak. Számos „A fenébe is!” elmormogása után végül ő is átnyújtotta a kis tokot a Hercegnek, akinek jól láthatóan remegni kezdett a keze, és szemében a gyengédség valami különös fénye csillant. S így járt körbe, rövid időre megpihenve minden kérges tenyérben a kép, mely egy csinos asszonyt s az ölében egy csecsemőt ábrázolt. Akik még nem látták a képet, türelmetlenek voltak, akik viszont már igen, csendben, elgondolkodóan hátrébb húzódtak. Ezek a fickók bármikor szembeszálltak az éhínséggel, a skorbuttal, szembenéztek a gyors halállal, akár a harctéren, akár máshol érte utol őket, de egy idegen asszony képe egy karon ülő gyermekkel asszonnyá és gyermekké változtatta mindannyiukat.
– Még soha nem láttam a kölköt. Azt mondja az asszony, hogy fiú és kétéves – mondta az idegen, ahogy visszakapta a számára kincset érő képet. Egy hosszúra nyúló pillanatig ő is megigézve tekintett rá, majd gyorsan összecsukta a kis óratokot, és elfordult, de nem eléggé fürgén ahhoz, hogy a többiek meg ne lássák a szeméből előtörő könnyeket.
Malamut Kölyök egy priccshez vezette, és rávette, hogy térjen nyugovóra.
– Pontban négykor keltsetek fel. Ne hagyjatok cserben! – Ezek voltak az utolsó szavai, és egy pillanattal később már mély álomba merülve szuszogott.
– A teringettét! Ez asztán a merész fickó! – jegyezte meg a Herceg. – Hetvenöt mérföldnyi út után három óra alvás, és asztán megint útra kelni! Ki ez, Kölyök?
– Jack Westondale. Három éve úton van, nincs semmilye, csak a híre, hogy úgy dolgozik, mint egy ló. Soha nem találkoztam vele, de Sitka Charley mesélt róla.
– Elég kemény az, ha valaki egy ilyen csinos asszonykával ebben az istenverte lyukban kell, hogy töltse az életét, ahol minden év kétszer annyit jelent, mint a kinti világban.
– Az ő baja a tiszta homok és a makacssága. Kétszer is jó lelőhelyet talált, és mindkétszer elveszítette.
A beszélgetést itt Bettles felháborodása akasztotta meg, mivel az ital hatása lassan csillapodni kezdett. Hamarosan újra vidám zajongás feledtette az élet zord dolgait, s csupán Malamut Kölyök vetett órájára ideges pillantásokat. Egyszer csak felpattant, felhúzta egyujjas kesztyűjét és hódprém sapkáját, s a bódéból kilépve az élelmiszerkészletben kezdett kotorászni.
Nem tudta kivárni a vendég ébresztésének időpontját, és már csak tizenöt perce maradt. A fiatal óriás tagjai igencsak elgémberedtek, így jól meg kellett masszírozni tagjait, hogy talpra bírjon állni. Kitámolygott a kis házból, és ott találta kutyáit befogva, szánját menetre készen. A társaság jó utat és rövid, de sikeres hajszát kívánt neki, míg Roubeau atya gyorsan megáldotta és rohanva visszavezette a kompániát a bódéba. Nem túl szerencsés ugyanis mínusz hetvennégy fokban mezítelen füllel és kézzel ácsorogni.
Malamut Kölyök elkísérte a főösvényig, kezet ráztak, majd néhány jó tanáccsal látta el Westondale-t.
– Vagy száz font lazacikrát találsz a szánodon – kezdte. – Ezzel a kutyák annyi ideig ellesznek, mintha százötven font halat vinnél magaddal, ráadásul, bár biztos erre számítottál, Pellyben nem fogsz kutyaeledelt kapni.
Az idegen csak nézett és pislogott, de nem szólt közbe.
– Five Fingersig sem embernek, sem kutyának való ételt nem fogsz találni, és ez kemény kétszáz mérföldet jelent. Vigyázz a nyílt vízre a Harmincmérföldes-folyónál, és figyelj, hogy Le Barge-nál a rövidebb utat válaszd!
– Honnan tudtad? A hír nem járhat ennyire előttem.
– Nem tudtam, és nem is akarom tudni. De az soha nem volt a te fogatod. Sitka Charley adta el nekik tavaly tavasszal. De becsületes embernek mondott el, és én hiszek neki. Tegnap jól megnéztelek magamnak, kedvemre való fickó vagy. – Ekkor Kölyök levette a kesztyűjét, és kinyitotta a zsákját.
– Nem, erre nincs szükségem. – És a könnycseppek megfagytak az arcán, ahogy görcsösen szorongatta Malamut Kölyök kezét.
– Azután a kutyákat se kíméld! Ahogy elpusztulnak, azonnal vágd ki őket a hámból, és vegyél újakat Five Fingersben, Little Salmonban vagy Hootalinquában. És figyelj a nedves lábra is! – szólt a búcsútanács. – Ha mínusz huszonöt alá csökken a hőmérséklet, állj meg, gyújts tüzet, és cseréld ki a harisnyáidat is!
Alig telt el tizenöt perc, és az ajtó fölé függesztett kis csengő újabb érkezőt jelzett. Nyílt az ajtó, és az Északnyugati Terület egyik lovas rendőre lépett be, két félvér kutyahajtó társaságában. Akárcsak Westondale, ők is jól felfegyverzettek voltak, és arcukon a fáradtság jelei mutatkoztak. A félvérek a vadon világában születtek, jobban viselték hát a zord körülményeket. A fiatal rendőr azonban nagyon kimerültnek látszott. A csak a fajtájára jellemző makacs önfejűség miatt azonban bírta a saját maga által diktált iramot. Bírta addig, amíg össze nem rogyott.
– Mikor indult el Westondale? – fordult a bent ülőkhöz azonnal. – Mert ugye itt járt? – A kérdés teljesen felesleges volt. A szán nyomai mindent elárultak.
Malamut Kölyök Beldenre pillantott, aki vette a lapot, és kitérően válaszolt:
– Hát, nem olyan rég…
– Gyerünk, uram, egy kicsit hangosabban! – buzdította a fiatal rendőr.
– Úgy tűnik nekem, hogy nagyon el akarja kapni a fickót. Csak nem kötekedett odalent Dawsonban?
– Negyvenezret rabolt Harry McFarlandtől. Csekkre váltotta, és most Seattle-be tart. Ki állítaná meg, hogy beváltsa a csekket, ha nem kapjuk el? Szóval, mikor indult el?
Mindenki próbálta izgatottságát leplezni, mivel Malamut Kölyök kiadta az utasítást, így a rendőr tekintete csak semmitmondó, üres szemekkel találkozott. Odalépett hát a Herceghez, és hozzá intézte a kérdést. Neki, bár fájt, hogy polgártársa nyílt arcába kénytelen hazudni, nem esett nehezére lényegi információt nem tartalmazó választ adnia. Amikor viszont megpillantotta Roubeau atyát, az nem volt képes hazudni.
– Körülbelül negyedórája indult el – felelte a pap. – De előtte négy órát pihent ő is, a kutyái is.
– Tizenöt perc előny, és ráadásul kipihente magát! Te jó ég! – A szerencsétlen flótás a fáradtságtól és a csalódottságtól félájultan hátratántorodott, s valamit motyogott magában a Dawsonból idáig egyhuzamban lehajtott tízórás útról és a teljesen kimerült kutyákról.
Malamut Kölyök beleerőltetett egy bögre forró puncsot, majd az ajtó felé indult, utasítva a két hajtót, hogy kövessék. A benti kellemes melegség és a pihenés csábító lehetősége azonban ádáz ellenállásra késztette őket. Kölyök néhány szót váltott francia kísérőjükkel, és aggódó tekintettel követte.
A hajtók megesküdtek, hogy a kutyák teljesen kikészültek, és hogy Szivast és Babette-et majdnem agyon kellett lőni, még mielőtt az első mérföldön túl lettek volna, és csak rá kell nézni a többire, azok is ugyanilyen rossz állapotban vannak. Jobb lenne hát mindenkinek, ha egy rövid időre megpihennének.
– Kölcsönadna öt kutyát? – fordult a rendőr Kölyökhöz. Az csak megrázta a fejét.
– Constantine százados nevére kiállítok egy csekket ötezerről. Itt vannak a papírjaim. Felhatalmazásom van rá, hogy saját belátásom szerint állítsak ki csekket.
Ismét néma elutasítás.
– Akkor lefoglalom őket a királynő nevében.
Kölyök hitetlenkedve elmosolyodott, és egy futó pillantást vetett fegyvereire. Az angol, látva tehetetlenségét, az ajtó felé indult. A hajtókat pedig, akik még mindig tiltakozva mozdulatlanok maradtak, dühében mindenféle asszonyoknak és korcsoknak lehordta. Az idősebb félvér barna arca hirtelen elsötétült a dühtől, és cirkalmas körmondatokban ecsetelte, hogy milyen szívesen leterítené a vezetőjét, s elásná, jó mélyen a hó alá.
A fiatal rendőrtiszt – bár jól láthatóan nagy erőfeszítésébe tellett – egyenes derékkal sétált ki az ajtón, olyan frissességet mutatva, aminek azonban nyilvánvalóan nem volt birtokában. De mindannyian méltányolták eme törekvését, még ha arcán tükröződött is a testét átjáró fájdalom. A kutyák összegömbölyödve feküdtek a hóban, némelyiket már jócskán belepte a zúzmara. Talpra állítani őket szinte lehetetlen feladatnak tűnt. Szerencsétlen állatok nyüszítettek a suhanó ostorcsapások alatt. A hajtók most különösen kegyetlenül bántak velük. És addig nem is tudták elindítani a szánt, amíg Babette-et, a vezér szánhúzót, ki nem vágták a hámból.
– Egy mocskos csirkefogó! Egy hazug disznó! A fenébe is! Ő nem lenni jó ember! Egy tolvaj! Rosszabb, mint egy indián! – Természetesen mindannyian rendkívül dühösek voltak. Elsősorban azért, mert becsapták őket, másrészt pedig azért, mert az Északi Terület vándorainak legféltettebb kincsét, a becsületet gyalázták meg.
– És mindazok után, amit tett, még kezet is adtunk ennek a hitvány fráternek! Vádló tekintetek irányultak Malamut Kölyökre, aki ekkor állt fel a sarokban, ahol Babette-et helyezte el kényelmesen. Szó nélkül kiürítette a kupából az utolsó csepp puncsot is.
– Hideg egy éjszaka van, fiúk, nagyon hideg – kezdte védőbeszédét oda nem illő módon. – Ti mindannyian jártátok már a vadont, és tudjátok, hogy milyen kemény világ is az. Ne ítéljetek első látásra! A történetnek csak az egyik felét hallottátok. Igazabb ember, mint Jack Westondale, még nem ivott a csajkádból, és nem osztozott veled a pokrócodon. Tavaly ősszel az összes kitermelt aranyát – körülbelül negyvenezret ért – odaadta Joe Castrellnek, hogy az vásároljon be Dominionban. Ma már milliomos lehetne. De míg Westondale Circle Cityben skorbutos társát ápolja, mit csinál Castrell? Elmegy McFarlandhez, felteszi a pénzt, és mindet elbukja. Másnap holtan találják a hóban. Szegény Jack pedig kénytelen lemondani a tervéről, hogy idén télen meglátogatja feleségét és a még soha nem látott kisfiát. Láthatjátok, hogy pontosan annyit vett el, amennyit a társa elvesztett: kereken negyvenezret. Nos, lelépett. Most mit fogtok csinálni?
Kölyök körbejártatta szemét bíráin, és látta, hogyan enyhülnek a morózus tekintetek. Magasba emelte hát bögréjét, és csendben így szólt:
– Most pedig igyunk a vándor egészségére, aki ma este az ösvényen jár! Isten adja, hogy az étele kitartson, hogy kutyája lába ne fagyjon el, és hogy gyufája soha ne vétsen szikrát! Isten vegye pártfogásába, és sok szerencsét neki, és…
– …pusztuljon a lovas rendőrség! – rikkantotta Bettles, ahogy az üres csészék összekoccantak.