Margaret
Mitchell
Elfújta a szél
*
Kriterion Könyvkiadó · Bukarest 1979
Fordította
Kosáryné Réz Lola
és
Sulhóf József

A mű eredeti címe
Margaret Mitchell: Gone with the Wind
Alapkiadás
Margaret Mitchell: Elfújta a szél
Forum Könyvkiadó, Novi Sad, 1965

Első rész

1.
  Scarlett O'Hara nem volt szabályos szépség, de ezt a férfiak aligha tudták megítélni, ha leányos bája annyira elbűvölte őket, mint a Tarleton ikreket. Arcán túlságosan észrevehetően keveredtek el anyjának, a francia származású partvidéki arisztokrata nőnek finom vonásai pirospozsgás ír apjának paraszti vonásaival. Mégis elbájoló volt ez az arcocska finom állával, hamvasságával. Szeme világoszöld volt, minden sötétebb árnyalás nélkül, és hosszú, a végén kissé felkunkorodó szempillája valósággal sátort vont fölé. Felette sűrű fekete szemöldöke felfelé ívelt, és meglepő vonalat vágott magnóliaszirom fehérségű homlokába, abba a fehér-őségbe, amelyet a déli vidékek asszonyai olyan nagyra értékeltek, és kalappal, fátyollal, ernyővel annyira gondosan óvtak a georgiai napfénytől.
Festőien szép látván/ volt, amint ezen a ragyogó tavaszi délutánon, 1861 áprilisában, Stuart és Brent Tar-letonnal ott ült az árnyékban a ház nyitott tornácán Tarán, apja ültetvényén. Zöldvirágos új muszlinruhájának tizenkét yardnyi anyaga szélesen terült el körülötte, derekától majdnem a földig, éppen csak alacsony sarkú zöld selyemcipőcskéjét hagyva szabadon, amelyet apja legutóbb hozott neki Atlantából. A ruha remekül érvényesítette tizenhét hüvelyknyi vékony derekát, a legvékonyabbat mind a három déli államban, a fűző domborulata pedig arra vallott, hogy tizenhat éves korához képest melle már szép érett. De bármilyen illedelmesen terült szét a szoknya, bármennyire is ápoltan csavarodott haja fonatba, s nyugodott kis fehér keze az ölében, igazi énjét mindez csak alig-alig takarta. Az ápolt kis édes arcocskában a zöld szem nyughatatlanul, akaratosan, szenvedélyesen, élettel, elevenséggel telten parázslott, ami nehezen volt összeegyeztethető illedelmes magatartásával. De hát modorát anyja szelíd korholásai és Mammy, a dajka jóval szigorúbb fegyelme erőszakolta reá, a szemében viszont igazi természete nyilatkozott meg.
Mellette kétfelől lustán, hányaveti tartással ült a mély székekben a két ikerfivér, nagykeretes színes üvegen keresztül hunyorogtak a napba, nagyokat nevettek, sokat beszéltek, és hosszú, térdig csizmás, izmos lábukat hanyagul egymásra vetették. Tizenkilenc évesek voltak, hat láb, két hüvelyk magasak, kemény csontúak, feszülő izmokkal, arcuk napbarnított, hajuk bronzvörös, szemük, tekintetük kedvesen szemtelen volt, és úgy hasonlítottak egymásra, mint egyik bála gyapot a másikra. Odakint a késő délutáni nap égette az udvart, és ragyogó fénnyel árasztotta el a fákat, amelyek fehér virágos, dús koronája élesen kirajzolódott a frisszöld háttérben. Az ikrek kerítéshez kipányvázott lovai nagyok és éppen olyan vörösek voltak, mint gazdáik, lábuk körül pedig ott marakodott néhány agár, amelyek mindenüvé elkísérték Stuartot és Brentet, bárhová mentek. Kissé távolabb, arisztokratikus elkülönülésben, egy fekete foltos komondor hevert, fejét lábára fektette, és türelmesen várta, hogy a fiúk hazamenjenek vacsorázni.
A kutyákat, lovakat és ikreket mélyebb szálak fűzték össze, mint az állandó együttlét puszta pajtássága. Valamennyi egészséges, gondtalan állat volt, életerősek, vidámak, kecsesek, a fiúk éppen olyan megbokrosodók, mint lovaik, megbokrosodók és veszélyesek, de általában kezesek, ha valaki bánni tudott velük.
Habár gyermekkoruk óta megszokták az ültetvények kényelmes életét és a szolgasereget maguk körül, a három arc a tornácon nem volt elpuhult, sem tunya. Azoknak a falusiaknak az élénksége és ébersége jellemezte őket, akik egész életüket a szabadban töltötték, és nem sokat törték a fejüket azokon a sötét dolgokon, amelyek a könyvekben állnak. Az élet Clayton vidékén, Georgia északi részében, még mindig új volt, és Augusta, Savannah és Charleston életszínvonalához viszonyítva meglehetősen nyers. A déli vidékek megállapodottabb, régebbi részeiben kissé lenézték a felső-georgiaiakat, de bizony itt Georgia északi részében nem tartották szégyennek, ha valaki nem volt jártas a klasszikus tudományokban, hogyha egyébként feltalálta magát a fontosabb dolgokban. És minél jobb gyapotot termelni, jól lovagolni, ügyesen célba lőni, könnyedén táncolni, gálánsán udvarolni és az ivást urasán bírni − ez volt a fontos, ez számított.
Ε tekintetben a két iker kitűnt, viszont ugyanígy kitűnt azzal is, hogy képtelen volt magába szedni bármit is mindabból, ami a könyvek fedőlapjai között volt. Családjuknak több pénze, lova, rabszolgája volt, mint bárkinek az országban, de a fiúk kevésbé tudták a nyelvtant, mint Crackerék, a szegény szomszédjaik.
Ez volt a tulajdonképpeni oka annak is, hogy Stuart és Brent ezen az áprilisi délutánon Tara tornácán lustálkodtak. Éppen most rakták ki őket a georgiai egyetemről, s ez volt a negyedik egyetem, amely az utolsó két év alatt kidobta őket. Idősebb fivéreik, Tom és Boyd azután maguktól hazajöttek, mert nem akartak olyan egyetemen maradni, amely nem látta szívesen az ikreket. Stuart és Brent jó tréfának tekintették kidobásukat az egyetemről, és annak tekintette Scarlett is, aki, mióta tavaly hazajött a fayetteville-i leányiskolából, egyetlen könyvet ki nem nyitott a maga jószántából.
−  Tudom, sem ti, sem Tom nem bánjátok, hogy kidobtak benneteket − mondta nevetve. − De mi lesz Boyddal? Nagyon töri magát a diploma után, de miattatok otthagyta a virginiai, az alabamai, a dél-karolinai egyetemet és most a georgiai egyetemet is. Így sohasem készül el.
−  Ugyan, ha éppen nagyon akarja, tanulhat jogot odaát Fayetteville-ben, Parmalee bíró hivatalában is − felelte Brent közömbösen. − Különben nem sokat számít. Mindenképpen haza kellett volna jönnünk még vizsgák előtt.
−  Miért?
−  A háború miatt, te liba! A háború akármelyik nap kitörhet, és csak nem képzeled, hogy bármelyikünk is ott kuksol az egyetemen, mialatt a háború folyik?
−  Csakhogy hát tudjátok meg, hogy egyáltalán nem lesz háború − jelentette ki Scarlett unottan. − Ez mind csak üres fecsegés. Hiszen csak a minap mondta Ashley Wilkes és az apja az apámnak, hogy küldötteink Washingtonban … izé, hogy is− mondják … barátságosan megegyeznek Mr. Lincolnnal a Konföderáció ügyében. Egyébként is a jenkik túlságosan félnek tőlünk ahhoz, hogy háborúzzanak velünk. Nem lesz háború, és nekem már elegem van belőle, hogy folyton erről beszéltek.
−  Egyáltalán nem lesz háború?! − kiáltott fel a két iker olyan hangon, mintha becsapták volna őket.
−  De hát, gyönyörűm, persze hogy lesz háború − mondta aztán Stuart. − Lehet, hogy a jenkik megijedtek tőlünk, de azok után, ahogyan Beauregard tábornok tegnapelőtt kihajította őket a Sumter-erődből, vagy harcolniuk kell, vagy az egész világ gyáváknak bélyegzi őket. Ami pedig a Konföderációt illeti…
Scarlett türelmetlenül húzta el a száját:
−  Ha még egyszer kiejtitek a háború szót, bemegyek a házba, és magamra zárom az ajtót. Soha életemben nem untam még egyetlen szót sem annyira, mint azt, hogy háború, kivéve még azt a szót, hogy szecesszió. Papa reggel, délben, este csak háborúról beszél, és az urak, akik látogatóba jönnek hozzá, mind a Sumter-erődről, az Államszövetségről, Abraham Lincolnról ordítoznak, hogy már sikítani tudnék unalmamban. És erről beszélnek a fiúk is szüntelenül, erről és a seregeikről. Egyetlen mulatság sem sikerült az idén tavasszal, mert a fiúk képtelenek másról beszélni. Még örülhetünk, hogy Georgia várt karácsony utánig, mielőtt határozott volna, hova áll, különben még a karácsonyi ünnepeket is elrontotta volna. Ha tehát még egyszer azt a szót kimondjátok, hogy háború, bemegyek a házba.
Látszott rajta, hogy meg is tenné, amit mondott. Nem bírt hosszabb ideig olyan beszélgetést elviselni, ahol ne ő lett volna a központ. De amíg fenyegetőzött, aranyos mosolygás volt az  arcán,  gödröcskéi mélyebbek lettek, és fekete szempillája úgy libegett, lágyan és csábítóan, mint a lepkeszárny. A fiúk siettek mentegetőzni. Egyáltalán nem találták kiábrándítónak, hogy Scarlett nem érdeklődik a komoly dolgok iránt. Sőt ellenkezőleg. A háborút a férfiak dolgának gondolták, és Scarlett csak nőiességét bizonyította, hogy irtózik tőle. Scarlett kegyesen végighallgatta mentegetőzésüket, aztán megkérdezte:
−  Mit szólt hozzá anyátok, hogy megint kicsaptak benneteket?
A fiúk nagyot nyeltek, s kényelmetlenül mozdultak meg a helyükön. Eszükbe jutott, hogyan folyt le a dolog három hónappal ezelőtt, mikor ugyanilyen körülmények között érkeztek haza a virginiai egyetemről.
−  Még nem szólhatott semmit − felelt Stuart. − Tom meg mi korán reggel eljöttünk hazulról, még mielőtt felkelt volna. Tom Fontaine-ékhez ment, mi meg ide jöttünk.
−  És  tegnap  este,  mikor  megérkeztetek?
−  Ö, akkor nagy szerencsénk volt. Éppen azelőtt hozták haza az új tenyészmént, amelyet anya Kentuckyben vásárolt a múlt hónapban, és az egész ház a feje tetején állott. Gyönyörű ló, Scarlett. Édesapád átjöhetne egyszer, hogy megnézze. Első dolga volt, hogy kiharapjon egy darabot a lovász karjából, aki érte ment, s összerugdaljon két négert, akiket anya Jonesboróba küldött eléje a vonathoz. Amikor hazaértünk, éppen javában járta a táncot az istállóban, és nem tudták lefogni. Az öreg Sárgát, anya egyik kedvenc ménjét is majdnem agyonrúgta. Anya persze kint volt az istállóban egy nagy zacskó cukorral, és próbálta lecsendesíteni. Neki sikerült is. A négerek, mint az érett körte, a gerendákon lógtak mindenfelé, kimeredt szemmel, úgy féltek. De anya csak pár szót szólt a lóhoz, mintha ember lenne, s az evett a tenyeréből. Mikor benéztünk, s meglátott minket, csak odakiáltott:
 −Mit akartok már megint idehaza? Rosszabbak vagytok, mint a hét egyiptomi csapás! − Erre a ló megint prüszkölni és ágaskodni kezdett, és anya odaszólt nekünk: − Menjetek innen!  Nem  látjátok, hogy ideges szegény állat?
Majd számolok veletek reggel! − így aztán bementünk és lefeküdtünk aludni, ma pedig otthon hagytuk Boy-dot. Ő majd elintézi a dolgot.
−  Gondoljátok, hogy meg fog verni benneteket? − kérdezte Scarlett nagy szemekkel. Az egész környék beszélt a kis Mrs. Tarletonról, aki ugyancsak elbánt nagy fiaival, és még a lovaglóostort is megtáncoltatta a nadrágjukon.
Beatrice Tarletonnak nemcsak az óriási gyapotültetvény volt a keze alatt, hanem azonkívül száz néger rabszolga és nyolc gyermek, sőt az ország egyik legnagyobb lótenyésztő telepe is. Erélyes, hirtelen természetű asszonynak ismerték − sokat vesződött négy fiával. Birodalmában senkinek sem volt szabad kezet emelnie lóra vagy rabszolgára, de úgy vélte, hogy a fiúknak nem árt néha egy kis náspágolás.
−  Boydot? Dehogy veri meg Boydot. Őt nem bántja, mert a legidősebb, és amellett a legkisebb köztünk. − Stuart lenézően mondta ezt, büszke volt rá, hogy olyan magasra nőtt. − Azért hagyjuk mindig őt otthon, hogy beszéljen anyával. Meg kellene értetni vele, hogy bennünket sem kellene vernie. Utóvégre tizenkilenc évesek, vagyunk. Tom meg huszonegy, és mégis úgy bánik velünk, mintha hatévesek lennénk.
−  Mit gondoltok, az új lovon jön anyátok holnap Wilkesékhez a mulatságra?
−  Úgy tervezte, de a papa fél, hogy baj lehet belőle. A lányok sem akarják engedni. Azt mondják, úgy illenék, hogy végre egyszer velük együtt kocsin menjen társaságba, mint más úrihölgy.
− Remélem, nem lesz eső holnap − sóhajtott fel Scarlett. − Egy hét óta majdnem mindennap esett. Nincs utálatosabb, mint mikor kerti ünnepélyre megy az ember, s aztán beszorul a szobába.
−  Gyönyörű idő lesz holnap, meleg, akár júniusban − jósolta Stuart. − Nézzétek csak a napnyugtát, milyen vörös az ég. A napnyugtáról mindig meg lehet látni a másnapi időt.
A véghetetlen gyapotföldeken túl, a vöröslő látóhatár fele néztek. Most, hogy a nap a Flint River és a dombok mögött bíborszínű felhők között hanyatlott le, az áprilisi levegő érezhetően, de nem kellemetlenül hűvösebb lett.
Ebben az évben korán köszöntött be a tavasz, gyors, meleg esőkkel. Rózsaszínű és fehér csillagszirom-virágok borították el a fákat és bokrokat a. sötét folyóparti mocsarak és a távoli dombok mentén. A szántás már javában folyt, és a napszállta fénye még vörösebbre festette a frissen vágott agyagszínű földcsíkokat. Az éhes, nedves talaj, mely kitárva várta a magot, rózsaszínné és homokossá száradt legfelül, de piros, barna és lilás volt ott, ahol árnyék feküdte végig a barázdát. A meszelt nagy téglaház mintha fehér sziget lett volna a vörös óceán közepén, melynek kavargó, örvénylő, egymás nyomában sorakozó hullámai kővé meredtek.
Vad vidék volt ez. Esők után vérszínű lett, s száraz időben a szél téglavörös port sodort magával. A világ legjobb gyapottermő földje. Kedves, barátságos táj különben, fehér házakkal, békés, megművelt földekkel, lusta, sárga folyókkal. De az ellentétek földje. Fényes napsütés és fekete árnyék. Az ültetvények, messzire kiterjedő gyapotföldjeikkel, mint világos tisztások mosolyogtak fel az égre, de körülöttük ott sötétlett az ős-rengeteg, mely árnyékos és hűvös volt a legforróbb nyári időiben is. Titokzatos, homályos vadon körös-körül. A hatalmas folyók mintha évszázados türelemmel várakoztak volna, halk suttogással fenyegetőztek:
−  Vigyázzatok csak, vigyázzatok! Ami birodalmunk volt itt minden, és újra visszavehetjük még!
A tornácra felhallatszott a patkócsattogás, a szerszámok és láncos szekerek csörgése, a négerek éles, gondtalan kiabálása és nevetése, amint az öszvéreket hazahajtották a földekről. A ház belsejéből Ellen, Scarlett anyja lágy, csengő hangon a kis néger lányt hívta, akinek az volt a kötelessége, hogy kulcsoskosarát hozza utána mindenüvé. Gyermekes, visító, vékony hang felelt valahonnan messzebbről:
−  Igenis, tessék parancsolni!
Aztán gyors lépések távolodtak a hátsó bejáraton át a füstölőház felé, ahol Ellen ki szokta osztani a négereknek a vacsorát. Az ebédlő irányából halk porcelán-csörömpölés, ezüstcsörgés hangzott: Pork, a komornyik már vacsorára terített.
Az ikrek érezték, hogy itt lenne a hazamenés ideje. De féltek az anyjuk szeme elé kerülni, és vártak, hátha Scarlett meghívja őket vacsorára.
−  Igaz, Scarlett − mondta Brent −, azért, mert nem voltunk itthon, remélem, akad holnap táncpartnerünk. Talán csak nem ígérted el minden táncodat?
−  De mennyire elígértem! Honnan tudhattam volna, hogy hazajöttök? Csak nem árulhattam volna petrezselymet!
−  Te? Petrezselymet? − nevettek az ikrek zajosan.
−  Ide hallgass, kicsi − folytatta Brent. − Nekem adod az első valcert, Stunak az utolsót, és együtt vacsorázunk. Szépen elhúzódunk hármacskán, és odahívjuk Jincy anyót, hogy szerencsét mondjon.
Scarlett megrázta a fejét.
−  Nekem nem kell Jincy anyó szerencséje. Emlékezhettek rá, azt mondta, hogy fekete hajú, nagy bajuszú férjem lesz. Nekem pedig a fekete férfiak nem tetszenek.
−  Csak a vörös hajúak, ugye, kicsi? − mosolygott önelégülten Brent. − Figyelj hát ide. Nekünk ígéred valamennyi valceredet, és velünk vacsorázol?
−  Ha jó leszel, elmondok valami titkot − biztatta Stuart.
−  Titkot? − lobbant fel Scarlett szemében az érdeklődés. Mohón nézett fel, mint a kíváncsi gyermek. Brent megcsóválta a fejét.
−  Amit tegnap hallottunk Atlantában, Stu? Tudod jól, hogy azt nem szabad elmondanunk senkinek.
−  Ha Pittypat néni elmondta nekünk, mi is elmondhatjuk másnak. Ismered őt, Scarlett? Ashley Wilkes nagynénje, Atlantában lakik. Ott találkoztam vele, az átszállásnál. Megállította a kocsiját, és beszélgetett velünk. Azt mondta, hogy a holnapi mulatságon eljegyzést fognak kihirdetni.
−  Ez az egész? − legyintett Scarlett csalódottan. − Fogadni merek, hogy Charles, az unokaöccse jegyzi el Honey   Wilkest,   Ashley   húgát.   Mindenki   évek   óta tudja,  hogy össze fognak házasodni, bár az a mulya Charles ugyancsak lagymatag.
−  Mulya? − kérdezte Brent. − Bezzeg karácsonykor nem találtad mulyának Charlest, mikor körülötted forgolódott.
−  Nem tehetek arról, kik forgolódnak körülöttem − jelentette ki Scarlett hanyagul. − Ki nem állhatom és kész.
−  De nem is. Charlesről van szó. Ashley Wilkes eljegyzését fogják kihirdetni Charles húgával, Melanie-vel.
Scarlett ajka elfehéredett. Ha az ember »hirtelen ütést kap és elkábul, eleinte nem is érti, mi történt. Olyan csendes és változatlan volt édes arcocskája, amint most Stuartra bámult, hogy a fiú, aki nem volt valami jó megfigyelő, azt hitte, csak csodálkozik.
−  Igen − folytatta Stuart. − A néni mondta azt is, hogy nem akarták kihirdetni még az idén, mert Melanie betegeskedett. De mert mindenki arról beszél, hogy háború lesz, a két család abban egyezett meg, hogy Jobb lesz az esküvőt mielőbb megtartani. Holnap, a vacsoránál hirdetik ki. Most elmondtuk a titkot, Scarlett.
Velünk vacsorázol?
−  Igen − mondta Scarlett gépiesen.
−  És nekünk adod valamennyi valceredet?    − Igen.
−  Aranyos vagy! − lelkesedett Stuart. − Milyen dühösek lesznek a fiúk!
−  Csak legyenek − mosolygott Brent. − Majd elbánunk velük. Ide hallgass, Scarlett. Délelőtt is együtt leszünk, jó?
−  Tessék? Mit mondtál?
−  Hogy délelőtt is együtt leszünk.  Igen?
−  Igen.
Az ikrek sugárzó arccal hunyorítottak egymásra. De mi tagadás, kissé meg is lepődtek. Bár elismert lovagjai voltak Scarlettnek, soha nem részesültek még ilyen könnyedén osztogatott kegyekben. Rendszerint soká kellett könyörögniük. Most pedig a szó szoros értelmében nekik ígérte az egész holnapi napot. Mellette ülhetnek délelőtt, övék minden valcer (s arról majd gondoskodnak, hogy ne sok másféle tánc legyen), és együtt fognak vacsorázni. Ezért érdemes volt kidobatni magukat az egyetemről.
Az eredmény fellelkesítette őket. Most már bizonyosra vették, hogy Scarlett nem engedi el őket vacsora nélkül. Nagy hangon összevissza beszéltek a holnapi mulatságról, nagyokat nevettek, és közben ügyesen elhelyeztek egy-egy célzást, hogy szívesen itt maradnának.
Jó idő eltelt, mire végre észrevették, hogy Scarlett alig szólt valamit. A levegő különös módon megváltozott körülöttük. A délutáni napsütés eltűnt. Valami hűvös áramlatot éreztek a fiúk, s ez bántotta és megzavarta őket. Egy darabig erőlködtek még a tréfával és beszélgetéssel, aztán lassan ellhallgattak. Mind a kettő révetegen állt fel, és az órára nézett.
A nap alig látszott már a frissen szántott földek mögött. A folyón túl feketén vált ki az erdő ' sötét vonala. Az udvaron villámgyors fecskék cikáztak − csipogó, hápogó, rikoltozó csirkék, kacsák, pulykák tértek haza a földekről. Stuart nagyot kiáltott:
− Jeems!
Velük egyidős néger fiú került elő futva a ház mögül. Egyenesen a lovak felé ment. Jeems éppen úgy elkísérte az ikreket mindenüvé, mint a kutyák. Gyermekkorukban játszótársuk volt, s tizedik születésnapjukra ünnepélyesen nekik ajándékozták a gyermeket.
Stuart és Brent könnyedén meghajoltak, kezet fogtak Scarlett-tel, s megígérték,, hogy kora reggeltől várni fogják Wilkeséknél. Aztán lesiettek a homokos kerti úton, felkaptak lovaikra, és kalapjukkal integetve, hátra-hátrakiabálva indultak el vágtában a cédrusfák sorai között.
Amint kijutottak a fasorból, és megtették az út első kanyarodóját, úgyhogy az ültetvényről már nem láthatták őket, Brent is, Stuart is hirtelen visszafogta a lovát. A néger fiú néhány lépésnyire mögöttük szintén megállt.
−  Te! − mondta Brent. − Nem vártad volna el, hogy vacsorára meghívjon? Utóvégre ma van az első napunk itthon, és három hónapja nem látott bennünket.
−  Furcsa. Pedig mikor jöttünk, úgy láttam, mintha nagyon örült volna.
−  Én is úgy láttam. Aztán, vagy félórája, egyszerre csak elcsöndesedett. A feje fájt.
−  Talán mondtunk neki valamit, hogy úgy elcsendesedett, mintha beteg volna.
−  Nem gondolod, hogy mégis azért, mert kicsaptak? …
−  Csudát! Hiszen láthattad, hogy nevetett, mikor elmondtuk neki. Scarlett sem törődik a tanulással.
−  Hátha azért haragszik, mert Ashley nem mondta meg neki előre, hogy megházasodik, és csak holnap tudta volna meg a hírt, mint a többiek? Tudod, hogy a lányok milyen érzékenyek. Ők mindig elsőnek akarnak hallani mindent.
−  De hiszen Scarlett jól tudhatta, hogy Ashley előbb-utóbb Melanie-t veszi el. Az ő családjukban mindenki az unokatestvérei közül házasodik. Charles-nek is Honey, az unokatestvére lesz a felesége.
−  Hát tudod, én nem töröm ezen tovább a fejemet. De az biztos, hogy meghívhatott volna vacsorára. Semmi kedvem hazamenni.
−  Hátha Boyd azóta már lecsillapította anyát.
−  Nem hiszem. Idő kell ahhoz. Attól félek, nem tudott még igazában hozzá sem kezdeni. Fogadni mernék, hogy anya egész nap úgy el volt foglalva azzal a lóval, hogy egy szót sem lehetett beszélni vele vacsora előtt. Akkor aztán, ha meglát minket, tüzet fog okádni. Lesz vagy tíz óra, mire Boyd megmagyarázza, milyen szégyen lett volna mindnyájunkra nézve ott maradni, mikor az egyetem rektora olyan modortalanul beszélt velünk, és éjfélre fog járni, mire Boyd eléri, hogy anya a rektorra haragudjon, és megkérdezze, miért nem lőtte le őt Boyd, ha ilyen gorombán megsértette az öcséit. Nem, nem mehetünk haza éjfél előtt.
Sötéten, gondterhelten pillantottak egymásra az ikrek. Nem féltek a legvadabb lótól, a legvakmerőbb csínyektől, párbajtól, rablótól, még az ördögtől sem, de vörös hajú édesanyjuktól, aki ugyancsak nem titkolta el a véleményét, és csöpp kezével meg-megsuhintotta a lovaglóostort, nagyon féltek.
−  Várj csak! − mondta Brent. − Menjünk át Wilkesékhez. Ashley és a lányok örülni fognak, ha betoppanunk vacsorára.
Stuart gondolkozva csóválta meg a fejéit.
−  Nem, ne menjünk! Sok dolguk lehet a holnapi mulatság előtt. És különben is …
Csettintettek a lovaiknak, és tovább poroszkáltak. Stuart barna arcán piros folt égett. Az előző nyárig Stuart az egyik Wilkes lánynak, Indiának udvarolt. Mindenki azt remélte, hogy a hűvös, csendes, meggondolt India jó hatással lesz a fiú féktelen természetére. Stuart bele is akadt volna a horogba, de Brent nem volt megelégedve a választásával. Nem haragudott éppen Indiára, de csúnyának s élettelennek találta a lányt.
Nyár végén aztán, Jonesboro közelében a tölgyfaligetben, egy politikai gyűlés alkalmával meglátták Scarlett O'Harát.
Gyermekkori játszótársuk volt, és senki sem tudott úgy fára mászni és lovagolni az ismerős lányok közül, mint Scarlett. Most azonban, nagy meglepetésükre, úgy találták, hogy teljesen megváltozott. Felnőtt, fiatal hölgy lett, mégpedig olyan bájos fiatal hölgy, akinél talán nincs is szebb a világon. Most vették észre először, hogyan csillog fényes zöld szeme, milyen édes gödröcskék vannak az arcán, ha nevet, milyen csöpp a keze és lába, milyen karcsú a dereka.
Később, ha erről beszélgettek, gyakran csodálkoztak rajta az ikrek, hogyan történhetett, hogy eddig nem látták meg Scarlett szépségét. A magyarázat egyszerű volt: Scarlett aznap határozta el, hogy észreveteti magát velük. Nem bírta elviselni, hogy ott, ahol ő van, valakinek más lány jobban tessék. És mikor meglátta India Wilkest Stuart mellett, felébredt benne a harci kedv. Nem elégedett meg azonban Stuarttal, hanem Brentet is meghódította, s az ikrek fülig belehabarodtak. Ez a helyzet persze állandóan ébren tartotta az ismerősök érdeklődését, és bosszantotta az ikrek anyját, aki nem szerette Scarlettet.
−  Nagyon jól teszi az a ravasz kis boszorkány, ha feleségül megy valamelyiketekhez − jelentette ki. − Úgy kell nektek. Az is lehet, hogy mind a kettőtökhöz egyszerre megy feleségül. Akkor aztán áthurcolkodhattok Utahba, ha ugyan a mormonok megtűrnek benneteket, amit nem hiszek, mert ilyen bolondot még ők sem láttak. Csak attól félek, hogy egy szép napon majd féltékenységből agyonpuffantjátok egymást. Nem mintha nagy kár lenne értetek.
Stuart a tavalyi politikai gyűlés óta kényelmetlenül érezte magát India Wilkes közelében. Nem mintha a leány csak egyetlen tekintettel is éreztette volna, hogy észrevette megváltozott viselkedését. India jól nevelt úrilány volt. De Stuart nehéznek érezte a lelkiismeretét. Tudta, hogy a leány még mindig szereti ôt. A lelke mélyén úgy érezte, hogy nem járt el úriember módjára. Még mindig nagyon tisztelte és becsülte Indiát kifogástalan modora, fensőbbséges műveltsége és előkelősége miatt − de mikor olyan unalmas volt szegény, olyan csöndes, és mindig egyforma. India nyitott könyv volt előtte, Scarlettnél pedig sohasem lehetett tudni, mi következik.
−  Tudod mit? Gyerünk át Cade Calvertékhez. Scarlett említette, hogy Cathleen is hazajött már Charlestonból. Hátha tud valami új hírt a háborúról.
−  Cathleen? Fogadni merek, hogy azt sem tudja, mi történt a Sumter-erődben. öt nem érdekli más, mint hogy hány bálban volt, és hány gavallért hódított meg.
−  Nem baj, szeretem hallgatni, ha henceg. És legalább elütjük valahogy az időt, míg anya le nem fekszik.
−  Igen, igen, szívesen is mennék, de arra gondolok, Hogy az a jenki mostohaanyjuk is ott ül az asztalnál… nem bírom azt az asszonyt. Hiába, északi. Nincs jó nevelése. És még ő tartja a délieket barbároknak! Fél tőlünk. Észrevetted? Elsápad, ha csak ránk néz.
−  Ne csodálkozz rajta. Cade lábába lőttél.
−  Tudhatja, hogy be voltam csípve − háborodott fel Stuart. − Cade egy pillanatig sem haragudott rám érte.
Sem Cathleen, sem Raiford, sem az apjuk. Csak az a jenki nő visított és ájuldozott és kiabált, hogy vad barbár vagyok, és hogy tisztességes embernek nincs maradása a civilizálatlan déliek közt. Azért, mert rálőttem a mostohafiára, még nincs joga sértegetni engem. Te az anyám édesfia vagy, anya mégsem jajgatott úgy, mikor Tony Fontaine a te lábadba lőtt. Egyszerűen áthívta az öreg Fontaine doktort, Tony apját, hogy kösse be a lábadat, és fejcsóválva kérdezte, mi történt Tony-val, hogy ilyen rosszul talált? Bizonyosan be volt csípve. Emlékszel, milyen dühös lett Tony, mikor meghallotta? Mind a két fiú harsányan kacagott. Majd lefordultak a lóról.
−  Anya kitűnő alak − jelentette ki Brent melegen. − Az embernek sohasem kell attól félnie, hogy mások előtt megszégyeníti.
−  Bezzeg az otthoniak előtt annál inkább megszégyenít, ha ma este betesszük a lábunkat a házba − komorodott el újra Stuart. − Tudod, mi lesz ennek a vége, Brent? Hogy nem engednek el Európába. Anya kijelentette a múltkor, hogy ha még egy egyetemről kicsapnak, nem lesz semmi az utazásunkból.
−  És aztán? Mit láthatunk mi Európában? Semmi különöset. Fogadni mernék, hogy sem gyorsabb lovak, sem szebb lányok nincsenek ott sem. De még olyan rozspálinkát sem tudnak főzni, mint amilyen a papáé.
−  Ashley Wilkes azt mondja, hogy gyönyörű színházak vannak ott, és szép zenét lehet hallani, ö nagyon szereti Európát.
−  Az egész Wilkes család olyan kelekótya. Mindig könyvek, meg zene, meg színház… Anya azt mondja, hogy a virginiaiak mind ilyenek …
−  Tyű, Brent! Tudom már, hová mehetnénk vacsorázni. Vágjunk át az ingoványon Able Wynder telepére, és mondjuk meg neki, hogy újra itthon vagyunk mind a négyen, gyakorlatozhatunk tovább.
−  Látod, ez jó gondolat! − örült meg Brent. − Legalább megtudjuk, mi újság a truppnál, és miilyen színt választottak az egyenruhához.
− Ha zuáv-uniformist akarnak ránk húzni, én kilépek a truppból! − jelentette ki Stuart. − Majomnak való az olyan bő piros bugyogó.
Az önkéntes lovascsapatot, a truppot három hónapja szervezték meg, amikor Georgia elszakadt az északi államoktól. Még mindig   nem   tudtak   megállapodni   az elnevezésben. Mindenki mást szeretett volna, mint ahogyan mindenkinek megvolt a maga külön véleménye az egyenruha színét és szabását illetően is. Claytoni Vadmacskák, Claytoni Szürkék, Villám Fiai − és még sok ilyen név került forgalomba.  Egyelőre mindenki úgy emlegette a csapatot: a trupp. És a sok hangzatos név közül ez az egyszerű elnevezés lett mind általánosabb. A tiszteket is a tagok közül válogatták, mert a környéken senkinek nem volt katonai képzettsége néhány veteránon kívül, akik a mexikói és seminole-i háborúkban vettek részt. De a trupp nem tűrte volna az olyan vezetőt, akit különben mint egyént nem tisztel és becsül. Mindenki szerette a négy Tarleton fiút meg a három Fontaine testvért, de sajnos mégsem választották meg őket. A Tarleton fiúkat hamar földhöz vágta az ital, a Fontaine gyerekeknek pedig gyilkos, átkozott természetük volt. Ashley Wilkest jelölték kapitánynak, mert ő volt a legügyesebb lovas a környéken, és mert remélték, hogy hűvös, meggondolt természetével valami rendet tud majd tartani. Raiford Calvert lett a főhadnagy,  mert  őt  mindenki  aranyos  fiúnak  ismerte,  és  Able   Wynder, egy mocsári trapper fia, ő maga kisfarmer, lett a hadnagy. Csavaros eszű, becsületes óriás, jólelkű, derék fiú.
Eleinte úgy volt, hogy a trupp csak az ültetvényesek fiaiból fog állni, és minden tag maga gondoskodik a lováról, fegyvereiről, felszereléséről, szolgájáról. Csakhogy ezen az új településen kevés volt a gazdag család, s így fel kellett venniük a kisebb farmeréket, az erdőségben élő vadászokat és trappereket, sőt néhány úgynevezett szegény fehért is, ha valamiképpen kitűntek sorstársaik közül.
A kisebb farmokon azonban nem lovat, csak öszvért tartottak, s alig volt három-négy állat egy ilyen telepen.
Ezt a néhány öszvért pedig nem lehetett elvonni a gazdaságból, még ha el is fogadta volna a trupp, hogy öszvéren lovagoljanak a tagjai, amiről persze szó sem lehetett. Ami a szegény fehéreket illeti, azok örültek volna, ha csak öszvérük is van. Az erdőségieknek és .mocsárlakóknak egyáltalán nem volt sem lovuk, sem öszvérjük. Ezek cserekereskedésből éltek, és alig kerestek öt dollárt egy esztendő alatt. De kemény büszkeség élt bennük nyomorúságukban, és el nem fogadtak volna semmiféle alamizsnát. Helyettük aztán néhány gazdag ültetvényes felajánlotta a trupp teljes felszerelését. Részt vett ebben a mozgalomban Scarlett atyja, John Wilkes, Buck Monroe, Jim Tarleton, Hugh Calvert − egyszóval valamennyi ültetvényes, az egyetlen Augustus Macintosh kivételével.
A trupp hetenként kétszer gyűlt össze Jonesboroban, hogy gyakorlatozzék, és követelje a háború megkezdését. Természetesen nem alakult még ki a csapat, de azok, akiknek volt lovuk, buzgón vágtattak ide-oda, rúgták a port, rekedtre ordítozták magukat, és rázták a régi kardokat, melyeket a családi ebédlők faláról akasztottak le nagy lelkesedésükben. Akinek még nem volt lova, az ott ült Bullaírd boltjának küszöbén, és nézte a többit, dohányt rágott és fecsegett. Vagy célba lőtt. A déliek puskával a kezükben születtek. A folytonos vadászat valamennyiükből kitűnő lövészt nevelt.
Mindenféle fegyver került elő ezeken a gyakorlatokon az ültetvényesek kastélyaiból és a mocsári kunyhókból egyaránt. Hosszú csövű puskák, amelyek akkor voltak újak, mikor először érintette fehér ember lába az Alleghany hegységet, ócska kovás puskák, amelyek sok indiánvért láttak, nehéz pisztolyok 1812-ből, ezüsttel kivert revolverek, kétcsövű vadászkarabélyok, meg szép új angol lőfegyverek, finoman faragott aggyal. A gyakorlat persze mindig az ivókban végződött, s éjszakára annyi verekedés tört ki, hogy a tiszteknek ugyancsak volt dolguk, míg rábeszélték az önkénteseket, hogy tegyék el harci kedvüket, míg meg nem kezdődik a háború. Ilyen kedélyes kis kavarodás alkalmával történt, hogy Stuart Tarleton meglőtte Cade Calvertet, és Tony Fontaine meglőtte Brent Tarletont. Az ikreket akkor tették ki a virginiai egyetemről, és ez után a lövöldözés után anyjuk újra összecsomagolta őket, s a georgiai egyetemre küldte mind a négy fiút. Azóta, is nagyon hiányzott nekik a gyakorlatozás.
−  Vágjunk át a mocsáron, s gyerünk egyenesen Able-hez! − ajánlotta Brent.'
−  Csak zöldség meg savó lesz vacsorára … − siránkozott Jeems a hátuk mögött.
−  Te még azt sem kapsz − nevetett Stuart. − Mert te hazamégy, és megmondod anyának, hogy nem leszünk otthon ma este.
−  Én? − kiáltotta rémülten Jeems. − Én ugyan nem! Hiszen úgy fog rám nézni, mint a kacsa a cserebogárra, s a vége az lesz, hogy mindennek én vagyok az oka. Ha az úrfiak elmennek Wynderékhez, én elbújok az erdőben, nem bánom, ha elfognak a patrulok, mert inkább az ő kezükbe kerüljek, mint az asszonyság szeme elé, mikor dühös!
Az ikrek haragosan néztek a néger fiú elszánt arcára.
−  Még a végén csakugyan a patrulok kezébe kerül, szökött négernek fogják tartani, s megint csak mi kapunk ki anyától. Mennyi baj van ezekkel az ocsmány féketekkel! Néha szinte azt hiszem, hogy igazuk van az abolicionistáknak.
−  Nézd, utóvégre nem lenne szép, ha olyasmit kívánnánk Jeemstől, amit mi magunk nem merünk megtenni. Elvisszük magunkkal. De figyelj ide, te arcátlan, fekete majom! Ha szemtelenkedni és hencegni mersz ott Wynderéknél a négerek előtt, és elmondod, hogy te sült csirkét szoktál kapni vacsorára, akkor .. . akkor megmondom anyának. És ha lesz is háború, nem jössz el velünk! Megértetted?
Amint a folyó felé kaptattak a sűrűsödő homályban, Brent odaszólt ikerfivérének:
−  Hanem azért Scarlett mégis meghívhatott volna vacsorára minket, nem gondolod?
−  Bizony meghívhatott volna − bólintott Stuart.

2
Mikor a Tarleton ikrek ellovagoltak, s az utolsó patkócsattogás is elhalt a messzeségben, Scarlett úgy ment vissza székéhez, mint az alvajáró. Arcát merevnek érezte, s szinte fájta szája az erőltetett mosolytól, folyton mosolygott, nehogy az ikrek kitalálják titkát. Szíve úgy megtelt fájdalommal, hogy azt hitte, nem fér el a szűk derékban. Furcsa, apró lökésekkel vert most benne ez a szív, keze jéghideg lett, és valami baljós érzés nehezedett a lelkére. Az elkényeztetett gyermek ijedelme volt ez, az elkényeztetett gyermeké, aki mostanáig mindent megkapott, amit kívánt, s aki most először áll szemben az élet keménységével.
Ashley feleségül veszi Melanie Hamiltont.
Nem, ez nem lehet igaz. Az ikrek tévedtek. Csak tréfáltak. Mindig tréfálnak vele. Ashley nem szereti, nem szeretheti Melanie-t. Ki szeretheti azt a kis egeret? Scarlett megvetően gondolt Melanie vékony, gyermekes alakjára, komoly, szív alakú arcára, amely nyílt volt, egyszerű és jelentéktelen. Azonkívül Ashley már hónapok óta nem is találkozhatott vele. Scarlett jól tudta, * hogy a fiú összesen talán kétszer volt Atlantában tavaly óta, mikor a legutóbbi estélyt tartották a Tizenkét Tölgy ültetvényen. Nem, Ashley nem szeretheti Melanie-t, Ashley csak őt szereti − nagyon jól érezte ezt Scarlett −, őt, egyedül őt!
Felfigyelt. Meghallotta néger dajkájának, Mammynak nehéz, döngő lépteit a hallban. Gyorsan leengedte fel-húzóit lábát, és igyekezett nyugodt, derűs arcot vágni. Csak az kellene, hogy Mammy valamit észrevegyen? Mammy úgy érezte, hogy az O'Hara család minden tagja testestül-lelkestül az övé. Titkaik az ő titkai, gondolataik az ő gondolatai. És ha a leghalványabb gyanú ébredne is fekete fejében: úgy vetné rá magát a nyomra, mint valami véreb! Scarlett tapasztalatból tudta, hogy ha Mammy kíváncsisága nem elégül ki azonnal, megy és jelenti sejtéseit asszonyának. Akkor aztán Scarlett vagy kénytelen megvallani mindent, ami szívén fekszik, vagy hazugságon kell törnie a fejét.
Elő is bukkant már. Hatalmas termetű, kövér öregasszony volt, a szeme ravasz, okos és apró, mint az elefánté. Bőre fényes fekete. Tiszta afrikai faj. Utolsó csepp vérét is feláldozta volna a családért Mammy, Ellen helytartója, a három leány könyörtelen testőre, a házbeli cselédség félelmetes uralkodója. Négernek született, de életfelfogása és gőgje arisztokratább volt minden fehér arisztokratáénál. Solange Robillardnak, Ellen anyjának hálószobájában nevelték, aki mindig magasan tartotta finom, hegyes orrát, és nem engedte el a szigorú büntetést sem gyermekeinek, sem rabszolgáinak, ha csak a legcsekélyebb hibát is elkövették az illem ellen. Mammy lett Ellen dajkája, és később, mikor Ellen férjhez ment, vele együtt jött el Savannah-ból. Akit Mammy szeretett, azt tökéletesnek kívánta látni. És mert Scarlettet különösen nagyon szerette, és kimondhatatlanul büszke volt rá, örökösen zsörtölődött vele.
−  Elmentek már a fiatalurak? Miért nem hívta meg őket vacsorára? Ügy illett volna. Már meg is mondtam Porknak, hogy tegyen még két tányért az asztalra. Hogyan küldhette el szegényeket étlen-szomjan?
−  Ö, annyira untam már a folytonos fecsegést a háborúról, hogy nem bírtam volna ki még vacsora alatt is. Nem elég, hogy a papa egyre Mr. Lincolnról kiabál?
−  Nincs magában egy csöppnyi érzék sem az illem meg jó modor iránt! És miért ül itt kendő nélkül, mikor leszállt a nap, és hűvösödik az idő? Nem mondtam már százszor is, milyen könnyű ilyenkor megfázni? Lázas lesz, ha csupasz vállal kuporog abban a székben! Tessék bejönni a házba! Azonnal!
Scarlett jól játszott közömbösséggel fordult el. Hálás volt, amiért Mammynak eszébe jutott a kendő, s így nem ért rá erősebben megfigyelni az arcát.
−  Itt akarok még ülni − mondta könnyedén −, a napnyugtát nézem. Olyan szép. Kérlek, Mammy, küldd ki a kendőimet! Várok, míg a papa haza nem jön.
−  A hangja máris olyan, mintha meghűlt volna − vélte Mammy gyanakodva.
−  Nem hűltem meg! − förmedt rá türelmetlenül Scarlett. − Hozd a kendőmet.
Mammy visszakacsázott a hallba, és Scarlett hallotta, amint halkan felszólt az emeletre:
−  Te, Rosa! Rosa, hol vagy? Dobd csak le nekem Scarlett kisasszony kendőjét.
Aztán hangosabban :
−  Mihaszna niggere! Soha nincs ott a szeme meg a lába, ahol kellene. Kapaszkodhatom fel a lépcsőn magam!
A lépcső megreccsent és nyikorgott… Scarlett csendesen felállt a székről. Tudta, hogy Mammy, ha visszajön, folytatni fogja előadását a meghűlésről s a kendőről. Nem tudta volna most elviselni ezt a kicsinyeskedést, mikor úgy érezte, hogy a szíve szakad meg. Hová meneküljön, míg kissé le nem csillapul ez a fájdalom? . . . Egyszerre eszébe jutott valami.
Apja a Tizenkét Tölgy ültetvényre lovagolt át délután, Wilkesékhez, hogy megvásárolja Dilceyt, Porknak, az inasnak kövér feleségét. Dilcey fontos személyiség volt a Tizenkét Tölgy ültetvényen: bábaasszony. De Pork, mióta hat hónappal ezelőtt feleségül vette, éjjelnappal gyötörte Mr. O'Harát, hogy vegye meg őt is, s élhessenek együtt.
„A papa bizonyosan tudni fogja, mi igaz az egészből − gondolta Scarlett. − Lehet, hogy nem mondtak neki semmit, de talán látott vagy észrevett egyet-mást. Ha vacsora előtt csak pár pillanatig tudok külön beszélni vele, majd kiveszem belőle, mi történt, s ki fog sülni, hogy az egész csak az ikrek ostoba tréfája.”
Tudta jól, hogy ha egyedül akar lenni apjával, lenn kell várnia, ahol a cédrusfasor az országúiba torkollik. Leszaladt a tornác lépcsőin, gondosan hátrapillantva, nem néz-e le Mammy valamelyik emeleti ablakból.
A sötét cédrusok összehajoltak a feje fölött. Mintha alagútban járt volna. A fák görcsös karjai között úgy érezte, hogy biztonságban van. Nem láthatja meg a házból senki. Meglassította lépéseit. Lihegett, mert nagyon szoros volt a fűzője. Hamarosan kiért a fasorból, de csak akkor állt meg, mikor a legközelebbi kanyarulatot is elhagyta, s jókora facsoport fedte el előle a házat.
Kipirulva, kapkodó lélegzettel ült le egy fatönkre, hogy megvárja apját. Már itthon kellett volna lennie, de Scarlett most örült, hogy késik. így lesz ideje lehűteni az arcát, nehogy az apja gyanút fogjon. Az út távolába nézett, és kiújult szívében a fájdalom.
„Nem lehet igaz, nem lehet igaz! − gondolta. − Bár jönne már a papa! Bár jönne már!”
A kanyargó út vérvörös volt á reggeli eső után. Gondolatban tovább követte a domb körül, a lassú Flint River partján, a mocsaras bozótokon át, fel a következő domb tetején, ahol a Tizenkét Tölgy ültetvény terül el, s ahol Ashley otthona van … Az út most csak ezt jelentette a számára: az irányt Ashley felé, a szép, fehér oszlopos házba, amely úgy állt a domb ormán, mint valami görög templom.
−  Ó, Ashley, Ashley! −mondta magában, és sebesebben vert a szíve. Elöntötte a csodálatos láz, amely már két év óta égette … Különösnek érezte most, hogy gyermekkorában mennyire nem törődött Ashleyvel. Rá sem gondolt. De aztán Ashley három évre Európába ment, s amikor két évvel ezelőtt visszajött, egy pillanat alatt megtörtént a varázslat… igen, ilyen egyszerű volt az egész.
Scarlett fenn állt a tornácon, és Ashley lova előbukkant a ciprusok közül. Szürke szövetruhája volt, és széles, fekete nyakkendője. Scarlett még most is pontosan emlékezett 'minden ruhadarabjára. Csizmája tükörként fénylett, nyakkendőtűje kis medúzafej volt… széles panamakalapját lekapta szőke fejéről, mikor meglátta a lányt. Leugrott, s odadobta a gyeplőt egy kis néger fiúnak, aztán ott állt a lépcső alján, és felnézett rá bágyadt, álmos szürke szemével, csodálatos mosolyával… világosszőke haja úgy fénylett a napon, mintha ezüstsisak lett volna rajta. Ezt mondta lassú, mély hangján:
−  Mennyire megnőttél, kis Scarlett!
Könnyedén feljött a lépcsőn, és megcsókolta a kezét.
Scarlett soha életében nem fogja elfelejteni, mekkorát dobbant akkor a szíve.
Az első pillanatban magáénak akarta Ashleyt, magáénak akarta, olyan egyszerűen és természetesen, mint ahogyan ételt kívánt, hogy ne legyen éhes, lovat, hogy ne kelljen gyalog járnia, és puha ágyat, hogy lefekhessen.
Két év óta kísérgette Scarlettet Ashley mindenüvé a környéken. Bálokon, halászlakomákon, piknikeken, összejöveteleken találkoztak. Nem táncolt vele olyan gyakran, mint a Tarleton fiúk vagy Cade Calvert, nem volt olyan erőszakos, mint a Fontaine fiúk, de azért soha nem telt el egy hét, hogy együtt ne lettek volna valahol.
Igaz, szerelmet nyíltan sohasem vallott, és szürke szemében nem villant fel soha az a különös láng, amit Scarlett más férfiak szemében olyan jól ismert. Mégis: tudta, hogy szereti őt. Minden tudásnál és tapasztalatnál erősebb ösztön súgta ezt neki. Gyakran történt, hogy nem volt sem álmos, sem bágyadt Ashley szeme, és valami különös bánattal, valami szívfájdító sóvárgással nézett rá, ami megdöbbentette a lányt. Miért nem mondja hát meg, ha szereti? Ezt nem értette Scarlett. De annyi minden volt körülötte, amit nem tudott megérteni …
Ashley mindig udvarias volt, de néha mintha nagyon távol járt volna lélekben. Senki nem tudta volna megmondani, mire gondol ilyenkor. Legfőképp Scarlett nem. Ebben a környezetben, ahol mindenki gátlás nélkül mindig azonnal megmondta, ami eszébe jutott, Ashley tartózkodása néha elkeserítő volt. Egyébként pontosan úgy élt, mint a többi fiatalember·: vadászott, kártyázott, táncolt, politizált, s első lovas volt messzi környéken. De mindez a szórakozás nem töltötte be egész életét. És a társaságban egyedül őt érdekelték a könyvek, a zenedarabok és a költemények.
Ó, miért is volt olyan szép szőke haja, miért tudott olyan szívfájdítóan udvarias lenni, miért tudott annyit beszélni Európáról, a könyvekről, a zenéről s mindenféléről, ami Scarlettet egyáltalán nem érdekelte, és mégis úgy vonzotta? … Ha ott ültek együtt a homályban, a tornác lépcsőjén este, s aztán Ashley elment, Scarlett órák hosszat nyugtalanul forgolódott ágyában, és csak az az egy gondolat vigasztalta, hogy ha újra találkoznak, biztosan szerelmet fog vallani. De újra meg újra eljött, és újra meg újra nem beszélt a szerelemről, és Scarlett szívében mindig erősebben lobogott a láng.
Szerette Ashleyt, kívánta, és nem értette meg. Scarlett olyan őszinte és egyszerű volt, mint a szél, amely Tara fölött szállt el, mint a sárga folyó … Hogyan tudta volna megérteni a bonyolult lelkeket?
Ashley olyan ősöktől született, akik nem tettekben, hanem gondolatokban éltek. Valami benső világban élt, mely százszor szebb volt még Georgiánál is, és csak kelletlenül ébredt rá néha erre a világra. Nézte az embereket, de sem szeretet, sem gyűlölet nem élt a szívében irántuk. Nézte az életet, és sem öröm, sem bánat nem ébredt benne. Elfogadta a mindenséget, és elfogadta helyét az életben, aztán vállat vont, és beletemetkezett a könyvekbe, zenébe, a titokzatos álomvilágba.
Hogy miért kellett beleszeretnie, mikor olyan idegen volt tőle a lelke, azt nem tudta a lány megmondani. Ashley titokzatossága úgy izgatta Scarlett kíváncsiságát, mint a zárt kapu. Mindaz, amit nem tudott megérteni, csak még mélyebbé tette szerelmét. Soha nem kélelkedett abban, hogy a fiú hamarosan megvallja majd érzéseit. Nagyon fiatal volt, és nagyon el volt kényeztetve.
Most aztán villámcsapásként érte ez a rettenetes hír: Ashley Melanie-t veszi feleségül. Nem, nem, nem lehet igaz! Hiszen a múlt héten, mikor este együtt lovagoltak haza Fairhillből, Ashley ezt mondta:
−  Scarlett, valami nagyon fontos mondanivalóm van. Nem is tudom, hogyan kezdjek hozzá.
Scarlett illedelmesen lesütötte a szemét, szíve vadul vert, s bizonyosra vette, hogy végre itt a pillanat. De Ashley csak megrázta a fejét.
−  Nem… (most nem… Nincs rá idő. Ö, Scarlett, milyen gyáva vagyok!
Megsarkantyúzta lovát, és vágtatva értek fel Tara dombjára.
Scarlett, amint ott ült a fatönkön, ezekre a szavakra gondolt. Milyen boldog-volt akkor. De most egyszerre más értelmet olvasott ki minden szóból. Rút, fenyegető értelmet. Hátha az eljegyzéséről akart beszélni?
Ó, csak jönne már az apja! Ügy érezte, egy pillanatig sem bírja tovább a bizonytalanságot.
Az egyre sűrűsödő homályban feketék lettek a folyóparti fenyők. Scarlett erőltetett szemmel meredt az út távolába., Egyszerre patkócsattogást hallott a legelő irányából, és látta, hogyan futnak szét ijedten a lovak és tehenek. Gerald O'Hara jött hazafelé vad vágtatással.
Hatalmas, csontos lován felért a domboldalra. Hosszú, fehér haja lobogott utána. Pálcájával ütötte a lovat. Scarlett egy pillanatra elfelejtette a szívfájdalmat. Büszke szeretettel figyelte őt.
„Hogy miért szeret mindig sövényt ugratni, ha egy kis ital van benne! − gondolta. − Pedig éppen itt esett le tavaly, s törte el a térdét. Az ember azt hinné, okult a kárán. Amellett pedig meg is ígérte anyának, hogy nem ugrat többet.”
A hatalmas ló odaért a sövényhez, s úgy repült át fölötte, mint valami madár. A férfi elragadtatva kurjantott közben. Hadonászott, fehér hajfürtjeit rázta. Még nem látta meg leányát a fák árnyékában. Meghúzta a kantárt, s csillapítóan veregette meg lova nyakát.
−  Derék állat vagy, öregem, nincs több ilyen az egész környéken − dicsérte a paripát. Harminckilenc év óta élt Amerikában, de még mindig érződött kiejtésén ír származása.
A ló megállt. Gerald O'Hara, lesimította haját, igazgatni kezdte nyakkendőjét, amely a füle mögé csúszott. Scarlett tudta, hogy mint komoly, illedelmes úriember akar megjelenni a felesége előtt. Mintha tisztes szomszédi látogatásról jönne haza.
Hangosan felkacagott. Gerald felijedt rá. Aztán ráismert legnagyobbik leányára, és bűntudatos, de egyben védekező kifejezés jelent meg egészséges, piros arcán. Nehézkesen szállt le a nyeregből, mert tavaly óta merev volt az egyik térde, s karjára vetve a kantárt, Scarlett felé indult.
−  Mi az, kisasszony? − kérdezte, és megcsípte az arcát. − Talán bizony kémkedel utánam, és be akarsz árulni anyádnál, mint Suellen húgod a múlt héten?
Scarlett megbotránkozva csettintett a nyelvével, amint felágaskodott, hogy megigazítsa apja nyakkendőjét. Gerald lélegzetén erősen érzett a fodormentás whisky. De érzett rajta a dohány, a finom cserzett bőr meg a ló szaga is − ez a szag Scarlettet mindig az apjára emlékeztette, és ösztönösen szerette minden férfin.
− Én nem vagyok árulkodó, mint Suellen − mondta, és féloldalt hajtott fejjel nézte, jól áll-e már a nyakkendő.
Gerald alacsony férfi volt. De olyan széles vállú és vaskos, hogy, különösen ha ült, az idegenek magasnak hitték. Kurta lábán mindig tükörfényes, finom csizma feszült, s szétvetett lábbal szeretett állni, mint a hősködő kisfiúk. Hatvanéves volt ebben az időben, és hosszú, makacsul göndör haja ezüstfehér lett, de vidám, ravasz, kerek képén nem volt egyetlen ránc, és kemény, apró szemében töretlen fiatalság lobogott.
Gerald O'Hara a világ leglágyabb szívű embere volt. Nem tűrte, hogy előtte egy rabszolgát leszidjanak, akárhogy megérdemelte volna is, nem bírta hallgatni, ha kismacska nyávog vagy gyerek sír, de irtózott attól, hogy valaki észrevegye ezt a gyengeségét. Fogalma sem volt róla, hogy öt perc alatt mindenki átlátott a szitán, és rettenetesen bántotta volna a hiúságát, ha erre rájön. Azt hitte, ha ordít, mindenki reszketve hajol meg előtte. Soha életében nem vette észre, hogy egyetlen hangnak engedelmeskedik mindenki az ültetvényen, ez pedig Ellennek, a feleségének halk, lágy hangja. Titok volt ez, amit mindenki eltakart előle, mert ösztönszerűen összeesküdött ellene a feleségétől kezdve mindenki, a legutolsó néger rabszolgáig. S O'Hara szentül hitte, hogy a szava törvény.
Scarlett még a többinél is kevesebbet törődött a lármájával. Ö volt legidősebb gyermeke, s most, hogy Gerald tudta már, hogy nem következik több fiú a három után, akik ott feküdtek a családi sírkertben, valami baráti, néha férfias modorban beszélt vele. Scarlett sokkal inkább hasonlított az apjához, mint a két húga. Suellen, akit Susan Elinornak kereszteltek, azon igyekezett, hogy minél előkelőbb hölgy legyen, Carreen, Caroline Irene pedig álmodozó, törékeny gyermek volt.
Különben is Scarlettet és apját titkos szövetség kötötte össze. Ha Gerald rájött, hogy Scarlett átkapaszkodik a kerítésen, ahelyett hogy illedelmesen elsétálna a kapuig, vagy ha esti szürkület után is ott találta a lépcsőkön egy-egy gavallérral, rákiabált és leszidta, de egy szóval sem említette az esetet Ellen vagy Mammy előtt. Viszont ha Scarlett rajtakapta a sövényugratáson, vagy megtudta innen-onnan, mennyit vesztett a pókeren, eszébe sem jutott, hogy a vacsoránál, ártatlan és szenteskedő módon, mint Suellen szokta, megemlítse. Scarlett és az apja egyetértettek abban, hogy az ilyesmivel csak felizgatnák Ellent, márpedig sokkal jobban szerették őt, semhogy nyugtalanítani akarták volna.
Scarlett felnézett az apjára a félhomályban, s maga sem tudta, miért támadt olyan biztonságos és vigasztaló érzése. Valami nyerseség, valami friss életerő áradt az -apjából, ami vonzotta őt. Nem tudhatta, hogy azért, mert Ellen és Mammy tizenhat esztendei fáradozása ellenére benne is éltek az apja tulajdonságai.
Scarlett belekapaszkodott az apja karjába.
−  Vártalak, papa. Nem tudtam, hogy ilyen későn fogsz jönni. Megvetted Dilceyt?
−  Meg, meg, de mondhatom, koldussá is tett az ára. Megvettem őt is meg a leányát, Prissyt is. John Wilkes majdnem ajándékba akarta ideadni, de ne mondhassa senki, hogy Gerald O'Hara barátságból kapott valamit, ha üzletről van szó. Háromezret fogadtattam el vele a kettőért.
−  De papa, az ég szerelmére, háromezret! És amellett Prissyt nem is kellett volna megvásárolnod!− Buta, mint a föld, és lusta, mint a lajhár.
Gerald megzavarodva pislogott a lányára, és Scarlett nyíltan a szemébe nevetett.
−  De Dilcey örökösen nyafogna a lánya után! − kiáltotta O'Hara dühösen. − Soha többé nem engedem, hogy valaki más ültetvényből házasodjék. Mi a vége? Meg kell vennem az egész családját. Nagyon drága mulatság. Gyerünk vacsorázni!
Az égről az utolsó halványzöld derengés is eltűnt. Feketék lettek az árnyékok. Érezhetően hidegebbé vált a levegő. De Scarlett húzta az időt. Szerette volna úgy előhozni Ashley Wilkest, hogy az apja ne találja gyanúsnak. Nehéz dolog volt, Scarlett nem értett a diplomáciához, és Gerald mindig rájött gyermekes ravaszkodásaira.
−  Mit láttál odaát a Tizenkét Tölgy ültetvényen?
−  Semmi különöset. Cade Calvert volt ott, most jött Atlantából. Egészen fel volt izgatva a háború miatt. Azt mondta, hogy …
Scarlett sóhajtott. Ha Gerald a háborúról kezd beszélni, órákon át nem hagyja abba. Más oldalról próbálkozott.
−  Nem említettek semmit a holnapi mulatságról?
−  Várj csak… most, hogy kérded, eszembe jut. Az a szelíd kis leányka, aki itt volt tavaly … Ashley unokatestvére … igen, tudom már, Melanie a neve, meg a bátyja, Charles átjöttek Atlantából és …
−  Átjöttek Atlantából?
−  Igen. Nagyon kedves, illedelmes kis teremtés, csak akkor beszél, ha kérdezik. Ilyennek kellene lennie· az
.asszonynépnek. Gyere, gyere, kislány! Anyád már keresni fog bennünket.
Scarlett szíve elszorult. Kitört belőle a kérdés:
− Otthon volt Ashley is?
−  Igen.
Gerald elengedte a lánya karját, s keményen a szemébe nézett.
−  Ha csak ezt akartad megkérdezni, miért kerülgeted, mint macska a forró kását? He?
Scarlett érezte, hogy lángba borul az arca.
−  Na! Felelj!
Scarlett nem felelt. O'Hara tovább beszélt.
−  Igenis, Ashley otthon volt. Nagyon kedvesen kérdezősködött rólad, a húgai szintén, és azt remélték, hogy holnap minél korábban ott leszel. Most pedig ki vele? Mi van közöttetek?
−  Semmi − mondta kurtán Scarlett, és megpróbálta karon fogni az apját. − Gyerünk be, papa.
− Úgy, most te szeretnél bemenni? Csakhogy most én nem megyek addig, míg tisztába nem jövünk egymással. Lám, lám! Talán elcsavarta a fejed? Talán házasságot ígért?
− Nem.
−  Nem is fog! − fújta Gerald.
Scarlett szemében harag villant meg, és visszafogta a lélegzetét. Gerald barátságosan nyugalomra intette.
−  Csendesen, kisasszony! John Wilkes barátom ma délután mondta el szigorú titoktartás mellett, hogy Ashley a kis Melanie-t veszi el feleségül. Holnap hirdetik ki az eljegyzést.
Scarlett keze lehanyatlott apja karjáról.
Tehát igaz.
Fájdalom vágott a szívébe, mintha valami vadállat harapta volna meg. És közben érezte magán az apja félig sajnálkozó, félig bosszankodó szemét. Szerette a lányát, de kellemetlen volt számára, hogy gyermekes gondjaival hozzá fordul. Ellen jobban el tudja intézni az ilyesmit.
−  Szép dolog! − mondta elnyújtva a szavakat. − Talán bizony szégyent akarsz hozni mindnyájunkra? Olyan férfi után szaladsz, aki mást szeret, mikor minden ujjadra tíz kérőt is kaphatsz a környéken?
Harag és sértett büszkeség öntötte el a lányt.
−  Én nem szaladtam utána. Én… engem csak meglepett.
−  Hazudsz! − förmedt reá Gerald. Aztán egyszerre lágyabb lett a hangja. − Ne búsulj, kicsikém. Gyerekség az egész. Nagyon fiatal vagy még. Akad számodra annyi gavallér, amennyit csak akarsz.
−  Anya tizenöt éves volt, mikor elvetted, és én tizenhat éves vagyok − mondta Scarlett tompa hangon.
−  Az anyád más volt − mondta Gerald. − Ö sohasem ugrándozott és szeleskedett, mint te. Gyere, kislányom, gyere! Gombház! Jövő héten elviszlek magammal Charlestonba, Eulália nénihez, s fogadni merek, hogy egy hét alatt elfelejted Ashleyt.
 „Azt hiszi, gyerek vagyok − gondolta keserűen Scarlett. − Csak valami játék kell, s elfelejtem, hogy megütöttem magam.”
−  Ne tartsd olyan magasra az orrodat, ha velem beszélsz! − förmedt rá Gerald. − Ha egy kis eszed lett volna, már rég felesége lehetnél Stuartnak vagy Brent-nek. Gondold meg, kicsi. Menj hozzá valamelyikhez az ikrek közül, akkor aztán a két ültetvényt közösen lehetne vezetni, és Jim Tarletonnal együtt szép új házat építenénk nektek, a két ültetvény határán, ott, ahol az a szép fenyős liget van és …
−  Hagyd már abba! − kiáltott Scarlett magánkívül. − Nekem nem kell Charleston, és nekem nem kellenek az ikrek, nekem nem kell más, csak …
Még idején lenyelte a többit.
Gerald hangja szokatlanul szelíd volt, s lassan beszélt, mintha ritkán forgatott gondolatokat szedne elő.
−  Neked nem kell más, csak Ashley, őt pedig nem kaphatod meg. És ha feleségül akarna venni, akkor sem adnálak szívesen hozzá, akármilyen jó barátom is az apja. Én azt akarom, hogy boldog légy, és vele nem lennél boldog.
−  Dehogynem! Dehogynem!
−  Nem, szívecském. Csak akkor lehet boldog a házasság, ha két hasonló lélek kerül egymás mellé.
Scarlett szeretett volna felkiáltani:
De hiszen te is boldog vagy, és lehet-e nagyobb különbség két ember között, mint közted meg anya között? …
Mégsem mondta ki. Attól félt, hogy apja megrángatja a fülét. Hallgatott.
−  A mi családunk és a Wilkes család egészen más − folytatta Gerald. − Wilkesék egyik szomszédjukhoz sem hasonlítanak. Soha ilyen embereket nem láttam. Különösek. Legokosabb, ha az unokatestvéreiket veszik el, és nem terjesztik tovább, más családokban, a különcségüket.
−  De papa, Ashley …
−  Fogd be a szád, kicsikém! Egy szavam sincs a fiú ellen, nem is úgy értem, hogy nem becsületes, derék emberek. Amellett mindenkiben van valami hiba. Cade Calvert elkártyázná az utolsó lovát, a Tarleton családban mindig akad egy-két iszákos, a Fontaine-ek, ha egy kicsit isznak, gyilkolnának. De mindezt meg lehet érteni. Wilkesék különcsége más. Nem akarom azt mondani, hogy Ashley megszökne más asszonnyal, vagy megverné a feleségét. Ő más dolgokban különös. Szeretem, de néha se füle, se farka annak, amit beszél. Nézz rám, Pussy, és mondd meg igaz lelkedre: van annak valami értelme, amit a könyvekről, zenéről meg régi festményekről és egyéb ilyen ostobaságokról makog?
−  Ó, papa! − kiáltott Scarlett türelmetlenül − lennék csak a felesége, majd megváltozna minden!
− Igen? Megváltozna? Hm, hm − mondta Gerald O'Hara. − Akkor ugyancsak keveset tudsz a férfiakról. Ashleyről pedig különösen. Soha még asszony nem teremtett új embert a férjéből. S egy Wilkest megváltoztatni … A mindenit, fiam! Az egész család ilyen, mind bolondosak, egytől egyig. Mindig is ilyenek lesznek. Néha rájuk jön a bolondóra, s akkor .felutaznak New Yorkba vagy Bostonba, hogy operát hallgassanak, vagy francia és német könyveket vegyenek! És ott tudnak ülni és olvasni és álmodozni, az ördög tudja, miről, ahelyett hogy vadásznának, vagy kártyáznának, mint más tisztességes ember.
−  Nincs az országban senki, aki jobban megülné a. lovat, mint Ashley − vetette oda haragosan Scarlett. − Ami pedig a pókért illeti, nem éppen ő nyert el tőled a múlt héten Jonesboróban kétszáz dollárt?
− Már megint a Calvert fiúknak járt el a szája − sóhajtotta megadóan Gerald. − Igaz, hogy Ashley jól lovagol, és ügyesen pókerezik, nem is imondom, hogy nem, Pussy! Azt sem tagadom, hogy ha iszik, a Tarleton fiúkat is leveszi a lábukról. Bírja az italt. De semmit sem csinál egész szívvel. Ezért mondom, hogy különös.
Scarlett elhallgatott. Nehéz lett a lelke. Nem tudott felelni, mert érezte, hogy Gerald igazat mondott. Ashley semmit sem csinál egész szívvel. Mindig mintha valami másra gondolna.. . Udvarias érdeklődéssel vesz részt a többiek életében, de …
Gerald megértette Scarlett hallgatását. Megveregette a karját, és diadalmasan mondta:
−  Látod, látod, kislányom, te is belátod, hogy így van. Mit akarsz ilyen férjjel? Holdkóros minden Wilkes, valahány van a világon. És ne hidd, hogy mindenáron valamelyik Tarleton fiút akarom vőül. Ha inkább kell Cade Calvert, rendben van, bár nem tetszik nekem, hogy az apja jenki asszonyt vett nőül. Ha pedig meghalok, a tied lesz Tara, és …
−  Nekem nem kell Cade, ha ezüsttálcán hozzák sem! −· kiáltotta Scarlett dühösen. − És nekem Tara sem kell! Minek a föld, ha .. .
Azt akarta mondani: ha nem lehet az ember annak a felesége, akit szeret. De nem volt ideje rá. Gerald O'Hara ráordított:
−  Micsoda? Azt mered mondani nekem, te, Scarlett, a saját leányom, hogy Tara neked semmi? Értsd meg, hogy a föld az, ami a legértékesebb a világon! A föld örök, más minden elvész, más minden elmúlik! Ezt ne felejtsd el soha!
Scarlett legyintett.
−  Most megint úgy beszélsz, mint egy ír paraszt.
−  Szégyelltem valaha, hogy az vagyok? Nem. Büszke vagyok rá! Hallod? És ne felejtsd el, hogy te is ír vagy félig, kisasszony! Akiben pedig csak egy cseppnyi ír vér van, az úgy szereti a földet, mint a szülőanyját! Szégyellem magam miattad, tudod?
Belelovallta magát a dühbe. De mikor ránézett lánya csüggedt, fájdalmas arcára, egyszerre lecsillapult.
−  Gyermek vagy még. Nem érted. Fiatal vagy. Majd szeretni fogod később a földet… ha öregebb leszel. Csak válassz magadnak férjet, meglátod, jó lesz minden.
Gerald már nagyon megelégelte ezt a fárasztó és kellemetlen beszélgetést.
−  Legyen eszed, kislány, és ne duzzogj. Nekem mindegy, kihez mégy, az a fontos, hogy déli családból való úriember legyen, és büszke lehessen becsületes őseire. Az asszonynál az esküvő után jön meg a szerelem … Mi az? Csak nem sírsz?
−  Nem! − kiáltotta Scarlett.
−  Megint hazudsz, de nem baj. Büszke vagyok rá, hogy nem akarod bevallani. És ilyennek akarlak látni holnap is, a mulatságon. Semmi kedvem hozzá, hogy az egész szomszédság pletykáljon rólad, amiért olyan férfira gondoltál, aki nem törődik veled.
„De igenis törődött velem! − gondolta Scarlett fájó szívvel. − Igenis, nagyon törődött! Én tudom! Én tudom! Csak egy kis időm lett volna még …”
Gerald karon fogta.
−  Menjünk vacsorázni. Okosabb lesz, ha nem izgatjuk ezzel anyádat. Fújd ki az orrodat szépen.
Scarlett engedelmesen elővette zsebkendőjét, és kifújta az orrát.
Karonfogva mentek fel a házba, a ló csendesen baktatott utánuk. A lépcsőnél Scarlett újra megszólalt volna, de meglátta édesanyját a tornác félhomályában. Kalap volt rajta, kezén kesztyű, nyakán kendő. Mögötte ott állt Mammy, sötét arccal, mint a viharfelhő, hóna alatt a nagy fekete bőrtáskával, amelyben Ellen O'Hara az orvosságokat és kötszert szokta tartani. Ezt vitte magával, ha valamelyik rabszolgánál gyógyításra vagy segítségre volt szükség. Mammy ïajka a szokottnál is jobban előrebiggyedt, alsó ajka kifordult. Scarlett tudta, hogy valami nem tetszik neki.
−  Kérem, Mr. O'Hara − szólította meg Ellen szokott csöndes udvariasságával a férjét, mintha társaságbeli ismerőse lenne (ez a szokás tizenhét évi házasság után is változatlan maradt, bár hat gyermekük született közben) −, kérem, Mr. O'Hara, Slatteryék kunyhójában szükség van rám, Emmy kisgyermeke haldoklik, s meg kell keresztelni. Mammy eljöhet velem?
Ügy kérdezte, mintha Gerald válaszától függött volna, mit tesz. Mindenki tudta, hogy ez merő formaság, akárcsak a megszólítás, de Geraldnak nagyon jólesett.
−  Azt a mindenit! − kiabált Gerald. − Micsoda disznóság az, hogy ilyen koldus fajzat miatt elmégy hazulról, éppen amikor én vacsorázni jövök, s el akarom neked mondani; mit hallottam a háborúról, s miket beszélnek Atlantában! … De mit tegyünk? Menjen csak, ha úgy tetszik, asszonyom. Tudom, hogy nem tudna békén aludni az éjjel, ha nem próbálna segíteni.
−  Mikor tud békén aludni éjjel? − morgott Mammy.
−   Sohase. Mert mindig van valami baj, a niggerek vagy a fehér koldusok között. Ahelyett hogy maguk intéznék el a dolgaikat a semmirevalók!
−  Helyettesíts az asztalnál, kislányom − mondta Ellen lágy hangján, s kesztyűs kezével megsimogatta Scarlett arcát.
Scarlett szeme tele volt visszafojtott könnyel. Mégis édes, bűvös érzés futott át rajta, amint magán érezte anyja könnyű kezét, s beszívta a zizegő selyemszoknyáiból áradó citrom− és verbénaillatot. Scarlett mindig elakadó lélegzettel nézett az anyjára. Az volt az érzése,' hogy valami mesebeli lény, aki itt lakik vele egy házban. Varázslat volt minden szava, gyógyító, édes igézet.
Gerald felsegítette feleségét a kocsiba, és harsogó hangon adta ki a kocsisnak a rendeletet, hogy vigyázva hajtson a sötétben. Toby, aki húsz esztendeje volt már a család kocsisa, néma felháborodással biggyesztette el vastag, piros száját. Neki akarják magyarázni, mit csináljon? Amint Mammyval maga mellett elhajtott, még a hátukon is látszott a duzzogás.
−  Ha csak egy kicsit is keményebben tudtam volna bánni ezekkel a semmirevaló Slatteryékkel, rég itthagytak volna bennünket, és megszabadultunk volna tőlük
−  fújt Gerald. − De így persze nem mozdulnak.
A kocsi után nézett, aztán egyszerre felcsillant a szeme.
−  Gyere csak, kislányom! Azt fogjuk mondani Pork-nak, hogy ahelyett, hogy megvettem volna Dilceyt, őt is eladtam John Wilkesnek. Milyen „képet fog vágni!
Odadobta lova gyeplőjét egy ténfergő néger kölyöknek, és felsietett a lépcsőn. Már elfeledte Scarlett szívfájdalmát, s most csak arra gondolt, hogy meggyötörje kissé az inasát. Scarlett lassan ment utána. Ügy érezte, ólomból van a lába. Arra gondolt: az ő Ashleyvel való házassága nem  lenne  különösebb,  mint az anyjáé  és apjáé. És mint már annyiszor, most vis eltűnődött, hogyan mehetett feleségül ez a csodálatos tündérhercegnő az ő hangos, nyers és faragatlan apjához.

3
Ellen O'Hara harminckét éves volt ebben az időben. Az akkori társadalmi rend szerint középkorú asszony. Hat gyermeket hozott a világra, és közülük hármat eltemetett. Magas, karcsú teremtés volt, majdnem egy fejjel magasabb, mint hirtelen természetű férje, de olyan nyugodt könnyedséggel mozgott krinolinjában, hogy ez senkinek sem tűnt fel. Karcsú, hosszú nyaka virágfehéren emelkedett ki a szoros fekete tafotaderék fodrai közül. Ügy tetszett, mintha fejét kissé hátrahúzná a hatalmas hajkorona, amelyet kontyba tűzött a nyakszirtjén. Francia anyjának szülei 1791-ben, a haiti lázadás idején menekültek az amerikai partokra. Tőlük kapta mandulavágású sötét szemét, tintafekete szempilláit. Atyjától, Napóleon katonájától, egyenes finom orrát és erélyes állát. Hanem azt a büszke, nyugodt tekintetet, amelyben nem volt gőg, azt a könnyed előkelőséget, amelyben nem volt mesterkéltség és az örök melankóliát, melyben nem volt semmi tréfára való hajlam, önmaga szerezte az élettől.
Szívfájdítóan gyönyörű asszony lehetett volna, ha egy szikrányit elevenebb a .szeme, ha egy csöppnyi melegség, van a mosolyában, amely úgy hullt a családja és a cselédsége szívére, mint valami édes melódia. A tengermelléki vidékek lágy, folyékony kiejtésével beszélt, elhúzta a magánhangzókat, és érződött benne a francia eredet is. Soha nem emelte élesebbre vagy magasabbra a hangját, ha valaimelyik rabszolgának parancsot adott ki, vagy valamelyik gyermekét megfeddte, de halk szavával a tűzbe tudta volna küldeni azokat is, akik a férje ordítására fülük botját sem mozdították.
Amióta Scarlett emlékezni tudott, mindig ilyen volt az anyja. Halkan, lágyan beszélt, akár imádkozott, akár parancsolt. Nyugodt és udvarias maradt, akármilyen Lármát csapott az apjuk, s akármilyen összevisszaság volt néha a házban vagy a földeken. Egyenesen tartotta magát, és nem látszott rajta öröm, de a fájdalom sem törte meg soha. Még akkor sem, mikor három kisfiát kellett eltemetnie. Scarlett sohasem látta, hogy az anyja hátradől a széken, vagy megtámaszkodik. És nem látta soha, hogy kötés vagy hímzés nélkül ült volna le, kivéve ha evett, beteget ápolt, vagy írt. Mert ő vezette az ültetvény számadási könyveit is. Ha társaság volt nála, akkor valami finom hímzésen dolgozott, máskor azonban Gerald ingeit foltozta, a kislányok ruháját engedte le hosszabbra, vagy a rabszolgáknak varrt ruhaneműt. Scarlett el sem tudta képzelni anyja kezét az aranygyűszű nélkül, sem halk suhogású lépteit a kis négerlányka kopogó cipője nélkül, aki kulcsoskosárkáját, rózsafa varródobozát és gombolyítani való pamutját hordozta utána, szobáról szobára, amint Ellen ide-oda járt, hogy utánanézzen főzésnek, takarításnak, varrásnak. Az egész ültetvény minden rabszolgája innen kapta nemcsak élelmét, de ruháit is.
Sohasem látta az édesanyját rendetlenül vagy félig öltözötten, késő éjszaka sem. Ha bálba vagy társaságba kellett mennie, megesett, hogy két óra hosszat öltözött, s Mammyn kívül még két néger lány segített neki, de ha szükség volt rá, pillanatok alatt is készen tudott lenni. Scarlett, akinek hálószobája az édesanyjáéval szemben nyílt a folyosón, kiskora óta hallotta éjszakánként a mezítelen, csoszogó fekete lábak halk neszét, amint megálltak az anyja ajtaja előtt. Óvatos, halk kopogtatás hallatszott aztán, és ijedt, fojtott néger beszéd, betegségről, születésről, halálról, mindenről, ami odalenn történt, a fehérre meszelt kunyhókban. Gyermekkorában Scarlett gyakran odaszaladt ilyenkor az ajtóhoz, és kilesett a folyosóra.. . Látta, amint anyja kijön a sötét szobából, ahonnan atyja nyugalmas horkolása hangzik… Gyertyafény lobogott odakint a folyosón, a fekete bőrtáska ott Ellen kezében, de haja akkor is szépen, fényesen hátra volt simítva, és egyetlen gomb sem maradt a ruháján gombolatlanul. Olyan megnyugtató volt a suttogása:
− Csitt, ne olyan hangosan … felébresztitek az urat.
Milyen jó volt ilyenkor visszabújni az ágyba azzal a gondolattal, hogy az anyja ébren van, mindenkire vigyáz, és nem történhetik semmi baj…
És az ilyen éjszakák után, mikor sem az öreg, sem a fiatal Fontaine doktort nem lehetett előkeríteni, hogy segítsen, s Ellennek egyedül kellett vállalnia mindent, reggel ott ült az asztalnál, mint rendesen, és kitöltötte a friss kávét. Sötét szeme körül fekete gyűrű látszott, de sem hangján, sem modorán nem érzett semmi fáradtság vagy levertség. Valami acélos erő volt gyöngédsége mélyén, amely mélységes tiszteletet ébresztett iránta Geraldban és az egész háznépben, bár Gerald inkább meghalt volna, semhogy ezt beismerje.
Néha, ha esténként Scarlett odasettenkedett az édesanyjához, hogy megcsókolja, felnézett a szájára, túl rövid, túl gyengéd alsó ajkára, amely olyan volt, mint valami érzékeny virág, és elgondolta: vajon ez a száj soha nem tudott bohó, kislányos vidámsággal nevetni? Vajon ez a száj sohasem tudott gondtalan suttogással titkokról beszélni a barátnőivel? … Nem, anyja mindig ilyen volt, niint most, csodálatos erő oszlopa, csodálatos tudás kútja − az egyetlen ember a világon, aki mindent tud és mindent bír.
… Pedig Scarlett tévedett.
Hosszú esztendőkkel azelőtt Ellen Robillard is olyan bohó vidámsággal kacagott a savannah-i szülői házban, a parti város vidám életének közepette. Éjszakákon át el tudott tréfálni és suttogni a barátnőivel, mint más tizennégy-tizenöt éves lány, apró titkokról… de egy titkot soha sem tudott meg senki tőle. Ebben az évben történt, hogy Gerald O'Hara megjelent az életében − huszonnyolc évvel volt idősebb nála … És ebben az évben történt, hogy fekete szemű unokabátyja, Philippe Robillard mindörökre eltűnt az életéből.
Amikor a villogó szemű, vad fiú elment Savannah-ból, elvitt magával minden ragyogást Ellen szívéből, és ott maradt helyette a kurta lábú ír ültetvényes, aki feleségévé tette a kis halott tündért, ö ennyivel is megelégedett. És soha életében nem érezte meg és nem értette meg, hogy Ellen nem egészen az övé. Azt azonban nagyon jól tudta, hogy csak csoda történhetett, amikor a tengerpart egyik legelőkelőbb és leggazdagabb családjának leányát neki adták.
Mert Gerald maga küzdötte fel magát idáig. Huszonegy éves korában jött át Írországból. Mégpedig meglehetősén sietve, mint ahogy annyi nála jobb és rosszabb ír ember menekült át azóta is az óceánon, egy váltás ruhával a tarisznyájában, néhány garassal a zsebében, fején vérdíjjal. Az angol kormányzat száz fontra értékelte annak az alávaló végrehajtónak a bőrét, aki az adót követelte rajtuk az apai földön. Ez még nem lett volna baj. De Gerald ocsmány kutyafajzatnak nevezte a végrehajtót, mert az a boyne-i csata indulóját fütyülte csúfondárosan. Ez több mint száz esztendeje vörös posztó minden önérzetes ír ember szemében.
Gerald családja lelkiismeretét nem terhelte túlságosan az eset. Különben is az O'Harákat nem nézték jó szemmel az angol hivatalnokok. Nem Gerald volt az első, akinek mentenie kellett az irháját. Két idősebb bátyja, James és Andrew (akikre már alig emlékezett, csak az derengett előtte, hogy sötét arccal járkáltak éjszaka, s valami titokzatos gyűlésen vettek részt, anyjuk pedig remegő szívvel aggódott értük) már évekkel ezelőtt kiment Amerikába. Az angolok akkoriban titkos fegyvertárat fedeztek fel a disznóól alatt. Most jómódú kereskedők voltak Savannah-ban. „Csak a jó isten tudja, merre van az a hely”, mondta édesanyjuk néha fejcsóválva. Hozzájuk küldték ki Geraldot. Anyja megcsókolta, és keresztet rajzolt a homlokára, atyja pedig megszorította a kezét.
− Ne feledd el, ki vagy, a magadéra vigyázz, a másét ne vedd el.
öt hosszúra nőtt bátyja mosolyogva ölelte meg, mert Gerald volt a legkisebb és legfiatalabb az óriás termetű családban. Öt bátyja meg apja vállas, hat láb magas férfiak voltak, ő pedig huszonnégy éves koráig sem nőtt nagyobbra öt láb négy hüvelyknél. De talán éppen ezért ment neki olyan kemény elhatározással az életnek. Tudta, hogy aki  kicsi, annak jobban kell erőlködnie, hogy valamit elérjen. Csöndes, jólelkű, türelmes bátyjaival ellentétben hirtelen mérgű volt, és nem értette a tréfát. Családja Írország dicsőséges múltján borongott, és keserű, fojtott fájdalommal, néma gyűlölettel viselte az angolok igáját. De Gerald nem tudott hallgatni, és nem tudott tűrni. Ügy lépkedett magas és hallgatag bátyjai közt, mint egy mérges kis kakas. Azok csak nevettek rajta, és hagyták, hadd kiabáljon.
Nem volt éppen nagyon sok, amit tudásban és nevelésben magával hozott Gerald az újvilágba, de ezen soha nem töprengett. Anyja megtanította olvasni és tisztességesen írni, tudott latinul ministrálni, a történelemből ismerte Írország hajdani fénykorát és sok -szenvedését. Vers nem volt számára a világon Moore néhány költeményén kívül; zene nem volt az ír népdalokon kívül, amelyeket még most sem felejtett el. Mi hasznát is vehette volna a tudománynak ezen a vidéken, ahol a legtudatlanabb világcsavargók szereztek óriási vagyonokat abban az időben? Itt nem kellett más, mint hogy ki merjen állani valaki a gátra, s a munkától ne féljen.
James és Andrew, akik bevették magukhoz az üzletbe, szintén nem érezték a tudás hiányát. Egészséges észjárása, tiszta írása, pontos számvetése és a veleszületett kereskedői ösztöne kivívta megbecsülésüket. Ha szépen játszik a spinéten, vagy ismeri a világirodalmat, megvetően csak a vállukat vonogatták volna.
Az írek jólétben éltek Amerikában. Andrew és James üzlete szépen virágzott, és Geraldnak is jó dolga volt. Szerette a délieket, s úgy érezte, hogy ő maga is közülük való. Volt, amit nem értett meg bennük egészen, de nyílt, fogékony lelkével átvette nézeteiket, szokásaikat. Póker és lóverseny, tüzes politikai párbajkódex, âz államok jogai s a jenki-gyűlölet, rabszolgapárt és gyapotüzlet, a föld nélküli koldus fehérek megvetése és az asszonyok iránti lovagiasság : ez volt körülbelül, amit meg kellett tanulnia azonfelül, hogy dohányt rágjon. A whisky-ivás gyakorlására nem volt szükség, ezt a művészetet már otthonról hozta magával.
Emellett azonban nem vesztette el eredeti egyéniségét. Gondolatai és életkörülményei   megváltoztak,    de tulajdonságai és modora nem. Csodálta a dúsgazdag rizs- és gyapotültetvényesek fényes előkelőségét, akik távoli birodalmaikból be-belovagoltak a városba telivér paripáikon, mögöttük hintókban jöttek díszesen öltözött asszonyaik, és szekereken a rabszolgák. De ő maga sohasem tudott elegáns és előkelő lenni. Lusta, elnyújtott beszédjük kedves zene volt fülének, de az ő beszédje pattogó maradt, nyers és hirtelen. Szerette könnyedségüket és az úrias hidegvért, amellyel néha egy-egy ültetvényt vagy egész csapatnyi rabszolgát dobtak oda a kártyára, de ő maga ismerte a nyomorúságot és nélkülözést, és sohasem tudott volna mosolygó arccal pénzt veszíteni. Szerette ezeket a könnyű életű, vad és kedvesen könnyelmű embereket, de ő magával hozta a hideg és friss ír levegőt, abból az országból, ahol nincs mámoros lázat terjesztő ingovány, ahol kemény és tiszta az élet.
Megtanulta a déliektől, amire szüksége volt. Nagyon hasznosnak találta a pókért, valamint azt is, hogy bírja az italt. Három igazi értéket szerzett életében − szerette emlegetni −, és ezek közül kettőt, az ültetvényét és az inasát a pókernek és a whiskynek köszönhette. A harmadik érték a felesége volt − érette csak Istennek adott hálát.
Az inas, Pork, fényes fekete, méltóságteljes, előkelő úriember volt, tökéletesen értette a társasági élet szabályait. Egyszer egész éjszaka egy St. Simons Islandból való ültetvényessel kártyázott Gerald, aki éppen olyan vakmerően játszott, mint ő, de nem maradt olyan józan. Pork előbbi ura később többször is felajánlotta, hogy kétszeres árat ad érte, de Gerald konokul visszautasította. Pork volt az első rabszolgája, mégpedig az elismerten legkitűnőbb komornyik az egész partvidéken. Az első lépés álma felé: hogy ültetvényes és rabszolgátulajdonos legyen.
Rég elhatározta, hogy nem fogja egész életét a boltban tölteni, nem fog éjszakánként gyertyafény mellett hosszú számoszlopokat összeadni görnyedt háttal. Földet akart. Az ír paraszt éhségével, aki otthon bérlő volt azon a földön, ahol ősei valaha szántottak és vadásztak, azt kívánta, hogy saját földje frisszöld vetését láthassa maga körül. Kívánta, hogy háza legyen, lovakat, rabszolgákat tarthasson. Itt akart földet szerezni, ebben az új világban, ahol nem fenyegette a fojtogató angol adórendszer és az elnyomás. De a dolog nem ment olyan könnyen. Georgia partjait erősen kezükben tartották az arisztokrata családok, s még reménye sem lehetett, hogy közéjük kerüljön.
Aztán a sors keze és a kártya odahozták eléje az ültetvényt is, melyet Tarának nevezett el később, s elkerült a tengerparttól Észak-Georgiába, a dombvidékre.
Egy meleg tavaszi éjszakán, valamelyik savannah-i ivóban, Gerald hirtelen felfigyelt a közelében ülő idegenek beszédjére. Ez a savannah-i születésű ember most jött vissza a városba, tizenkét évi vidéki élet után. Az , állami sorsjátéknak, melyet azért rendeztek, hogy felosszák Közép-Georgia lakatlan területeit, egyik nyertese volt. A vidéket egy évvel azelőtt, hogy Gerald Amerikába ért, tisztították meg az indiánoktól. A sorsjegytulajdonos elfoglalta a nyers földet, és ültetvényt létesített rajta, de leégett a háza, s elment a kedve. Kijelentette, hogy látni sem akarja azt az átkozott helyet többé, £ örülne, ha túl tudna adni rajta. Gerald agyában örökösen ott égett a gondolat, hogy ültetvényt szerezzen magának. S még jobban fellobbant az érdeklődése, mikor tovább hallgatta az ismeretlent. Arról folyt a szó, hogyan özönlik el az állam északi részét a carolinai és virginiai bevándoroltak. Gerald sokáig élt Savannah-ban, és ismerte a parti lakók felfogását. Nekik az állam egész belső területe vad vidék volt, ahol minden bokor mögött egy indián rejtőzik. Bátyjai megbízásából üzleti ügyben járt már Augustában, amely vagy száz mérföldnyire volt felfelé a Savannah folyó mentén, és belső területen is utazott olyan messzire, hogy a régi nyugati településeket lássa. Tudta, hogy ez a rész éppen annyira beépített és lakott, mint a part menti sáv. Az idegen leírása szerint azonban az ültetvény több mint kétszázötven mérföldnyire volt Savannah-tól északnyugatra, nem messze déli irányban a Chattacheechee folyótól.” Gerald azt is tudta, hogy a folyótól északra eső területet még mindig a cherokee indiánok tartják kezükben, és meglepődve figyelte az idegen csúfondáros nevetését társai aggodalmaskodásán. Kijelentette, hogy az indiánok egészen kitakarodtak már, s egyre-másra új városok nőnek ki a földből.
Egy órával később elcsendesedett a beszélgetés. Ekkor Gerald, ártatlan kék szemét az idegenre függesztve, megkérdezte, nem játszanának-e egy kis pókért. Az éjszaka múlt, az italok fogytak. A többiek mind kidőltek már, és Gerald meg az idegen ültetvényes egyedül ültek szemben egymással. Az idegen feltette a kártyára minden pénzét és végül az ültetvényt is. Gerald is feltette minden pénzét és az inasát. Lehet, hogy a pénz nem is egészen az övé volt, hanem a bátyjaié, de ezen, úgy gondolta, elég lesz a fejét akkor törni, ha elveszíti. Annyira bízott a szerencséjében és a kártyájában, hogy egy pillanatig sem aggódott igazán.
−  Legalább nem kell többet adót fizetnem a föld után − sóhajtott az idegen ültetvényes, mikor tintát és tollat kért. − A ház egy éve leégett, és a földeket bozót lepte be.  Csináljon vele,  amit akar,  a magáé.
−  Aki nem született írnek, az csínján bánjon a kártyával meg a whiskyvel − jelentette ki Gerald ugyanezen az éjszakán ünnepélyesen, mikor Pork, az inasa besegítette az ágyba. És az inas bizonyos tiszteletet kezdett érezni ura iránt, amit azonban olyan szavakkal juttatott kifejezésre, hogy hallatára kettőjükön kívül mindenki elszörnyedt volna.
A sáros Flint River, mely csendesen futott kanyargós útján a fenyők és vízitölgyek ezerféle kúszónövénnyel összefont fala között, két oldalon ölelte át az ültetvényt, mint valami behajlított kar. Gerald, amint ott állt a dombon, a leperzselődött ház helyén, megnyugvással nézte. Mintha kerítés lett volna, amit már ő maga emelt. Körülnézett a megfeketedett alapkövek között, a hosszú fasor irányában, mely levezetett az országútig, és nagyot káromkodott, mert úgy tele volt boldogsággal a szíve, hogy nem bírt volna imádkozni, övé, övé az elhagyott fasor, övé a felburjánzott rét, melyet derékig érő bozót vert fel a fehér virágos, fiatal magnóliafák alatt, övé a messzire nyúló, megműveletlen föld, melyen apró fenyők bukkannak elő … övé itt minden!
Behunyta szemét, és a feltöretlen föld csendjében úgy érezte, végre hazaért. Itt, ahol most áll, emelkedik majd a fehérre meszelt téglaház. Az út mentén új sövények fognak húzódni a legelő körül, s odabenn kövér tehenek, jóvérű lovak harapják a füvet. A vörös termőföld hosszában fehéren virágzik majd a gyapot.
Megtakarított kis pénzével meg azzal a csekély összeggel, amelyet óvatos bátyjaitól kölcsön tudott kapni, és a földre felvett törlesztéses kölcsönnel rabszolgákat vásárolt, s beköltözött a felügyelői lakásba, míg az álmaiban elképzelt házat fel nem tudja építeni.
Megtisztította a földeket, gyapotot ültetett, s még több pénzt kért bátyjaitól, hogy több rabszolgát vehessen. Az O'Hara család tagjai szoros törzsközösségben éltek. Nem romantikus szeretet fűzte őket össze, de a kemény idők tanulsága, hogy egy család csak úgy tarthatja fenn magát, ha a világgal szemben zárt egységet alkot. Meghányták-vetették a dolgot, és odaadták öccsüknek a pénzt. Az ültetvény egyre szélesedett, Gerald mind több földet vett hozzá, s a fehér ház is valósággá lett végre.
A rabszolgák építették. Hosszan elterpeszkedő épület volt a dombtetőn, a zöld legelőt 'lehetett látni innen, mely lefelé szaladt a folyóhoz. Geraldnak nagyon tetszett, mert nem látszott ridegen újnak. A vén tölgyfák, melyek lappangva osonó indiánokat láttak valaha lombjaik alatt, kiterjesztették a ház fölé árnyékos lombjaikat, s vastag törzsükkel őrt álltak mellette. Körülöttük kigyomlálták a bozótot, s a pázsit frisszöld volt és sima. A cédrusfák közül a hosszú sor fehér kunyhó felé lehetett látni, ahol a rabszolgák laktak. Barátságos, biztonságos hely volt. És Gerald, ha visszalovagolt a földekről, s feltűnt előtte a ház a zöld lombok között, olyan dobogó szívvel, olyan büszkén nézte, mintha most látná először.
Ő építette mindezt, ő hozta létre, ő maga!
Minden szomszédjával nagy barátságban élt, eltekintve Maclntoshéktól, akiknek a földje balra volt az övétől és Slatteryéktől, akiknek nyomorult három acre-je az ingovány szélére esett, a folyó és John Wilkes ültetvénye közelében. A Macintosh család skót volt, s ha a kalendárium összes szentjeinek erénye élt volna bennük, Gerald szemében akkor is gyűlöletesek lettek volna. Igaz, hetven év óta éltek már Georgiában, és azelőtt Carolinában laktak már egy emberöltőn át, de az ősük Ulsterből való volt, s Gerald ezt nem tudta elfelejteni. Egyébként zárkózott, gőgös, keményfejű család volt ez, nem barátkoztak senkivel, és carolinai rokonaikkal házasodtak össze. Nemcsak Gerald volt ellenszenvvel irántuk. Az a pletyka, hogy a Macintosh család rokonszenvezik az abolicionistákkal, éppen nem növelte népszerűségüket. Az öreg Macintosh soha nem szabadított fel egyetlen négert sem, sőt vándor rabszolgakereskedőknek adott el néhány négert a sajátjai közül, mégis elhitték róla, hogy az északiakkal tart.
Slatteryékkel egészen más volt a baj. Fehér emberek voltak, de szegények, s így arra a köteles megbecsülésre sem volt joguk, amely a Macintosh családot mindennek ellenére megillette. Az öreg Slattery konokul ült a három acre földjén (John Wilkes meg Gerald O'Hara sokszor megismételt vételajánlata ellenére). Tehetetlen, siránkozó ember volt. Felesége beteges, agyondolgozott, gondozatlan teremtés, egész raj neveletlen, gyengén fejlett kölyök anyja. Évenként szaporodtak, mint a nyulak. Nem volt rabszolgájuk, s a két idősebb fiú a gyapotföldön dolgozott, a kisebbek meg anyjukkal kapálgattak a ház körül. De a gyapot sohasem hozott elegendő termést, és a konyhakertből sohasem telt annyi, hogy jóllakhattak volna. A szomszédok nagyon megszokták már, hogy az öreg Slattery meg-megjelenik az udvarukon, és gyapotmagért siránkozik, vagy egy oldal szalonnáért, hogy „kihúzzák a szűkös időket”.
Egyébként minden lelkierejét arra használta fel, hogy gyűlölje szerencsésebb szomszédjait. Érezte a fehér embernek kijáró udvariasságuk mögött az utálatot és megvetést. De különösen gyűlölte a „gazdagok niggereit”. Az ültetvényes családok házi szolgálatra beosztott négerei többnek tartották magukat a „fehér koldusoknál”, és ezt éreztették is vélük. Emellett, keserűen irigyelte biztonságos, gondtalan életüket.
Ö, fehér ember létére, rongyokban járt és koplalt, ezeket pedig jól ruházták, kövérre etették, öregségükben, betegségükben szeretettel gondozták. A négerek olyan büszkék voltak uraik családjára és nevére, mintha ők is hozzájuk tartoztak volna. Neki nem volt mire büszkének lennie.
Háromszoros pénzt kapott volna Tom Slattery bármikor a farmjáért a szomszéd birtokosoktól. Szívesen áldoztak volna akármennyit, hogy megszabaduljanak tőle. De csak azért is ott maradt, egy-egy bála gyapotot kapartak össze a földről minden évben, s éltek a többiek irgalmából.
A környéken minden más család szerette Geraldot. Mosolyogva fogadták a kis embert nagy, csontos lova hátán, s előre elkészítették kedvenc italát: jó adag bourbon whiskyt öntöttek egy kanálnyi cukorra meg egy gallyacska törött mentára. A szomszédok is megtanulták idővel, amit minden gyermek, néger meg kutya első pillanatban érzett rajta, hogy gyöngéd szív, megértő fül és mindig segíteni kész pénztárca rejtőzik harsány szitkozódása mögött. Ha valahova megérkezett, valahány kutya volt a környéken, mind csaholva csóválta a farkát, és valahány néger gyerek akadt, versenyezve loholt, hogy a lova zabláját tartsa. Vihogás hangzott fel, ha az egyiknek a fülét megcibálta, a másikat meg arcon legyintette. A fehér gyermekek a térdén akartak ülni, míg vérszomjas hangon halált kívánt a hosszú politikai megbeszélések közepette a jenkik fejére, a szomszéd családok kislányai bizalmasan elmondták neki gavallérjaik vallomásait, és tanácsot kértek tőle, a fiúk pedig jól tudták, hogy olyan esetben, ha nem mernek otthon valami adósságot bevallani, hozzá mindig bizalommal fordulhatnak.
− Szép kis história! − kiáltotta ilyenkor felháborodva. − Egy hónapja tartozol már, gazember, annak a nyomorult vérszopónak, és csak most szólsz nekem?
Senki nem haragudott meg a gorombaságaiért. A fiúk is csak szégyenlősen mosolyogtak ilyenkor.
−  Nem akartam zavarni, de… az édesapám …
−  Az édesapád kitűnő ember, és igaza van, ha kurta pórázra fog. Nesze, vidd, és egy szót se halljak többé erről a piszkos históriáról!
Az asszonyok adták be legnehezebben a derekukat. De amikor Mrs. Wilkes, aki Gerald szerint „igazi úrihölgy volt, a hallgatni tudás ritka művészetével”, azt mondta egy este, miután Gerald eltűnt vágtató lován a sövény mögött:
−  Modora nyers ugyan, de igazi úriember − ettől fogva Geraldot befogadták a társaság arisztokratái közé.
Fogalma sem volt róla, hogy majdnem tíz esztendő ett ehhez az eredményhez, mert egyáltalán nem vette észre, hogy a szomszédai eleinte ferde szemmel égetik.
Amikor negyvenhárom éves lett − vaskos, zömök, piros arcú úriember volt akkoriban, mintha most vágták volna ki valami angol vadászlapból −, érezni kezdte, hogy nem elég az ültetvény, nem elég a szomszédok barátsága. Asszony is kell a házhoz.
A ház asszonyi kéz után kiáltott. A kövér néger szakács sohasem tálalt pontos időre, a szobalány, akit a gyapotföldekről hozatott be, ott hagyta a bútorokon a port, a szekrényekben sohasem akadt elég tiszta fehérnemű. Valahányszor vendég jött, mindig felfordulás volt lázban, és rettentő kavarodás támadt. Pork értett talán a dolgokhoz, s ő volt a felügyelő a házban, de Gerald jólelkű hanyagsága mellett ellustult. Rendben tartotta Gerald szobáját és ruháit, s kifogástalanul szolgált fel az asztalnál, egyébként azonban nem törődött semmivel. Ha Gerald azzal fenyegetőzött, hogy eladja semmirevaló rabszolgáit a déli ültetvényekre, és hogy véresre korbácsoltatja őket, csak röhögtek. Annyira mentek már, hogy egy napon Gerald lovát is gondozatlanul hagyták egész napi vadászat után. Gerald éles kék szemével jól látta, milyen nagyszerűen kormányozzák szomszédjai házát a suhogó selyemszoknyás feleség-úrasszonyok. Fogalma sem volt róla, mennyi munkával jár az életük, csak az eredményt látta, s az eredmény nagyon tetszett neki.
Egyszer, mikor Gerald a városba készült, és nyakbodros ingét olyan ügyetlenül vasalták ki, hogy még ő sem akarta felvenni, Pork nyíltan megmondta:
−  Hát, Gerald úr, ide feleség kell, mégpedig olyan feleség, aki mellett sok néger van a házban.
Gerald lehordta szemtelen inasát, de érezte, hogy igaza van. Feleség kell ide, és gyerekek, mégpedig hamarosan, mert elkésik. Akárkit azonban nem akart elvenni, mint az özvegyen maradt Calvert, aki siettében anyátlanul maradt gyermekei jenki nevelőnőjét tette asszonnyá a házában. Olyanféle asszonyt kívánt, mint Mrs. Wilkes, aki igazi úrihölgy, s amellett rendet tud tartani otthon.
Két nehézség merült fel. Az egyik, hogy aránylag kevés volt a férjhez menő lány a környéken. A másik, hogy bár szerették Geraldot, nem akarták olyan emberhez adni a leányukat, akinek a nagyapjáról senki sem tudott semmit. Gerald tudta ezt jól, s nem akarta, hogy a társaságban arról beszélgessenek, hogy ez vagy az az úr, sajnálattal bár, de elutasította őt mint lánykérőt. Nem mintha kevesebbre tartotta volna magát náluk. A világon semmi nem kényszeríthette volna alacsonyabb-rendűségi érzésre. Egyszerűen elfogadta a szokást, hogy ezek a családok csak maguk között szeretnek házasodni.
−  Csomagolj, Savannahba megyünk! − mondta egy nap az inasának. − De nehogy olyan csúnyán merj káromkodni, mint a múltkor, mert azonnal eladlak!
Arra gondolt, hogy James vagy Andrew tudnak majd valakit ajánlani. De az ő ismerőseik között nem volt alkalmas fiatal lány. Barátaik lányai férjhez mentek már, s most apró gyermekeiket nevelgették.
−  Nem vagy gazdag, és nincs tekintélyes családod − mondta James.
−  Van elég pénzem, hogy kellő tekintélyt szerezzek a családomnak. Éppen ezért nem veszek el akárkit.
−  Nagyon nagyravágyó vagy − állapította meg Andrew.
De azért a két bátyja megtette, ami tőle telt. Egy hónapon keresztül vitték öccsüket bálról bálra.
−  Egyetlen lányt láttam, akin megakadt a szemem − mondta végre Gerald −, aki még a világon sem volt, mikor én ide jöttem.
−  Ki az?
−  Ellen Robillard kisasszony − felelte Gerald nagyon óvatosan, tettetett közömbösséggel, mert nemcsak a szeme akadt meg a lányon, de a szívének is volt köze hozzá. A lány tizenöt éves korában a felnőtt hölgyet játszotta, és elbűvölte Geraldot. És hogy valami különös, szinte kétségbeesett menekülési vágyat látott a szemében, az a szívébe nyilallt, s annyi gyöngédséggel volt iránta, mint még soha életében senki iránt.
James nyugodtan, megfontoltan beszélt vele.
−  Édes öcsém, nincs egész Savannah-ban leány, aki ilyen elérhetetlen lenne számodra. Atyja a Robillard családból való, ezek mind gőgösek, mint maga Lucifer. Az anyja pedig, Isten nyugtassa, nagyúri hölgy volt.
−  Bánom is én! − kiáltotta Gerald. − Az anyja meghalt, az apja meg szeret engem.
−  Mint jó barátot igen, de mint vőt, kétlem.
−  A lány úgysem menne hozzád − vette át a szót Andrew. − Azzal a könnyelmű unokabátyjával, Philippe-pel volt nagyon jóban vagy egy év óta, pedig tudom, hogy a családja reggeltől estig egyre erőltette, hogy adja ki az útját.
−  A fiú egy hónapja Louisianába ment − szólt közbe Gerald.
−  Honnan tudod?
−  Tudom − vonta meg a vállát Gerald. Nem akarta elárulni, hogy Pork szerezte ezt a megbecsülhetetlen értékű hírt. − Nem hiszem, hogy annyira szerette, volna, hogy ne tudná elfelejteni. Tizenöt éves az egész kislány. Mit tud az a szerelemről?
−  Hát ha már arról van szó, inkább azt a bolond unokaöccsüket választanák, mint téged.
így aztán nem csoda, ha James meg Andrew voltak leginkább meglepődve, mikor híre járt, hogy Robillard leánya hozzámegy a kis ültetvényeshez. Egész Savannah   erről   suttogott   jó   ideig, s   emlegették Philippe Robillardot, aki Louisianába utazott… de biztosat nem tudott senki. Örök titok maradt mindenki számára, hogy a legszebb Robillard lány miért ment hozzá a kurta lábú, nagyhangú emberhez, aki jóformán az álláig sem ért fel. Maga Gerald sem igen értette, hogyan esett. Csoda történt vele. És életében először” érzett alázatot, mikor Ellen nagyon sápadtan odatette könnyű kis kezét a karjára, és nagyon csendes és nyugodt hangon ezt mondta:
−  A felesége akarok lenni, Mr. O'Hara.
Az elképedt Robillard család körülbelül sejtette az igazságot, de biztosat csak Ellen dajkája tudott, aki látta, hogy a gyermek hajnalig szívet tépően sírt, s reggelre érett, nyugodt és kemény akaratú asszonnyá öregedve kelt fel. Mammy titokban kis csomagot hozott a kisasszonyának, melyet idegen kéz címzett neki New Orleansból. A csomagban Ellennek egy miniatűr képe volt, négy levél és egy ottani lelkész levele, aki arról értesíti a hozzátartozókat, hogy Philippe valami kocsmai verekedés alkalmával meghalt.
− Elüldözték. Elüldözte a papa meg a testvéreim. Gyűlölöm őket. Egyiket sem akarom többé látni. El akarok menni innen. Valahová, olyan helyre, hogy soha ne kerüljenek többé a szemem elé, s a várostól is messze legyek, és mindenkitől, aki rá emlékeztet… rá …
Mikor végére járt az éjszaka, Mammy, aki maga is ott sírt a kisasszonya fekete fürtös feje mellett, ijedten tiltakozott:
−  Ezt nem lehet, mezecském, ezt nem lehet…
−  De igen, megteszem. O'Hara jó ember. Vagy hozzámegyek feleségül, vagy apáca leszek.
Ez a fenyegetés vette le végül lábáról-a rémült és elkeseredett Robillard urat. A felesége és a lányai katolikusok voltak, de ő maga makacs presbiteriánus, és inkább beleegyezett, hogy a lánya Gerald O'Hara felesége legyen, mint abba, hogy apácának menjen. Utóvégre más komoly okot, mint hogy nem voltak előkelő ősei, nem lehetett felhozni ellene.
Ellen tehát hátat fordított Savannah-nak azzal az elhatározással, hogy soha nem fogja látni többé. Vele utazott  huszonnyolc   esztendővel  idősebb   férje,  hűséges dajkája és húsz házi szolgálatra betanított néger.

A következő évben megszületett első gyermekük. Gerald anyja után Katie Scarlettnek keresztelték. Gerald csalódást érzett, mert fiút szeretett volna, de azért annyira örült a kis, fekete hajú leánykának, hogy külön rumadagot osztott szét valamennyi rabszolgájának, és ő maga is a sárga földig leitta magát.
Hogy Ellen megbánta-e valaha, hogy hozzáment, azt soha nem tudta meg senki, Gerald különösen nem. ö végtelenül büszke volt a feleségére. A gyermeklány lelkében erős elhatározás élt. Abban a pillanatban, amikor elment Savannah-ból, ott hagyta minden emlékét, és Észak-Georgiát vallotta otthonául.
Apja házában szép, ragyogó, kényelmes otthont hagyott el örökre. A francia gyarmati stílusban épült, magas 'talapzaton álló, rózsaszín stukkós házhoz kanyargó lépcsők vezettek fel, csipkekönnyű kovácsoltvas korlátokkal. Előkelő félhomály és gazdag pompa fogta itt körül.
Most mögötte maradt nemcsak az apai ház, de az egész civilizáció és minden kényelem és védettség. Az új élet olyan igénytelen volt, mintha egy idegen világrészbe került volna.
Itt, Észak-Georgiában kemény munka árán kemény ; emberek birtokolták a rögös földet. A Blue Ridge Mountains lábainál, a széles fennsíkon hullámos, vörös színű dombokat látott mindenfelé. Itt-ott fölütötte fejét a mélyen lenn fekvő gránit, ösztövér fenyők álltak sötéten szerteszéjjel. Szeme hozzászokott a part menti városokhoz, a tengeri szigetvilág szelíd szépségeihez, a szürkészöld mohafödte kövekhez és a fehér, homokos tengerparthoz, amelyen itt-ott pálmafák zöldelltek.
Itt meg kellett szenvedni a tél hidegét éppen úgy, mint a nyár forróságát, és szokatlan erély és elevenség volt az emberekben. Jólelkű, udvarias, szíves nép volt, de szenvedélyes, ingerlékeny, hirtelen természetű. A part menti társaságiban angol hidegvérrel illett venni mindent, még a párbajokat és ellenségeskedést is. De ezek a georgiaiak mindjárt kiabáltak. Ott lágy és halk volt az élet, itt fiatal, erőszakos, új.
Savannah-ban olyan egyforma volt mindenkinek a gondolkozásmódja, akivel Ellen találkozott, mintha ugyanabban a kohóban olvasztották volna őket össze. Itt sokféle emberrel találkozott, és más volt mind. Savannahban mindig előre tudta Ellen, mikor mit gondol valaki. Itt meglepetések érték. Az észak-georgiai telepesek a világ minden tájáról jöttek, nemcsak Georgia más részeiből, Carolinából vagy Virginiából, hanem az északi államokból, sőt Európából is. Egyesek, mint Gerald is, új emberek voltak, azért jöttek, hogy gyorsan meggazdagodjanak. Mások, mint Ellen, régi családból származtak ugyan, de otthonuk elviselhetetlenné vált számukra, és a távoli vidéken kerestek boldogulást. A legtöbb ember mégis úgy került ide, hogy nem volt semmi különösebb oka a költözködésre, csak éppen úttörő őseinek vére nem hagyta nyugodni.
Az élet fejlődését a kedvező gazdasági körülmények még csak meggyorsították, igazi fellendülést hozván az egész déli vidékre. Az egész világ gyapotot akart venni. Az új ültetvények pazarul ontották a bálákat. Gazdagság termett a kanyargó barázdákban, és a gazdagsággal· együtt gőg is, a zöld gyapotbokrokra és pihés fehér virágokra épített gőg. Ha őket ilyen gazdaggá tette a gyapot, milyen gazdagok lesznek a gyermekeik!
A holnap biztonsága új örömet adott az életnek. Ezek az emberek olyan odaadással tudták az életüket élvezni, amelyet Ellen sohasem értett meg. Volt elég pénzük és rabszolgájuk ahhoz, hogy jusson elég idejük kártyázni, és szívesen játszottak. Sohasem lehettek annyira elfoglaltak, hogy halászat, vadászat, lófuttatás kedvéért ott ne hagynák a munkát, és bál, kerti összejövetel majdnem minden héten volt valahol.
Ellen sohasem tudott, s talán nem is akart egészen közéjük olvadni, de becsülte őket, s csodálta őszinteségüket, nyíltságukat. Tetszett neki, hogy mindenkit annyira értékeltek, amennyit valóban ért.
Az egész környék körülrajongott kedvence lett. Ügyes és gondos háziasszony volt, jó anya, derék feleség. A Szenvedésből fakadt önzetlenséget, melyet a templomba akart vinni áldozatul, most itt osztotta szét gyermekei, cselédsége és férje között, aki kimentette őt Savannah-ból, az emlékei közül, és soha egyetlen kérdéssel sem gyötörte.
Mikor Scarlett egyéves lett, és sokkal elevenebb és egészségesebb volt, mint amilyennek Mammy véleménye szerint lánygyermek létére lennie illett, megszületett Ellen második gyermeke, Suellen, majd Carreen. Most három kisfiú következett, de sorra mind meghalt, mielőtt járni megtanulhatott volna. Három kisfiú … ott feküdtek, alig száz yardnyira a háztól, a görbe törzsű cédrusok alatt, mindegyiknek egy-egy kőemlék volt a sírján, s mindenik kőemlékre ez volt vésve: „Ifjabb Gerald O'Hara.”
Attól a naptól fogva, hogy Ellen Tarára érkezett, minden megváltozott. Tizenöt éves gyermeklány létére képes volt rá, hogy minden felelősséget egymaga viseljen, Házasságuk előtt azt várták a fiatal lányoktól, hogy kedvesek, gyöngédek, szépek legyenek. Házasság után egyszerre azt követelték tőlük, hogy hiba nélkül vezessék a száznál több főnyi cselédséget, fehéret, feketét egyaránt. Nevelésükben erre gondot kellett fordítani, és Ellen felhasználta, amit tanult. És ott volt mellette Mammy, aki ugyancsak értett hozzá, hogy a leglustább négert is munkára serkentse. Hamarosan rend és csend lett Tarán.
A házat minden előzetes terv nélkül építették, és szükség szerint toldottak hozzá itt-ott szobákat. De Ellen úgy tudta irányítani ezt is, hogy valami bájos harmónia pótolta az építészeti elrendezést. A cédrusfasor, amely-nélkül georgiai ültetvényt el sem lehetett képzelni, egyre magasabb és sűrűbb lett. Sötét foltja még üdébbé tette a többi fa zöldjét. Futórózsa hajolt ki a veranda korlátján, s ragyogó piros virága szép volt a fehér fal mellett. Az ajtónál rózsaszín virágos bokrok álldogáltak, és fehér virágú magnóliák takarták a ház szögleteit. Tavasszal és nyáron smaragdzöld pázsit fedte az udvar földjét, ami egyre odacsábította a gazdasági udvar felől a libákat, pulykákat meg egyéb apró jószágot. Állandóan egy kis fekete kölyök őrködött a ház előtt. Rongyos törülközővel a kezében ült a lépcsőri, s hessegette a betolakodókat.
Ellen ezzel kezdte a rabszolgafiúk nevelését. Ha aztán betöltötték tizedik évüket, átkerültek az öreg Daiddyhez, a vargaműhelybe, Amoshoz, aki kárpitos és kerékgyártó volt, Phillipe-hez, a teheneshez, vagy Cuffee-hez, aki az öszvéreket őrizte. Ha egyik (mesterségben sem jeleskedtek, akkor kimeritek a gyapotföldre, s az előkelőbb négerek felfogása szerint eljátszották minden jogukat ahhoz, hogy valaha rangot szerezhessenek.
Ellen élete nem volt könnyű, és boldog sem volt. ö úgy gondolta, a boldogtalanság asszonysors. Férfiak világában kellett élnie, s számolt a körülményekkel. A férfié volt minden, az asszony csak kezelte a vagyont. A férfit dicsérték, ha minden jól ment, s az asszony is neki hódolt. A férfi ordított, mint a sakál, ha szálka ment az ujjába, az asszony összeharapta a száját gyermekszüléskor, hogy fel ne ébressze az urát. A férfiak durva beszédűek voltak, és gyakran lerészegedtek. Az asszonyok úgy tettek, mintha nem hallanák, amit mondanak, és szemrehányás nélkül lefektették a részegeket az ágyba. A férfiak nyersek voltak, az asszonyok gyengédek, megbocsátók, jók.
Gyermekkorában, úrhölgynek nevelték Ellent, tudta, hogyan kell méltóságteljesen viselkednie. Azon igyekezett, hogy három lánya is úrhölgy legyen. Fiatalabb gyermekeinél könnyű volt eredményt elérnie, mert Suellen úgy vágyott tetszeni, hogy szívesen tanult meg anyjától mindent, Carreen pedig félénk, könnyen kezelhető gyermek volt. Scarlett azonban Gerald igazi leánya, elviselhetetlenül nehéznek találta az úriasszonysághoz vezető utat.
Mammy nagy felháborodására nem szelíd húgocskái vagy a jól nevelt Wilkes lánykák voltak legkedvesebb játszópajtásai, hanem az ültetvénybeli néger kölykök meg a szomszéd fiúk. Úgy mászott a fára s dobálózott kővel, mint azok. Mammyt ez nagyon bántotta. Ellen nagyobb türelemmel és több megértéssel nézte a dolgot. Tudta, hogy a gyermekkori játszópajtásokból később gavallérok lesznek, és tudta azt is, hogy a lány első kötelessége, hogy mielőbb férjhez menjen. Azzal vigasztalta magát, hogy Scarlett életerős, vidám természetű gyermek, s van még idő, hogy megtanulja a női hódítás módjait.
Az idők jártával Ellen és Mammy egész figyelmüket erre összpontosították, ós Scarlett meglepően ügyes tanítványnak bizonyult. Egyebet nem is igen tanult. Egész sor nevelőnő követte egymást az ültetvényen, s később két esztendőre a fayetteville-i leányintézetbe is beadták. Tudománya nem volt túlságosan nagy. Annyi azonban bizonyos, hogy a legjobb táncosnő lett messze földön. Tudta, hogyan kell mosolyogni, hogy arcgödröcskéi minél jobban érvényesüljenek, tudta, hogyan kell lépkednie, hogy krinolinja elbűvölően ringjon csípője körül, tudta, hogyan kell ártatlanul felnéznie a férfi szemébe, s aztán lesütni a pilláit, mintha megremegtették volna a gyengéd érzelmek. Főképpen pedig ahhoz értett, hogyan rejtse el a gyanútlan férfiak elől édes és kisgyermekesen ártatlan arcocskája mögé éles eszét.
Ellen gyöngéd és halk figyelmeztetésekkel, Mammy folytonos zsörtölődéssel verték a fejébe, hogyan lesz igazán kívánatos a férfiak előtt.
−  Szelídebbnek kell lenned, édes kislányom, csöndesebbnek − intette Ellen. − Nem szabad közbeszólni, ha az urak beszélnek, még ha azt hiszed is, hogy sokkal jobban értesz valamihez, mint ők. Az urak nem szeretik a felvilágosult szellemű lányokat.
−  Az olyan kisasszonyok, akik összeráncolják a homlokukat, magasra emelik az orrukat, és azt mondják: ”akarom” és „kell”, nem kapnak férjet − jósolta Mammy sötéten. − A fiatal úrikisasszonyok szépen lesütik a szemüket, és azt mondják: „igenis, kérem szépen” és „ha lehet, akkor szeretném”.
Közösen tanították mindenre, amit a társaságbeli hölgynek tudni kell. Scarlett meg is tanulta a külső formákat, de csakis azt. A belső, lelki előkelőséget, melyből mindennek fakadnia kell, sohasem érezte át, és nem is látta szükségesnek. Megelégedett a külsőségekkel. Hiszen ez volt a fontos az emberek előtt, ez tette népszerűvé. Mi kell még? Gerald szeretett kérkedni, hogy nincs olyan szép kislány öt állam földjén, mint az övé, és senkinek nincs annyi gavallérja. Ebben volt valami igáz, mert máris megkérte a kezét majdnem valamennyi szomszéd fiatalember, sőt jöttek kérők Atlantából és Savannah-ból is.
Tizenhat éves korában, hála Ellen és Mammy fáradozásainak, szelíd, bájos, naiv és édes kislánynak látszott, tulajdonképpen azonban önfejű volt, hiú és konok, örökölte ír atyja lobbanékony és szenvedélyes természetét, és csak vékony külső mázként volt rajta valami kevés anyja önzetlenségéből és szelídségéből. Ellen soha nem sejtette ezt, mert Scarlett igyekezett mindig legjobb oldaláról mutatkozni anyja előtt, eltitkolta csínyjeit, elfojtotta élénk természetét, mert különben anyja könnyekig meg tudta szégyenítem egyetlen szemrehányó tekintetével.
Mammy azonban nagyon jól tudta, hányadán áll a dolog, és állandó készenlétiben volt, hol talál valami rést a sima felületen, amelyet be kellene tömni. Az ő szeme élesebb volt, mint Ellené, és Scarlett sohasem tudta hosszabb ideig az orránál fogva vezetni.
Nem mintha Scarlett életkedve bántotta volna őket. Erre a déli asszonyok büszkék voltak. De Gerald csökönyös, heves természetét szerették volna elfojtani benne. Néha attól féltek, hogy Scarlett nem fogja tudni eltitkolni a hibáit, mielőtt sikerülne jó házasságot kötnie. De Scarlett férjhez akart menni − mégpedig Ashley-hez −, és szívesen játszotta az ártatlan, befolyásolható, kezes fiatal lánykát, ha a. férfiaknak ilyen az ízlése. Hogy miért tetszik ez nekik − gondolta −, ördög tudja. Ő csak azt érezte, hogy ezzel célhoz lehet érni. Sohasem érdekelte semminek sem az oka, mert sohasem törődött semmiféle lelki megnyilvánulással, a sajátjával sem. Tisztán állt előtte, hogy ha ő ezt és ezt teszi, arra a férfiak így és így felelnek. Ez egyszerű számvetés. És a számtan volt az egyetlen tantárgy, amelyet Scarlett könnyűnek talált az iskolában.
Az asszonyok lelki életéről persze még kevesebbet tudott, mint a férfiakéról, mert az asszonyok kevésbé érdekelték. Soha nem volt barátnője, és nem is hiányzott neki. Minden nőt, beleértve a két húgát is, természetes ellenségnek tartott, aki el akarja ragadni előle az örök zsákmányt: a férfit.
Minden nőt − kivéve az anyját.
Ellen O'Hara más volt. Scarlett szentnek tartotta az anyját. Fölötte érezte az emberiségnek. Ellen a tökéletes biztonság volt, amelyet csak a mennyország vagy az anya adhat. Tudta, hogy anyja .a megtestesülése az igazságnak, a jóságnak, a gyöngédségnek, a bölcsességnek. Az úrihölgy tökéletes példaképe.
Nagyon, nagyon szeretett volna hasonló lenni az édesanyjához. A baj csak az volt, hogy látva látta: ha az ember önzetlen, igazságos és gyöngéd, akkor le kell mondania az élet legtöbb öröméről, és nem lehet az embernek annyi udvarlója … Pedig az élet úgyis rövid, és minden örömért olyan kár.
Majd egyszer, ha Ashley elvette feleségül, és öreg lesz, majd egyszer, ha lesz ideje rá, olyan lesz, mint az anyja … De addig …
4
Este a vacsoránál Scarlett kötelességtudóan helyettesítette a háziasszonyt, de közben az agyában egyre ott kavargott Ashley és Melanie házasságának szörnyű híre. Kétségbeesetten várta, hogy az anyja hazajöjjön a Slattery-kunyhóból. Nélküle olyan elhagyatottnak, elveszettnek érezte magát. Mi joguk van ezeknek a nyomorúságos Slattery éknek, hogy elvegyék tőle az anyját, mikor neki van rá legnagyobb szüksége?
Mialatt ettek, Gerald állandóan dörgő hangon szónokolt a jenkik ellen. Scarlett néha úgy érezte, nem bírja tovább. O'Hara tökéletesen elfeledte már, mit beszélt a lányával az előbb, és belemelegedett a Sumter-erődből érkezett legújabb hírek méltatásába. Egyes dolgokat azzal hangsúlyozott, hogy öklével verte az asztalt, és hadonászott a két kurta karjával. Máskor is Gerald beszélt az étkezések alatt, s Scarlett úgy megszokta már, hogy szinte nem is hallotta, mert elfoglalták a saját gondolatai. De ma este nem bírta nem hallani, mert zavarta őt a fülelésben, hogy anyja kocsijának érkezését meghallja.
Természetesen esze ágában sem volt, hogy elmondja az anyjának, mi történt, és mi nyomja a szívét. Ellent megszégyenítette és bántotta volna a gondolat, hogy lányának más vőlegénye tetszik. De élete első fájdalmában anyja közelségének vigasztaló melegségére vágyott. Ha Ellen mellette volt, biztonságban érezte magát. Meg volt győződve róla, hogy semmi rossz nem lehet a világon, amit ő nem tudna jóvátenni már puszta jelenlétével is.
Hirtelen felállt. Nyikorgó kerekek közeledtek odakint … de aztán elhalt a zaj megint, mert a kocsi megkerülte a házat. Scarlett visszahanyatlott. Tudta, hogy nem lehet az anyja, mert ő a főlépcsőnél szállt volna ki. Izgatott néger zsivaj hangzott a ház mögül, és éles kacagás. Scarlett kinézett az ablakon. Pork lángoló fenyőfáklyát tartott magasra, s a sötétségben elmosódott alakok szálltak le valami szekérről. A sötét éjszakai levegőben hol újra felcsapott, hol elcsendesedett a lárma. Boldog, gondtalan, kacagó szavak, torokhangú nevetés, csengő kiáltások. Aztán siető lábak csoszogása a hátsó feljárat felől… egyre közeledtek a léptek, s itt álltak meg az előcsarnokban, az ebédlőn kívül. Halk suttogás hangzott, majd mély csend lett, és Pork lépett be. Szokott méltóságteljes magatartása helyett most izgatottan forgott a szeme, és világított a két fogsora.
−  Gerald úr − jelentette, de közben nehezen lélegzett, és fényes arcán csak úgy izzott egy vőlegény büszke boldogsága −, az új asszony, akit ma tetszett venni, megérkezett.
−  Új asszony? − kérdezte Gerald, mintha nem értené a dolgot. − Én nem vettem semmiféle új asszonyt.
−  Dehogynem, Gerald úr, dehogynem! − vigyorgott Pork, és dörzsölgette a kezét nagy izgalmában. − Itt az új asszony, és beszélni szeretne az úrral, igenis, kérem.
−  Jól van hát, hozd be a feleséged − intett Gerald.
Belépett az asszony, s mögötte, majdnem bebújva széles kalikószoknyája ráncai közé, tizenkét éves lánya is beoldalgott, zavarában meg-megbotolva az anyja lábában.
Dilcey magas, egyenes tartású asszony volt. Nem lehetett tudni, harmincéves-e vagy hatvan, olyan mozdulatlan volt szoborszerű, bronz színű arca. Az indián vér elnyomta rajta a néger vonásokat. Vöröses színű bőre, keskeny, magas homloka, előreugró arccsontjai s horgas orra, mely alatt széles néger száj húzódott meg, a két faj keveredését mutatták. Nagyon öntudatos volt, és még méltóságteljesebb, mint Mammy, mert Mammy csak tanulta az úri fellépést, de neki a vérében volt. Tisztább kiejtéssel és választékosabban beszélt, mint a négerek.
− Jó estét kívánok, szép ifjú kisasszonykáim, Gerald úr, jó estét! Elnézését kérem, amiért zavarom, de szerettem volna azonnal megköszönni, hogy meg tetszett vásárolni nemcsak engem, de a leányomat is. Mindent meg fogok tenni, hogy megháláljam a jóságát.
−  Hm … krhhlmm − felelte, a torkát köszörülve Gerald, mint valami tetten ért bűnös, és zavartan pislogott.
Dilcey Scarlett felé fordult, s apró ráncok futottak össze a szeme sarkában, mintha mosolygott volna merev arca.
−− Scarlett kisasszony, Pork megmondta ám nekem, hogy a kisasszony kérte a papát, hogy vegyen meg. És hálából most odaadom az én Prissymet, hogy legyen a kisasszony szobalánya.
Maga mögé nyúlt, és előráncigálta a kislányt. Barna, sovány kis teremtés volt, vézna lábú, mint valami madárfiók, ezernyi kacskaringós, apró hajfonat meredezett minden irányban a fejéről, fonállal erősen körültekerve. Éles, okos szemével mindent meglátott, s a butaság csak neveléssel ráerőszakolt látszat volt.
−  Köszönöm szépen, Dilcey − mondta jól nevelten Scarlett −, de attól félek, ebbe Mammynak is lesz beleszólása. Mióta megszülettem, ő volt mellettem mindig.
−  Mammy már öreg − mondta Dilcey olyan nyugalommal, hogy Mammy, ha hallotta volna, megpukkad dühében. − Mammy nagyon jó asszony, de minden fiatal hölgynek fiatal szobalány kell,, és az én Prissym már egy év óta szobalánya volt India kisasszonynak. Olyan jól tud varrni és fésülni, mint akármelyik felnőtt komorna.
Anyja unszolására Prissy hirtelen ijedt bókot vágott ki, és rávigyorgott Scarlettre. Vissza kellett nevetni rá, olyan furcsa volt az arca.
−  Köszönöm még egyszer, Dilcey. Majd beszélünk róla, ha édesanyám hazajön.
−  Én köszönöm, kisasszonykám. Nyugodalmas jó éjszakát kívánok.
Dilcey kivonult a szobáiból, a szoknyáiba fogózó Prissyvel. Pork utánuk táncolt.
Leszedték az asztalt. Gerald új rákezdte szónoklatát, de már neki magának sem sok öröme telt benne, a hallgatóságnak pedig egyáltalán semmi. Mennydörgő jóslataira és költői hévvel megfogalmazott kérdéseire, hogy vajon meddig tűrheti még a Dél a jenkik sértéseit, csak unott, bágyadt „igen, papa” vagy „nem, papa” volt a válasz. Garreen a lámpa alatt kuporgott, s belemerült egy iregénybe, mely arról szólt, hogy a hősnő vőlegénye halála után felveszi a fátyolt. Édesen fájdalmas könnyek szivárogtak a szeméből, amint zárdai fejkötőben elképzelte önmagát. Suellen szorgalmasan hímzett, s közben azon járt az esze, nem tudná-e elhódítani a holnapi kerti mulatságon Stuart Tarletont a testvérétől. Scarlett viszont csak Ashleyre, mindig csak Ashleyre gondolt.
Hogyan képes a papa a Sumter-erődről meg a jenkikről beszélni, mikor tudhatja, hogy neki a szíve szakad meg? Mint a nagyon fiatalok általában, ő is csodálkozott, hogyan tudnak az emberek önző módon másra is. gondolni, mint az ő fájdalmára, és hogyan foroghat tovább a világ.
Olyan volt a lelke, mintha forgószél száguldott volna rajta végig. Különösnek tetszett, hogy az ebédlő most is olyan, mint máskor, békés és csendes. A nehéz mahagóniasztal nyugodtan áll a közepén, a fiókos szekrények, a nehéz ezüsttárgyak, a tarka szőnyegek, minden a helyén van, mintha semmi sem történt volna. Barátságos, kényelmes szoba volt az ebédlő, és Scarlett nagyon szerette, különösen így, vacsora után. De most gyűlölte, és ha nem félt volna attól, hogy az apja utána kiabál és visszahívja, kiszökött volna, hogy bebújjon Ellen sötét kis irodájába, és kisírja magát a sarokban az ócska pamlagon.
Ezt a kis irodát szerette Scarlett legjobban az egész házban. Itt ült minden reggel Ellen, a magas íróállvány előtt, itt hallgatta meg Jonas Wilkersonnak, a felügyelőnek a jelentését. Sokszor itt lustálkodott az egész család, míg Ellen tolla a számlakönyvben percegett. Gerald az ócska hintaszékben nyújtózkodott, a lányok a régi díványpárnákon kuporogtak, melyeket szégyelltek volna már a vendégszobákba berakni. Itt szeretett volna most lenni Scarlett, de egyedül az anyjával, hogy ölébe hajthassa a fejét, és békésen sírhasson. Sohasem jön már haza?
Odakint nehéz kocsikerekek vágódtak csikorogva a kavics közé. Ellen halk, lágy hangja szűrődött be, amint aludni küldte a kocsist. Mindenki feltekintett. . . Már be is lépett az asszony. Szoknyája ringott. Arca fáradt volt és szomorú. Magával hozta a citrom− és verbénaillatot, amely mindig finoman, alig érezhetően áradt a ruháiból, s amely Scarlett számára mindig az anyját jelentette, mint a mentás whisky szaga az apját. Mammy jött utána hűségesen, kövér karja alatt a fekete bőrtáskával. Alsó ajkát most is előrenyújtotta, s homlokáról nem tűntek el a ráncok. Sötéten morgott valamit − magában, halkan, hogy ne értsék, csak éppen hogy felfogják, mennyire elégedetlen valamivel.
−  Sajnálom, hogy elkéstem − mondta mentegetőzve Ellen, s lecsúsztatta nagykendőjét a válláról, aztán odaadta Scarlettnek, s megsimogatta lánya arcát. Gerald arca úgy felragyogott láttára, mintha varázslat érte volna.
−  Megkereszteltétek a kis férget? − kérdezte harsány hangján.
−  Igen, de mindjárt meg is halt szegényke − felelte az asszony. − Attól féltem, Emmy sem marad életben, de azt hiszem, őt meg lehet menteni.
A kislányok kérdőn, kíváncsian fordultak feléje. Gerald bölcs nyugalommal csóválta a fejét.
−  Hát az mindenesetre csak szerencse, hogy a gyerek − meghalt, mikor ilyen apátlanul…
−  Késő van − vágott Ellen olyan lágyan a, férje szavába, hogy ha nem ismerte volna olyan jól az anyját, Scarlett sem vette volna észre a szándékosságot. − Talán itt az ideje, hogy imádkozzunk.
Nagyon érdekes lett volna megtudni, ki volt az apja Emmy gyermekének, de Scarlett nagyon jól tudta, hogy anyjától sohasem fogja meghallani. Scarlettnek erős gyanúja volt Jonas Wilkersonra, mert gyakran látta esténként a Slattery lánnyal sétálni. Jonas legényember volt, és jenki származású, amellett maga az, hogy fizetett szolgálatban állt, örökre elzárta az útját a társaságbeli lányokhoz. Nem érintkezhetett senkivel, csak Slatteryékkel meg a hozzájuk hasonló szedett-vedett népséggel. Minthogy sokkal műveltebb volt Emmynél, természetesen nem akarta feleségül venni, csak sétált vele a holdvilágon.
Scarlett gyorsan, kurtán felsóhajtott, mert nagyon erős volt a kíváncsisága. Anyja, amit nem tartott illőnek, azt nem emlegette, s úgy tett, mintha nem tudna róla semmit.
Ellen már odalépett az asztalához, hogy kivegye rózsafüzérét a faragott kis dobozból, ahol tartani szokta. De Mammy nagyon határozottan közbelépett.
−  Ellen kisasszony! (Még most is így hívta őt.) Először enni kell valamit, addig nem lehet imádkozni.
−  Köszönöm, Mammy, nem vagyok éhes.
−  Magam hozok be egy kis vacsorát − mondta Mammy, és már kacsázott is a konyha felé. − Pork, Pork! − kiabált közben. − Szólj a szakácsnak, szítsa fel a tüzet! Itthon van az asszonyotok!
A deszkapadló recsegett a súlya alatt, s amint távolodott, egyre hangosabban folytatta odakint a magánbeszédet.
−  Hányszor mondtam, de hányszor, hogy nincs annak semmi értelme, jót tenni a fehér szemét néppel. Ők a Jóisten leghálátlanabb, legmegátalkodottabb teremtései.
De ő csak fárad, és kiadja a lelkét olyan emberek miatt, akiket legjobb lenne lelőni. Még csak egy négerjük sincs, aki gondot viseljen rájuk. De én beszélhetek, azért ő mégis …
Elhalt lassan a hangja, amint eltávolodott a konyhába vezető hosszú folyosón. Mammynak megvolt a maga módszere, hogy tudtára adja illetékes köröknek a véleményét. Nagyon jól tudta, hogy a fehérek méltóságukon alulinak tartják, hogy ügyet vessenek holmi nigger asszony motyogására, ha magában beszél. Tudta, hogy helyzetük és méltóságuk megóvása érdekében még akkor  sem felelhetnének neki egy szót sem, ha a szomszéd szobában kiabálna. Nagyon jó politika volt. Így senki sem szidhatta le, viszont mindenki tudhatta, hogy mit gondol.
Pork tálat, ezüst evőeszközt, asztalkendőt hozott. Jack, egy tízéves kis fekete fickó, sietve jött utána, fél kézzel  fehér kabátkáját gombolgatva, másik kezében a légycsapóval. A légycsapó nyelvekre vágott újságpapír volt, hosszú nádszál végére kötve. Volt Ellennek gyönyörű pávatoll-légycsapója, de azt csak ünnepélyes alkalmakkor használták, akkor is nagy küzdelmek árán, mert Mammy, Pork meg a szakács egyformán azt állították, hogy a pávatoll szerencsétlenséget jelent.
Ellen leült − a széket Gerald tolta alája −, és egyszerre négyen kezdték ostromolni:
−  Mama, az új báli ruhámról leszakadt a csipke, pedig holnap este a tánchoz azt szeretném felvenni. Meg tetszik varrni nekem?
−  Mama, Scarlett új ruhája sokkal szebb, mint az enyém, és nekem rosszul áll a rózsaszín. Miért ne vehetné fel azt ő, és én venném fel az ő zöld ruháját? Neki a rózsaszín is illik az arcához…
− Mama, ott maradhatok Wilkeséknél holnap a táncra is? Már tizenhárom éves vagyok…
− Mrs. O'Hara, képzelje, mi történt? Csitt, lányok, ne csiripeljetek, mert szót találok ütni köztetek! Cade Calvert Atlantában volt, és azt mondja… Lesztek már csendben? Az ember nem hallja a saját hangját! Azt mondja, hogy mindenki nagyon izgatott, s egyébről sem beszélnek, mint a háborúról, gyakorlatozásról, csapatösszevonásokról. Azt is mondja, hogy… a charlestoni hírek szerint nem tűrünk el több sértést a jenkiktől.
Ellen fáradt szája szelíd mosolyra nyílt. Előbb a férjének felelt, mint jó feleséghez illik:
−  Ha a charlestoni jó uraknak ez a véleménye, akkor bizonyára mindnyájan teljes lélekkel csatlakozunk hozzájuk − mondta, mert mélységesen élt benne a meggyőződés, hogy Savannah kivételével, a legkülönb családok, akik a közösséget vezetni hivatottak, Charlestonban találhatók.
−  Nem, Carreen, kicsikém. Majd jövőre táncolhatsz te is. Akkor majd kapsz szép báli ruhát, nagylány leszel, és sok jó mulatságban lesz részed, kis virágom. Ne duzzogj, szívecském. Elmehetsz a kerti mulatságra, s ott leszel a vacsorán is, de amíg be nem töltöd a tizennegyedik éved, addig nincs tánc.
−  Add ide a ruhád, Scarlett. Ima után megvarrom.
−  Suellen, nem szeretem az ilyen beszédet, drágám. A rózsaszín ruhád nagyon csinos, és illik az arcodhoz, mint Scarlettnek is az övé. De felveheted hozzá holnap a gránátnyakláncomat.
Suellen az anyja háta mögül diadalmasan fintorította az orrát Scarlett felé, aki a maga számára akarta elkérni a nyakláncot. Viszonzásul Scarlett a nyelvét öltötte rá. Ki nem állhatta Suellent a nyafogása és önzése miatt, és ha Ellen féken nem tartja, gyakran megcibálta volna a fülét.
−  Most pedig, Mr. O'Hara, meséljen nekem még valamit arról, mi hír van, mit mesélt még Calvert Charlestonról.
Scarlett nagyon jól tudta, hogy anyját egyáltalán nem érdekli a háború ügye meg a politika. Afféle férfimulatságnak tartotta, amibe intelligens úrihölgy bele se szóljon. De Geraldnak olyan jólesett, hogy beszélhet róla, és Ellen mindig igyekezett örömet okozni az urának.
Mialatt Gerald újra hozzákezdett a háborús hírekhez, Mammy behozta a vacsorát. Aranyszín kétszersültet, sült csirkemellet és szép, sárga, frissen sütött, gőzölgő yamgyökeret, melyből csak úgy csurgott az olvasztott vaj. Nagyot csípett az álmos kis Jack karján, aki ijedten kapott észbe, s lassan újból mozgatta az újságpapírnyelveket Ellen feje fölött. Mammy nem mozdult az .asztal mellől. Figyelt minden egyes falatot, amit Ellen a szájába tett. Az asszony engedelmesen evett, de Scarlett látta, hogy fáradt, és jóformán azt sem tudja, mit eszik. Csak Mammy erélyes tekintete kényszerítette.
Mire a tányér üres lett, Gerald még csak felénél tartott a tolvaj jenkikről szóló történetnek, akik fel akarják szabadítani a négereket, de eszük ágában sincs egy centet is felkínálni szabadságukért. De Ellen felállt.
−  Imádkoznunk kell? − kérdezte kissé csalódottan  Gerald.
− Igen … persze … olyan késő van már? Csakugyan, tíz óra! − A falióra köhögő, ijedt kis zengésekkel jelezte az időt.
−  Carreennek már rég aludni kellene. Kérem a lámpát, Pork. Mammy, hozd az olvasómat és az imakönyvemet.
Mammy suttogó sürgetésére Jack gyorsan a sarokba állította a légycsapót, és leszedte az asztalt. Pork lábujjhegyre állt, megfogta a láncos függőlámpát, és lehúzta, úgyhogy az asztal lapja sárga fényben fürdött, s a mennyezet sötét lett odafenn. Ellen elrendezte szoknyája fodrait, és térdre ereszkedett. Nyitott imakönyvét maga elé tette az asztalra, s összekulcsolta fölötte kezét. Gerald melléje térdelt. Scarlett és Suellen, szokás szerint, az asztal két oldalán maradtak, bő alsószoknyáikat jól a térdük alá gyűrve, hogy ne legyen olyan kemény a padló. Carreen, aki a korához képest kicsi volt, egy szék elé térdepelt, s rákönyökölt. Szeretett így imádkozni, mert ha el is aludt közben − ami gyakran megtörtént −, senki sem vehette észre.
A rabszolgák is ott csoszogtak és szuszogtak a szomszédos szobában, hogy a küszöbnél letérdeljenek. Mammy nagy nyögések közepette ereszkedett le. Pork olyan egyenesen térdepelt, mint valami acélrúd. Rosa meg Teena kecsesen, mint egy-egy virág, hajtották meg fejüket, szétterülő tarka kalikóruhájuk fodrai közepette.
A szakács sovány volt, fehér kendővel volt bekötve   a férje, és sárga volt az arca. Jack, aki már alig látott az álmosságtól, olyan messze húzódott Mammy keze ügyétől, amilyen messze csak lehetett. A négerek sötét szeme várakozva fénylett. Az esti ima, a fehérekkel közösen, egyik fő öröme volt a napnak. A litánia ragyogó, régi nyelve, keleti képeivel nem volt egészen érthető a számukra, de valami csodálatosan édes, elégedett érzésük támadt, míg fejüket s egész testüket meg-meghajtva, énekelve mondták a választ:
−  Uram, irgalmazz nekünk… Krisztus, kegyelmezz nekünk…
Ellen behunyta a szemét, és imádkozni kezdett. Hangja emelkedett és lehalkult, lágyan, simogatóan. A sárga fényben minden fej mélyre hajolt, amint az asszony megköszönte az Istennek, hogy ezen a napon is egészséget és boldogságot adott a családnak és a háznépnek. Mikor befejezte a házbeliekért mondott imát, következett az ima atyja, anyja, két nővére, három meghalt fiacskája és a tisztítótűzben szenvedő szegény lelkekért. Majd hosszú, finom ujjai közé vette a rózsafüzért. Mint a lágy szél suttogása jött visszhang módjára a folyosóról, a néger torkokból s a férje meg leányai ajkáról a felelet:
−  Asszonyunk, Szűz Mária, Istennek szent anyja, imádkozzál érettünk, bűnösökért, most és halálunk óráján! Ámen.
Akármennyire fájt a szíve, akármennyire égette a visszafojtott sírás, mélységes békesség és csend költözött Scarlett szívébe, mint ilyenkor mindig. Elszállt a csalódás keserűségé. Elszállt a holnaptól való rettegés. Remény éledt benne. Ha nagyon vizsgálta volna önmagát, talán megérzi, hogy nem a vallás vigasza tette ezt, mert nála a vallás sem hatolt elég mélyre a lelkében. De anyja szép, komoly arca, amint felfelé tekintve, Isten trónja felé, a szentek és angyalok glóriájával, áldást kérve szeretteire, megnyugtatta, hogy Isten meg fogja hallgatni őt, és akiért az anyja imádkozik, nem lehet boldogtalan.
Ellen befejezte az első tizedet, és most Gerald következett, aki sohasem találta meg idejében az olvasóját, és sietve, az ujjain számolta az üdvözlégyeket. Amint mogó, lehalkított hangja szétáradt a szobában, Scarlett gondlatai akarata ellenére is elkalandoztak. Pedig tudta, hogy a lelkiismeretet kellene megvizsgálnia. Ellen tanította rá, hogy minden este át kell gondolni, de pontosan és őszintén, mit tett, mondott vagy gondolt, hogy bocsánatot kérjen vétkeiért Istentől, és erőt, hogy elkerüléssé hibáit a jövőben. Scarlett azonban nem a lelkiismeretébe, hanem a szívébe tekintett ezen az estén. Ráejtette fejét összetett két kezére, hogy az anyja ne áthassa az arcát, és gondolatai bánatosan keresték fel úra Ashleyt. Miért akarja Melanie-t elvenni, ha őt szereti? Hiszen tudhatja, hogy mennyire szereti   ő   is … hogyan törheti meg így a szívét?
Ekkor mint valami üstökös villant fel egy gondolat az agyában:
„De hiszen Ashley nem tudja, hogy én szeretem!” Majdnem hangosan felkiáltott, olyan váratlan volt ez felismerés. Egy pillanatra szinte bénultan bámult maga elé, aztán rohanni kezdtek összevissza a gondolatai.
„Honnan is tudhatná? Mindig olyan kimért és tartózkodó vagyok, mint valami nebáncsvirág, mert úgy illik. így aztán bizonyosan azt hiszi, hogy nem is törődöm vele … Ezért, ezért nem merte megmondani, hogy szeret! Azt hiszi, reménytelen a szerelme. És ezért nézett úgy rám néha…”
Eszébe jutott, hányszor kapta rajta  Ashleyt, hogy olyan különös szomorúsággal néz rá. Ilyenkor fátyolos, titokzatos szürke szeme nyílt lett és őszinte. Fájdalom és kétségbeesés égett a fényében.
„Fájt a szíve, mert azt hitte, hogy Brentbe, Stuartba vagy Cade-ba vagyok szerelmes. És talán azt gondolja, hogy mert engem úgysem kaphat meg, miért ne tegyen' a családja kívánsága szerint? Hanem ha majd meg fogja tudni…”
Gyorsan változó hangulata a legsötétebb kétségbeesésből egyszerre ujjongó boldogságba emelte. Ez hát a magyarázata mindennek, Ashley tartózkodásának, különös viselkedésének! Hogy nem tudja … Hiúsága is segített elhinni, amit szeretett volna, s lassan bizonyossá lett előtte, hogy csak tudni kell Ashleynek, és akkor…
 „Ó! − gondolta, lehajtott homlokát dörzsölve − milyen bolond voltam, hogy ez eddig eszembe sem jutott! Értésére kell adnom. Ha tudja majd, hogy én szeretem, nem veheti el Melanie-t!”
Hirtelen felriadt. Most vette észre, hogy Gerald is befejezte már a tizedet, és ő következik. Sietve, gépiesen mondta az üdvözlégyeket, de a hangja váratlanul olyan mélyen, olyan lágyan zengett, hogy Mammy megütődve és gyanakodva kapta fel fejét. Mikor aztán befejezte a tizedet, és Suellen meg Garreen következtek, tovább szőtte gondolatait.
Még most sem késő! Ashley eljegyzését még ki sem hirdették. Igen, van még idő!
Ha nincs szerelem Melanie és Ashley között, csak egy régi ígéret, akkor nagyon egyszerű a dolog. Meg fogja szegni az ígéretét, és őt veszi feleségül.
Scarlett egyszerre felriadt álmodozásából. Elfeledte a válaszokat mondani, és anyja féloldalt hajtott fejjel, szelíd szemrehányással nézett rá. Scarlett körültekintett. A térdeplő alakok, a folyosó homályában bólongató és hajlongó négerek, a lámpa sárga fénye, az egész szoba, mindaz, amit olyan gyűlöletesnek talált az előbb, egy pillanat alatt újra melegséggel töltötte meg szívét. Úgy érezte, sohasem fogja elfeledni, milyen szép volt ez az esti ima itt, az ebédlőben.
Mikor az utolsó ámen is elhangzott, mind felálltak. Mammyt Teena meg Rosa egyesült erővel emelték a talpára. Pork elővett egy kanócos pálcikát a sarokasztalról, meggyújtotta a lámpánál, és kiment a hallba. Itt, a kanyargós lépcsővel szemben hatalmas fiókos szekrény állt, mely nem fért volna be a szobákba. Tetején több lámpa és gyertya állott hosszú sorban. Pork meggyújtott egy lámpát és három gyertyát. Aztán, mint valami királyi ajtónálló, ünnepélyes méltósággal magasra emelte a lámpát, s mintha királyt és királynét vezetne hálószobájába, megindult a menet élén a lépcsőn. Ellen Gerald karján utána haladt, majd Scarlett, Suellen és Carreen következett, ki-ki a saját gyertyájával.
Scarlett besietett a szobájába, letette a gyertyát, és kotorászni kezdett a sötét faliszekrényben a táncruhája után. A karjára vette, és visszament a folyosóra. Szülei hálószobájának ajtaja félig nyitva állt, és mielőtt kopoghatott volna, Ellen halk, de határozott hangját hallotta:
−  Mr. O'Hara, el kell küldeni Jonas Wilkersont a háztól.
Gerald szinte felrobbant.
−  És ha szabad kérdeznem, hol a csudába kapok más felügyelőt, aki nem fogja kilopni a szemem?
−  El kell küldenie, azonnal, mindjárt holnap reggel. Sam egészen jól ért 'mindenhez, ellátja a munkát addig, míg alkalmas embert nem találunk.
−  Ahá! − kiáltotta Gerald. − Már értem! Tehát a derék Jonas csábította el a …
−  Kérem, legyen szíves elküldeni.
„Most már biztos, hogy ő az apja Emmy halott kisgyermekének −  gondolta Scarlett. − Mit is lehetne várni egy jenkitől meg ilyen szemét népségtől, mint az a lány?”
Óvatosan várt, míg Gerald abbahagyja a mérgelődést, aztán kopogott az ajtón, s átadta a ruhát az édesanyjának.
Mire levetkőzött s elfújta a gyertyát, kész volt a holnapi terve. Nagyon egyszerű terv volt, mert Geraldtól örökölt természetével mindig csak a kitűzött célt tartotta szem előtt, és nem sokat törődött a kerülő utakkal.
Először is büszke és jókedvű lesz, mint ahogyan az apja kívánta. Senki ne sejtse, hogy osak egy csöppet is bántja Melanie és Ashley dolga. Minden férfival kacérkodni fog, ahány csak lesz ott. Ez keserves lesz Ashley-nek, de annál inkább vágyik majd utána. Ügy fognak körülötte hemzsegni a férfiak, mint a méhek a rajban, s akkor bizonyosan Ashley is odaszegődik majd a csoporthoz, legalább egy pillanatra. Akkor már nem kell egyéb, mint hogy egyedül maradjon vele valamiképpen, távol a tömegtől. Remélte, hogy ez sikerül. De ha Ashley nem jön oda, majd kitalál valami mást, hogy beszélhessen vele.
Ha azután egyedül maradnak, Ashley szemében ott lesz a sóvárgó bánat és kétségbeesés. Akkor aztán ő majd boldoggá teszi, mert értésére adja, hogy ha minden férfi a világon őt kívánná is feleségül, akkor is Ashleyt választaná. Ezt szendén és lesütött szemmel, úrihölgyhöz illő módon fogja elárulni. Természetesen szó sem lehet róla, hogy merészen azt mondja, hogy szereti. Nem, szó sincs róla. De hogy mit mond majd tulajdonképpen, az nem okozott neki fejtörést. Eddig is feltalálta magát nehéz helyzetekben, majd ezúttal is megtalálja a megfelelő szavakat.
Ott feküdt az ágyán, s a halvány holdsugár rátűzött a takarójára. Gondolatban végigélte az egész jelenetet. Látta a. meglepődés, a boldogság kifejezését felvillanni Ashley arcán, mikor majd megtudja, hogy szereti, s hallotta, amint halk, mély, meleg hangján megkéri, legyen a felesége.
Természetesen erre neki azt kell majd felelnie, hogy egyáltalán esze ágába sem jut olyan emberhez menni feleségül, aki más lány vőlegénye. De Ashley majd erősködik és könyörög, s a végén lassan engedni fog … Akkor aztán elhatározzák, hogy azonnal megszöknek Jonesboróba és …
És holnap ilyenkorra Ashley Wilkes felesége lesz!
Felült az ágyban hirtelen, s átfogta a térdét. Egy hosszú, boldog pillanatig csakugyan Mrs. Ashley Wilkes volt. Ashley menyasszony-felesége. Aztán egyszerre jeges hidegség járta át a szívét. És ha nem sikerül, amit kigondolt? Ha Ashley nem kéri meg, hogy szökjenek el együtt? Erőszakkal elhessegette magától ezt a gondolatot.
„Most nem töröm ezen a fejem! − határozta el. − Ha most gondolkozom rajta, felizgatna. Ha szeret, akkor sikerülni fog. Márpedig hogy szeret, azt tudom!”
Magasra emelte az állát, és fekete árnyékos szeme felvillant a holdfényben. Ellen sohasem magyarázta meg neki, hogy amit az ember kíván, s amit véghezvihet, az két különböző dolog. Az élet nem tanította még meg, hogy aki lassan jár, tovább ér. Ott feküdt bizakodó bátorsággal az ezüst holdsugárban, és szőtte a terveket, amilyen terveket a tizenhat éves leányok szőnek, mikor az élet olyan szép még, hogy a kudarc képtelenségnek látszik, és egy csinos ruha meg édes arcocska elegendő fegyvernek tűnik a sorssal szemben.

5
Reggel tíz óra volt, csodásan meleg idő ahhoz képest, hogy még csak április volt. A nap arany ragyogással ömlött be Scarlett szobájába a széles ablak kék függönyén keresztül. A csontszín fal szinte fénylett a világosságban, s a mahagóni bútor faragásai mélyvörösek voltak, mint az óbor. A padló is, ahol nem fedték a vidám tarka rongyszőnyegek, csillogott, mintha tükör lenne.
A nyár érzett már a levegőben, a georgiai nyár első lehelete, amikor a tavasz vonakodva adja át helyét a vad hőségnek. Balzsamos, lágy melegség ömlött a szobába, amely nehéz volt az édes virágillattól s a frissen szántott vörös föld szagától. Máskor az ilyen reggel az ablakba csalogatta Scarlettet, hogy kikönyököljön, és feligya magába az illatokat, szépséget, ragyogást, madárcsicsergést. De ma csak azért tekintett fel az égre, hogy lássa: hála istennek nem esik. Az ágyon ott feküdt az almazöld selyem báli ruha csontszín csipkedíszével, nagy, lapos dobozba csomagolva. így viszik majd a Tizenkét Tölgy ültetvényre, hogy a bál előtt ki lehessen vasalni. Scarlett csak a vállát vonta, amint odanézett. Ha a terve sikerül, akkor nem veszi fel ima ezt a ruhát. Jóval mielőtt a bál megkezdődnék, ők útban lesznek Ashleyvel Jonesboro felé. A nyugtalanító kérdés csak az volt, mit viseljen délelőtt, a kerti mulatságon?
Melyik ruha áll neki a legjobban? Melyikben tetszene leginkább Ashleynek? Nyolc órakor kelt fel, azóta egyebet sem tett, mint felpróbálta és újra levette ruháit. Most ingerülten és kedvetlenül állt ott, hosszú, csipkés nadrágjában, szűk mellénykéjében és három bő, fodros, csipkés alsószoknyájában.
A rózsaszín organtinruha hosszan lenyúló szalagjával csinos és jól áll, de tavaly nyáron is az volt rajta, mikor Melanie eljött Wilkesékhez, s Melanie bizonyosan emlékszik reá. Kitelik tőle, hogy megjegyzést tesz. A fekete bombazin, puffos ujjával és csipkegallérjával jól kiemeli bőre fehérségét, de kicsit öreges. Scarlett aggódva pillantott a tükörbe tizenhat esztendős arcára, mintha attól tartana, hogy ráncokat lát rajta. Nem,  nem tanácsos öreges ruhába öltözni Melanie gyermekes fiatalsága mellett. A levendulaszín muszlinruha gyönyörű a széles csipkebetétjeivel, de nem áll jól az arcához, Carreennek finom profiljához pompásan illene. De Scarlett úgy érezte benne magát, mint valami iskolás leány. Melanie olyan meggondolt és nyugodt viselkedésű, nem szabad nagyon is kislányosnak lennie. A zöld tafota, melyet fodrok díszítenek, és minden fodor zöld szalaggal van beszegve, nagyon jól áll neki. Kedvenc ruhája. Sajnos nagy zsírfolt éktelenkedik éppen elöl a derekán. Persze odatűzhetne egy nagy melltűt, de hátha Melanie-nek éles a szeme, és észreveszi. Maradt még többféle gyapotruha, de azok ilyen alkalomra nem valók, néhány táncruha és a virágos szövésű, zöld rnuszlin, amelyik tegnap is rajta volt. Csakhogy ez délutáni öltözék. Nem délelőtti kerti mulatságra való, mert csak rövid, puffos ujja van, s elég kivágott. Mégiscsak ezt kell felvennie. Utóvégre nincs mit szégyellnie sem a nyakán, sem a karján, még ha nem is illik mutogatni ebéd előtt.
Amint ott állt a tükör előtt, és azon fáradozott, hogy oldalról is meglássa magát, elégedetten állapította meg, hogy nincs miért szégyellnie az alakját. Nyaka ugyan kissé rövid volt, de formás, kerek, karja telt és csábító. Melle keményen előreugrott, és nagyon csinos volt. Egyáltalán nem kellett kis selyemcsomókat varrnia a ruhájába, mint a legtöbb tizenhat éves lánynak, hogy alakja kellő teltséget és gömbölyűségeket mutasson. Boldog volt, hogy Ellen fehér kezét és apró lábát örökölte, bárcsak ugyanolyan magas is lehetne, de hát saját magasságával is meg lehet elégedve.
„Az a kár, hogy az ember a lábát nem mutogathatja” − gondolta a tükör előtt. Felhúzta kissé a nadrágja két szárát, és bánatosan szemlélte formás, kicsi lábát. Milyen szép! Ezt még Fayetteville-ben, az intézetben is elismerték neki a lányok. És ilyen karcsú dereka sem volt egy leánynak sem az intézetben …
Ez a gondolat egyszerre kizökkentette álmodozásából. A zöld muszlinruha dereka tizenkét hüvelyk volt, s Mammy tizennyolcra fűzte, a bombazinruha mérete szerint. Be kell hívni Mammyt, fűzze össze jobban. Kinyitotta az ajtót, kifigyelt, s amint meghallotta Mammy nehéz lépteit odalenn, türelmetlenül kiabált érte. Tudta, hogy baj nélkül teheti, Ellen már átment a füstölőházba, hogy kiadja a szükségeseket a szakácsnak.
−  Némelyek azt gondolják, hogy repülni tudok − morgott Mammy, de már csoszogott is fel a lépcsőn. Lihegve ért fel, olyan arckifejezéssel, mint aki tudja, hogy harc várja, de hősiesen felkészült rá. Nagy, fekete mancsaiban hatalmas tálcát hozott, melyen étel gőzölgött. Két jókora yamgyökér, csak úgy úsztak az olvasztott vajban, egy halom sütemény, melyekből szirup csöpögött, meg jókora sonkaszelet. Mikor Scarlett meglátta a tálcát, az ő arca is harcias kifejezést öltött. Nagy izgalmában el is felejtette Mammy könyörtelen szokását, hogy mielőtt társaságba mennek, megtömi őket, mint a libát, nehogy valaki azt mondhassa, hogy az O'Hara lányok sokat esznek társaságban.
−  Egy falatot sem eszem! Viheted a konyhába vissza. Mammy letette a tálcát, és csípőre rakta a két kezét.
−  De igenis megeszi! Nem akarom, hogy megint úgy legyen, mint amikor beteg voltam, és nem tudtam felhozni a tálcát. Az utolsó morzsáig meg kell enni mindent!
−  Nem eszem! Gyere ide, és fűzz be jobban! Már úgyis elkéstünk. Hallom, már itt a kocsi a ház előtt.
Mammy hízelkedőre fogta:
−  Jöjjön szépen, Scarlett kisasszony, egyen egy icipicikét. Suellen kisasszony meg Carreen kisasszony az egészet megették.
−  ök megehettek − vetette oda Scarlett. − Annyi eszük sincs, mint egy nyúlnak. De én nem eszem! Nekem ne hozz többet semmit. Soha el nem felejtem, mikor annyit etettél velem, s aztán Calvertékhez mentünk, és fagylalt volt, és én alig egy kanálkával bírtam lenyelni. Ma mulatni akarok, és annyit eszem, amennyi jólesik.
Erre a szentségtörésre Mammy homloka csupa ránc lett felháborodásában. Az ő agyában tisztán el volt különítve egymástól, mit tehet egy fehér úrikisasszony, és mit nem. Itt nem volt enyhítő körülmény, és nem volt kivétel. Suellen és Carreen puha viasz módjára formálódtak a kezében, és hallgattak a tanácsaira. De Scarlett-tel mindig baj volt. Természetes ösztönei nem mutattak úrihölgyre. Mammy csak nehéz viadal után győzedelmeskedhetett.
−  Ha maga nem törődik vele, mit beszélnek majd az emberek a családról, én törődök − jelentette ki. − Nem engedem, hogy a társaságban azt mondják, hogy nem adunk itthon eleget enni a kisasszonyoknak. Már sokszor mondtam, hogy egy igazi úrhölgy annyit, sem eszik, mint a madár. Nem akarom, hogy Mr. Wilkesék-nél úgy falatozzon, mint egy éhes kapás.
−  Anya is úrihölgy, mégis eszik − vágott vissza Scarlett. 
−  Az más. Ha férjhez megy, akkor majd ehet − vágott vissza Mammy. − Mikor Miss Ellen még otthon volt, és leány volt, társaságban semmit sem evett. És Paulina kisasszony sem, és Eulália kisasszony sem. És mind a hárman férjhez mentek. Az olyan fiatal lány, aki társaságban sokat eszik, sohasem kap férjet.
−  Nem hiszem. Azon a kerti mulatságon, amikor beteg voltál, és nem kaptam itthon előtte semmit, Ashley Wilkes azt mondta nekem, hogy örül, ha látja, hogy egy fiatal lány végre jó étvággyal eszik.
Mammy vészjóslóan rázta a fejét.
−  Hogy a fiatalemberek mit mondanak, az más, és hogy mit gondolnak, az megint más. Én nem vettem még észre, hogy Ashley fiatalúr feleségül akarná kérni a kisasszonyt.
Scarlett felkapta a fejét, megvillant a szeme, élesen akart visszavágni, de még idejében nyelt egyet. Mammy az elevenére tapintott. Nem volt mit mondani. Mammy, látva Scarlett konok arcát, taktikát változtatott. Felvette a tálcát, és sóhajtva indult az ajtó felé. A küszöbön megállt.
−  Hát jó. Éppen ma mondtam a szakácsunknak, mikor a tálcát rakosgatta, hogy az ember abból, hogy mit és mennyit eszik, rögtön látja, ki az igazi úrihölgy. Azt mondtam neki: igazán egész életemben nem láttam olyan úrikisasszonyt, mint az a Miss Melanie Hamilton.
Scarlett éles, gyanakodó pillantást vetett rá, de Mammy széles képén csak bánat tükröződött, hogy Scarlett miért is nem tud olyan úrikisasszony lenni.
−  Tedd le azt a tálcát, és fűzz be! − mondta Scarlett mérgesen. − Majd aztán megpróbálok egy kicsit enni. Ha most ennék, nem tudnál jobban befűzni.
Mammy gondosan elfojtott diadalmosollyal tette le I tálcát.
−  Mit akar felvenni, báránykám?,
−  Ezt − mutatta Scarlett az almazöld ruhát. Mammy rögtön újra harcias lett.
−  Nem, azt nem lehet. Az nem délelőttre való. Nem mutogathatja a nyakát három óra előtt, és ennek a ruhának ujja is alig van. Amellett szeplős is lesz a nyaka meg a karja, és éppen elég vajat kentem egész télen a kisasszonyra, hogy elmúljanak azok a szeplők, amiket tavaly Savannah-ban szerzett, mikor kiült a napra a tengerparton.   Megyek,   és   megmondom   a   mamának.
−  Ha egyetlen szót szólsz, nem eszem egy falatot sem − mondta Scarlett hidegen. − Ha már fel vagyok öltözve, beszélhetsz. A kocsitól nem küldhetnek vissza. Nincs idő.
Mammy mélyet sóhajtott. De a két rossz közül még mindig inkább választotta azt, hogy délutáni ruhában legyen Scarlett, mint hogy úgy egyen a vendégségben, mint valami éhes kis malac.
−  Fogózkodjon meg jól, és tartsa vissza a lélegzetét.
Scarlett engedelmeskedett. Megfogózott az ágy fejében, Mammy ugyancsak nekifeszült, húzta a fűzőzsinórokat, s amint a halcsontos, karcsú derék még karcsúbbá lett, büszke, meleg fény villant meg a szemében.
−  Nincs ilyen dereka senkinek, mint az én báránykámnak − mondta dicsérően. − Ha Suellen kisasszonyt egy kicsit is karcsúbbra fűzöm húsz hüvelyknél, elájul.
−  Püh! − fújt nagyot Scarlett. − Én nem ájultam még el életemben.
− Pedig nem ártana néha-néha − ajánlotta jólelkűen Mammy. − Nagyon is egészségesnek látszik a kisasszony, pedig az nem finom. Már sokszor mondtam.
Nem éppen itthon, de ha társaságban vannak. És azt is mondtam, hogy …
−  Ne beszélj annyit! Ne félj, én kapok férjet, hiába ijesztgetsz. Majd meglátod. Még ha nem is sikoltozom és ájuldozom. Püh, de szoros a fűzőm! Add rám a ruhát!
Mammy a szétálló, széles alsószoknyák tetejébe igazította a világoszöld fodrokat, és bekapcsolta a derekát hátul.
−  Legalább valami kendőt tegyen a nyakára a napon, s aztán leveheti, ha nagyon melege van − mondta. − Másképp olyan lesz a bőre, mint az öreg Mrs. Slatterynek. Most egyen szépen,, mezecském, de ne túlságosan mohón. Nehogy visszajöjjön, kár lenne érte.
Scarlett engedelmesen leült a tálca elé, s azon töprengett egy pillanatig, ha eszik, hogyan lesz annyi hely a fűzőjében, hogy lélegzeni tudjon. Mammy egy jókora törülközőt vett le a mosdó mellől, gondosan a nyakába kötötte, és szétterítette az ölében. Scarlett a sonkánál kezdte, mert szerette a sonkát. Le is erőltette az egészet.
−  Bár már férjhez mentem volna! − mondta lázadozva, mialatt a yamgyökérhez látott. − Ügy utálom, hogy sohasem tehetem azt, amit szeretnék. Kényeskedni, mintha nem bírnék többet enni, mint valami madár, szép lassan tipegni, mintha szaladni nem is tudnék, és valcer után sóhajtani, hogy mindjárt elájulok, pedig két napig egyfolytában táncolhatnék, és mégsem lennék fáradt. Buta arcot vágni, mintha háromig sem tudnék számolni, és hallgatni a férfiakat, akik sokkal ostobábbak, mint én. Többet egy falatot sem eszem.
−  Csak egy süteményt. Még forró. Egészen friss.
−  Miért kell a lánynak hülyének látszani ahhoz, hogy férjet szerezzen?
−  Mert a fiatalemberek nem is tudják tulajdonképpen, mi kell nekik. így nincs semmi vesződség velük, és nem lesz a lányból vénkisasszony. Ők azt hiszik, hogy szelíd kis ártatlan lányka kell nekik, aki annyit eszik, mint a madár, és háromig sem tud számolni. Ha egy fiatalember rájön, hogy a lánynak több esze van, mint neki, a világért sem veszi feleségül.
−  És ha aztán megházasodtak, és látják? Akkor táthatják a szájukat!
−  Csakhogy akkor már késő. Már megvolt a lakodalom.
−  Egyszer majd fogom magam, és azt mondom és azt teszem, ami nekem jólesik. Ha pedig nem tetszik, fütyülök rá.
−  Addig nem, amíg én élek és lélegzeni tudok − jelentette ki Mammy sötéten. − Egye meg a süteményt! Mártogassa be a szirupba, úgy jó.
−  Nem hiszem, hogy a jenki leányoknak is ilyen bolond módra kellene viselkedniük. Mikor múlt évben. Saratogában voltunk, tapasztaltam, hogy a férfiak előtt is kimutatták az eszüket.
Mammy felhorkant.
−  A jenki leányok! Azt elhiszem, hogy azok mindent kimondanak, ami az eszükbe jut. De Saratogában nem is igen mentek férjhez azok a lányok.
−  A jenkik is csak házasodnak − vitázott Scarlett.− Őket sem a gólya hozza. Házasodnak és gyermekeik születnek. Másképpen nem lehetnének olyan sokan, pedig éppen elegen vannak.
−  A  pénzükért veszik el őket − mondta Mammy keményen.
Scarlett bemártogatta a süteményt a szirupba, és a szájába tette. Lehet, hogy van abban valami, amit Mammy mond. Kell valaminek lennie, mert Ellen is ilyenféléről beszélt néha, csak persze sokkal finomabban és egészen más szavakkal. Egyébként az anyák mind igyekeztek beleverni lányaik fejébe, hogy az egyedül célravezető mód, ha gyámoltalan, támaszt kereső, ártatlan tekintetű, védelemre szoruló teremtéseknek adják ki magukat. Bizony − gondolta Scarlett − sok ügyesség és okosság kell hozzá, hogy ezt jól játszhassa valaki. Lehet, hogy ő néha-néha ki is esett a szerepéből. Megesett, hogy vitába keveredett Ashleyvel, és nyíltan megmondta a véleményét egyről-másról. Ez hiba volt. Hátha ez meg a fiúsan egészséges élvezetek, a lovaglás, gyalogjárás fordították Ashley szívét a törékeny Melanie felé? Talán ha megváltoztatná taktikáját, talán ha ájuldozna … Felsóhajtott. Érezte, hogy ha Ashleyt ilyen női ravaszságokkal az orránál fogva vezethetné, akkor nem tudná úgy szeretni és becsülni, mint most. Az olyan férfiért, akinek csak egy kis ájuldozás kell, meg egy kis szemforgatás és néhány bók, nem is érdemes harcolni. De úgy látszik, valamennyi férfi ilyen…
Ha azelőtt rosszul fogott is hozzá a dologhoz, most majd másképpen lesz! Ma nem fog ráismerni Ashley. Mindent meg kell próbálnia, hiszen csak néhány órája van, hogy vagy győzzön, vagy mindörökre elveszítse őt. Ha csak az kell, hogy elájuljon, el fog ájulni. Ha a sápítozás, kacérság vagy felelőtlenság tetszik neki, olyan kacér és üresfejű lesz ő, mint akár Cathleen Calvert. Ha pedig merészebb próbákra lesz szükség, azt is állja. Most vagy soha!
Nem volt ott senki, aki megmagyarázta volna Scarlettnek, hogy eleven, lenyűgöző egyénisége hatásosabb volt, mint bármilyen magára erőszakolt mesterkéltség vagy álarc. Ha ezt megmondják neki, örült volna, de aligha hitte volna el. És környezete sem hitte volna el, mert soha azelőtt és azóta nem becsülték olyan kevésre a női természetességet és őszinteséget.

Amint a kocsi lefelé robogott a kanyargó téglavörös országúton, a Wilkes-ültetvény felé, Scarlett bűntudatos elégedettséggel gondolt rá, milyen jó, hogy sem az anyja, sem Mammy nincsenek itt velük. Nem kell majd attól félnie, hogy gyengéd szemöldökfelhúzással vagy sötét ajkbiggyesztéssel beleavatkozik valaki a számításaiba. Bizonyos, hogy Suellen majd árulkodik holnap, de akkor beszélhet már! Ha minden úgy megy, mint Scarlett kitervezte, akkor eljegyzése Ashleyvel, vagy szökése jóval nagyobb izgalmat kelt majd a családban. Igen, őszintén örülhet, hogy Ellennek otthon kellett maradnia.
Gerald, miután néhány pohárka brandytől elegendő lelkierőt kért kölcsön, csakugyan felmondott Jonas Wilkersonnak, és Ellen otthon maradt, hogy átvegye a dolgokat, mielőtt a felügyelő elutazna Taráról. Scarlett [ott csókolta meg búcsúzóul az anyját a kis irodában, a magas írószekrény előtt.
Jonas Wilkerson kalappal a kezében állott oldalt, sárga, sovány képén tisztán látszott a gyűlölet dühe. Alig bírt magával,, hogy ilyen hirtelenében kirepítik a környék legzsírosabb felügyelőségéből. És miért? Tízszer is ismételgette Geraldnak, hogy a Slattery lány gyereke éppen úgy lehetett másé, mint az övé − és ebben Gerald is igazat adott neki −, de ez Ellen szemében nem változtatott a dolgon.
Jonas valamennyiüket gyűlölte, minden délvidékit általában. Nehezen bírta elviselni hideg udvariasságukat, titkolt megvetésüket, elzárkózásukat. És főképpen Ellent gyűlölte, mert ő élő megszemélyesítése volt a déliek egyéniségének.
Mammy, mint az ültetvény személyzetének első asszonya, otthon maradt Ellen oldalán, segíteni. így aztán Dilcey ült a bakon, Toby, a kocsis oldalán, térdén a hosszú, lapos dobozzal, melyben a kisasszonyok táncruhája volt. Gerald hatalmas ménjén a kocsi mellett lovagolt. Melegítette a brandy és az elégedettség, hogy túl van a Wilkerson-ügy elintézésén. Sikerült áthárítani minden felelősséget az asszonyra. Hogy Ellen is szívesen eljött volna a mulatságra, az eszébe sem jutott.
Gyönyörű tavaszi nap ragyogott rá, a madarak énekeltek a feje fölött, és olyan fiatalnak és vidámnak érezte magát, hogy semmi másra nem gondolt. Néha-néha rágyújtott a régi ír nótára: Elindult Peg a kiskocsin, vagy Robert Emmet gyászos siratójára: Oly távol van a tájtól, hol az ifjú hős nyugszik …
Boldog volt. Előre örült, hogy kedvére ordítozhat a háborúról, szidhatja majd a jenkiket, és büszke volt három szép lánykájára, akik ott ültek a kocsiban, illedelmesen szétterített ruháikkal, nevetségesen apró csipkenapernyőjük alatt.
A tegnap esti beszélgetés Scarlett-tel tökéletesen kitörlődött az. agyából. Csak azt mondta magában, ha ránézett, hogy ritka az ilyen csinos lány, nem mindenkinek van ilyen! És hogy olyan zöld a szeme, mint az ír dombok. Erről még egy dal jutott az eszébe, s nyomban rá is kezdett, jó hangosan és kissé hamisan, hogy:
− A szerelem, ha zöld ruhát visel…
Scarlett olyanféle bosszankodó szeretettel nézett rá, mint anyák szokták figyelni hetvenkedő kisfiáikat. Tudta, hogy apja a sárga földig le fogja inni magát estére. Sötétben jön majd haza, és minden sövényt át akar ugratni a Tizenkét Tölgytől hazáig. Remélte, hogy a ló okosabb lesz nála, és a Jóisten vigyázni fog rá, nehogy kitörje a nyakát. Le fogja nézni a hidat, és átúsztat a folyón, ordító énekléssel érkezik haza, s Pork, aki ilyenkor égő lámpával szokta az ajtóban várni, a kis iroda pamlagán fekteti majd le.
Új szürke ruháját tönkre fogja tenni, emiatt majd rettenetesen átkozódik reggel, és részletesen elmondja a feleségének, hogyan botlott meg a lova a híd gerendáiban, mikor átlovagolt rajta. A hazugságot a bolond sem hiszi el, de mindenki úgy tesz majd, mintha hinné, és O'Hara meg lesz elégedve.
„Papa egy édes, önző, felelőtlen, drága kis ember” − gondolta Scarlett, és szinte túláradt a szeretet a szívében. Olyan izgatott és boldog volt ma reggel, hogy apjával együtt az egész világot magához tudta volna ölelni. Érezte, hogy csinos. Nem lesz semmi baj. Még mielőtt leszállnia a nap, Ashley az övé lesz.
Melegen és lágyan érte a napfény, és körülötte kacagott a georgiai tavasz. Mintha hófoltok fednék még itt-ott a dombokat, olyanok voltak távolról a fehér virágú fák. A fenyők alatt pedig, hová csak be tudott sütni a nap, vad mézvirág nyílt pirosan, sárgán, rózsaszínűén. Olyan jó szagú volt a föld, hogy meg lehetett volna enni.
„Halálomig emlékezni fogok rá, milyen gyönyörű volt ez a nap − gondolta Scarlett. − Hiszen, lehet, hogy az esküvőm napja!”
Bolondos szívveréssel gondolta el, hogyan lovagolnak majd ma délután a tavaszi mezők között, ő meg Ashley Jonesboro felé, ma délután, a napsütésben, vagy késő este, holdfényben. Természetes, hogy Atlantában még egyszer meg kell majd 'tartaniuk az esküvőt a templomban, de ezt már a szülei fogják intézni. Kicsit összegörnyedt a gondolatra, milyen fehér és fájdalmas lesz Ellen arca, ha meg kell hallania, hogy a lánya más vőlegényével szökött meg, de tudta, hogy ha az anyja látja a boldogságát, meg fogja neki bocsátani. Gerald pedig kiabál és szitkozódik, de akármit mondott is tegnap este, a lelke mélyén nagyon fog örülni, hogy rokonságba kerülnek Wilkesékkel.
„De hát mindez ráér majd, ha már férjhez mentem” gondolta  Scarlett,  és  elhessegette magától a  gondokat.
Nem is lehetett mást érezni, mint határtalan örömet ebben a meleg napsütésben, virágos  tavaszban, most, mikor a Tizenkét Tölgy ültetvény házának kéményei dombtetőn, a folyó másik partján felbukkantak. „Ott   fogok   élni   egész   életemben,   és   ötven ilyen tavaszt fogok látni, vagy még többet, s majd elmesélem a gyermekeimnek   és unokáimnak,   milyen   gyönyörű volt ez a tavasz, szebb minden más tavasznál.” Nem bírta magába   fojtani a boldogságát.   Énekelni kezdett Geralddal együtt, s az apja elragadtatott hangon dicsérte meg.
−  Nem értem, miért van ma olyan jó kedved − jegyezte meg Suellen mérgesen, mert még mindig az járt az eszében, hogy jobban állna neki Scarlett zöld táncruhája, mint az övé. Miért olyan önző Scarlett mindig, ha kölcsön akarja kérni egy-egy ruháját vagy kalapját? És miért áll anya is az ő pártjára? − Nem értem, miért van olyan jó kedved. Te is éppen olyan jól tudod, mint én, hogy Ashley eljegyzését ma fogják kihirdetni. Papa mondta ma reggel. Azt hiszed, nem láttam, hogy tetszik neked?
−  Miattam láthattad − jelentette ki Scarlett, s kiöltötte rá a nyelvét. Csak azért is jókedvű lesz! Hogy elképed majd Suellen kisasszony a végén …
−  Hogy mondhatsz ilyet, Susie! − ellenkezett ijedten Carreen. − Hiszen Scarlett Brentbe szerelmes!
Scarlett ráemelte mosolygó zöld szemét kisebbik húgára. „Édes, aranyos kis teremtés” − gondolta ellágyultan. Az egész család tudta, hogy Carreen tizenhárom éves szíve Brent Tarletonért dobog, de Brent csak Scarlett kishúgát látta benne. Ha Ellen nem volt a szobában, néha annyit bosszantották vele, hogy sírva fakadt.
−  Eszem ágában sincs, hogy Brentbe legyek szerelmes! − jelentette ki Scarlett. Ma reggel nagylelkű is tudott lenni. − És ő sem szerelmes belém. Azt várja, hogy te megnőj egy kicsit.
Carreen kerek arcocskája édesen rózsaszínű lett, hitte is, nem is, amit hallott.
−  Ó, Scarlett! Igazán?
−  Scarlett, tudod, hogy a mama azt mondta, hogy Carreen még kicsi, és ráér fiúkra gondolni. Ne tömd tele ilyesmivel a fejét!
−  Szaladj haza, és árulj be! − vetette oda neki Scarlett. −Persze te azt akarod, hogy a kicsi még otthon üljön, mert tudod jól, hogy egy év múlva szebb lesz nálad.
−  Fogd be a szád, kisasszony, mert kaphatsz egy nyaklevest! − szólt közbe Gerald atyai szigorral. − Figyeljetek csak! Nem kocsizörgés ez? Vagy Fontaine-ék vagy Tarletonék jönnek.
Amint az erdei út torkolatához értek, mely Mimosa és Fairhill felől vezetett le a sűrű fákkal benőtt dombokon, a lódobogás és kocsizörgés erősebb lett. Női csiripelés is vegyült a zajba. Gerald előrelovagolt a fák közé, és intett Tobynak, hogy állítsa meg a kocsit az útkereszteződésnél.
−  Tarletonék! − kiáltotta oda a lányainak. Piros arca ragyogott, mert a felesége után a vörös hajú kis Mrs. Tarletont szerette a legjobban az asszonyok közül. − Ö maga hajt, Mrs. Tarleton! Ennek az asszonynak a kezét meg kellene aranyozni! Pehelykönnyű, amellett erős, mint a szíj, és szép is, hogy az embernek kedve támad megcsókolni, valahányszor látja! Elég kár, hogy nektek nincs ilyen kezetek … Carreen fél az állattól, Suellen ügyetlen, te pedig, Puss…
−  Én még sohasem estem le a nyeregből, Mrs. Tarleton pedig minden vadászaton pottyan legalább egyet.
−  És fel is kel újra utána − emelte fel Gerald az ujját. − Nem nyafog, és nem ájuldozik. Hallgassatok, már itt vannak!
Felemelkedett a kengyelben, és kinyújtott karral meglengette kalapját, mikor a Tarleton-kocsi előbukkant a fák közül, telezsúfolva tarka ruhával, csipkenapernyővel, libegő fátyolokkal. Mrs. Tarleton ült a bakon. A  négy lány, az elmaradhatatlan néger dajka és a báli ruhás dobozok mellé nem fért volna fel még a kocsis is. Beatrice Tarleton viszont úgysem adta szívesen más keze alá a lovait. Mikor nem volt felkötve a keze, ő  fogta a gyeplőt. Törékeny, madárcsontú, fehér bőrű  asszony volt − olyan fehér, mintha hatalmas vörös hajkoronája szívott volna magába minden színt −, emellett pedig elpusztíthatatlan egészség és fáradhatatlan erély élt benne. Nyolc gyermeket hozott a világra, mind olyan vörös hajú és eleven volt, mint ő. A környék véleménye szerint kitűnően nevelte őket, mert  egyrészt éppen úgy szabadjára hagyta, s másrészt éppen olyan szigorúan fegyelmezte őket, mint a csikóit. „Vissza kell fogni a gyeplőt, de megtörni a jó lovat nem szabad” − ez volt a véleménye.
Nagyon szerette a lovakat. Folyton erről beszélt. Jobban értett az állathoz, s ügyesebben vezette a tenyésztést, mint a környék valamennyi férfia együttvéve. A  csikók úgy hemzsegtek a legelőn, mint ahogyan a nyolc gyermek   hemzsegett   a házban.   Amerre járt, csikók,   gyerekek, kutyák kísérték végig az ültetvényen. Lovainak, különösen a   vörös   kancának,   Nellie-nek   emberi értelmet tulajdonított, s ha annyi dolga volt, hogy nem mehetett el a szokott időben lovagolni, odanyomta a cukrosdobozt valamelyik fekete apróság kezébe:
−  Adj Nellie-nek egy marékkal, és mondd meg neki, hogy azonnal jövök.
Ritka kivételes eseteken kívül mindig lovaglóruhában járt, mert mindig lovagolni készült. Akár napsütés volt, akár eső, Nellie-t minden reggel felnyergelték, és ott járt le és fel a ház előtt, várva, hogy Mrs. Tarletonnak legyen egy órányi ideje leszaladni hozzá. Gyakran megesett, hogy Nellie árván járkált ide-oda órákon keresztül, mert Fairhill ugyancsak sok munkát adott, és ritkán akadt pihenő idő. Ilyenkor aztán Beatrice Tarleton egész nap lovaglóruhájában lótott-futott, hosszú uszályát hanyagul a karjára vetve, fényes csizmával a lábán, s nem törődött vele, akárki látja is.
Ma tompafekete, nem éppen divatos szabású selyemruhát viselt. A széles krinolint ki nem állhatta. Emlékeztetett lovaglóöltözetére ez a ruha is: egyszerű, szigorúan sima volt, és kis fekete kalapja, melyen hosszú fekete toll lengett, hasonlított ócska vadászkalapjához.
Meglengette az ostort, mikor Geraldot meglátta, s visszafogta a táncoló vörös paripákat. A kocsiból a négy vörös hajú lány olyan hangos üdvrivalgással hajolt ki, hogy a lovak majdnem megugrottak. A gyanútlan szemlélő azt hitte volna, hogy hosszú évek óta nem látták egymást, holott csak két nap telt el a legutóbbi találkozás óta.
De a Tarleton lányok szerették a barátnőiket, különösen az O'Hara lányokat, legalábbis Suellent és Carreent. Nem volt egyetlen lány a környéken, talán a buta kis Cathleen Calvert kivételével, aki Scarlettet is szerette volna.
Nyaranta majdnem minden hétre esett egy-egy kerti mulatság és bál, de a Tarleton lányok minden új mulatságnak úgy örültek, mintha a legelső lett volna. Vidám, eleven teremtések voltak egytől egyig. Bő szoknyáikkal alig fértek egymástól a kocsiban, csipkenapernyőik meg széles karimájú kalapjaik össze-összeütődtek. Kalapjukon rózsák virítottak, s fekete bársonyszalaggal kötötték össze az álluk alatt, hajszálnyira egyformán. Csak a hajuk színe volt más-más árnyalatú. Hettyé egyszerűen vörös, Camilláé vörösszőke, Randáé bronzvörös és a kis Betsyé, mint a sárgarépa.
− Csinos rakomány − mondta lovagi meghajlással Gerald, a kocsihoz ficánkoltatván lovát. − De olyan szép egyik lány sem lesz, mint az anyjuk.
Mrs. Tarleton tréfás negédességgel forgatta barna szemét, és beszopta az alsó ajkát, a lányok pedig kórusban kiabálták:
−  Mama, ne kacsingass úgy O'Hara úrra, mert megmondjuk a papának!
−  Látja, Mr. O'Hara, minden gavallért elhalász előlünk.
Scarlett a többivel együtt nevetett, de mint mindig, különösen hatott rá az a szabadság, amellyel a Tarleton lányok kezelték az anyjukat. Mintha közülük való lenne, s egy nappal sem volna idősebb tizenhat évesnél. Scarlett számára az a gondolat, hogy az anyjának ilyesmit mondjon, szinte szentségtörésszámba ment. És mégis … mégis… volt valami nagyon kedves ebben a hangban, s mindenki tudta, hogy a Tarleton lányok rajonganak az anyjukért, amellett, hogy bosszantják, tréfálnak vele, és pajtásnak tekintik. Nem mintha jobban szeretné, ha az ő anyja ilyen lenne − tette hozzá gondolatban hűséges szívvel −, de nagyon jó érzés lehet, ha az ember ilyen vígan élhet együtt az anyjával. Tudta, hogy maga ez a gondolat is tiszteletlenség, és szégyellte magát érte. A négy vörös hajú lányt bizonyosan sohasem zavarta ilyesféle érzés. És mint mindig, ha érezte a különbséget maga és mások között, bosszantó zavarodottság fogta el.
Nem volt kutató szellem, akármilyen éles ésszel áldotta is meg a természet, de önkéntelenül érezte, hogy a Tarleton lányok, akik nyugtalanok, mint a csikók, és vadak, akár a márciusi nyúlfiak, örökölték ezt a természetet. Apjuk is, anyjuk is észak-georgiai volt, csak egy nemzedék választotta el őket a pioníroktól. Tudták, kik, és tudták, hol és hogyan éljenek.
Éppen ilyen biztonságérzetük volt a Wilkeseknek is, csak persze az egészen másképpen nyilvánult meg. Az ő lelkükben sem kavargott soha olyan vihar, mint Scarlett lelkében. Scarlett lágy, túl kulturált, parti arisztokrata vére keveredett az ír paraszt anyagias, ravasz vérével. Scarlett szeretett volna letérdepelni az anyja elé, mintha bálvány lenne, de emellett szerette volna megölelgetni és felborzolni a haját. Éppen ilyen kettős vágy volt az is, hogy egyrészt törékeny, jól nevelt úrihölgy szeretett volna lenni a férfiak előtt, másrészt értette a tréfát, és oda sem nézett volna egy-két csóknak.
−  Hol van Ellen? − kérdezte Mrs. Tarleton.
−  Elküldtük a felügyelőnket, s otthon kellett maradnia. Hát az öreg fiú? És a fiúk?
−  Azok már rég átlovagoltak a Tizenkét Tölgybe, hogy segítsenek megkóstolni a puncsot, nem nagyon gyönge-e! Mintha nem lenne elég idejük rá ma és egész éjjel. Meg fogom kérni John Wilkest, hogy tartsa ott őket reggelig, még ha nem is ad nekik máshol helyet, mint az istállóban. Öt beborozott férfi sok nekem. Hárommal még elbánok, de …
Gerald sietve változtatott ezen a kényes tárgyon. Érezte, hogy a saját lányai vihognak a háta mögött, mert arra gondolnak, milyen állapotban került ő haza Wilkesék tavaly őszi kerti ünnepélyéről.
−  Miért nem jött lovon, Mrs. Tarleton? Olyan, mintha nem is maga volna, ha Nellie nélkül van. Nellie-vel olyan, mint Stentor.
−  Mint Stentor, ó, maga tudatlan ember! − kiáltotta nevetve Mrs. Tarleton. − Talán kentaurt akart mondani? Stentor férfi volt, olyan hanggal, mint a nagyharangé.
−  Stentor-e vagy kentaur, nekem mindegy − vörösödött el 'elszólása miatt Gerald. − És ha éppen arról van szó, a maga hangja is van olyan erős, mint a nagyharangé, mikor a vadászkutyáit űzi.
−  Ezt se nekem mondták − vihogott Hetty. − Mindig mondtam, mama, ha egy rókát megpillantottál, akkorát kiáltottál, mintha egy ezredet vezényelnél.
−  Hangos vagyok, az igaz, de nem annyira, mint te, mikor a füled mosom − torkolta le a lányát az asszony. − Pedig már tizenhat éves vagy. Különben azért nem vagyok Nellie-η, mert Nellie megcsikózott ma reggel.
−  Mi az ördög? − kiáltotta Gerald őszinte érdeklődéssel. Ott csillogott szemében az ír földműves állattenyésztési szenvedélye.
Scarlett újra érezte a különbséget az anyja meg Mrs. Tarleton között. Ellen úgy tett, mintha a lovak sohasem csíkoznának és a tehenek sohasem borjaznának. Majdnem hogy a tyúkok sem tojtak. Egyszerűen nem vett tudomást ezekről a dolgokról a nyilvánosság előtt. De Mrs. Tarletonnak nem voltak ilyen gátlásai.
−  Kis kanca, nem?
−  Nem, gyönyörű méncsikó, a lába két yard hosszú. Jöjjön át egyszer, szomszéd, és nézze meg. Igazi Tarleton-ló. Vörös, mint Hetty haja.
−  Hasonlít is Hettyhez − visított közbe Camilla, aztán még nagyobb visongatással tűnt el az imbolygó szoknyák, csipkés nadrágszárak és kalapok tömegében, mert Hetty, akinek csakugyan hosszú volt az arca, megcsipkedte.
−  Ügy látszik, sok zabot kaptatok ma reggel, mi? − szólt rájuk az anyjuk. − Nem férnek a bőrükbe, mióta meghallották, hogy Ashley elveszi atlantai kis unokatestvérét. Mi is a keresztneve? Melanie? Édes kis teremtés, de nem emlékeztem sem a nevére, sem az arcára. A szakácsnőm Wilkesék inasának a felesége, ő jött át este a hírrel, hogy ma hozzák nyilvánosságra az eljegyzést. Ez izgatta úgy fel a lányokat, bár igazán nem tudom, miért. Évek óta tudhatta mindenki, hogy Ashley őt veszi .el, ha ugyan nem Maconból hozza át valamelyik unokahúgát. Mint ahogyan Honey Wilkes is az unokabátyja felesége lesz, Charles Hamiltoné. Az Melanie bátyja, ugye? Mondja kérem, szomszéd, mi ütött ezekbe a Wilkesékbe, hogy úgy látszik, méltóságukon alulinak tartják más családba házasodni? Mert…
Scarlett fülében zúgni kezdett valami… nem hallott többet. Egy pillanatra mintha jeges felhő mögé bújt volna el a nap. A frisszöld lomb betegesen sápadtnak tűnt, a virágzó bokor hervadozónak.
Hirtelen erősen megfogózkodott a kocsi ülésének karjába, és napernyője megremegett a kezében. Aztán összeszedte magát. Visszatért a bátorság a szívébe, s újra kisütött a nap a világ fölött. Ashley szereti őt. Ez biztos. Ezt tudja. Mosolygott a gondolaton, hogy meglepődik majd Mrs. Tarleton, ha mégsem lesz ebből az eljegyzésből semmi. És elmondja majd a szomszédságban, hogy milyen ravasz kislány ez a Scarlett. Ott ült csendesen a kocsin, míg ezekről beszélgettek, pedig hát… Mosolygott, és Hetty, aki éles, kíváncsi szemmel figyelte rajta a hír hatását, csodálkozva és csalódottan dőlt hátra.
−  Nekem mindegy, mit mond, szomszéd! − csattant fel újra Mrs. Tarleton erélyes hangja. − Ez a rokoni házasodás nem egészséges. Már az is elég rossz, hogy Ashley elveszi a kis Hamilton lányt, de hogy az a sápadt fiú, ez a Charles Hamilton Honeyt kapja feleségül…
−  Honey sohasem megy férjhez, ha nem kapja meg Charlest − nyelveskedett Randa kegyetlenül. − Sohasem udvarolt neki senki rajta kívül. Igaz, hogy Charles sem igen kerülgette, ha százszor jegyesek is. Emlékszel, Scarlett, hogyan udvarolt neked karácsonykor?
− Semmi közöd hozzá! − torkolta le az anyja. − Annyit mondok, szomszéd, hogy még másodunokatestvéreknek sem jó összeházasodniuk. Gyengíti a vért.
−  Ebben nem értünk egyet, asszonyom! Tudna derekabb, kedvesebb családot mondani Wilkeséknél? Pedig nemzedékek óta egymással házasodtak össze.
−  Éppen ideje, hogy abbahagyják! Már kezd látszani az eredmény. Nem Ashleynél, az sikerült fiú. De nézze meg azt− a két színtelen, lagymatag Wilkes lányt. Vékonyak, hogy majd elfújja őket a szél, és nincs bennük egy szemernyi élet. Egy szemernyi egyéniség. Nem, asszonyom … igen, asszonyom … Egyebet sem tudnak mondani. Érti, mit gondolok? Vér kell ennek a családnak, finom, tiszta, friss, egészséges vér, amilyen az én vörös hajú lányaimban vagy a maga Scarlettjében kering. Ne értsen félre. Tudhatja, mennyire szeretem Wilkeséket. De túl kulturáltak és fáradtak, igaz, vagy nem igaz? Járt úton szépen elmennek tovább is, de figyeljen a szavaimra: ha új utat kellene törni valahol, azt nem bírnák. Napfényben élők. Esőben megijednek. Nekem olyan ló kell, amelyik égiháborúban sem riad meg. Minden Wilkes a könyveiben tartja az orrát, vagy a zongoráját pötyögteti. Azt hiszem, Ashley inkább meghalna, mint hogy vadásszon. És nézze meg a csontjaikat … − Tudom én, mit mondok. Voltak nekem is unokatestvéreim, akik egymással házasodtak össze, s mi lett a vége? A gyermekeiknek olyan kimeredt szemük lett, mint a békáknak. Engem is egy másodunokabátyámhoz akartak hozzáadni, de rugdalóztam, mint valami csikó! − Nem, mama − mondtam−, ezt nem! Hogy a gyermekeim rossz gyomrúak és pókosak legyenek? − Mama elájult erre, de a nagymama mellém állt, és azt mondta, hogy igazam van. Ö segített megszöknöm az urammal. És nézzék meg a gyermekeinket! Nagyok, egészségesek, a mennykő sem árt meg nekik, és egy beteges sincs közöttük, ha Boyd nem is nőtt meg valami nagyon. Wilkeséknél pedig …
−  Nem mintha másról akarnék beszélni! − vágott közbe nagyon nyugtalanul Gerald, mert észrevette Carreen és Suellen ijedt és kíváncsi arcán, hogy bizonyosan kérdeznek majd egyet-mást az anyjuktól. Scarlett, mint igazi úrikisasszonyhoz illik, úgy tett, mintha nem is hallana semmit. − Nem mintha másról akarnék beszélni, de …
Hetty segített rajta.
−  Gyerünk már tovább, mama! − kiáltotta. − Megsülök itt a napon. Érzem, hogy bújnak ki a nyakamon a szeplők!
−  Egy pillanatra még, asszonyom − szólt Gerald. − Elhatározta már magát, hogy elad néhány lovat a trupp számára? Akármelyik pillanatban kitörhet a háború, s a fiúkat fel kell szerelnünk. Látom az arcán, hogy még mindig makacskodik… szép dolog ez?
−  Hátha nem is lesz háború − mondta Mrs. Tarleton.
−  De már kérem szépen …
−  Mama! − kiabált közbe újra Hetty − nem tárgyalhatnád meg ezt Mr. O'Harával Wilkeséknél? Mondtam, hogy szeplős lesz a nyakam!
−  Nagyon igaza van, Miss Hetty, és nem is tartom fel tovább a kedves mamát, csak még éppen egy pillanatig. Mindjárt ott leszünk, s ahány vendég csak érkezik, öreg és fiatal, mind nekem, fog rohanni, hogy van-e már elég lovunk. A szívem szakad meg, ha látom, hogy ilyen szép és okos asszony, mint a mama, még mindig sajnálja tőlünk a lovait! Ez a hazaszeretet, Mrs. Tarleton? Semmi érzés nem köti a Konföderációhoz?
−  Mama − kiáltotta a kis Betsy −, Randa ráült a ruhámra, és egészen gyűrött leszek!
−  Ejnye, Betsy, lökd le Randát a ruhádról, és hallgass! Figyeljen ide, Gerald O'Hara − felelte aztán a férfinak, és szeme villogni kezdett. − Ne vágja az arcomba a Konföderációt! Nekem legalább annyit jelent, mint magának, hiszen négy fiam van, magának meg egy fél sem! De a fiaim tudnak vigyázni magukra, a lovaim meg nem! Nagyon szívesen adnék én ingyen is lovat, akármennyit, ha tudnám, ki ül a' hátukra, és hogyan fognak velük bánni. De hogy az én drágáimat holmi erdei szemét nép üsse-verje, akinek a keze alatt legfeljebb néhány borzas öszvér volt mostanáig − nem, azt nem! Lidércnyomás gyötörne, valahányszor arra kellene gondolnom, hogy most töri fel a nyereg a hátukat, most nem, adnak nekik rendesen enni és inni, most verik őket félig agyon! Nem, kedves Mr. O'Hara,. Nagyon kedves, hogy rám gondolt, de menjen inkább Atlantába, s vásároljon ott gebéket a favágóinak. Azoknak úgyis mindegy, mire ülnek.
−  Mama, nem mehetnénk végre? − kérdezte most már Camilla is. − A végén úgyis odaadod a lovakat kedvenceidnek, ha a papa meg a fiúk a lelkedre beszélnek, hogy a Konföderációnak szüksége van rájuk. Sírni fogsz, de odaadod.
Mrs. Tarleton elmosolyodott, és megrántotta a gyeplőt,
−  Eszem ágában sincs! − mondta, s gyöngéden megérintette ostorával a lovak hátát.  Elrobogott.
−  Pompás asszony! − jelentette ki Gerald, amint feltette a kalapját, s tovább lovagolt a lányai mellett, − Siess, Toby. Majd csak megkapjuk azokat a lovakat. Pedig igaza van. Nagyon igaza van. Ló hátán csak úrnak van helye. A többi menjen gyalogosnak. Mit mondtál, Pussy?
−  Kérlek, papa, vagy előttünk lovagolj, vagy a kocsi mögött. Olyan port ver fel a ló, hogy megfulladunk − mondta Scarlett. Ügy érezte hirtelen; hogy egyetlen pillanatig sem bírja tovább a beszélgetést.
Gerald engedelmesen megsarkantyúzta a lovát, és egykettőre beleveszett a porfelhőbe; Tarletonék után vágtatott,  hogy   folytathassa  az   érdekes   beszélgetést.

6
Áthaladtak már a folyón is, és a kocsi felfelé haladt a domboldali kapaszkodón. Még mielőtt a Tizenkét Tölgy feltűnt volna, Scarlett megpillantotta a nagy fák koronája felett gomolygó füstöt, és megérezte a nyírhasábok égésének a nyárson sülő malac és bárány szagával elkeveredő illatát.
Régi szokás szerint már a mulatságot megelőző napon szabad tűzhelyeket ástak az erdőben, s egész éjszaka égett a lassú tűz. Reggelre rózsapiros parázs izzott valamennyiben. Nyárson forgatták a négerek a friss húst, a lé lecsöpögött, s sziszegve, sercegve égett el a tűzben a zsír. A könnyű szellő a ház közelében álló sűrű tölgyesből hozta az étvágygerjesztő illatot. John Wilkes mindig itt tartotta meg a tavaszi és őszi mulatságokat, a lágy, erdős lejtőn, mely a rózsakert alatt terült el, és sokkal kellemesebb volt, mint ahol Calverték tartották. Mrs. Calvert nem szerette az ilyen mulatságokon felszolgált ételeket, azt mondta, bűzük napokig megmarad a házban, vendégei tehát kénytelenek voltak mindig félmérföldre a háztól, egy térségen mulatozni, ahol semmi árnyék sem volt. De John Wilkes, aki az egész országban híres volt vendégszeretetéről, valóban tudta, hogy kell egy mulatságot megrendezni.
A hosszú, deszkából ácsolt közös asztalokat Wilkesék legfinomabb asztalneműivel takarták le, és a legárnyékosabb helyen álltak. Deszkapadok húzódtak kétoldalt. A házból székeket, zsámolyokat, párnákat cipeltek ki azok számára, akik kényelmetlennek találták a padot. A húst valamivel távolabb sütötték a négerek, hogy a füst ne zavarja a vendégsereget. Wilkes legalább egy tucat négert futtatott állandóan ide-oda a vendégei kiszolgálására, különböző tálcákkal. Hátul még egy szabad kemence volt, ahol a háziak és a vendégek néger cselédségének külön lakomája sült: yamgyökér, sütemény meg kolbászfélék, amit a négerek annyira szerettek, és ha a szezonja volt, kaptak dinnyét is, amennyi beléjük fért.
Amint a friss disznóhús szaga megcsapta az orrát, Scarlett szimatolni kezdett. Remélte, hogy mire elkészül, lesz valami étvágya. Egyelőre csak azt érezte, hogy annyira be van fűzve, hogy mindjárt böfögni fog. Ez borzasztó lenne, hiszen csak nagyon öreg férfiak és nők böföghettek anélkül, hogy bárki megszólta volna őket ezért.
Felértek a dombra. Ott állt előttük tökéletes szépségében az oszlopos, fehér ház, széles verandáival, lapos tetejével. Scarlettnek jobban tetszett a Tizenkét Tölgy ültetvény, mint Tara, mert valami komoly, tiszteletet parancsoló, előkelő méltóság ömlött el rajta, ami Gerald házáról hiányzott.
A széles, kanyargós feljárón tolongtak a hátaslovak meg a hintók. Vigyorgó, fényes képű négerek futkostak ide-oda, s vezették az állatokat az istállók felé. A széles előcsarnok zsúfolva volt vendéggel. Scarlett krinolinba öltözött fiatal lányokat látott, amint pillekönnyedén jártak le és fel az emeletre vezető lépcsőn, átkarolva egymást, közben át-áthajoltak a faragott korláton, dallamosan kacagtak, s leszóltak a földszinten álló fiatalembereknek.
A szélesen kitárt francia ablakokon át az öregebb asszonyokat is látni lehetett, akik sötét selyemruhában a nappaliban ültek. Buzgón forgatták legyezőiket, házasságokról, születésekről, betegségekről beszélgettek. Tom, Mr. Wilkes inasa ezüsttálcával a kezében sietett át a csarnokon, itt is, ott is vigyorogva hajolt .meg, és itallal kínálta a szürke nadrágba, finom csipkefodros ingbe öltözött fiatalembereket.
A napos homlokzati verandán is sokan voltak. Ott volt a négy Tarleton fiú meg az apjuk, aki egy oszlopnak támaszkodott, az ikrek egymás mellett álltak, el-válhatatlanul, mint rendesen. Calvert úr nem mozdult jenki felesége mellől, aki bár tizenöt évet élt már Georgiában, mégis mindig úgy érezte, hogy nem tartozik sehová. Mindenki nagyon udvarias volt hozzá, mert sajnálták, de azért nem lehetett elfelejteni, hogy északról való, s azt sem, hogy a Calvert gyermekek nevelőnője volt. A két Calvert fiú, Raiford és Cade állt ott Cathleennel, seszínű szőke húgukkal és a sötét képű Joe Fontaine-nal, no meg jövendőbelijével, Sally Munroe-val csipkelődtek. Alex és Tony Fontaine Dimity Munroe fülébe sugdostak, és időnként úgy megnevettették, hogy majd szétfakadt. Voltak ott családok a több mint tíz mérföldnyire fekvő Lovejoyból, azután Fayetteville-ből és Jonesboróból, sőt még Atlantából és Maconból is.
Alig fért el a rengeteg ember a nagy házban, s állandóan hullámzott benne a beszélgetés, kacagás, éles női kiabálás és mély férfidörmögés.
A főlépcsőn ott állt John Wilkes ezüst hajával, délcegen, kiegyenesedve, vendégszeretete, barátságos mosolya olyan volt, mint maga a georgiai napfény. Mellette leánya, Honey Wilkes. Azért nevezték Honeynak − mézédesnek −, mert különbség nélkül mindenkit, akár társaságbeli volt, akár egyszerű néger, szívélyes mosollyal, integetéssel üdvözölt. Erőltetett vidámsága^ leplezetlen igyekezete, hogy minden férfinak tessék, kényelmetlenül ütött el apja nyugodt, előkelő kedvességétől, és Scarlettnek az jutott eszébe, hogy lehet valami abban, amit Mrs. Tarleton mondott. A sűrű, mélyarany haj és szempilla olyan jól állt Ashleynek és az apjának, de Honeynál és a nővérénél, Indiánál színtelenné és fakóvá vált. Honey olyan volt, mint valami nyúl, szempilla és szemöldök nélkül, Indiát sem tarthatta senki szépnek.
Indiát sehol sem lehetett látni, Scarlett sejtette, hogy a konyhában lehet. Kiadja a rendelkezéseket. Szegény India! Mennyi baja van a házvezetéssel, mióta az anyja meghalt. Azóta arra sem volt ideje, hogy Stuart Tarleton helyett más udvarlót szerezzen magának. „Én igazán nem tehetek róla, ha Stuart engem szebbnek talál”„ − gondolta Scarlett.
John Wilkes felajánlotta a karját Scarlettnek. Leszállás közben Scarlett észrevette, hogy Suellen édesen elmosolyodik, innen sejtette, hogy sikerült meglátnia Frank Kennedyt, gavallérját a tömegben.
„Ha nem tudnék más gavallért szerezni, mint azt a nadrágos vénkisasszonyt!” − gondolta Scarlett, amint könnyedén belibbent, és bájos  mosolygással köszönte meg a segítséget a házigazdának. Frank Kennedy már igyekezett is a kocsihoz, hogy lesegítse Suellent. Suellen úgy pöffeszkedett, hogy Scarlett szerette volna megtépázni. Bánta is ő, hogy Frank Kennedy gazdag, és hogy nem rossz ember! Mi ez mind, amikor elmúlt negyvenéves, és olyan pipaszárlába van és ideges, a szakálla gyömbérsárga és vékony, mint a kecskéé, s úgy tipeg és kényeskedik, mint egy vénlány. Mindegy! Az volt a terve, hogy minden férfit meghódít. És Scarlett olyan tüzes pillantást vetett a gyanútlan Kennedyre, hogy az, Suellen felé kinyújtott karjával, meredten megállt, mintha szoborrá lett volna, és boldog ijedtséggel nézett a szép lányra.
Scarlett illedelmesen és kedvesen váltott néhány szót a házigazdával, de közben tekintetével még ezalatt is Ashleyt kereste, aki nem állt ott a tornácon, atyja mellett. Tucatnyi, hang kiáltott felé üdvözletet, és Stuart és Brent Tarleton nyomban feléje indultak. A Munroe lányok siettek hozzá, hogy kifejezzek elragadtatásukat, mennyire tetszik nekik a ruhája. Egykettőre egy hangzavar kellős közepén állott, amely mind nagyobb és lármásabb lett, amint mindenki igyekezett túlkiabálni a többit. De hol van Ashley? És Melanie meg Charles? Igyekezett, hogy ne vegyék észre fürkésző pillantását, amint vissza-visszatekingetett a tornácra.
Amint gyors szemmel kutatta át minden zegét-zugát a háznak és udvarnak, egyszerre egy idegen férfin akadt meg a szeme. Egyedül állt a hall sarkában, és hidegen, arcátlanul, merően nézett rá, úgyhogy Scarlett egyszerre kellemes női diadalt érzett, de egyúttal szégyellte is magát, mintha túlságosan ki lenne vágva a ruhája.
Öregnek tűnt fel, legalább harmincöt éves lehetett már. Magas, vállas, izmos férfi volt. Scarlett úri társaságban soha nem látott még ilyen széles vállú, erős embert. Mikor összeakadt a szemük, a férfi elmosolyodott, s kurtára nyírt fekete bajusza alól kivillant ragadozókra emlékeztető fehér foga. Fekete volt az arca, napsütötte, mint valami kalózé, szeme is fekete volt és vakmerő. Hetyke nemtörődömség ült az arcán, és cinikus vonás a szája szögletében.  Scarlett önkéntelenül visszatartotta a lélegzetét. Érezte, hogy most meg kellene sértődnie, és bosszankodott, hogy nincs megsértve. Nem tudta, ki lehet a férfi, de látszott az arcán − keskeny sasorrán, finom metszésű száján, egymástól messze álló szemén −, hogy jó családból való. Azért sem mosolyodott el. Félrefordította a tekintetét. Ebben a pillanatban hallotta, amint valaki odakiált: ·
−  Rhett! Rhett Butler! Gyere csak! Hadd mutatlak be Georgia legkőszívűbb ifjú hölgyének!
Rhett Butler? Mintha már hallotta volna ezt a nevet. Valami érdekes és titokzatos botrányra emlékeztette. 'De most Ashley t akarta látni, és nem törődött senkivel és semmivel.
−  Felszaladok az emeletre, meg kell fésülködnöm − mondta az ikreknek, akik nem mozdultak az oldala .mellől. − Várjatok itt, fiúk, és meg ne szökjetek valami más lánnyal, mert megharagszom!
Láthatta, hogy Stuarttal nehéz dolga lesz, ha másokkal akar kacérkodni. A fiú máris ivott, és arcán ott volt az a gőgös és érzékeny kifejezés, amiről tapasztalatból tudta, hogy rosszat jelent. Megállt még egy pillanatra, hogy köszönjön néhány ismerősnek, és megölelje Indiát, aki most bukkant elő a konyha felől rendetlen hajjal, verejtékcsöppekkel a homlokán. Szegény teremtés! Nem elég, ha fakó haja és szempillája meg előreugró álla van az embernek, ami konok, kellemetlen természetet jelent? Ráadásul már húszéves, és mindenki vénkisasszonynak tartja. Vajon nagyon haragudott, amiért Stuartot elhódította tőle? Sokan azt mondták, hogy még mindig szereti, de Wilkesékről sohasem tudta igazában senki, mit gondolnak vagy éreznek. Mindig olyan kedves, udvarias modorban beszélt Scarlett-tel, mint azelőtt.
Scarlett is igyekezett kedves lenni hozzá. Aztán felfelé indult a lépcsőn. Egyszerre halk, félénk hang mondta mögötte a nevét. Hátranézett.
Charles Hamiltont látta meg, Melanie bátyját. Csinos fiú volt, lágy, barna fürtjei a homlokába hulltak. Mindig nagyon gondosan öltözött, most is jól szabott mustárszín nadrág és fekete kabát volt rajta, s tökéletesen vasalt inggallérján széles, új divatú fekete nyakkendő.
Elpirult, mikor Scarlett rátekintett. Mint minden félénk férfi, ő is az élénk, elfogulatlan, vidám lányokhoz vonzódott. Amint tiszta, hűséges barna szemével rátekintett Scarlettre, valami kedves kölyökkutyához hasonlított. Scarlett mostanáig nagyon hidegen bánt vele, éppen azért szinte elállt a lélegzete a fiúnak, mikor  rámosolygott,  és  feléje  nyújtotta  mind   a  két  kezét.
− Charles Hamilton! Jaj, de örülök, hogy itt van maga is. Mondja kérem, egyenesen azért jött el Atlantából, hogy megtörje az én szegény szívemet?
Charles azt sem tudta, mit dadogjon felindulásában. Magáéba szorította a két meleg kis kezet, s nézte, nézte a leány táncoló zöld. szemét. Hallotta már így beszélni a lányokat más fiúkkal, de vele még sohasem beszéltek így. Nem tudta megérteni, miért, de úgy bántak vele, mintha az öccsük lett volna, és sohasem kacérkodtak vele. Mindig azt szerette volna, ha dévajkodnak és évődnek vele, mint nála kevésbé csinos fiúkkal is megtették, akik pedig nem voltak olyan bőven ellátva földi javakkal, mint ő. De ha nagy ritkán megtörtént is, hogy kacérkodtak vele, soha nem jutott eszébe, mit is kellene mondania, és halálos kínokat állt ki saját ostobasága miatt. Utána éjszakákon át ébren hevert az ágyán, és elképzelte mindazt a szellemességet és kedvességet, amit a lánynak mondhatna, de rendszerint nem mondhatta el, mert a lányok egy-két sikertelen kísérlet után többé rá se néztek.
Még Honey mellett is, akivel hallgatólagosan megállapodtak, hogy felesége lesz, legtöbbnyire csöndesen ült. Olykor az a kényelmetlen érzése támadt, hogy Honey kokettsége és forrósága nem is neki szól, rajta csak gyakorolja magát, és férfibolond kedvében ugyanilyen kedves lesz majd mindenkivel, aki elébe akad. Charles nem gondolt nagy lelkesedéssel a házasságára, mert egyáltalán nem ébresztette fel benne azokat a vad és romantikus indulatokat, amelyekről imádott könyvei azt állították, hogy az igazi szerelmes jellegzetességei. Arra sóvárgott, hogy valami gyönyörű, tüzes lány szeresse őt, aki veszedelmes, akire vigyázni s akiért küzdeni kell.
S most, íme, Scarlett O'Hara így beszél vele!
Kétségbeesetten töprengett, mit mondjon, de semmi nem jutott az eszébe. Szerencsére Scarlett tovább beszélt:
−  Tudja, mit? Itt várjon szépen rám, amíg vissza nem jövök. És nehogy közben a többi lánynak udvaroljon, mert én szörnyen féltékeny vagyok ám! − hallatszott a vérvörös, finom ajkakról, és a szempillák árnyas sátora szemérmesen ráereszkedett a zöld szemekre.
−  Nem, nem! − nyögte ki végül Charles nagy igyekezettel, és nem is sejtette, hogy Scarlett olyannak látta, I mint amikor a marha a vágóhídon a mészárost várja.
A lány legyezőjével könnyedén a fiú vállára legyintett, azután elindult felfelé a lépcsőn, és tekintete ismét arra a férfira esett, akit a többiek Rhett Butlernek neveztek, és aki alig néhány lépésnyire Charlestól, a többiektől elkülönülten, egyedül állott.
„Jóságos ég! − mondta magában felháborodottan I Scarlett, önkéntelenül is apja kedvenc szavajárását I használva − úgy néz rám, mint aki tudja, mi lakozik bennem.”
Elkapta fejét, és felsietett a lépcsőn.
A hálószobában, ahol letették a kabátokat, Cathleen Calvertet találta a tükör előtt, amint az ajkát harapdálta, hogy pirosabb legyen. Friss rózsa volt az övében, éppen olyan színű, mint az arca, és búzavirágkék I szeme izgalomtól csillogott.
−  Cathleen − kérdezte Scarlett, s megpróbálta elöl jobban felhúzni  a  derekát,  hogy  ne  legyen a ruha olyan kivágott −, ki az a Butler odalenn?
−  Te nem hallottad? − suttogta nagy szemekkel Cathleen. − Igazán nem is tudom, mit szólt hozzá Mr. Wilkes, hogy Kennedy a nyakára hozta. De nála volt Jonesboróban, valami gyapotüzletet kötöttek, és így kénytelen volt azt mondani, hogy jöjjön vele, mert nem küldhette el vendégét. Pedig nem fogadják úri társaságban!
−  Ugyan!
Scarlett eltöprengett ezen, mert még sohasem volt egy fedél alatt olyan emberrel, akit nem fogadtak úri társaságban. Milyen érdekes!
−  Mit csinált?
−  Ó, Scarlett, rettenetesen rossz híre van! Rhett Butler a neve, Charlestonból való, és igen előkelő családból származik, de azért beszélni sem akarnak vele. Egy rokona mondta nekem múlt nyáron, hogy elkergették hazulról! Az unokahúga azt mondta, hogy olyasmiért, amit ő nem is tudhat. Azután ott volt annak a lánynak a története, akit nem vett feleségül…
−  Meséld el!
−  Caro Rhett mondta el ezt is. A mamája nyomban meghalna, ha tudná, hogy Caro miket tud. Ez a Butler elvitt egy charlestoni lányt kocsikázni. Nem mondták, ki volt, de sejtem. És képzeld, elmaradtak egész éjszaka, és hajnalban gyalog értek haza. Azt mondták, hogy a ló megvadult, és feldöntötte a kocsit, és ők eltévedtek  az erdőben.  És azután .. .  képzeld …
−  Nem képzelek semmit, mondd meg.
−  Nem akarta feleségül venni azt a lányt.
−  Ó! − mondta Scarlett csalódottan. − Ez az egész?
−  Azt mondta, tudod, hogy … izé … hogy nem tett neki semmi rosszat, és hogy nem tudja, miért kellene feleségül vennie. (A lány bátyja kihívta párbajra, és Mr. Butler azt mondta, hogy inkább lőjék keresztül, de nem vesz el olyan buta libát. Megvolt a párbaj, és Mr. Butler megölte a lány bátyját, és ezért el kellett mennie Charlestonból, és senki sem fogadja − fejezte be diadallal Cathleen.
−  Gyereke is született? − kérdezte suttogva, gyorsan Scarlett.
Cathleen a fejét rázta.
−  Mindegy, azért mégsem vette el senki − sziszegte vissza.
„Bár Ashley ilyen kalandba keveredne velem! − gondolta Scarlett. − Ő úriember, és elvenne feleségül.”
A lelke mélyén azonban tiszteletet érzett Rhett iránt, aki nem akart egy ostoba libát feleségül venni.

Scarlett ott ült a magas rózsafadíványon, egy óriási tölgyfa árnyékában. Fodrai és szalagjai körülötte terültek szét, s a szoknya alól két hüvelyknyi látszott ki a zöld bőrcipőcskéből, pontosan annyi, amennyit megmutathat az ember, ha úrilány akar maradni. Tányér volt a kezében, amelyből alig evett egy falatot, és hét gavallér körülötte. A mulatság pompásan sikerült, a meleg levegő tele volt zsivajjal, nevetéssel, ezüst− meg porceláncsörgéssel, pecsenyezsír illatával.
A legtöbb lány ott üldögélt gavallérjával a hosszú padokon. De Scarlett, azzal a meggondolással, hogy az embernek csak két oldala van, s mind a két oldalán csak egy-egy ember ülhet, más helyet választott, hogy minél több férfit gyűjthessen maga köré.
Az egyik nagy fa alatt a férjes asszonyok ültek, komoly, sötét ruhájuk élesen elütött a tarka, vidám környezettől. Az asszonyok, korukra való tekintet nélkül, mindig külön húzódtak a fényes szemű lányoktól, a gavalléroktól és a kacagástól, mert a déli társaságban nem volt mulatós asszony. Fontaine nagymamától, aki élve az öregek szabadságával, tartózkodás nélkül, hangosan böfögött, le egészen a tizenhét éves Alice Munroe-ig, aki az első terhesség hányingereivel birkózott, valamennyien összedugták a fejüket, és alaposan megtárgyalták minden le- és felmenő családját, mert hiszen ezek a megszólások tették számukra szórakoztatókká az ilyen összejöveteleket.
Scarlett néha odapillantott feléjük, s arra gondolt, hogy az asszonyoknak semmi örömük nincs az életben … Eszébe sem jutott, hogy ha Ashley felesége lenne, már holnap oda kellene ülnie a nagy fa alá, közéjük, sötét selyemruhában, s oda sem figyelhetne, min nevetnek olyan jókat a lányok. Mint a legtöbb fiatal lánynak, csak az oltárig ért el a képzelete, egy lépéssel sem tovább. Amellett most túlságosan boldogtalan volt ahhoz, hogy mindezt végiggondolja.
Letekintett a tányérjára, s olyan étvágytalanul és unottan evett egy morzsányi süteményt, hogy Mammy megelégedését is kiérdemelte volna. Bár neki volt a legtöbb gavallérja, soha életében nem érezte még magát ilyen szerencsétlennek. Nem tudta megérteni, tulajdonképpen miért,   de  terve  teljesen csődöt  mondott.
Tucatjával fűzhette volna láncra a gavallérokat, de Ashleyt nem, és a tegnap esti szívfájdalom, a félelem, hogy minden hiába, újra rátört. Hol gyorsan, hol egészen lassan vert a szíve, egyik percben égett az arca, a másik percben elsápadt.
Ashley egyszer sem közeledett az ő csoportjához, sőt egyetlenegyszer sem tudott vele szót váltani azóta, hogy köszöntek egymásnak. A kertben találkoztak, de Melanie a karjába kapaszkodott − Melanie, aki alig ért a válláig …
Kicsi, törékeny lányka volt, az embernek az jutott eszébe, hogy egy gyermek tréfából az anyja ruháját vette fel.
Nagy, barna szemének félénk, szinte ijedt volt a kifejezése. Göndör, sűrű, fekete haját hálóval szorította le. Széles arccsontja volt, és nagyon hegyes kis álla. Édes, szelíd, de egyszerű arc volt, minden csalogató, kihívó titokzatosság nélkül. Olyan őszinte és egyszerű volt, mint az anyaföld, jó, mint a falat kenyér, átlátszó, mint a tiszta víz. De alacsony termete ellenére mozdulataiból valami olyan megállapodott méltóság áradt, ami egyenesen megható volt, és sokkal idősebbnek mutatta, mint tizenhét évesnek, amennyi valójában volt.
Szürke organtinruhát viselt, cseresznyeszín szalag-övvel. Tisztán látszott a ráncok és fodrok alatt, milyen gyermekesen fejletlen még. A cseresznyepiros díszű, sárga kalap meleg fényt vetett csontszín bőrére.
Tetszett neki Scarlett. Félénken felmosolygott rá, és azt mondta, hogy nagyon csinos a ruhája. Scarlett alig bírt illendően felelni, annyira égette a vágy, hogy egyedül lehessen Ashleyvel. Azóta Ashley ott ült egy zsámolyon Melanie lábánál, kissé távolabb a többiektől. Csendesen beszélgettek, és Ashley rámosolygott azzal a lassú, álmatag mosolyával, amelyet Scarlett úgy szeretett. És látnia kellett, hogy ettől a mosolygástól Melanie szeme is megfényesedik, és Scarlettnek be kellett vallania, hogy csinos. Ha Ashleyre tekintett, mintha valami belső tűz világította volna át minden vonását.
Scarlett megpróbálta elfordítani a szemét kettőjükről, de nem bírta. És  valahányszor  odapillantott, megkettőzte vidámságát, tréfált a gavallérjaival, kacagott, merész dolgokat mondott, kapkodta a fejét, és hintáztatta fülbevalóját. Kijelentette, hogy minden férfi csak üres bókokat mond, és egyiküknek sem hiszi el egyetlen szavát sem. Ashley azonban mintha nem. látott, nem hallott volna semmit. Csak Melanie-t nézte, Melanie  pedig  rátekintett   odaadó,  boldog   mosolygással.
Igen, Scarlett keservesen gyötrődött.
Közömbös szemmel nézve, nem volt lány a világon, akinek kevesebb oka lett volna a búsulásra. Nyilvánvalóan ő volt a legcsinosabb az egész mulatságon, a kirándulás királynője, minden érdeklődés középpontja. Máskor nagyon élvezte volna a férfiak odaadó udvarlását s a lányok irigy és néha keserű pillantásait.
Charles Hamilton, biztatásától felbátorodva, szilárdan megtelepedett jobbján, és visszaverte a Tarleton ikrek minden kísérletét, hogy eltávolítsák onnan. Egyik kezében, tartotta a lány legyezőjét, a másikban étellel telt, de még érintetlen tányérját, és csökönyösen kerülte Honey tekintetét, aki emiatt közel állt ahhoz, hogy könnyekben törjön ki. Cade kecsesen lehorgonyzott Scarlett bal oldalán, a lány ruháját rángatta, hogy magára vonja figyelmét, és kihívóan nézett Stuart veszedelmesen összehúzott szemébe. Közte és az ikrek között már paprikás volt a hangulat, és durva szavak is elhangzottak. Frank Kennedy úgy sürgött-forgott körülötte, mint a tyúk, amelynek csak egy csirkéje van; minduntalan elszaladt az árnyas tölgy alól az asztalokhoz, hogy Scarlett számára csábító ínyencfalatokat hozzon, mintha nem lett volna ott akár tucatnyi szolga is, hogy ezt a szolgálatot elvégezze. Az eredmény az volt, hogy Suellen morcos hangulata túllépte az úrihölgyhöz illő tettetés korlátait, és vad tekinteteket lövellt Scarlett felé. A kis Carreen is sírni tudott volna, mert Scarlett reggeli bátorító szavai ellenére Brent mindössze egy „hallo, Sis” kiáltásra méltatta, és mielőtt végképp Scarlettnek szentelte volna minden figyelmét, kiráncigálta hajából a hajcsatját. Máskor mindig olyan kedves volt hozzá, és úgy bánt vele, hogy Carreen már egészen felnőttnek érezte magát, és titokban arról a napról ábrándozott, amikor haját kontyba rakhatja, szoknyáját leengedheti, és Brent előtt mint szépségesen szép nagylány jelenik meg. A Munroe lányok a kövér Fontaine fiúk udvarlásával takargatták •haragjukat, de kétségbeestek azon, hogy fivéreik hogyan lógtak Scarlett körül, és valósággal lesen álltak, nem áll-e fel valaki a lány mellől, hogy nyomban helyére nyomakodjanak.
Szemöldökrángatással táviratozták meg Scarlett viselkedése feletti megbotránkozásukat Hetty Tarletonnak. „Csak gyorsan, gyorsan”, ez volt Scarlett egyedüli jelszava. De egymásután három ifjú hölgy vette csipkés ernyőjét, jelentette ki, hogy köszöni, már eleget evett, könnyedén egy-egy férfi karjára tette kezét, és édes mosollyal kérte, kísérje el a rózsakertbe, nézzék meg a szökőkutat és a nyári lakot. Ez a szigorú hadiszabályok szerint végrehajtott taktikai visszavonulás nem kerülhette el a jó megfigyelők szemét.
Scarlett vihogott, amikor látta, hogy három férfit is kivonnak bűvköréből, csak azért, hogy olyan tájakat nézegessenek, amelyeket gyermekkoruk óta szakadatlanul látnak, és hirtelen Ashley felé pillantott, vajon észrevette-e. De a férfi Melanie kendőjének bojtjaival játszott, és felnevetett rá. Fájdalom hasította át Scarlett szívét.
Véresre tudta volna karmolni Melanie sima, elefántcsontszín arcát.
Amint elfordult Melanie-től, Rhett Butlerre tévedt a tekintete, aki most sem vegyült a többiek közé, hanem külön állt, és John Wilkesszel beszélt. Érezte, hogy a férfi figyeli. Valahányszor összetalálkozott a tekintetük, egyenesen ránevetett. Scarlettnek az a kellemetlen érzése támadt, hogy egyedül ez az ember, akinek olyan rossz a híre, s akit nem fogadnak a társaságokban, látja, mi van a vad vidámsága mögött, és hogy mulat rajta. Őt is szívesen megkarmolta volna.
„Csak délutánig kibírjam ezt!. − gondolta magában. − Akkor a lányok mind felmennek a szobákba, hogy aludjanak, és frissek legyenek este a táncnál. Én le fogok jönni, és beszélek Ashleyvel. Ha nem is néz ide, látnia kell, mennyien vesznek körül.”
Új reménnyel gyógyítgatta a szívét: „Természetes, hogy figyelmes Melanie-hez,  nem is tehet másképp. Utóvégre az unokatestvére, és nem udvarolt neki senki. Ha ő nem ülne mellette, petrezselymet árulna szegény.” Ebből a gondolatból új bátorságot merített, és kettőzött vidámsággal bolondította Charlest, akinek fényes s barna szeme  csak úgy  égett.  Csodálatos nap volt ez  Charles   számára.   Álomszép   nap.   Szerelme   Scarlett  iránt úgy fellobbant, hogy Honey egészen elmosódott mögötte valahol a háttérben. Scarlett remélte, hogy India hamarosan feláll, s jelt ad  a hölgyeknek,  hogy  ideje  visszavonulni.  Két  óra volt s a nap melegen sütött. De India, aki három nap  óta dolgozott az előkészületeken, és nagyon elfáradt, örült, hogy békén ülhet az árnyékban.
Lassan az  egész társaság  elálmosodott.  A négerek lustán jártak ide-oda, leszedték a hosszú asztalokat. A kacagás és beszélgetés elhalkult, itt-ott egy-egy csoport  egészen lecsendesedett. Mindenki alig várta, hogy India felálljon. Egyre lassabban mozogtak a pálmalegyezők, és némelyik öregúr mellére ejtett fejjel elszundikált a melegben.
A nap egyre forróbban tűzött.
Az álmos csendben egyszerre Gerald hangja csattant fel. Kissé távolabb az asztaloktól Wilkesszel vitatkozott. − Azt a mindenit, John! Még hogy azért imádkozol,  hogy békésen megegyezhessünk azokkal a kutya jenkikkel? Most, mikor úgy kidobtuk őket a Sumter-erődből, hogy csak úgy repültek? Béke? Mutassa meg a Dél, hogy nem lehet minket sértegetni!
„Jaj!  − gondolta Scarlett. − Itt van, most aztán éjfélig nem mozdulhatunk.”
Az álmos bágyadtság egy pillanat alatt eltűnt. Mintha villamos szikra villant volna fel a levegőben. A férfiak felugrottak a padokról, és vadul hadonászni kezdtek. Túl akarták kiabálni egymást. Egész délelőtt nem volt szó a háborúról, mert a házigazda megkérte a férfiakat, hogy ne izgassák a hölgykoszorút. De most Gerald kimondta az első szót, és minden férfivendég elfeledte, mit ígért.
−  De mennyire hogy megverekszünk! … Azok a kutya jenki tolvajok! … Majd megverjük őket, egy hónapot sem adok neki… Micsoda? Egy déli elbánik húsz jenkivel is! … Leckét kell adni nekik, hogy soha el ne felejtsék! .. . Lincoln megsértette a követeinket! …  Ők is háborút akarnak, hát csak rajta …
És mindenekfelett Gerald kiáltozása hallatszott. Scarlett csak azt hallotta: „Az államok egyenlő jogai!” Gerald így nagyszerűen szórakozott, de a lánya annál kevésbé.
Scarlett szívéből unta és utálta már a háború emlegetését, de most különösen gyűlöletesnek érezte, mert attól félt, hogy a férfiak órákon át fognak vitatkozni, és nem lesz rá alkalom, hogy Ashleyvel beszélhessen. Persze hogy nem lesz háború, tudják ezt a férfiak is. Csak szeretnek beszélni és hencegni.
Charles Hamilton nem állt fel a többiekkel. Mikor egyedül maradt ott Scarlett mellett, közelebb hajolt, és a frissen égő szerelem merészségével beszélni kezdett.
−  Kérem, Miss O'Hara … én . . . én már elhatároztam, hogy ha csakugyan háború lesz, Dél-Carolinába megyek, és ott állok be az egyik csapatba. Azt mondják, hogy Wade Hampton lovascsapatot toboroz. Vele szeretnék menni. Nagyszerű tiszt, és apám legjobb barátja volt.
„Mit akar ez most, mit mondjak neki? Bánom is én, mit csinál!” − gondolta Scarlett, Csak nézett rá, s eltűnődött egy pillanatig, hogy a férfiak milyen ostobák. Charles sietve, vakmerően folytatta:
−  Ha elmegyek … fog egy kicsit… egy kicsit sajnálni engem? …
−  Minden éjszaka telesírom a párnámat − felelte Scarlett, elbiggyesztett szájjal. De a fiú halálosan komoly arccal hallgatta. Elvörösödött boldogságában. Scarlett keze ott pihent a ruhája fodrai között. Charles óvatosan megszorította ujjait.
−  Fog értem imádkozni?
 „Mafla” − gondolta Scarlett keserűen, és körülnézett, hogyan szabadulhatna meg tőle.
−  Fog imádkozni? …
−  Hogyne, Mr. Hamilton. Legalább három rózsafüzért minden este.
Charles gyorsan körültekintett, Egyedül voltak. Ki tudja, mikor adódik újra ilyen alkalom? Mélyet lélegzett, és megmerevítette a gyomorizmait.
−  Miss O'Hara … én mondok valamit. Én szeretem magát.
−  Igen? − kérdezte szórakozottan Scarlett, és a kiabáló férfiak között megpróbált odalátni, ahol Ashley ült Melanie-vel.
−  Igen! − suttogta Charles, aki boldog volt, hogy Scarlett sem nem nevet, sem nem sikolt, sem el nem ájul, mint ahogyan ilyenkor fiatal lányok szoktak. − Szeretem, szeretem!  Maga olyan … olyan …
Életében először megoldódott a nyelve.
−  Maga a leges-leges-leggyönyörűbb lány a világon, a legédesebb, a legjobb, szeretem egész szívemmel, szeretem minden erőimmel. Nem remélhetem, hogy éppen engem válasszon és engem szeressen, de édes, drága O'Hara kisasszony, ha egy kis reménységet adna, egy icipici bátorítást, én mindent megtennék a világon, hogy szeretni tudjon, én …
Elhallgatott, mert hiába gondolkozott, nem tudott olyan nehéz feladatot találni, amely méltó lett volna rá, hogy Scarlett kedvéért véghezvigye. Ezért egyszerűen csak ennyit mondott:
−  Én feleségül veszem.
Scarlett egyszerre felriadt a gondolataiból. Ashleyre gondolt, a vele való házasságra, és nehezen titkolt bosszúsággal nézett a fehér homlokú fiúra. Mi a csodának tolakszik ide hozzá ez a borjú az érzelmeivel, éppen most, mikor úgy fáj a szíve, hogy azt sem tudja, mit csináljon? Belenézett a könyörgő barna szempárba, s nem látta a félénk fiú első szerelmének tiszta ragyogását, a rajongást, a bálványozó vad boldogságot, a gyöngédség melegét, amely úgy lobogott a lelkében, mint az égre csapó láng. Scarlett hozzá volt már szokva a szerelmi vallomásokhoz. Megkérték már máskor is a kezét sokkal csinosabb férfiak, és sokkal alkalmasabb” pillanatokban. Scarlett csak azt látta, hogy egy húszéves fiú ül mellette, aki piros a füle tövéig. Ha megmondhatná neki, milyen ügyetlen! De uralkodott magán, és mint ahogy Ellen tanította, lesütött szemmel, szelíden felelt:
−  Higgye el, Mr. Hamilton, igazán nagyra értékelem szíves ajánlatát, hogy feleségévé akarna tenni, de mindez olyan hirtelen történt és… és nem tudom, mit válaszoljak.
Ez jó volt, kielégíthette a férfi hiúságát, és mégis kordában tartotta, Charles pedig úgy kapott rajta, mintha egy friss horgot vetettek volna ki, és elsőnek sietne bekapni.
−  Várok én … várok örökké is! Nem akarom addig elvenni, míg nem tudja biztosan, szeret-e. Kérem, kérem, csak azt mondja meg, lehet-e reményem?
Scarlett éles szemével észrevette, hogy Ashley, aki nem vett részt a vitában, most is Melanie-re mosolyog. Csak maradna nyugton ez a mafla itt mellette, talán meghallaná, mit beszélnek. Vajon mit mondhat most Melanie? Mi lehet az, amit Ashley olyan érdeklődve hallgat?
Egyszerre tisztán hallotta Melanie halk, édes hangját:
−  Attól félek, nem tudok veled egyetérteni Mr. Thackeray műveit illetően. Nagyon cinikus író. Nem olyan, mint Dickens.
„Micsoda ostobaság!” − gondolta Scarlett, és fel tudott volna kacagni megkönnyebbülésében. Melanie kékharisnya. És hogy a férfiak hogyan vélekednek a kékharisnyákról, mindenki tudja … Hogy a férfi érdeklődését egy lány leköthesse, annak az a módja,, hogy róla kell beszélni, s aztán ha már eleget hízelgett neki az ember, saját magára tereli a beszédet. Scarlett megijedt volna, ha olyasmit hall Melanie-től, hogy: „Te igazán csodálatosan okos vagy!” És: „Hogy is tudsz ilyen érdekes dolgokat kitalálni? Az én csirkeeszemtől ugyan ki nem telnék!” Ott ül egy férfival a lábánál, és olyan komolyan beszélget, mintha az iskolában lenne.
Egyszerre kivilágosodott Scarlett előtt a látóhatár, Meg fordult,   és  boldogságában Charlesra  is  rámosolygott.
−  Ashley, gyere csak ide! − kiáltotta ekkor Jim Tarleton. − A te véleményedet még nem tudjuk.
Ashley néhány mentegetőző szót mondott Melanie-nek, felkelt, és odament a férfiak csoportjához. Senki nincs köztük, aki ilyen csinos lenne, gondolta Scarlett, amint nézte, milyen könnyedén mozog, hogy csillog aranyszínű haján a nap fénye. És mindenki, még az idősebbek is elhallgattak, hogy őrá figyeljenek.
−  Uraim! − kezdte Ashley − ha Georgia harcol, én is harcolok, a többivel egy sorban. Miért álltam volna be különben a truppba?
Szeméből eltűnt a bágyadtság, Scarlett még sohasem látta ilyen szépnek.
−  Azonban, uraim … akárcsak az édesapám, én is azt remélem, hogy a jenkik nem fognak belekényszeríteni minket a háborúba … Tudom, hogy megsértettek bennünket, tudom, hogy hazudtak nekünk. De ha mi lennénk a jenkik helyén, és ők akarták volna otthagyni az Uniót, mit tettünk volna? Ugyanazt.
„Itt van ni − gondolta Scarlett −, már megint a másik cipőjének szorítását vállalja.”
Számára csak egy oldalról lehetett a dolgokat kellően megvilágítani. De Ashley néha egészen érthetetlen.
−  Ne ragadtassuk el magunkat, és ne akarjunk háborút! A világban a legtöbb nyomorúságot a háborúk okozták. És mikor vége a háborúnak, senki sem tudja, tulajdonképpen miért is verekedett.
Scarlett kissé fintorgatta az orrát. Szerencséje Ashleynek, hogy senki sem kételkedik bátorságában, különben még baj lehetne.
Csakugyan vad, ellenséges kiáltások hangzottak mindenfelől. A fa alatt a fayetteville-i süket öregúr Indiához fordult:
−  Miről van szó? Mit kiabálnak?
−  Há-bo-rú! − rikoltotta India, a füléhez hajolva. − Meg akarnak a jenkikkel verekedni!
−  Háború? Háború? − kérdezte az öregúr, s tapogatódzva kereste a botját. Aztán csodálatos erővel feltápászkodott. − Majd beszélek nekik a háborúról én. Tudom, mi az. Ott voltam.
Szegény Mr. McRae nem sokat beszélhetett a háborúról, mert családja csupa asszonyból állt, s azok mindig elhallgattatták. Sietve odacsoszogott a többiekhez, a botjával hadonászott és kiabált.
−  Figyeljetek rám, ti tavaszi csikók! Ne akarjatok ti háborút! Én megpróbáltam, és tudom, mi az. A Seminole-háborút végigcsináltam, és olyan bolond voltam, hogy a mexikói háborúban is verekedtem. Ti semmit sem tudtok. Azt hiszitek, a háború az, hogy az ember új egyenruhában tüzes lovon ficánkol, és a lányok virágot szórnak az útjába. Hát nem. Nem! A háború az, hogy az ember éhes és tüdőgyulladást meg hasfájást kap, mert kint kell aludnia az esőben, a puszta földön.
A nők elpirultak. Az öreg McRae egy nyersebb korszakra emlékeztetett, éppen úgy, mint ahogyan Fontaine nagymama, és ijesztően hangos böfögései is egy olyan korszakra,. emlékeztettek, amelyet az emberek már szerettek volna elfelejteni.
−  Vidd el a nagypapát! − suttogta az öregúr egyik lánya egy gyermeknek, aki a közelben állt. − Hiába, már egészen gyerekes szegény − fordult a többi asszonyhoz.
A kis unoka megfogta az öregúr karját, és visszavezette őt az árnyékba.
Scarlett odanézett Rhett Butler felé, aki egy fatörzsnek támaszkodva állt, két kezével a nadrágzsebében. Egyedül volt, mert John Wilkes is a többiek közé vegyült, de nem szólt bele az egyre hevesebbé váló vitába. Megvetően lehúzta a két szája szélét, s valami gúnyolódó fény volt fekete szemében, mintha kisfiúk hencegésén mulatna. „Kellemetlen mosolya van” − gondolta Scarlett,
−  Uraim − szólalt most meg egyszerre Rhett Butler lágy, vontatott hangján, nem mozdult a fától és a kezét sem vette ki a zsebéből −, mondhatok én is valamit?
Gúnyos udvariasság csengett a hangjában. A férfiak feléje fordultak, s az idegennek kijáró előzékenységgel megadták neki a szót.
−  Csak azt szeretném kérdezni − mondta könnyedén −, gondolt-e az urak közül valaki arra, hogy nincs egyetlen fegyvergyár a Mason-Dixon vonaltól délre? Vagy arra, hogy milyen kevés vasbánya akad idelenn? Vagy gyapotfeldolgozó műhely? Festőtelep? Eszükbe jutott-e, hogy nincs egyetlen hadihajónk, és hogy a jenkik egy hét alatt el tudnak zárni bennünket a világtól, ha nekik úgy tetszik? Egyetlen bála gyapotot nem adhatunk el a külföldnek, s mi lesz belőlünk? De minek is kérdem? Csak természetes, hogy hazafiúi lelkesedésükben mindezzel számoltak.
„Ez azt hiszi, hogy a fiúk mind ostobák!” − gondolta mérgesen Scarlett.
Nemcsak őt bosszantotta fel az, amit Butler mondott. A fiatalemberek közül itt is, ott is keményen kapta fel egy-egy a fejét, és John Wilkes feltűnés nélkül, de sietve ment Vissza a fához, Rhett Butler mellé, mintha hangsúlyozni akarná, hogy mint vendége, oltalom alatt áll, s hogy ne feledkezzék el senki a jelenlévő hölgyekről.
Rhett Butler olyan nyugodtan folytatta, mintha nem látott, nem hallott volna semmit.
−  Nekünk délieknek egyik legnagyobb hibánk, hogy vagy nem utazunk eleget, s nem ismerjük a világot, vagy nem válik eléggé hasznunkra az, amit látunk. Engedjék meg, hogy megkérdezzem, mit láttak az urak? Európát? Igen, Európát. New Yorkot, Philadelphiát. Azonkívül persze a hölgyek voltak Saratogában… (könnyedén meghajolt a hölgyek csoportja felé). Ott megnézték a szállókat, a múzeumokat, a báltermeket és a játékkaszinókat. Aztán hazajöttek elégedetten, hogy azért mégis itthon a legjobb és legszebb. Ami engem illet, én is Charlestonban születtem, de legutóbb Északon töltöttem néhány esztendőt. (Hetykén és kesernyésen elmosolyodott, mintha tisztában volna vele, hogy mindenki tudja a társaságban, miért nem maradhatott szülővárosában, s nem érdekelné.) Sok mindent láttam, amit önöknek nem volt alkalmuk látni. A bevándorlók ezreit, akik szívesen harcolnak a jenkik soraiban egy kis ételért és egy pár dollárért. A gyárakat, a műhelyeket, a hajódokkokat, a vas- meg szénbányákat is láttam … Es mink van nekünk? Megmondom: gőgünk van, gyapotunk van, és rabszolgánk van. Ők vernének meg minket egy hónap alatt, nem mi őket.
Egy halálosan ijedt pillanatig csönd volt. Rhett nyugodtan kivette fehér zsebkendőjét, és levert kézelőjéről egy porszemet. Aztán baljós zümmögés hallatszott a tömegből, s a fák alatt olyanféle zúgás keletkezett, mint a rajzó méheké. Scarlett agyában azonban, bár érezte, hogyan kezd égni felháborodásában az arca, felvillant a józan gondolat, hogy ez az ember mégis igazat mondott. Ö sohasem látott semmiféle gyárat, és nem is ismert senkit, aki látott volna. De még ha színigaz is, minek erről beszélni, minek ilyen kijelentéseket tenni, méghozzá mulatságon, ahol mindenki szórakozni akar.
Stuart Tarleton előreszegzett fejjel, mint valami öklelni kész bika, jött előre, oldalán ikertestvérével. Természetesen mindenki tisztában volt vele, hogy nem lesz botrány. A Tarleton ikrek mindig tudták, hogyan viselkedjenek. De hogy mi lesz tulajdonképpen, azt senki sem tudta volna megmondani, és a hölgyek kellemesen megborzongtak. Ritkán volt alkalmuk ilyen veszekedést látni − rendesen csak később hallottak róla..
−  Uram − kérdezte fojtott hangon Stuart −, hogy érti ezt?
Rhett udvariasan, de gúnyolódó mosollyal hajolt meg előtte.
−  Talán hallott már valaha Napóleonról? ö jegyezte meg: „az Űristen is azon az oldalon van, ahol erősebb a hadsereg”.
Csöndesen, nyugodtan a házigazdához fordult, és egészen más hangon, nyílt tiszteletadással szólt:
−  Azzal a kedves ígérettel dicsekedhetem, hogy megnézhetem a könyvtárát, uram. Igen nagy kényelmetlenséget okoznék, ha most kérném ezt a kegyet? Kora délután vissza kell mennem Jonesboróba, mert sürgős üzleti dolgaim várnak ott.
Hirtelen szembefordult a társasággal, összecsapta a bokáját, aztán meghajolt, könnyedén és mélyen, mint valami táncmester. Olyan arcátlan volt ez a mély meghajlás, mintha mindenkit külön arcul ütött volna.  A következő pillanatban már a kert felé haladt John Wilkes oldalán, szálfaegyenesen, fekete fejét magasra tartva. Kellemetlen kacagása visszaszállt a fák közé, az asztalokhoz.
Meghökkent csend támadt, aztán újra felhangzott a zúgás. India fáradtan állt fel végre a padról, és Stuarthoz lépett, aki alig bírta lenyelni dühét.
Scarlett nem hallhatta, mit mond neki, de a tekintete, amint felnézett a fiú vörös, komor, lehajtott arcába, egy pillanatra megmozdította a lelkiismeretét. Éppen olyan volt most a szeme,, mint Melanie-nek, mikor Ashleyre nézett. De Stuart nem vette észre. Ügy, szóval India szereti… még mindig szereti. Egy pillanatra az jutott Scarlett eszébe, hogy ha tavaly nem kacérkodott volna úgy a fiúval azon a politikai gyűlésen, azóta talán már feleségül is vette volna Indiát. De egy pillanat múlva lerázta magáról a kényelmetlen érzést. Mit tehet ő róla, ha jobban tetszik Stuartnak? Mit tehet ő róla, ha valaki nem tudja megtartani a gavallérját?
Végre elmosolyodott Stuart, kelletlenül és erőltetetten. Bólintott is. Lehet, hogy India azért könyörgött, nehogy Rhett Butler után menjen. Attól félt, párbaj lehet a dologból. Most mindenki felállt, meghajoltak egymás előtt, lerázták a morzsákat az ölükből. Az asszonyok a dajkákat és a gyermekeket szólították, s maguk köré gyűjtötték a családot, hogy elbúcsúzzanak. Az ő számukra a mulatságnak vége szakadt.
A fiatal lányok azonban beszélgetve, nevetgélve indultak a ház felé, hogy fenn, a hálószobákban pihenjenek egyet átöltözés előtt.
Egyetlen asszony vagy lány nem maradt a tölgyfák alatt a férfiakkal, csak Mrs. Tarleton. Őt Gerald Calvert és még néhányan visszatartották, hogy határozott választ csikarjanak ki belőle a lovak dolgában.
Ashley arrafelé jött, ahol Scarlett ült Charles mellett, s egy pillanatra megállt előttük.
− Vakmerő ember − mondta, amint Butler után nézett. − Mintha csak valamelyik Borgia kelt volna újra életre.
Scarlett gyorsan végigfutott gondolatban a környékbeli, atlantai és savannah-i családok között, de egyiknek sem volt ilyen különös neve sem Atlantában, sem Savahnah-ban. − Nem ismerem őket. Rokonai?
Charles hirtelen ijedten tekintett fel. Különös kifejezés jelent meg a szemében. Hitetlenség. Szégyenkezés. De aztán győzött benne a szerelem. Nem elég, ha egy lány édes, szép és szereti az embert?
−  A Borgiák olaszok voltak.
−  Hja úgy? − legyintett Scarlett. − Idegenek? Legbájosabb  mosolyával fordult  Ashley  felé,   de  a férfi, ki tudja, miért, nem viszonozta a tekintetét. Charles arcába nézett. Megértés volt a tekintetében, és egy kis szánalom is ,..
Scarlett az emeleti folyosón állt, és óvatosan hajolt át a korláton, hogy letekintsen a hallba. A hall üres volt. Az emeleti hálószobákból állandó halk-sugdolózás, kacagás, zümmögés hallatszott. A hat tágas  hálószoba ágyain és heverőin pihentek a fiatal lányok. Levették ruhájukat, kikapcsolták a fűzőjüket, kibontották a hajukat.
A délutáni alvás törhetetlen szokás volt a déli társaságban, s különösen ilyenkor volt rá szükség, amikor egész napra voltak hivatalosak, s a délelőtti mulatozás után késő éjszakáig táncoltak. Vagy félóra hosszat taft még a beszélgetés, aztán majd bejönnek a néger dajkák, lehúzzák a redőnyöket, s a meleg félhomályban lassan elhal a suttogás és nevetés. Végül pedig csak a szabályos mély lélegzés hallatszik majd a csöndben.
Scarlett meggyőződött róla, hogy Melanie ott fekszik az egyik ágyon Honey és Hetty között, csak akkor osont ki a folyosóra s indult lassan lefelé a lépcsőn. A folyosóablakból láthatta, hogy a férfiak lent ülnek még a fák alatt, sűrűn isznak és beszélgetnek. Ashley nem volt közöttük. Egyszerre meghallotta a hangját. A főbejárat előtt búcsúzkodott az induló asszonyoktól és .gyermekektől.
Torkában dobogott a szíve. Jaj, ha az öreg Wilkesszel találkozik … Milyen kifogást mondhat, mikor a többi lány mind odafenn alszik, hogy szép legyen estére? Hiába, ezt is meg kéli kockáztatni.
Mikor a földszintre ért, az ebédlőből kihallotta az inas hangját, aki a cselédséggel a nagy asztalt s a többi bútort hordta ki. Készültek a bálra. A széles hall túlsó oldalán a könyvtárterem nyitott ajtaja látszott. Scarlett nesztelenül osont be. Úgy gondolta, itt fog várni, míg Ashley útnak ereszt mindenkit, s aztán behívja.
Félhomály volt idebenn, mert a redőnyöket lehúzták a tűző nap miatt. A hatalmas, sötét terem, melynek falai mindenféle könyvekkel voltak borítva, ránehezedett a lelkére. Nem az a hely volt, amelyet a remélt lánykéréshez kiválasztott volna, ha rajta áll. A sok könyv mindig lehangolta, éppen úgy, mint mindazok az emberek, akik szerettek sokat olvasni. Mind − persze Ashley kivételével.
A nehéz bútorok némán álltak körülötte a homályban. Magas hátú, széles karosszékek sorakoztak itt a magas Wilkesek számára, lágy, bársonnyal bevont alacsonyabb zsámolyok a hölgyeknek. A távoli sarokban, a kandalló előtt Ashley legkedvesebb helye, a magas hátú pamlag állt, hátat fordítva, mint valami elnyúló, alvó nagy állat.
Behúzta az ajtót résnyire, s igyekezett lecsillapítani szíve bolond dobogását. Megpróbált visszaemlékezni rá: mit is tervezett tegnap este? Mit fog Ashleynek mondani? Hirtelen jeges rémület fogta el. Csak a szíve ne lüktetne a fülében is! Akkor talán jobban tudna gondolkozni. De a lüktetés még erősebb és vadabb lett, amint hallotta, hogy Ashley az utolsó vendégektől is elbúcsúzik, s jön befelé.
Nem jutott más az eszébe, csak az, hogy szereti, szereti. Szereti a büszkén magasra emelt, aranyhajú fejétől karcsú, fényes lovaglócsizmájáig. Szereti titokzatos hallgatását. Ó, ha most ide jönne, és a karjába szorítaná, hogy ne kellene egy szót sem mondania… Kéli hogy szeresse … Talán, ha imádkozna …
Erősen behunyta a szemét, és hadarva suttogta magában:
−  Üdvözlégy Mária, malaszttal teljes …
−  No nézd csak! Hogy kerülsz ide, kis Scarlett? Ashley hangja tört át a szíve lüktetésén, a zúgáson.
Halálos zavarba jött, és nem tudta, mit feleljen. Ashley a hallban állt, és a könyvtárszoba ajtajának kilincsét fogta. Különös mosoly játszott az arcán.
−  Ki elől bújtál el? Charles? Vagy a Tarleton ikrek? …
Scarlett nyelt egyet. Tehát észrevette, hogy körülrajongják! Milyen kimondhatatlanul édes így, amint itt áll a küszöbön, mosolyog, és fogalma sincs róla, hogy ő milyen izgatott. Nem bírt beszélni. Kinyújtotta fehér kezét, megfogta a férfi karját, és behúzta a terembe.
Ashley meglepődve, de engedelmesen bejött, önkéntelenül becsukta az ajtót, és kezét hátra tartotta.
−  Mi a baj? − kérdezte halkan, szinte suttogva. Érintésére Scarlett megremegett. Most, most. . . mint ahogyan mindig álmodta. Ezer befejezetlen, zavaros gondolat cikázott az agyában összevissza, de nem tudta elfogni egyiket sem, nem tudott egy szót kiejteni. Csak remegett,  és nézett fel a férfira. Miért nem beszél hát ő?
−  Mi a baj? − kérdezte még egyszer Ashley. − Talán valami titkot akarsz nekem elmondani?
Scarlett most egyszerre érezte, hogy megoldódik a nyelve. Lehullt róla Ellen minden tanítása, minden nevelés. Gerald nyílt, nyers ír vére beszélt a lány ajkáról.
−  Igen. Valami titok. Én… én téged szeretlek. Egy pillanatra olyan csend lett, mintha egyikük sem
lélegzene. Aztán elmúlt a remegés, amint Scarlett boldogan és büszkén felegyenesedett. Mennyivel egyszerűbb és szebb ez így, mint azok a kisasszonyos komédiák, amelyeket meg kellett tanulnia! Tekintete a férfi szemét kereste …
Megdöbbenést, hitetlenséget látott benne… és még valamit. Mi lehet ez? Igen, Gerald szeme volt ilyen, mikor a legkedvesebb lova eltörte a lábát, és agyon kellett lőni. De miért kell most erre gondolnia? Micsoda ostoba ötlet! És miért néz Ashley ilyen különösen, és egy szót sem szól? Aztán lassan valami álarcszerű, jól begyakorolt, udvarias mosoly jelent meg az arcán. Meghajolt.
−  Nem elég, hogy minden más férfi szívét láncra ! fűzted már ma délelőtt, kis Scarlett? − kérdezte azon
a régi, kedves, kényeztető és ingerkedő hangján, amelyen vele beszélni szokott. − Még engem is el akarsz csábítani? Hiszen tudhatod, hogy mindig hódolód voltam! Kár az újabb fáradságért.
…Valami nincs jól, nincs jól!  Nem így akarta. A vad, tétova gondolatok közül egy lassan alakulni kezdett. Úgy tesz Ashley,  mintha azt hinné,  hogy csak kacérkodni akar vele. De tudhatja, hogy nem így van!
Scarlett tudta, hogy tudja …
−  Ashley … Ashley … ne tréfálj ! Mondd meg nekem … ó, ne így … Igazán enyém a szíved? Mert én … én szeretlek …
A férfi hirtelen a lány szájára szorította hideg tenyerét. Arcáról eltűnt a ráerőszakolt mosoly.
−  Nem szabad ezt mondanod, Scarlett. Nem szabad! Gyűlölni fogod magad, hogy kimondtad, és gyűlölni fogsz engem, hogy meghallgattam.
Scarlett elkapta a fejét. Meleg vér hullám öntötte el az agyát.
−  Soha nem tudnálak gyűlölni, érted? Mondom, hogy szeretlek, és tudom, hogy te is szeretsz, mert…
Soha életében nem látott még olyan fájdalmat emberi arcon, mint most.
−  Ashley… mi baj? Ashley? Ugye te is szeretsz?
−  Igen − mondta tompán a férfi. − Szeretlek.
Ha azt mondta volna, hogy gyűlöli, akkor sem ijedhetett volna meg Scarlett jobban.
−  Hát… hát nem akarsz feleségül venni?
−  Melanie-t veszem feleségül.
Scarlett maga sem tudta, hogyan történt. Egyszerre I ott ült az alacsony bársonykereveten, és Ashley egy zsámolyon térdelt a lábánál. És beszélt.. .beszélt sok mindent, aminek nem volt értelme. Scarlett úgy érezte, hogy az agya üres, és egy pillanat alatt eltűnt belőle minden gondolat… csak. úgy érte a szó, mint az esőcseppek az ablakot. Lecsurgott, eltűnt… Füle nem hallott, agya nem értett semmit. Gyors, gyöngéd, részvétteljes szavak voltak, mint ahogyan apa beszélhet a gyermekéhez.
Aztán újra Melanie neve. Ez felébresztette. Belenézett a férfi kristálytiszta, szürke szemébe. Látta azt a különös elzárkózottságot, ami annyiszor nyugtalanította, és valami kis megvetést önmaga iránt.
−  Az apám ma este fogja kihirdetni az eljegyzést. Hamarosan az esküvőt is megtartjuk. Meg kellett volna mondanom neked, de azt hittem, úgyis tudod már. Azt hittem, mindenki tudja évek óta. Nem is álmodtam, hogy te … hiszen annyi udvarlód volt mindig … Azt hittem, Stuart…
Lassan kezdte érteni Scarlett, mit mond.
−  De hiszen … az előbb azt mondtad, hogy te is szeretsz.
− Miért akarod, hogy megbántsalak? Hogyan magyarázzam meg neked, édes? Hiszen olyan fiatal vagy, és azt sem tudod, mit jelent a házasság.
−  Azt az egyet tudom, hogy szeretlek.
−  A szerelem nem elég a boldog házassághoz. Neked egész ember kell, Scarlett, a teste és lelke, a gondolatai. Ha nem kapnád meg, szerencsétlen lennél. Én pedig nem tudnék így a tiéd lenni. így senkié sem tudnék lenni. És nem is kívánom a lelkedet és a gondolataidat. Ez neked fájna, nagyon fájna. Az lenne a vége, hogy meggyűlölnél. Keserűen. Gyűlölnéd a könyveimet, amelyeket én szeretek, gyűlölnéd a zenét, mert elveszi tőled az időmet. És én … talán én is….
−  Szereted … Melanie-t?
−  ö olyan, mint én. Értjük, egymást. Scarlett! Scarlett! Nem tudod megérteni, hogy nem lehet békés házasságról szó, ha két ember nem egyforma?
Mintha valaki mondta volna már ezt neM egyszer. Ki is volt? … Millió év múlt el azóta? … De Scarlett még mindig nem tudta megérteni.
−  Azt mondtad, hogy szeretsz.
−  Nem lett volna szabad mondanom.
Agyában valahol a harag kezdett fellángolni, és a szenvedélyes düh kezdett kiégetni minden mást.
−  Tehát gazember voltál, amikor azt mondtad …
−  Gazember voltam, hogy kimondtam, mert Melanie-t veszem el. Alávalóság volt veled szemben is, de Melanie-vel szemben még nagyobb alávalóság. Nem lett volna szabad kimondanom, tudhattam volna, hogy nem fogsz megérteni. Miért is ne tetszenél nekem? Hogyan is ne szeretnélek, mikor benned annyi az életerő, ι életkedv és friss egészség, bennem pedig semmi? Te f szenvedélyesen tudsz szeretni és gyűlölni. Te olyan í vagy, mint a tűz és a szélvihar, és én …
Scarlett Melanie-re gondolt. És hirtelen maga előtt
Látta nyugodt, tiszta, álmodozó szemét.  Látta gyenge, vékony ujjait a fekete csipkekesztyűben, látta, amint csöndesen,   gyöngéd   türelemmel  hallgat  másokat.   És kitört belőle a harag, az a harag, amely gyilkosságba vitte az apját és más ír őseit. Nyoma sem volt most benne a jól nevelt Robillardoknak, akik sápadtan, de némán viseltek el minden sorscsapást. − Te gyáva, te gazember, te… Félsz elvenni. Inkább elveszed azt a kis buta libát, aki másra sem tudja nyitni  a  száját,  mint  „igen”,  „nem”,  és  majd  olyan lagymatag gyermekeket nevel,  mint ő maga. − Nem szabad így beszélned Melanie-ről! − Mit nem szabad?! Ki vagy te, hogy megtiltod nekem, hogy mit szabad és mit nem? Te gazember, te aljas … Elhitetted velem, hogy feleségül veszel… − Én?   −   könyörgött   a   férfi.   −  Légy   igazságos, Scarlett. Én soha … De Scarlett nem akart igazságos lenni, bár jól tudta, hogy úgy van, amint Ashley mondta. Soha, soha nem közeledett hozzá másképpen, mint testvér vagy jó barát. De mikor erre gondolt, csak még jobban fellobbant a harag benne, a sértett női büszkeség és hiúság. Ö, szaladt a férfi után, aki nem akarja elvenni! Szívesebben emeli magához azt a kis  viaszképű bábot! Ö, miért is  nem  követte  Ellen  és Mammy  tanácsát!   Miért is nem titkolta el, hogy mi van a lelkében? Mindent inkább, mint ezt a szégyent…
Felugrott. A férfi is felállt, jóval magasabb volt nála. Föléje hajolt. Arca csupa gyötrelem volt és csupa bánat. − Gyűlölni   foglak,   míg   csak  élek,   te   gazember, te … te … alávaló …
− Scarlett… kérlek …
Ashley feléje nyújtotta a kezét. De Scarlett lábujjhegyre állt, és teljes erejéből arcul ütötte. Mint valami ostorcsattanás, úgy hangzott az ütés a terem mélységes csendjében. És a harag hirtelen eltűnt Scarlett szívéből … csak véghetetlen elhagyatottságot érzett…
Kezének vörös nyoma tisztán meglátszott a férfi sápadt arcán. Ashley egy szót sem szólt. Csak felemelte Scarlett bal kezét, és megcsókolta. Aztán, mielőtt egy szó eshetett volna még, kisietett, és halkan betette maga mögött az ajtói.
Scarlett újra leült. Ügy érezte, nem bírja a térde, Ashley elment. És gyötrődő, sápadt, vörösfoltos arcát most mindig maga előtt fogja látni, haláláig.
Hallotta, hogyan távolodnak halk, könnyű lépései a hosszú folyosón. Most egyszerre megértette, mit cselekedett. Örökre elvesztette Ashleyt. Gyűlölni fogja most már, és valahányszor ránéz, eszébe fog jutni, hogy odavetette magát neki.
,,Semmivel se vagyok jobb, mint Honey” − gondolta hirtelen. Hogy kinevette mindenki, δ maga elsősorban, Honeyt a mohóságáért! Hallotta Honey ügyetlen, magakellető kacagását, amint a fiúk karjába kapaszkodott. Düh ébredt benne újra, düh önmaga ellen, Ashley ellen, az egész világ ellen. Mert önmagát gyűlölte, gyűlölte az egész világot is, a tizenhat éves lány megalázott, megkínzott szerelmes szívével. Ebben a szerelemben kevés volt az őszinte gyöngédség. Főleg hiúság és a saját ellenállhatatlanságában való hit élesztette. Most elvesztett mindent. És fájdalmánál talán még nagyobb volt az ijedtsége, hogy nem hozott-e szégyent magára? Nem fogják-e kinevetni, mint Honeyt? Megborzongott a gondolattól.
Mellette, egy kis asztalon, porcelán virágtartó állt, amelyen két kerub mosolygott mézédesen egymásra. Szórakozottan forgatta a kezében. Olyan csend volt, hogy szinte sikoltozni szeretett volna, hogy ne érezze ezt a rettenetes némaságot lelkén. Mit vigyorognak ezek a porcelán alakok? Valamit termié kell, mert beleőrül ! …
Magasra emelte a vázát, és teljes erejéből a kandalló felé hajította. Közvetlenül a pamlag magas háta fölött repült el, és ezer darabra tört a kandallópárkányon.
−  Ez már egy kicsit sok a jóból − szólalt meg valaki a pamlag mögül.
Scarlett még életében nem érzett ekkora ijedtséget. Egy pillanat alatt egészen kiszáradt a szája, s egy hangot sem tudott kiejteni. A szék karjába kapaszkodva állt ott, és térde remegett, amint mereven nézett a pamlag felé.
Rhett Butler nyugodtan felkelt a pamlagról, ahol mostanáig feküdt, előbbre 'jött, és túlzott udvariassággal, mélyen meghajolt.
−  Bocsásson meg, de már maga az is elég, ha az ember délutáni álmát megzavarják. Miért veszélyezteti még az életemet is?
Nem, nem volt kísértet. Igazi ember volt. És szentek, irgalmazzatok − hallott mindent! Scarlett kétségbeesetten próbálta megőrizni méltóságát.
−  Miért nem szólt, hogy itt van?
A férfi fehér foga csillogott, merész, fekete szeme gúnyosan villant meg.
−  Csakugyan? De hát maga tört be ide! Várnom kellett Kennedyre, és mivel úgy éreztem, hogy nem kívánt személy vagyok kint a mulatózok között, elővigyázatosságból ide vonultam abban a reményben, hogy nem háborgatnak. De nem így sikerült − vonogatta a vállát, s halkan nevetett.
−  Hallgatózott! − sziszegte Scarlett.
−  A hallgatózás nagyon kellemes dolog, az ember gyakran hall mulatságos és tanulságos dolgokat − felelte mosolyogva Rhett.
−  Kérem − emelte fel Scarlett az orrát −, vegye tudomásul, hogy ön nem úriember!
−  Rendkívül eredeti megjegyzés − felelte könnyedén a férfi. − Maga viszont, kedves kisasszony, nem úrilány. Úrilány nem tesz és nem mond olyan dolgokat, amilyeneknek én az előbb tanúja voltam. „Viszont megvallhatom azt is, hogy ritkán találtam vonzónak és bájosnak az úrilányokat. Maga, drága O'Hara kisasszony, tűzről pattant menyecske. Leemelem a kalapomat maga előtt. Nem tudom ugyan megérteni, hogy ifjabb Mr. Wilkes micsoda bűverővel tudta lekötni, de mindegy. Térden állva köszönhetné meg az Istennek, hogy ilyen lányt kap.  De mert színtelen,  élettelen báb…
−  Maga arra sem méltó, hogy a cipőjét kitisztítsa! − kiáltotta Scarlett magánkívül.
−  Lám, lám! Pedig azt mondta az előbb, hogy gyűlölni − fogja egész életében − nevetett a férfi, és visszaült a pamlagra.
Scarlett felsóhajtott! Bár megölhetné! Ehelyett azonban tőle telhető méltósággal ment ki a könyvtárszobából, és alaposan becsapta maga után az ajtót.
Olyan gyorsan futott fel a lépcsőn, hogy mikor az utolsó fokra ért, úgy érezte, elájul. A korlátba fogózva megállt. Keményen kalapált a szíve. Azt hitte, szét fogja vetni a szűk fűzőt. Megpróbált lassan, mélyen lélegzeni, hogy megkönnyebbüljön a rettenetes szorítástól, de nem bírt. Ha most elájulna, és itt találnák meg a folyosón, mit gondolnának? Rosszat, csupa rosszat! Ashley is, Rhett Butler is, meg a lányok is, akik egytől egyig irigyek és féltékenyek rá! Nem, nem szabad most elájulnia!
Lassan, lassan múlni kezdett a rosszullét. Most majd szép csöndesen besompolyog India kis öltözőszobájába, kibontja a fűzőjét, és felmászik az egyik ágyra, az alvó lányok mellé. Soha, soha senkinek nem szabad megtudnia, hogy bármi is történt.
A széles folyosóablakon át még mindig ott látta a férfiakat a tölgyfák alatt üldögélni. Hogy irigyelte őket! Milyen jó lehet férfinak lenni! Amint forró szemmel, szédülten nézte őket, patkócsattogást hallott a ház előtt. Izgatott, elfúlt férfihang kérdezett valamit az egyik négertől. Majd újra felhangzott a lódobogás, és nemsokára láthatta Scarlett, amint egy férfi vágtat oda, a zöld árnyékban pihenő urak közé.
Valami elkésett vendég lehet. De miért rúgtat át a pázsiton, amelyet India . annyira óvott és ápolt? Nem közeli ismerős. És amint leugrott a nyeregből, megragadta John Wilkes karját, látszott, hogy nagyon izgatott. A tömeg köréje gyűlt, mindenki otthagyta poharát, a kényelmes helyét, az árnyékot. Meglehetősen messze voltak a háztól, de tisztán hallatszott a zsivaj, zavaros kiáltások röpködtek. Érezni lehetett az idegek feszültségét. Aztán a fejvesztett zsivajból egyszerre Stuart Tarleton éles vijjogása hallatszott ki:
−  Iiiiii-áááiiiii!
Mintha vadászaton lettek volna. Scarlett most hallotta először a forradalmi harci kiáltást.
A négy Tarleton   testvér,   nyomukban   a   Fontaine fiúkkal, kivált   a csoportból. Futni   kezdtek az istálló felé. Közben kiabáltak: − Jeems! Jeems! Nyergelj!
Valahol   ég   a   ház   − hökkent   meg   Scarlett   egy pillanatra.  De  mindegy.  Akár tűz van valahol, akár  földrengés, neki észrevétlenül be kell jutnia a szobába,  s úgy kell tennie, mintha semmit sem tudna.
Most már csendesebben vert a szíve. Lábujjhegyen osont végig a néma felső csarnokon. Meleg, lágy álmosság feküdt az egész házon. Estére majd a ház is  szép lesz, és ragyogó az ezer gyertya fényében.
Óvatosan nyitotta ki az öltözőszoba ajtaját, és besurrant. Egyik kezével még fogta a kilincset, mikor halkan, szinte suttogva, de tisztán és érthetően meghallotta Honey Wilkes hangját:
−  Hanem, tudjátok, Scarlett olyan kacér volt ma, mint még soha. .
Scarlett érezte, hogy a szíve újrakezdi a vad kopogást. „A hallgatózásnál néha érdekes és tanulságos dolgokat tud meg az ember”, visszhangzott az emlékezetében. Most mit tegyen? Visszahúzódjon a folyosóra?. Vagy. menjen be a szobába, és hozza zavarba Honeyt, mint ahogyan megérdemelné? De hirtelen megmerevedett… Melanie hangját hallotta.
−  Ó, Honey, ne beszélj így. Scarlett nem kacér, ő csak jókedvű. Olyan kedves tud lenni, és olyan csinos. Scarlett a saját nyakába mélyesztette a körmét. „Még ezt is elviselni… hogy ő védjen meg …”
Ez jobban bántotta, mint Honey rosszindulata. Scarlett sohasem bízott asszonyfélékben, az anyját kivéve. Nem tudott .az önzetlenségükben hinni. Melanie biztos benne, hogy Ashley az övé lesz, ezért nagylelkűsködik. Könnyű neki szenteskedni! Scarlett maga is tett így néha olyan lányokkal szemben, akiknek az udvarlóját elhódította.
−  Ha tudni akarjátok −− mondta Honey titokzatosan −, megmondom, hogy Scarlett egyetlen férfival törődik. És ez az egy: Ashley!
Scarlett érezte, hogy hideg lesz a lába. Félt. Megalázottnak érezte magát. Honey elismerten buta lány volt, de valami ösztön vezethette. Az, amivel Ashley és Rhett Butler lenn a könyvtárban meggyötörték, olyan volt ehhez a kegyetlen megjegyzéshez képest, mint a tűszúrás. A férfiakban meg lehet bízni, hogy befogják a szájukat, még az olyanokban is, mint Rhett Butler. De Honey Wilkes locsogása be fogja járni az egész társaságot. Pedig az apja éppen tegnap mondta, hogy nem szeretné, ha kinevetnék.
Most újra Melanie hangja vált ki a suttogásból, de kissé szemrehányóan :
−  Tudhatod, Honey, hogy ez nem igaz. Ez nem szép tőled.
−  De bizony igaz, Melly, és ha nem lennél olyan csacsi, hogy mindig a jót keresed másokban, ami nincs, magad is láthatnád. Ügy kell neki! Mit csinált Scarlett mostanáig? Mindenütt bajt kevert, és elvette mások udvarlóját. Nagyon jól tudjátok, hogy Stuartot is ő hódította el Indiától, és ma megpróbálta magához csalogatni Kennedyt, Ashleyt és Charlest…
„Haza kell mennem! − gondolta Scarlett. − Haza kell mennem.”
Ö, bár valami varázslat hazaröpítené. Ha ott ülhetne az anyja mellett, foghatná a ruhája szélét, sírhatna, és ölébe fektethetné a fejét… Ha Honey még egy szót mond, berohan, és megcibálja azt a fakó haját, de ügy, hogy ott marad a markában!
Leszorította két kezével a ruháját, nehogy a selyem-zizegés  elárulja, és nesztelenül kihátrált  a folyosóra, mint valami űzött állat. „Haza akarok menni − gondolta, amint végigrohant a folyosón, és lefutott a lépcsőn. − Haza, haza …”
Már lenn volt az előcsarnokban, mikor egyszerre megállította valami. Nem mehet haza. Nem szökhet meg! Bírni kell mindent, a lányok gúnyolódását, a megaláztatást, a szíve gyötrelmét. Ha most elfutna: csak újabb tápot adna a pletykának.
Két összeszorított öklével ráütött a fehér oszlopra maga mellett. Ö, bár lenne Sámson, hogy ledönthetné ezt a házat, és elpusztíthatna mindenkit, aki benne van! Majd megmutatná nekik… Bosszút állna! Fájdalmat okozna nekik, nagyobbat, mint amilyent most ő érez.
Egy pillanatra elfeledte még Ashleyt is. Most az ültetvény minden lakóját gyűlölte, hiszen Ashley is része volt a Wilkeseknek, a Tizenkét Tölgynek, az országnak − és most mind, mind nevettek. A hiúság erősebb volt a tizenhat éves lány szerelménél, és szívében most nem volt hely más számára, csak a gyűlölet fért el benne.
„Nem megyek haza, azért sem megyek! − mondta magában. − Majd megkeserülik. Megbosszulom magam. És egy szót sem mondok el otthon. Nem, senki sem fogja megtudni soha.”
Amint megfordult, Charles jött szembe a hosszú folyosón. A fiú egyenesen hozzászaladt. Borzas volt, s az arca égett az izgalomtól.
−  Tudja, mi történt? − kiáltotta már messziről. − Nem hallotta? Paul Wilson most hozta a hírt!
Kifogyott a lélegzete, lihegve állt meg. Scarlett egy szót sem szólt. Nézett rá.
−  Mr. Lincoln … − lihegte a fiú. − Mr. Lincoln … behívta a katonaságot… hetvenötezer önkéntest…
Mr. Lincoln! Megint Mr. Lincoln! Soha nem tudnak ezek a férfiak olyan dologról beszélni, ami igazán fontos? Charles rábámult a lányra. Scarlett arca viaszfehér volt, s a szeme sohasem csillogott még ilyen különösen. Mint a smaragd.
− Milyen ügyetlen vagyok − hebegte Charles. − Nem lett volna szabad ennyire megijesztenem, óvatosabban kellett volna beszélnem. Igazán sajnálom, hogy felizgattam. Csak nincs rosszul? Hozzak egy pohár vizet?
−  Nem − mondta ki nagy nehezen Scarlett, és mosolyogni próbált. De fanyar volt a mosolya. Charles a karját nyújtotta.
−  Kivezetem a levegőre, jó? Leülünk egy padra. Scarlett bólintott.  Karonfogva mentek le a bejárat lépcsőin. „Milyen gyöngéd szívűek és törékenyek a nők − gondolta meghatottan Charles. − Elájulnak, ha olyan ijesztő és durva dologról hallanak, mint a háború.”
Rendkívül erősnek és férfiasnak érezte magát, és véghetetlen gyengédséggel ültette le Scarlettet a padra. Olyan különös kifejezés volt a lány arcán, valami titokzatos szépség, hogy Charles alig bírt a szívével. Lehetséges, hogy őt félti, mert a háborúba kell mennie? De nem, ez túlságosan önhitt feltevés. Csakhogy akkor miért néz rá olyan különösen? És miért remeg a keze, amint csipkés zsebkendőjét morzsolgatja? És szempillájának sűrű sátora miért remeg annyira, mint a lányoké a románcokban, amelyeket olvasott; szemérmesen és szerelmesen remeg…?
Charles háromszor is megköszörülte a torkát, hogy mondjon valamit, de nem jött szó a szájára. Végre is lesütötte a szemét, mert a lány zöld szeme olyan élesen keresztezte a pillantását, mintha mögötte nézne valakit vagy valamit. „Sok a pénze − gondolta Scarlett gyorsan, nagyon gyorsan. − Nincsenek szülei, akik a nyakamon üljenek és parancsolni akarjanak. Atlantában lakik, messze innen. Ha most rögtön a felesége lennék, megmutatnám Ashleynek, hogy nem törődöm vele, hogy csak kacérkodtam … Honeyt pedig meg fogja ütni a guta. Soha nem talál magának más udvarlót, és mindenki nevetni fog rajta. Melanie-nek is fájni fog, mert nagyon szereti a bátyját. Csak fájjon! És Stuart meg Brent is el lesznek keseredve …”
 „Majd irigykednek, ha előkelő kocsin jövök látogatóba, és lesz sok szép ruhám meg városi házam. Akkor majd nem nevet egyik sem! …”
−  Nem mondom, ez bizony háborút jelent − szólalt meg végre Charles a negyedik torokköszörülés után. − De azért ne aggódjék, Scarlett kisasszony, mert egy hónap alatt mindennek vége lesz. Ügy elverjük őket, mint annak, a rendje! Sajnos a mai bál alighanem elmarad, mert az egész truppot azonnal gyakorlatra hívták össze. Jonesboróba kell mennünk. A Tarleton fiúk már el is mentek, hogy szétvigyék a hírt.
−  Igen? − mondta Scarlett, mert nem jutott más az eszébe. De elég volt ez is. Most már lassan kezdett lehűlni, és összeszedte magát. Minden érzésén mintha dér feküdt volna, ami elzsibbasztotta, eltompította. Úgy gondolta, sohasem lesz meleg a szíve többé. Miért ne vegye el a maga számára ezt a csinos, piruló fiút? Legalább annyit ér, mint a többi, és neki úgyis mindegy már.
−  Azon gondolkozom − szólt Charles −, hogy maradjak az atlantai városi őrségnél, vagy álljak be Wade Hampton Dél-Carolinai Légiójába?
−  Igen? − kérdezte halkan újra Scarlett, és találkozott a pillantásuk. A fekete szempillák újra megremegtek.
−  Vár rám, Scarlett kisasszony? Olyan boldogság lenne tudni, hogy vár, amíg meg nem vertük az északiakat.
Lélegzet-visszafojtva várta a választ. Scarlett kis tenyere a kezébe simult.
−  Én … nem szeretnék … várni. Fátyolos volt a két szeme.
A fiú ott ült, erősen szorította a meleg kis kezet, és nyitva maradt a szája. Scarlett a pillája alól figyelte őt, s arra gondolt, hogy olyan, mint egy főtt béka. Charles dadogott valamit, becsukta a száját, és megint kinyitotta, az arca piros volt, mint a geránium virágja.
−  Hát… hát… lehet… hogy … szeret engem? Scarlett nem felelt, csak lesütött szemmel nézett az
ölébe. Charles lelkét mámoros boldogság és szédült zavarodottság öntötte el. Talán nem is szabad ilyesmit kérdezni egy lánytól. Talán nem is lenne nőies, ha nyíltan felelne rá.
Kiabálni szeretett volna, kurjongatni, énekelni, megcsókolni, odarohanni mindenkihez, és elmondani mindenkinek, fehérnek, feketének, hogy Scarlett őt szereti.
De csak ült ott csendesen, s úgy szorította Scarlett kezét, hogy a gyűrűi az ujjába vágtak.
−  Akar a feleségem lenni, Scarlett kisasszony? Most, a közeljövőben? Tartsunk közös esküvőt Mela…
−  Nem! − mondta gyorsan Scarlett, és a szeme baljósan villant fel. Charles megint úgy érezte, hogy hibát követett el: Természetes, hogy minden lány magának akarja az esküvője ünnepét, s nem szívesen osztja meg mással. Ezen az egy napon ő a középpont! Csak egy kicsit lenne sötétebb, bátrabban megcsókolhatná legalább a kezét, és elmondhatná, amit érez.
−  Mikor beszélhetnék az édesapjával? −  Beszéljen … mielőbb…
A fiú felugrott. Ragyogó arccal nézett le a lányra, egyszerű tiszta szíve ott volt a szemében. Soha, soha nem nézett még így Scarlettre férfi… és nem is fog többé, haláláig. De ő nem vette észre. Ö csak arra gondolt, hogy Charles megint olyan, mint egy borjú.
−  Megyek… megkeresem az édesapját… Nem tudok várni… egy percet sem …. Megbocsát addig … drága? Drága, drága …
−  Jó − mondta Scarlett. − Én majd várok. Jó itt az árnyékban.
Charles sietve indult a pázsiton át. Scarlett egyedül maradt a zizegő tölgylombok alatt. Az istállók felöl lovasok tűntek fel, néger szolgák vágtattak uraik nyomában. A Munroe fiúk kalaplengetve száguldottak el a közelében. A Fontaine és Calvert testvérek kiáltozva rúgtattak neki az országútnak. A négy Tarleton fiú Scarlett előtt ugratott át a kerítésen, és Brent odakiáltott neki:
−  A mama mégis  ideadja a lovakat!   Iiiii-ááááiiiiii! Kavics és homok repült a nyomukban… aztán elvágtattak, és Scarlett egyedül maradt megint.
A fehér ház magas oszlopaival ott áll némán és zárkózottan előtte. Soha nemi lesz ez ő háza már. Ashley soha nem fogja az ölében bevinni a széles kapun mint menyasszonyát. Ö, Ashley, Ashley!
„Mit tettem? Mit tettem? …”
Mélyen, a lelkében, a sértett hiúság alatt fájón megmozdult valami. Egy érzés született benne, nem gyermekszívből fakadt érzés, erősebb, mint a hiúsága, erősebb, mint dacos önfejűsége.
Tudta, hogy szereti Ashleyt, nagyon szereti, és soha jobban nem szerette, mint most, amikor Charles után nézett, és látta, hogyan tűnik el a kerti ösvény kanyarulatánál.
7
Két hét múlva asszonnyá lett Scarlett, és további két hónap múlva özveggyé. Hamar, nagyon hamar kiszabadult a sietve és kevés meggondolással vállalt kötelékekből, de azt is tudta, hogy lány kora gondtalan napjai mindörökre véget értek.
Az özvegység ott következett nyomban a házasság után, de éppen olyan gyorsan megérkezett nagy keserűségére az anyaság is.
Később, ha visszagondolt az 1861. év áprilisának utolsó napjaira, soha nem tudta maga elé idézni a részleteket. A napok és események egymásba olvadtak és Összekeveredtek. Az egész olyan volt, mint valami lidércnyomás. Haláláig üres helyek maradtak most már az emlékezetében. Különösen nem tudott azokra a napokra emlékezni, amelyek eljegyzésétől az esküvőjéig teltek el. Két hét! Ilyen rövid menyasszonyságot képzelni sem tudott volna senki békeidőben. Az illendő mátkaság egy évig, de legalább hat hónapig tartott, a társadalmi szabályok szerint. De a háború szele sok mindent elsöpört, az események viharként száguldottak, s a régi idők lassú, biztonságos szokásai eltűntek.
Ellen a kezét tördelte, és tanácsolta, hogy várjanak, mert úgy érezte, hogy Scarlett elhamarkodva cselekedett, s talán meggondolja magát. De hiába volt minden szó. Scarlett dacosan, süketen fordult el tőle. Férjhez  JL akart menni! Mégpedig gyorsan. Két héten belül.
Mikor megtudta, hogy Ashley esküvőjét május elsejére tűzték ki ősz eleje helyett, hogy aztán hamarosan bevonulhasson, Scarlett április utolsó napjára kívánta a lakodalmát. Ellen tiltakozni próbált, de Gerald szívvel-lélekkel pártolta a fiatalokat. Öt is elkapta a háborús láz, és tetszett neki, hogy Scarlett ilyen jól választott. Egyébként is, ki állhatna a fiatalok boldogságának útjában? Ellen végül is engedett, mint sok más anya tette volna ott Délen. Hiszen körülöttük a régi világ fejtetőre volt állítva, az anyák könyörgései, tanácsai, imái belevesztek a viharba, amely zúgva söpörte mindnyájukat a sorsuk felé.
Mindenki tudván tudta, hogy a háborúnak egyetlen nagy csatával vége lesz, és minden fiatalember sietett jelentkezni, nehogy elkéssen, sietett feleségül venni a szíve választottját, mielőtt bevonult. Tucatjával estek a hadiesküvők a környéken, és alig volt idő az elváláson búsulni.
A lelkesedés és a háborús munka nem engedett időt sem komor gondolatoknak, sem könnyhullatásnak. A hölgyek egyenruhát varrtak, harisnyát kötöttek, kötszert téptek. A férfiak gyakorlatoztak, és célba lőttek. Katonavonatok mentek át naponta a jonesborói állomáson. Volt köztük tarka egyenruhás, piros, világoskék, zöld kabátos csapat, volt otthon szőtt ruhába és prémsapkába öltözött különítmény, akadtak úrifiúk, a saját finom szövetruhájukban, drága fehérneművel − valamennyi félig kiképzett, félig felfegyverzett, lelkesedő, izgatott, kiabáló fiatal fiú −, mintha majálisra mentek volna.
S a kavarodás közepette történtek az előkészületek Scarlett esküvőjére. Szinte mielőtt ráébredt volna, mi történik, ráadták Ellen fehér menyasszonyi ruháját és csipkefátylát. Arra ébredt, hogy lefelé lépked a tarai ház főlépcsőjén, atyja karján, a vendégekkel zsúfolt előcsarnokba. Mintha álom lett volna, úgy rémlett előtte később a száz és száz gyertya lángja a falakon, anyja szelíd, szeretetteljes, kissé ijedt arca, amint az ajka mozog imádság közben − a lánya boldogságáért könyörgött. Gerald piros arca égett a brandytől és a büszkeségtől, hogy a lánya férje gazdag is, úrifiú is, régi család sarja.
És Ashley ott állt a lépcső alján, karonfogva Mela-nie-t.
Scarlett ezt gondolta: „Nem, ez nem igaz. Ez nem lehet igaz. Ez csak rossz álom. Fel fogok ébredni. Nem szabad most gondolkoznom, mert sikoltozni fogok, itt, mindenki előtt. Nem gondolkozom most. Majd később, ha nem látom a szemét.”
Igen, olyan volt minden, mint az álom. A mosolygó, üdvözlő vendégek sorfala közt mentek végig. Charles arca piros volt, és hebegve mondta az esküt, ő azonban meglepően tisztán, hidegen és hangosan. Aztán szerencsekívánók fogták őket körül. Csókok, ölelések…. felköszöntők és tánc. Álom, álom.
Még mintha Ashley csókja az arcán és Melanie suttogása: „Látod, most már igazán testvérek vagyunk” − sem lett volna valóság.
De mikor végre elhangzott az utolsó felköszöntő, és véget ért az utolsó tánc, mikor az Atlantából érkezett vendégek úgy-ahogy elhelyezkedtek a tarai házban meg a felügyelői lakásban, és pihenni tértek, ki ágyon, ki pamlagon, mikor a szomszédok hazamentek, hogy a holnapi esküvői ünnepre készüljenek, az álomszerű köd megrezzent és széthullt, mint mikor az üvegkristály porrá mállik.
És megjelent a valóság.
A valóság Charles volt, pirulva és zavarodott képpel, amint hálóingben jött az öltözőfülke irányából.
Természetesen tudta Scarlett, hogy a házaspárok közös ágyban szoktak aludni, de erre mostanáig egy percig sem gondolt.
Ashleyék kerti ünnepélye óta most először ébredt rá igazában, mit cselekedett. Hogy ez az idegen fiú, akit sohasem szeretett, akinek egy percig sem akart igazában a felesége lenni, most ide feküdjön melléje, az ágyba, mikor a szíve szakad meg gyötrelmében, hogy Ashleyt örökre elveszítette, és megbánásában, amiért ilyen meggondolatlanul férjhez ment − nem, ezt nem bírta volna ki.
Mikor Charles tétovázva, lassan az ágyhoz közeledett, rekedten suttogta:
− Visítok, ha közelebb jön! Visítok, ahogy csak bírok! Menjen innen!  Ne merjen hozzám érni.
így aztán Charles Hamilton egy karosszékben töltötte az éjszakát, a hálószoba sarkában. Nem volt túlságosan boldogtalan, mert megértette − vagy legalábbis úgy gondolta, hogy megérti − a menyasszonya szende érzékenységét. Szívesen várt, míg félelme elmúlik, de … − fel-felsóhajtott, mialatt keservesen forgolódott kényelmetlen helyén − úgyis kevés az idő a boldogsághoz, hiszen a háborúba kell menni…
Akármilyen lidérces volt a saját esküvője, Ashley ét talán még ennél is nehezebben bírta végigélni. Scarlett almazöld „másnapi” ruhájában állt a Tizenkét Tölgy ültetvény tágas nappalijában, a száz és száz gyertya fénye alatt. Körülötte ugyanaz a tömeg, amely tegnap náluk tolongott. És Melanie Hamilton jelentéktelen arcocskája tündérszéppé magasztosult, mikor hűséget esküdött Ashleynek.
Most aztán vége, örökre. Ashley a másé. Az ő Ashleyje … Nem, már nem az övé. Volt-e valaha? Minden úgy össze volt kavarodva körülötte, és olyan fáradtnak, olyan ijedtnek érezte magát. Ashley azt mondta, hogy szereti. Mi választotta hát el őket? Bárcsak emlékezne rá. De nem emlékezett. A környék pletykáját elhallgattatta azzal, hogy Charles felesége lett, de mit ér ez? .. . Valamikor olyan fontosnak tűnt. Most már nem. Most csak Ashley volt fontos. Ashley, aki mást vett feleségül. Ö pedig egy olyan ember felesége, akit nemcsak hogy nem. szeret, de idegennek érez.
Mennyire sajnálta most az egészet! Hányszor hallotta, hogy valaki arcul köpte önmagát, de ez eddig csak olyan szólásmondás volt számára. Most tudta, mit jelent. És párhuzamosan azzal a vágyával, hogy megszabaduljon Charlestől, nyugalomban visszatérjen Tarára, és ismét ártatlan lány legyen, kifejlődött benne az a tudat is, hogy mindenért csak magának tehet szemrehányást. Ellen megkísérelte, hogy megakadályozza, de nem hallgatott rá.
Valami ködös féleszméletlenségben táncolta végig Ashley lakodalmának éjszakáját. Gépiesen beszélt, mosolygott, és magában eltűnődött az emberek képtelen ostobaságán, akik boldog asszonynak tartják, és nem látják meg rajta, hogy halott a szíve. Hála istennek, nem látják!
Ezen az éjszakán, mikor Mammy segített neki levetkőzni, s aztán tapintatosan eltűnt, Charles pedig félénken bukkant elő, mint tegnap, az öltözőszobából, Scarlett keserves sírásra fakadt. Sírt és sírt vadul, kétségbeesetten. Charles megpróbálta vigasztalni. Szó nélkül sírt, míg el nem apadt a könnye, és végül csendesen, halálfáradtan zokogott a fiú vállán.
Ha nincs háború, most egyheti állandó vendégjárás következett volna a szomszédságban, bálokkal és kerti ünnepélyekkel a két ifjú pár tiszteletére, mielőtt Saratogába vagy más divatos helyre nászútra mentek volna. Ha nincs háború, Scarlett harmadnapi, negyednapi, ötödnapi más-más új ruhát viselt volna Fontaine-ék, Calverték és Tarletonék lakomáin. De most elmaradtak a mulatságok, és elmaradt a nászút is. Egy héttel az esküvő után Charles bevonult Wade Hampton csapatához, és két héttel utána Ashley is elment a truppal.
Ez alatt a két hét alatt egyszer sem volt Scarlett egy pillanatra sem egyedül Ashleyvel, nem válthattak egyetlen szót sem. Még a búcsú rettenetes pillanatában sem, mikor útközben a vonat felé megállt egy pillanatra a kocsival Tara előtt. Melanie, asszonyos kalappal a fején, nagykendőben, új komolysággal és méltósággal keskeny arcán, a karjába kapaszkodott, és Tara egész népe, fehér és fekete egyaránt, összefutott, hogy elbúcsúzzék Ashleytől,  aki a háborúba indul.
Melanie feltekintett a férjére:
− Meg kell csókolnod Scarlettet, Ashley. Hiszen most már a testvérünk.
És Ashley lehajolt, és megérintette hideg ajkával az arcát. A férfi vonásai mintha megnyúltak volna. Merev volt és szótlan, Scarlett nem tudott örülni a csókjának sem, olyan keserű volt a szíve, hogy Mellynek köszönheti. Melanie minden erejével átölelte, mikor elindultak.
− Ugye hamarosan eljössz Atlantába, és meglátogatsz engem és Pittypat nénit? Ö, drágám, olyan jó lenne, ha eljönnél. Ügy szeretném jobban megismerni az én Charlie-m feleségét.
Eltelt öt hét. Félénk, szerelemtől égő, rajongó levelek érkeztek Charlestól Dél-Carolinából.
A hetedik héten Hampton ezredestől érkezett sürgöny, majd kedves hangú, részvétteli levél. Charles meghalt. Hampton már előbb is táviratozott volna, de Charles nem vette komolyan a betegségét, és nem akarta megijeszteni hozzátartozóit. A szerencsétlen fiú nem érhette el a harci dicsőséget. Csúfosan és hirtelen vitte el a fekete himlő, anélkül hogy közelebb került volna a jenkik seregéhez, mint amennyire a dél-carolinai kaszárnya volt.
Aztán megszületett Charles fia, és mert szokás volt a hősi halottak gyermekeit apjuk vezéréről elnevezni, Wade Hampton Hamiltonnak keresztelték. Scarlett sírt, mikor megtudta, hogy másállapotban van, és azt kívánta, bár meghalna inkább. De nagyszerű egészségben hordta ki a gyermekét, és olyan könnyen hozta a világra, és olyan gyorsan épült fel, hogy Mammy bizalmasan kijelentette előtte, hogy ez nem úri dolog, az úrihölgyek többet szoktak szenvedni ilyenkor. A gyermek iránt kevés szeretetet érzett, bár ezt gondosan titkolta mások előtt.
Nem akarta a gyermeket, nem szenvedett meg miatta, és most, hogy itt volt, nem látszott hihetőnek, hogy ez a gyermek az ő lényének egy része.
Noha testben illetlenül gyors idő alatt erősödött meg újra, lélekben beteg maradt. Fásult és kedvetlen volt.
Hiába igyekezett az egész ültetvényen mindenki, hogy felvidítsa. Ellen összeráncolt, aggódó homlokkal jártkelt, és Gerald gyakrabban káromkodott, mint máskor, s egyre-másra hozta a sok fölösleges ajándékot Jonesboróból. Még az öreg Fontaine doktor is megvallotta, hogy nem érti a dolgot. Bizalmasan megmondta Ellennek, hogy úgy véli, itt lelki gyötrelemről van szó. Scarlettnek a szíve tört meg, azért olyan ingerlékeny és nyugtalan néha, közömbös, fásult máskor. Scarlett unta az életet, unt mindent, unta, hogy anya legyen.
Unalmát semmi sem űzhette el. A környéken nem esett egyetlen táncmulatság, és halott volt a társadalmi élet is, mióta a trupp elment. A csinos és kedves fiúk  egytől egyig bevonultak. Csak az öregek, a nyomorékok és asszonyok voltak otthon, ezek pedig azzal töltötték az időt, hogy varrtak, kézimunkáztak, minél több gyapotot és kukoricát termeltek, teheneket és disznókat neveltek a hadsereg számára. Férfit nem is láttak, legfeljebb mikor Suellen öregecske gavallérja, Kennedy  lovagolt át Tarára havonként egyszer, hogy a megajánlott járulékot összeszedje.
Scarlett özvegy volt, és minden öröme a sírban .. . Legalábbis mindenki azt hitte, s el is várta tőle, hogy így viselkedjék. Ez is bosszantotta. De hiába, özvegyasszony lett, és vigyáznia kellett, hogyan viselkedik. Szó sem lehetett többé a lányok mulatságairól. Komolynak, bánatosnak kellett lennie mindig. Ellen alaposan elmagyarázta ezt neki, miután egyszer rajtakapta Frank segédtisztjét, hogy a kerti hintán hintáztatja Scarlettet, és úgy megnevetteti, hogy mindenről megfeledkezve sikongat. Akkor nagyon megrendült Ellen. Megmondta a lányának, hogy özvegyasszonynak kétszeresen kell magára vigyáznia.
„Pedig csak a Jóisten tudja − gondolta Scarlett, míg engedelmesen hallgatta az anyja lágy hangját −, milyen kevés örömük van az életben az asszonyoknak. Akkor hát az özvegyeknek okosabb lenne mindjárt meghalni.
Az özvegyasszony csak csúnya, fekete ruhákat hordhat, egyetlen színes szalag nélkül, szó sem lehet virágról, csipkéről vagy ékszerről. Legföljebb onix-melltűt viselhet, vagy olyan nyakláncot, amit az elhunyt hajából fontak. A fekete kreppfátyol, melyet kalapjára tűz, legalább a térdéig kell hogy érjen, és csak három esztendő múltán vehet fel rövidebbet, vállig érőt. Az özvegynek nem illik hangosan beszélni vagy nevetni. Ha mosolyog is, mosolyában legyen valami gyászos. És ami a legborzasztóbb, a világért sem szabad magára vonnia az urak érdeklődését semmiféle társaságban. Ha pedig valamelyik úriember olyan rosszul nevelt lenne, hogy érdeklődéssel fordul feléje, meg kell fagyasztania egy méltóságteljes, jól választott megjegyzéssel, mely sírban nyugvó férjére vonatkozik. Igaz − gondolta sóhajtva Scarlett −, akad azért özvegyasszony, aki férjhez megy, de mikor? Vén csoroszlya korában. És kihez? Valami kétségbeesett özvegyemberhez, akinek nagy ültetvénye és legalább egy tucat gyermeke van.”
A házasság sem kellemes állapot, de az özvegység … ó, ez az élet vége. Milyen buták az emberek! Minek beszélnek neki arról, hogy micsoda boldogság lehet számára a kis Wade, aki síron túli ajándéka szeretett férjének. És hogy most van kiért élnie. Scarlett természetesen nem mondott ellent, de nagyon keveset törődött a kicsivel, és néha nehéz volt emlékeznie rá, hogy egyáltalán a világon van.
Ha felébredt, egy álmos, édes, kábult pillanatig minden reggel a régi Scarlett volt; a nap gyönyörűen sütött kint a magnóliafák közt, a madarak énekeltek, a sült szalonna szaga bejött a konyha felől. Ilyenkor gondtalan és fiatal volt megint. Aztán meghallotta a kiállhatatlan, éhes nyafogást, és meghökkenve gondolta: mi az, valami kisgyerek van a házban?… És utána jött a megdöbbenés: persze, hiszen ez a kisgyermek az enyém!
Ijesztő volt. Rettenetes.
És Ashley … Ö, különösen Ashley! Életében először gyűlölte Tarát, gyűlölte a hosszan kanyargó vörös utat, mely a folyó felé vezetett, a fehér gyapottáblákat a téglaszín földeken. Minden talpalatnyi föld, minden fa, minden patak, minden kerítés rá emlékeztette. Más asszonyé lett, és a háborúba ment, de a szelleme még kísértett az utakon az esti félhomályban, még fel-felmosolygott rá bágyadt szürke szemével az árnyékos udvaron.   Ha   lódobogás   zaja   közeledett   a   Tizenkét Tölgy ültetvény felől, a folyó irányából, egy édes, önfeledt  pillanatig  ezt gondolta  magában:  Ashley  jön!
Most a Tizenkét Tölgy ültetvényt is gyűlölte, pedig mennyire szerette azelőtt. Gyűlölte, és mégis vonzódott hozzá, sokszor elment, hogy hallja az öreg Wilkest meg a lányokat Ashleyről beszélni… Felolvasták Virginiából írt leveleit. Fájt neki, de végig kellett hallgatnia. Ki nem állhatta a merev nyakú Indiát és a bolondos, vihogó Honeyt, tudta azt is, hogy ők sem éreznek iránta másképpen, mégis újra és újra ott ült náluk. És valahányszor hazaérkezett, rosszkedvűen vetette magát az ágyára, és nem akart vacsorázni.
Ez aggasztotta Ellent és Mammyt talán leginkább. Mammy csábító ételeket cipelt fel a szobájába, többször említette, hogy aki özvegy, az annyit ehet már, amennyi jólesik. De Scarlettnek nem volt étvágya.
Mikor Fontaine doktor őszintén megmondta Ellennek, hogy az ilyen lelki baj gyakran lassú pusztuláshoz vezet, Ellen halálsápadtan nézett rá, mert a szíve mélyén már régóta ettől félt.
−  Nincs segítség, doktor úr?
−  Levegőváltozás kell, új körülmények, új élet. Ez lenne a legjobb − felelte az öreg doktor, aki szeretett volna mielőbb megszabadulni kényelmetlenné vált betegétől.
Scarlett tehát minden öröm nélkül, de engedelmesen elindult a kisfiával együtt előbb Savannah-ba, hogy meglátogassa az O'Hara és Robillard rokonságot, azután Charlestonba és környékére, Ellen nénjeihez. De egy hónap múlva váratlanul visszajött. Nagyon kedves volt hozzá Savannah-ban mindenki, de James, Andrew meg a feleségeik nagyon öregek voltak, és örültek, ha békén üldögélhetnek, s beszélgethetnek a régi jó időkről. Scarlettet ez nem érdekelte. Charlestonban pedig egyáltalán nem érezte jól magát.
Pauline néni meg a férje, egy kis, töpörödött öregember, aki régimódi udvariasságával mintha valami elmúlt korból maradt volna itt, egy elhagyott ültetvényen élt, még távolabb minden emberlakta helytől, mint Tara.  A legközelebbi szomszéd háza húsz  mérföldnyi távolságban volt, és elhagyatott őserdőkön, ciprussal benőtt mocsarakon át vezetett arra egy sötét, félelmetes ösvény. A vén tölgyeket folyondár és moha nőtte be, kísértetiesen lengtek a függönyszerű szürkészöld élősdi növények a félhomályban. Scarlettnek Gerald kísérteties ír meséi jutottak az eszébe. Hideg szaladt végig a hátán. Egész nap csak kötögettek, és hallgatták Carey bácsi felolvasását Bulwer-Lytton erkölcsnemesítő munkáiból.
Eulália néni háza magas fallal körülkerített kertben állt Charlestonban. Scarlett, aki hozzá volt szokva Tarában a kilátáshoz, a távoli dombok hullámzó soraihoz, úgy érezte, mintha börtönben lenne. Itt elég élénk volt az élet, de Scarlett nem szerette Eulália néni vendégeit. Nagyon magasan hordták az orrukat, és egyébről sem beszéltek, csak a hagyományokról meg a családok előkelőségéről. Nagyon jól érezte, hogy lenézik az apja miatt. Érezte azt is, hogy Eulália néni mentegetőzik helyette a háta mögött. Ez mérgesítette,, mert éppen úgy nem törődött az előkelősködő családokkal, mint az apja. Büszke volt Geraldra és arra, hogy minden segítség nélkül, a maga erejéből boldogult, ravasz ír eszével és bátorságával.
És ezek a charlestoniak olyan nagyra voltak vele, hogy mennyit tettek ők a Sumter-erőd ügyében! De az istenért, hát nem fogták fel, hogy ha nem ők lettek volna azok a túl buzgók, hogy kilőjék az első golyót, amely kirobbantotta a háborút, hát akad egy másik bolond, aki megteszi. Amellett Scarlett a georgiai felvidék tájszólásához szokott, és a déliek elnyújtott beszéde, furcsa tájszólása annyira idegesítette, hogy sikítani tudott volna, valahányszor hallotta. Egy alkalommal annyira nem tudott uralkodni magán, hogy vendégségben az apja kedvenc káromkodása szaladt ki a száján, persze nagynénje nem kis rémületére. Visszament hát Tarára. Még mindig jobb, ha Ashley emléke kínozza, mint ha a charlestoni tájszólás.
Ellen, aki éjjel-nappal dolgozott, hogy az ültetvény hozamát megkétszerezze, és minél többet ajánlhasson fel a Konföderáció céljaira, megrémült, mikor legidősebb lánya soványan, sápadtan, élesnyelvű-en jött vissza Charlestonból. Tudta, mi az, ha az embernek a szíve törik meg. Éjszakáról éjszakára álmatlanul feküdt a hortyogó Gerald mellett, és próbált kitalálni valamit, ami enyhítené Scarlett gyötrődését. Charles nagynénje, Pittypat néni, aki derék, érzékeny szívű, kövér hölgy volt, gyakran írt neki, és kérte, engedje eí hosszabb időre Scarlettet hozzá. Ellen -most mérlegelte először komolyan ezt a tervet.
Pittypat néni részletesen leírta, hogy ő meg Melanie egyedül vannak a nagy házban „minden férfitámasz nélkül, most, hogy szegény jó Charles nincs többé. Melly és én kimondhatatlanul örülnénk, amellett sokkal nagyobb biztonságban éreznénk magunkat, ha Scarlett velünk lenne. Három elhagyatott nő jobban megvan együtt, mint kettő. És talán a drága− Scarlett is talál majd némi vigasztalást bánatában, ha, mint Melly, segít ápolni hőseinket az itteni kórházakban. Végül pedig Melly is, én is úgy szeretnénk már látni a drága kisfiúcskát…”
Scarlett poggyászát újra becsomagolták, a táskákat telirakták gyászruhákkal. És elindult Atlantába Wade Hamptonnal meg a kisfiú dajkájával, Prissyvel, egész sereg tanáccsal és száz dollárral konföderációs, vagyis déli bankjegyben, amit az apja tett az erszényébe. Nem érzett különösebb vágyat Atlanta után. Pittypat nénit bolondos öreg vénkisasszonynak tartotta, s a gondolat, hogy egy fedél alatt éljen Ashley feleségével, keserves volt a számára. De itthon is keserves volt élni. Utóvégre mindegy … és minden változatosság csak jó …

Második rész

8
Amint a vonat 1862 májusában Atlanta felé vitte Scarlettet, arra gondolt, hogy talán Atlanta mégsem lesz olyan unalmas, mint Charleston vagy Savannah, és bármennyire nem örvendett Pittypat néninek és Melanie-nek, kíváncsian tekintett az út elé. Legalább látja majd, mennyire változott a város legutóbbi látogatása óta, közvetlenül a háború kitörése előtt.
Atlanta mindig jobban érdekelte, mint más városok, mert mikor még kisgyermek volt, Gerald azt mondta neki, hogy éppen olyan idős, mint ő. A telepet akkor nevezték el Atlantának, amikor Scarlettet keresztelték. Savannah második évszázadát élte már. Charleston pedig a harmadikat. Olyanok voltak, mint egy-egy öreg nagyanya, aki a napsütésben legyezgeti magát. De Atlanta fiatal volt, nyers, makacs és zajos, akárcsak Scarlett.
Mikor Gerald Georgiába érkezett, nyoma sem volt még Atlantának, az őserdő háborítatlanul élte itt a maga életét. A következő évben, 1836-ban azonban az állam kijelölte az északnyugati vasúti vonal irányát, azon a területen keresztül, melyről csak nemrég űzték el a cherokee indiánokat. A vasúti vonal georgiai kiindulása mindaddig bizonytalan volt, míg egy évvel később valami mérnök le nem szúrt egy karót a vörös agyagba, s Atlanta, első nevén Terminus, megszületett. Akkor még nem volt vasút Észak-Georgiában, és alig-alig volt másutt is. De azokban az években, mielőtt Gerald elvette Ellent, a csöppnyi település, huszonöt mérföldnyire Tarától északra, lassanként faluvá népesült, és a vasútvonal is tovább fejlődött. Akkor kezdődött tulajdonképpen a vasútépítés korszaka. Augustából, a régi városból egy második vasútvonal nyúlt ki nyugat felé, végig az államon, hogy összeköttetést teremtsen a Tennessee   felé vezető vonallal. Savannah-ból, a másik öreg városból egy harmadik vonal épült Macon felé, Georgia szívébe, és onnan Gerald saját járásán keresztül Atlantáig, hogy összeköttetést teremtsen a másik két vonallal, és Savannah kikötőjét összekösse a nyugati vidékekkel. Ugyanezzel a céllal épült az ifjú Atlantából még egy vonal délnyugat felé Montgomeryig és Mobiléig.
Mivel pedig a vasútvonal volt a szülőapja, Atlanta is úgy fejlődött, ahogyan a vasút. Négy vasútvonal csomópontja lett, amelyek összekötötték nyugattal, déllel, a partvidékkel és Augustán át északkal és kelettel is. Minden irányú utazás gócpontjává vált, és a kis falu megelevenedett.
Mire Scarlett tizenhét éves lett, Atlanta a földbe szúrt egy szál karótól eljutott a tízezer lakosú városkáig, és az egész állam érdeklődésének középpontjában állott. Az idősebb, csendesebb városok azzal a meglepetéssel tekintettek rá, amivel a tyúk nézi, ha kacsát keltett ki. Miben különbözött a város annyira a többi georgiai várostól? Miért fejlődött olyan gyorsan? Végtére is nem volt semmi más, ami vonzóvá tette, csak a vasút és egy maroknyi meglehetősen lármás ember.
Igen, az emberek, akik előbb Terminusnak, azután Mártafalvának és végül Atlantának nevezték a várost, lármás, zajos, eleven emberek voltak. Nyughatatlan, erélyes emberek jöttek ide Georgia öregebb vidékeiről és a távolabbi államokból is, és megtelepedtek a vasútállomás körüli központ környékén. Lelkesedéssel jöttek. Épületeiket a vasúti raktár közelében kereszteződő öt sáros, poros, piszkos út mentén emelték. Itt voltak az üzletházak. Finomabb építkezésű otthonaik a Whitehall és a Washington utcákon sorakoztak, no meg annak a dűlőútnak a mentén, amelyet évezredeken át mokaisz-Bzin'ba bújtatott indián lábak tapostak ki, és amelyet Peachtree-nyomnak neveztek. Büszkék voltak a helyre, gyors növekedésére és magukra is, amiért ilyen gyorsan növekedett városkájuk. Mondjanak az öregebb városok Atlantára, amit akarnak, Atlanta fel se veszi.
Scarlett mindig szerette Atlantát, éppen azért, amiért Augusta, Savannah és Macon átkozta. Mint maga Scarlett, a város is a régi és az új Georgia keveréke volt, s benne a régi gyakran szorult háttérbe az önfejű és kötekedő újjal szemben. Amellett volt számára valami személy szerint is izgatóan érdekes abban a városban, amely akkor született, vagy amelyet legalábbis akkor kereszteltek meg, amikor őt.
Az éjjel viharos szél és eső volt, de mikor Scarlett Atlantába érkezett, meleg napsugár   próbálta   felszikkasztani a város utcáit, amelyek vörös, kanyargó sárfolyók és patakok voltak. Az állomás körüli nagy nyílt teret annyira összevissza vágták és dagasztották a kocsik meg szekerek, hogy olyan   volt,   mintha   egy   csorda disznó hempergett volna meg a sárban. Néhol tengelyig süppedt a kerék. Katonai társzekerek és sebesültszállító öcsik álltak hosszú sorban, beteg   katonákat,   élelmiszert, muníciót, ruhaneműt raktak ki és be a sínek mentén. Nagy kavarodás, lárma közepette vergődtek előre szekerek; kocsisok káromkodtak, öszvérek majd megfeszültek, a sár szerteszét fröccsent.
Scarlett a vonat alsó lépcsőjén állt − csinos, karcsú kis fekete ruhás asszonyka, libegő hosszú kreppfátyla majdnem a sarkáig ért. Tétovázva nézte a mély sarat. Hol lehet Pittypat néni? De nyomát sem látta a kövér, piros arcú kisasszonynak. Helyette egy sovány, őszülő hajú öreg néger lépett oda méltóságteljes és öntudatos arckifejezéssel. Megállt a sárban, és levette a kalapját.
−   Scarlett asszonyság? Én Péter vagyok, Pittypat kisasszony kocsisa. Ne tessék a sárba lépni! − mondta szigorúan, amint Scarlett összefogta a szoknyáit, hogy leszálljon. − Az asszonyságnak sincs több esze, mint Pittypat kisasszonynak? Pedig ő olyan, mint egy gyermek, és mindig nedves lesz a lába. Majd én viszem az asszonyságot.
Felkapta Scarlettet, aztán amint meglátta Prissyt Scarlett mögött, karjában a kisbabával, egy pillanatra fejcsóválva állt meg.
−  Ez a kis úrfi dajkája? Nagyon fiatal még, hogy Charles úr egyetlen kisgyermekét rábízza az asszonyság.
Hallod-e, te! Gyere utánam, de nehogy le találd ejteni a gyermeket!
Scarlett tehetetlenül engedte, hogy átcipeljék a sáron a kocsihoz, és lenyelte azt is, ahogyan Péter bácsi közölte róla meg Prissyről alkotott véleményét. Charles többször beszélt neki az öreg Péterről.
−  A vén Péter − mondta − Mexikóban volt az apámmal, együtt küzdötte vele végig a háborút, ápolta, mikor megsebesült, és megmentette az életét. Tulajdonképpen Péter bácsi nevelt engem is, Melanie-t is, mert nagyon kicsinyek voltunk, mikor a szüleink meghaltak. Pittypat néni akkoriban veszett össze a bátyjával, Henry bácsival, így aztán eljött hozzánk, és azóta nálunk is maradt. De Pittypat néni világéletében olyan gyermeklelkű lesz, mint kiskorában volt, és az öreg Péter is úgy bánik vele. Mindent Péter bácsi intéz nálunk. Ο gondolta jónak, hogy tizenöt éves koromtól kezdve nagyobb zsebpénzt kapjak, ő kötötte magát ahhoz, hogy a harvardi egyetemre menjek, ő mondta meg, mikor van itt az ideje, hogy Melly feltűzze a haját és társaságba járjon. Ö szólt rá a nénire, hogy ne menjen ki sétálni, mert nagy a sár, vagy hogy vegyen fel kendőt, mert hidegen fúj a szél. A legeszesebb néger a világon, és az életét adná értünk. Az egyetlen baj az, hogy nem ő a mi rabszolgánk, hanem mi vagyunk az övéi, testestül-lelkestül.
Charles minden szava valónak bizonyult. Péter bácsi ültette őket a kocsiba, aztán felkapaszkodott a bakra, és kezébe vette a gyeplőt.
−  A kisasszony ájuldozott, merthogy ki szeretett volna jönni az asszonyság elé, de én nem engedtem. Attól félt, hogy az asszonyság nem fogja megérteni, pedig minden okos ember láthatja, hogy ilyen sárban csak meghűtötte volna magát, és tönkretette volna az új ruháját. Jobb lesz, ha az asszonyság fogja a gyereket, mert ez a kis liba ki fogja ejteni a kezéből.
Scarlett rátekintett Prissyre és felsóhajtott. Ami igaz, igaz. Prissy nem volt éppen a dajkák mintaképe, még látszatra sem. Nagyon is hamar jutott előre a ranglétrán, és a kurta szoknyás, százvarkocsos kis néger gyerek egyszerre felelősségteljes méltóságba került.

Most hosszú kalikóruha volt rajta, és hófehér turbán ;a feje tetején. Szó sem lehetett volna erről a gyors előléptetésről, ha nincs háború, és a háborús feladatok Tarán nem teszik lehetetlenné Ellennek, hogy elengedje Mammyt vagy Dilceyt, vagy akár csak Rosát vagy Teenát. Prissy soha nem volt még Tara és a Tizenkét Tölgy ültetvény határain túl, és a vasúton való utazás, a nagy méltóság, amibe belecseppent, egészen megzavarta. A vonaton is folyton ugrált, úgyhogy egész úton Scarlett-nek kellett ' tartania a gyermeket. Most pedig, mikor meglátta a magas házakat és a sok embert, egészen elvesztette a fejét.
Scarlett Mammy öreg, kövér karja után vágyódott. Mammy csak rátette kezét egy gyermekre, és az mindjárt abbahagyta a sírást. De Mammy Tarán volt, és Scarlett nem tudta, mit is kezdjen a gyermekkel. Nem volt értelme, hogy elvegye Prissytől. Ugyanúgy ordított, ha ő tartotta, mint ha a kislány kezében volt. Amellett hadonászó kis kezével beleakadt volna a szalagjaiba, és rendetlenné tette volna a ruháját. így hát inkább úgy tett, mintha nem hallaná Péter bácsi indítványát, hogy vegye át a gyereket.
„Talán egyszer majd megtanulom, hogyan kell a csecsemőkkel bánni − gondolta kissé idegesen, amint a kocsi nagy zökkenésekkel kivergődött a vasútállomás környékét ellepő mély sárból. − De nem hiszem, hogy valaha is kedvem lesz játszadozni velük.”
Ahogy a kis Wade arca most egészen kivörösödött a sírástól, durván rászólt Prissyre:
− Dugd a szájába azt a cukrot; ami a zsebedben van, Prissy. Tudom, hogy éhes, de most nem segíthetek rajta.
Prissy előkaparta a cukrot, amelyet Mammy reggel a zsebébe dugott, és a kisfiú lassanként elhallgatott.
Most, hogy Péter bácsi a mély sárban ügyesen átkormányozta a kocsit a téren, és a Barackfa utcán indultak felfelé, Scarlett hónapok óta először érzett igazi érdeklődést. Mennyit fejlődött a város, mióta utoljára itt járt! A háború természetesen nagyon élénkítette a forgalmat. A vasútvonalak, amelyek békében kereskedelmi gócponttá tették Atlantát, most egyben hadiközponttá is avatták, s most, a háború idején, hadászati szempontból létkérdést jelentettek. A város távol feküdt az arcvonaltól, és a kapcsolatot tartotta fent a két konföderációs hadsereg, a virginiai seregek és a tennessee-i és nyugati seregek között. Ugyanakkor Atlanta kötötte össze a két hadsereget a déli vidékekkel, ahonnan az ellátás érkezett. Sőt mivel a háború megkövetelte, Atlanta a gyáripar központja és kórházközpontja lett a déli seregeknek, és itt voltak a déliek központi raktárai, amelyekben az élelmet, fegyvert és felszerelést gyűjtötték össze a frontcsapatok számára.
Scarlett körülnézett az annyira jól ismert városban. Mintha nyoma veszett volna. A város, amelyet most látott, egyik napról a másikra csecsemőből egy szorgos, nagyon elfoglalt óriássá nőtt.
Rajzott, mint egy méhkas. Büszkélkedett azzal, hogy mekkora jelentősége van a Konföderációban, és éjjelnappal folyt a munka, hogy a mezőgazdasági vidék iparivá változzék. A háború előtt a déliek arra voltak büszkék, hogy Marylandnál délebbre alig volt gyapotgyár, gépgyár, arzenál vagy malom. Délen államférfiak, katonák, ültetvényesek és orvosok, jogászok és költők teremtek, de gépészmérnökök nem.
A déliek lenézték a mérnöki munkát és az ipart. Bajlódjanak a jenkik ilyen alacsonyrendű foglalkozásokkal. Most azonban fordult a helyzet, a déli kikötőket blokád alá helyezték az északi hadihajók, csak nagyon kevés csempészárut sikerült behozni Európából, és Dél kétségbeesetten igyekezett, hogy maga gyártson magának hadianyagot. Észak az egész világtól kaphat anyagot és katonát, s az írek és németek ezrével özönlöttek az Államok seregébe, csábította őket az Észak által kínált zsold.
Atlantában a gépgyárakat igyekeztek hadianyaggyárakká átalakítani − nagy erőfeszítések árán, mert Délen egyáltalán nagyon kevés gép volt, amelyet mintának használhattak volna, és majdnem minden szeget, minden kereket azoknak a rajzoknak nyomán készítettek el, amelyeket Angliából csempésztek keresztül a kikötőzárlaton. Egyre-másra idegen arcok bukkantak fel Atlantában, és a polgárok, akik egy év előtt gőgösen kapták fel a fejüket, ha akár csak nyugati tájszólást hallottak, most rá se hederítettek az európai idegen nyelvekre, azoknak a beszédére, akik átjöttek a zárlaton, hogy a Konföderációnak hadianyagot gyártsanak. Jó szakértők voltak valamennyien, és nélkülük aligha tudtak volna puskát, pisztolyt, ágyút és lőszert gyártani.
Szinte a város szívének dobbanását lehetett hallani, ahogyan a munka éjjel-nappal folyt, és tömték az anyagot a vasútvonalak erein át a két arcvonalra. Vonatok érkeztek és robogtak ki a városból a nap és éjszaka minden órájában. Az újonnan épült gyárakból fekete korom hullott a fehér házakra. Ahol az utcák egy év előtt még foghíjasak voltak, ott most új gyárak ontották |a hámot, nyerget, bakancsot, telepekről' özönlöttek a puskák és az ágyúk, öntödék készítették a vasúti síneket és kocsikat, hogy pótolják azt, amit az északiak elpusztítottak. A gyárak már érezték a vashiányt, mert csak kevés érkezett Európából a blokádon keresztül, és az alabamai bányák majdnem semmit sem termeltek, hiszen a bányászok mind a fronton voltak. A városban nem volt vaskerítés, nem volt vasrács, nem volt egyetlen vaskapu, mind beolvasztották.
Itt, a Barackfa utcán és mellékutcáiban voltak a különféle parancsnokságok, a katonai bizottságok, a távírászcsapatok, a postaszolgálat egységei, a vasúti szállítás parancsnoksága és az élelmezési főtiszt, és mindenütt nyüzsögtek az egyenruhák. A város külterületén voltak a javítóműhelyek, az állategészségügyi szolgálat műhelyei, amelyek körül hosszú sorokban álltak lovak és öszvérek, az utcák két oldalán pedig a kórházak sorakoztak.
Amikor ezt Péter bácsi elmagyarázta, Scarlett úgy érezte, hogy Atlanta a sebesültek városa lehet, mert számtalan központi kórház, kiegészítő kórház és lábadozó kórház volt mindenfelé. És a vonatok napról napra egyre több beteget és sebesültet ontottak.
A kisváros eltűnt, és a rohamosan növekedő város képét a lankadatlan lelkes erélyesség és mozgalmasság alakította ki. Ennek a nagy sietségnek a láttára Scarlettről is lehámlott a falusi nyugalom, felfrissült, szinte lélegzetét is visszatartotta izgalmában, de örült is neki, Valami kellemes izgalom lebegett az egész város felett, ami őt is magával ragadta. Ügy érezte, hogy a város meggyorsult szívverése együtt dobog az ő szívével.
Scarlett érdeklődve figyelte a sok új épületet az utcák hosszában. A gyalogjárókon mindenféle egyenruhát lehetett látni. Sok gyógyuló sebesült is sántikált mankón vagy felkötött karral, legtöbbnyire egy-két könyörületes szívű honleány társaságában. A gyakorlóterek felől trombitaharsogás, dobpergés, vezénylés hallatszott. És − úgy érezte, torkában ver a szíve − meglátta Scarlett az első jenki egyenruhát is: Péter bácsi odamutatott ostorával az utca közepére, ahol egy csapatnyi lehorgasztott fejű, kék kabátos hadifoglyot kísértek feltűzött szuronnyal a Konföderáció katonái az állomás felé.
Scarlett egyre jobban felélénkült. Wilkesék kerti ünnepélye óta először tudott gyönyörűséget találni az életben. Vonzotta az élénkség, a lüktető elevenség. Mintha a város szíve dobogott volna mindenütt az utcákon.
Pedig még felét sem látta igazában mindannak, ami a háborúban Atlantában összezsúfolódott. Vele járt a háború minden jelensége, új jelenségek is, amelyeket addig Délen nem ismertek ennyire. Prostituáltak serege követte a hadsereget, elárasztotta a várost, és a rossz hírű házak zsúfolva voltak nőkkel, nem kis megbotránkozására az egyházi embereknek. Minden szálló, minden kocsma, minden kiadó szoba tömve volt a sebesültek rokonaival, akik szeretteik közelében kívántak lenni, hogy a kórházban meglátogathassák. Emellett egymást érték a bálok, táncestélyek, jótékonysági bazárok. Számtalan hadiesküvőt kötöttek a templomokban, a vőlegény egyenruhában feszített, a menyasszony ruhája csempészett külföldi anyagból készült, és az ifjú férj bajtársainak magasra emelt kardjai alatt vonult ki a templomból, hogy csempészett pezsgőt igyanak a lakomán, s aztán könnyzáporral búcsúzzanak el. . . Éjszakánként táncoló lábak dobogásától visszhangzottak a sötét fával szegélyezett utak, és a családi házak ebédlőiből zongoraszó áradt. Vékony lányhangok énekelték katonavendégeiknek a közkedvelt háborús dalt: Megszólalnak a trombiták … és a panaszos, szintén közkedvelt balladát: Megjött a leveled, de későn… És a fényes szemekben, amelyek soha nem ismertek még igazi bánatot, könnyek csillogtak ilyenkor.
A ragadós, cuppogós sárban lassan haladtak előre. Péter bácsi ide-oda mutogatott, és magyarázta a nevezetességeket.
− Az ott a fegyvergyár. Azért füstös a levegő, mert a kéményből mindig jön a korom. És milyen lárma van éjjel! Alig lehet aludni. Nem állhatunk meg, asszonyság, majd máskor meg lehet nézni, de megígértem Pittypat kisasszonynak, hogy sietünk. Most hajtsa meg szépen a fejét az asszonyság, és mosolyogjon, ott állnak Mrs. Merriwether meg Mrs. Elsing, és integet mind a kettő.
Scarlett előtt homályosan ismerős volt a két név. Mintha ez a két hölgy is ott lett volna az esküvőjén. Gyorsan oldalt nézett és bólintott. A két hölgy kocsija ott vesztegelt egy kereskedés előtt. A boltos meg két segédje a gyalogjáró szélén álltak, szövetekkel a karjukon, s mutogatták az árut. Mrs. Merriwether magas, kövér asszony volt, olyan erősen fűzte magát, hogy a keble előreállt, mint valami hajóorr. Vasszürke hajából egy hamis tincs kunkorodott a homlokára, ami makacsul barna volt. Kerek, piros arcán jóakaratú ravaszság tükröződött, amellett száz lépésről látszott rajta, hogy ahol megjelenik, ott ő parancsol. Mrs. Elsing fiatalabb volt nála, törékeny alakján, sovány arcán még látszottak „hajdani szépsége nyomai. Ö is éppen ilyen parancsoló arckifejezéssel emelte magasra a fejét.
Atlanta pillére abban az időben három asszony volt. Mrs. Merriwether, Mrs. Elsing és egy harmadik, Mrs. Whiting. Ők voltak a patrónusai a három templomnak, amelyhez tartoztak, ők kormányozták a papságot, az énekkart és az egyházi vezetőséget. Ők rendezték a jótékonysági bazárokat, és elnököltek a varródélutánokon. Ők voltak a bálok és piknikek háziasszonyai. Ők tudták, ki kötött jó és ki kötött rossz házasságot, ki iszik titokban, ki mikor vár kisbabát. Ők tudták könyv nélkül az összes georgiai, dél-karolinai és virginiai családok leszármazási tábláját. A többi állam családjaival azért nem törődtek, mert úgy gondolták, hogy aki valami értéket képvisel a világon, az csak ebből a három aljamból származhatik. Tudták, mi a tisztességes viselkedés, és mi a nem tisztességes, és soha nem mulasztották el érthetően kifejezni a véleményüket, Mrs. Merriwether harsányan, Mrs. Elsing előkelő fuvolahangon és Mrs. Whiting elkeseredett és rémült suttogással, mintha azt mondaná, hogy utál ilyesmiről beszélni, de kénytelen. A három hölgy szívből unta és utálta egymást, akár a római triumvirátus tagjai, de mézédesen beszéltek egymással, és állandóan együtt lehetett látni őket. Talán éppen ezért.
− Megmondtam Pittypatnak, hogy az én kórházamba foglak beosztani, édesem − harsogta Mrs. Merriwether, már messziről mosolyogva Scarlett felé. − Nehogy elígérd magad Mrs. Whitingnak vagy a doktornénak! Mrs. Meade már éppen elég fiatal asszonnyal dolgozik!
−  Ó, dehogy, dehogy! − integetett Scarlett, akinek fogalma sem volt róla, miről beszél az asszonyság, de jólesett neki, hogy valahol szükség van rá, és szívesen fogadják.   −   Remélem,   nemsokára   találkozunk.
A kocsi tovább bukdácsolt, s valamivel később újra lassított egy pillanatra, mivel utat kellett engedni két hölgynek, akik csinos kosárkában kötést vittek, és óvatosan tipegtek át az úton a sárból kiálló köveken lépegetve. Scarlett szeme közben egy feltűnően színes ruhába öltözött asszonyon akadt meg, aki a gyalogjárón állt. Drága, fényes selyemkendőjének rojtjai majdnem a sarkáig értek. Szép, egyenes tartású, merész arcú nő volt, hatalmas vörös konttyal. Olyan vörös volt a haja, hogy azonnal meglátszott rajta a festés. Scarlett életében először látott olyasvalakit, akiről biztosan érezte, hogy „tett valamit a hajával”, és lélegzet-visszafojtva bámult rá.
−  Péter bácsi, ki ez? − suttogta.
−  Nem. tudom.
−  Dehogynem! Látom, hogy tudja.
− Belle Watling − mondta az öreg néger, s az alsó ajka éppen úgy lefittyedt, mint Mammyé, ha dühös kezdett lenni. Scarlett azonnal észrevette, hogy nem mondta a név mellé sem azt, hogy kisasszony, sem azt, hogy asszonyság. − De ki hát ez a hölgy?
− Asszonyság − mondta Péter szigorúan, és megcsípte ostorával a felijedő ló hátát −, Pittypat kisasszony nem örülne, ha hallaná, hogy olyasmit kérdez, amihez semmi köze. Van most a városban sok olyan személy, akiről nem illik beszélni.
„Úristen − gondolta Scarlett −, ez valami nagyon rossz nő lehet!”
Továbbgördült a kocsi, de már csak lassabban haladhattak, és a járdáról mindenfelől nők kiáltottak felé üdvözlő szavakat. Egyesekre csak halványan emlékezett, mások teljesen kivesztek emlékezetéből. De mind azt kiáltották, hogy csatlakoznia kell kötő, horgoló, varró összejöveteleikhez, be kell lépnie bizottságaikba, és Scarlett mosolygó arccal ígérte meg valamennyinek.
Az egyik ház előtt egy házaspár állt egy kisfiúval, és amikor meglátták a közeledő kocsit, messziről kiáltozni kezdtek: „Jön már, jön már!” Dr. Meade volt a feleségével, és Scarlett emlékezett rá, hogy ők is ott voltak az esküvőjén. A férfi magas, szikár alak volt, nagy kékesszürke szakállal, ruhája pedig úgy lógott rajta, mintha forgószél tépázta volna meg. A város élete oszlopának tekintette őt, és ez a tudat rá is hatott, mégis egyszerű és megvesztegetően kedves ember volt. Felesége lármásan ugrott fel a kocsira, hogy megnézze Wade-et, azután mindjárt ő is rátért:
−  Pittypat néni megígérte, hogy kórházi bizottságunkhoz csatlakozik − lelkendezett.
−  Jaj, de hát már legalább ezer embernek ígértem ugyanezt − mosolygott Scarlett.
−  Az mindegy, mégis velünk lesz.
−  Tulajdonképpen mi az a kórházi bizottság?
−  Segítünk a betegápolásban, gondoskodunk a betegek ellátásáról, a lábadozók szórakozásáról, és az üdülés idejére elhelyezzük családjainknál. A férjem is abban a kórházban dolgozik, amelyben a mi bizottságunk.
−  Talán nem is jó, hogy még mindig itt vagyok, már régen a harctéren kellene lennem − mondta a férfi.
−  Tudod jól, hogy a város lakói beadványt írtak alá, hogy itt maradj, s különben is a nagyobbik fiunk ott van, egy egyelőre elég a családból.
−  De jövőre már én is mehetek. Megígérted − vágott most közbe tizenhárom éves fia.
−  Nem jövőre, két év múlva.
−  Hogyisne, addigra vége lesz a háborúnak.
A kocsi tovább csúszott, és nagyot zöttyent a sárban. Scarlett hátradőlt az ülésen. Elmosolyodott. Hónapok óta nem érezte ilyen jól magát. Jó itt lenni. Talán még Taránál is jobb … Úgy érezte, itt a helye, ebben a fiatal, friss, lüktető városban.
Kihajolt a kocsiból, s messziről meglátta már Pittypat néni vörös téglaházának palatetejét. Majdnem az utolsó ház volt a város északi oldalán. Innen kezdve összeszűkült a Barackfa utca, és kanyarogva veszett el az erdő mélyében. A szép fakerítést nemrég fehérre festették, és sárga virágok mosolyogtak a ház előtt.
A lépcsőn két gyászruhás női alak állt, mögöttük egy hatalmas sárga asszony, aki két kezét a köténye alá dugta, és széles szájában mind a harminckét fehér fog látszott, amint örvendezve nevetett az érkezők elé. A kövér kis Pittypat néni izgatottan topogott apró lábaival, s egyik kezét puha keblére szorította, mert mindjárt szívdobogást kapott. Scarlett azonban Melanie-t nézte mellette, és úgy érezte, hogy akármilyen jól érezné is magát itt Atlantában, mindent el fog rontani ez a gyászruhás kis sovány teremtés, akinek göndör, fekete haja háló alá van lesimítva, és szív alakú arcán őszinte örömmel és szeretettel siet hozzá.

Ha a déli ember vállalta a kényelmetlenséget, és rászánta magát, hogy összecsomagoljon és elutazzon, látogatása ritkán tartott egy hónapnál kevesebb ideig. Sőt rendesen több hónapig maradt. A déliek éppen úgy szerettek vendégek lenni, mint házigazdák. Semmi szokatlan nem volt abban, ha egy rokon eljött, hogy együtt ünnepeljék a karácsonyt, és ott maradt júliusig. Ha a fiatal párok mézesheteik idején megszálltak egyik-másik rokonnál, néha olyan jól érezték magukat, hogy csak a második gyerek születése után indultak tovább. Az is megesett, hogy öreg nénik vagy bácsik vasárnapi ebédre állítottak be, és addig maradtak, míg egy-két év múlva a temetőbe nem vitték őket. Délen a vendég nem okozott sem fáradságot, sem költséget. Nagy volt a ház, akadt elég cselédség, főzni pedig annyira főztek, hogy egy szájjal több vagy kevesebb, nem számított. A vendéget szerették, mert élénkséget, elevenséget hozott a házba.
Mikor Scarlett Atlantába érkezett, maga sem tudta, meddig marad. Ügy gondolta, ha unatkozni fog, mint Savannah-ban vagy Charlestonban, egy hónap múlva hazautazik, ha jól érzi magát, bizonytalan ideig itt lesz. De alig tette le a kalapját, Pittypat néni és Melanie máris ki akarták tőle csikarni az ígéretet, hogy állandóan itt fog lakni náluk. Minden lehető érvet felhoztak kívánságuk mellett. Kijelentették, hogy mind a ketten nagyon szeretik, és elsősorban ezért kívánják, hogy maradjon. Azonkívül: ők ketten sokszor félnek éjszaka, Scarlett pedig olyan bátor. Ők szomorúak és csendesek, Scarlett kedves és vidám. Meg aztán most, hogy Charles meghalt, köztük a helye, már csak azért is, hogy a kisfia itt nevelkedjék. Aztán: a ház fele, Charles végrendelete értelmében, úgyis az övé. Végül pedig: a Konföderációnak szüksége van minden honleány szorgalmas kezére és önfeláldozására.
Charles nagybátyja, Henry bácsi, aki nem messze, az Atlanta Hotelben lakott mint magányos agglegény, szintén komolyan beszélt vele ebben az ügyben. Henry bácsi alacsony, pocakos, mérges kis öregúr volt. Piros arcú és ősz. Nem bírta az asszonyi nyafogást és fecsegést. Éppen ezért meglehetősen ellenséges lábon állt a testvérével, Pittypat nénivel. Gyermekkoruk óta éppen ellentétei voltak egymásnak, és a szakítás végleges lett, mikor Henry bácsi egyszer haragosan kifakadt:
− Micsoda anyámasszony katonáját faragsz ebből a Charlesből, akinek pedig katona volt az apja!
Ez már csak az utolsó csepp üröm volt a pohárban. Évekkel ezelőtt nagyon megsértette egyszer Henry bácsi Pittypat nénit. Azóta csak óvatos suttogással és olyan elfogultsággal beszélt a bátyjáról, hogy a gyanútlan hallgató azt hihette szegényről, hogy legalábbis orvgyilkos. A sértés az volt, hogy Henry bácsi nem engedte meg, hogy a néni valami nem létező aranybányától részvényeket vásároljon. Be akarták csapni. Henry bácsi kijelentette, hogy annyi esze sincs, mint egy cserebogárnak, és kileli a hideg, ha egy negyedórát együtt kell vele ülnie egy szobában.
Ettől a naptól fogva havonta csak egyszer látták egymást, mikor Pittypat néni kocsira ült, és elhajtott Henry bácsi ügyvédi irodájába, hogy felvegye az egyhónapi háztartási pénzt. Utána rendesen ágyba feküdt, és az egész napot könnyek és idegcsillapítók között töltötte. Melanie és Charles, akik nagyon szerették Henry bácsit, sokszor ajánlkoztak, hogy elmennek helyette a pénzért, de a világért sem engedte. Neki keresztje Henry .. . neki viselnie kell, ami ráméretett, így aztán Melanie és Charles rájöttek, hogy alapjában véve nagyon élvezi ezt a kis izgalmat, védett és zárt életének egyetlen különleges mozzanatát.
Henry bácsinak első pillantásra megtetszett Scarlett. Azt mondta: látja, hogy ő is kényeskedik, mint minden asszony, de azért van egy kevés józan esze is. Egyébként nemcsak Pittypat néni és Melanie, de annak idején Charles vagyonának is gondnoka volt, s most rá volt bízva Charles végrendeletének végrehajtása is. Scarlettnek jóleső meglepetés volt, hogy halott férje után nemcsak a fél városi házat, de még sok minden mást is örökölt, így a vasútállomás körül fekvő értékes telkeket, valamint több üzlethelyiséget. Henry bácsi pontosan beszámolt mindenről, és azt tanácsolta, maradjon Atlantában.
− Ha a. kis Wade megnő, gazdag fiatalember lesz − mondta. − Amennyire én Atlanta fejlődéséből látom, nem adok neki húsz évet, és mindennek tízszeresre nő az értéke. Csak helyes, ha a fiú ott nevelkedik, ahol a vagyon van, hogy megtanuljon majd gondot viselni rá. Meg aztán őrá vár Pittypat és Melanie gyámolítása is, mert én, leányom, nem leszek ám mindig mellettetek!
Ami Péter bácsit illeti, egészen természetesnek tartotta, hogy Scarlett azért jött, hogy végleg letelepedjen. .Elképzelhetetlennek tartotta, hogy Charles egyetlen fia 'ott nevelkedjen, ahol nem ő ellenőrzi nevelését.
Scarlett mindezen csak mosolygott, de egyelőre nem kötötte le magát. Tudni akarta előbb, hogyan érzi magát Atlantában, és hogyan bírja ki a férje rokonaival való életet. Ellennek is, Geraldnak is lesz a dologba beleszólása. Meg aztán valami különös, sóvárgó honvágy lepte meg néha. Kimondhatatlanul hiányzott neki Tara, a távol elnyúló vörös földek, a frisszöld gyapotültetvény, az édes alkonyati csend. Most először értette meg ködösen, mit akart Gerald mondani azzal, hogy a föld szeretete a vérében van.
Közben azonban szinte észrevétlenül beleszokott a Barackfa utca menti vöröstéglás ház életébe.
Most, hogy itt élt, ahol Charles valaha, azok között, akik vele voltak, kezdte érteni azt is, miért volt Charles olyan piruló, félénk, tapasztalatlan, szelíd fiú. Ha vad, féktelen természetet örökölt volna katonaapjától, akkor is kiveszett volna belőle minden tűz ebben a csendben, Pittypat néni és Melanie között. A néni gyermekesen naiv és járatlan volt mindenben, Melanie rajongott fivéréért, és két szelídebb, álmodozóbb, gyöngédebb lelkű teremtést képzelni sem lehetett volna.
Pittypat nénit ezelőtt hatvan évvel becsületes, komoly névre, Sarah Jane Hamiltonnak keresztelték, de apja   már kiskorában így nevezte el, mert örökösen ide-oda tipegett apró lábán, és szélsőségesen változó kedélyű, hol síró, hol nevető, szeles és feledékeny kislány volt. Most is ilyen maradt, bár a haja megőszült és nagyon kövér lett. Csak apró lába maradt a régi. Minden apró izgalom szívdobogást okozott nála, és ezt ki is használta. Elég volt egy hangos szó, és Pittypat néni elájult. Mindenki tudta, hogy ez csak afféle kényeskedés, de annyira szerették, hogy soha nem mondták meg neki.
Szerették és kényeztették, mintha még mindig gyermek lett volna, és nem vették komolyan. Egyetlen kivétel volt: Henry bácsi.
Pittypat néni a pletykát szerette a legjobban a világon, még jobban, mint a finom ételeket, és órákig el tudott beszélgetni más emberek dolgairól, minden rosszakarat nélkül. Nem emlékezett sem a nevekre, sem a helyre, sem időre jól, s gyakran megtörtént, hogy összecserélt egyet-mást. így aztán különös hírek keltek volna szárnyra, ha valaki el is hitte volna, amit mond. De igazán szomorú vagy botrányos dolgot úgysem mondott el neki senki, mert utóvégre leány volt, ha hatvanéves is, és minden ismerőse összejátszott, hogy megóvják az élet árnyaitól.
Melanie hasonlított a nagynénjéhez félénkségében, pirulásában, szerény kedvességében, de Scarlettnek kénytelen-kelletlen be kellett látnia, hogy azért nem ostoba. Arcocskája olyan volt, mintha a világon nem lenne más, csak öröm, szeretet, jóság. Ö mindig boldog volt, így aztán szerette volna, ha körülötté is mindenki boldog, vagy legalább elégedett.
Mindenki szerette. Kinek ne esne jól, ha valaki olyan jó tulajdonságairól beszél, amelyekről ő maga sem álmodott soha? A városban minden fiatal lány jó barátnője volt Melanie-nek, és a férfiak is úgy gyűltek köréje, mintha pajtásuk lett volna, bár udvarlója aránylag kevés akadt. Nem volt benne egy szemernyi kacérság vagy önzés sem.
Amit Melanie tett, nem volt más, mint amire valamennyi délvidéki úrilányt neveltek. Az asszonyok jól tudták, hogy ahol a férfi elégedett, ahol nem mond ellent neki senki, és hiúsága sérthetetlen bálvány módjára áll, ott az asszony is békén és kellemesen élhet. így aztán az asszonyok a bölcsőtől a sírig azon iparkodtak, hogy minden férfi jól érezze magát, aki a közelükbe kerül, és az elégedett és hálás férfiak bőven viszonozták ezt előzékenységgel és lovagiassággal. Mindent odaraktak volna a lábuk elé, csak egyet nem : annak az elismerését, hogy van eszük. Scarlett is éppen olyan szelíd és bájos volt férfitársaságban, mint Melanie, de gondosabban tanulmányozott tudatossággal és nagy ügyességgel. Melanie azért volt ilyen, mert a szíve mélyéből örömet akart szerezni mindenkinek, Scarlett pedig azért, mert tudta, hogy a saját céljait segíti elő. Charles olyan védett helyen nőtt fel, mint valami pihével bélelt madárfészek. Tara sokkal közelebb volt a  való   élethez.   Scarlett   érezhette   a   férfias   dohány-, brandy- meg hajszesszagot, hallhatta az apja kiabálását, látott puskát, szakállas embereket, lovat, nyerget, futkosó kutyákat. Hiányzott is neki a hangos veszekedés ebben a csendes házban.
Pittypat néni házában egyetlen hangos szó sem esett, mindenki szelíd és jó volt a másikhoz, semmi izgalom, semmi futkosás. Mindenki gyengéden és udvariasan alkalmazkodni igyekezett a többiekhez, s a végén az öreg konyhai zsarnok akarata teljesült. Scarlett, aki azt remélte, hogy Mammy nélkül szabadabb élete lesz, nagyon keservesen csalódott. Péter bácsi felfogása az úrihölgy viselkedését illetően − különösen ha szegény Charles úr özvegyéről van szó! − még szigorúbb volt, mint Mammyé. Ebben a csöndben Scarlett meggyógyult, összevissza tizenhét éves volt, egészséges szervezetű, mint a vas, életerős, friss. Charles rokonai azon igyekeztek, hogy minél jobban érezze magát. Nem az ő hibájuk volt, ha ez nem sikerült tökéletesen. Senki sem téphette ki a szívéből a fájdalmat, amely mindig belesajdult, ha Ashley nevét kiejtették. És Melanie olyan gyakran említette! Viszont Melanie is, a néni is szívből igyekeztek őt felvidítani. Töprengtek, mit szeretne inkább enni, hogyan pihenne kényelmesebben ebéd után, merre kocsikázzék, hogy jobban elszórakozzon. Szépnek találták őt, és gyönyörködve mondogatták sokszor, milyen szép az alakja, a keze, a lába, hófehér bőre. Csókolgatták és ölelgették.
Scarlett nem sokat törődött a csókokkal, de a bókokat elkönyvelte. Tarán soha senki nem mondott neki ennyi kedveset. Mammy inkább mindig arra törekedett, hogy a hiúságát letörje. A kis Wade sem volt már terhére, mert az egész család, a néger cselédség, a szomszédság, az ismerősök mind versenyeztek, hogy kinek az ölében legyen. Valósággal bálványozták. Melanie különösen. Még ha leghangosabban óbégatott, akkor is elragadtatva mondta:
− Ó, te gyönyörű, édes, drága csöppség! Bár az enyém lennél!
Scarlettnek néha nehezére esett lenyelni valódi érzéseit, mert Pittypat nénit még mindig bolondos vénkisasszonynak tartotta, és sokszor nehezen bírta elviselni a naivságát és szeszélyeit. Melanie-t napról napra féltékenyebben gyűlölte, s néha hirtelen ki kellett mennie a szobából, ha Ashleyről beszélt, vagy felolvasott egy-egy részt a leveléből.
De azért alapjában véve egészen jól töltötte az idejét. Atlanta sokkal érdekesebb volt, mint Savannah, Charleston vagy Tara, és annyi háború teremtette elfoglaltsággal szolgált, hogy alig volt ideje gondolkodni vagy töprengeni. Néha azonban, amikor elfújta este a gyertyát, és fejét a párnájába fúrta, nagyot sóhajtott, és arra gondolt:
„Csak Ashley ne lenne nős. Csak ne kellene ápolnom ebben a förtelmes kórházban! Csak lenne bár egy udvarlóm!”
A betegápolást ugyan első pillanattól utálta, de nem volt mód rá, hogy kibújjon alóla. Hetenként négy délelőttöt ott kellett töltenie a tikkadt levegőjű, rossz szagú kórházban, kendővel bekötött fejjel, vastag, izzasztóan meleg köténnyel maga előtt. Atlantában minden úriasszony, ifjú és öreg, rajongó lelkesedéssel vetette magát az ápolásra. Nem is álmodták, hogy Scarlettben nem ég ugyanaz a hazafias tűz, és nagyon megdöbbentek volna, ha tudják, milyen kevéssé érdekli az egész háború. Eltekintve attól az örökös gyötrő gondolattól, hogy hátha Ashleyt is megölik, az egésszel nem törődött, s csak azért vett részt az ápolásban, mert elvárták tőle.
Nem, igazán nem volt romantikus hivatás a hősök ápolása. Scarlett számára csak nyögéseket, delíriumot, halált és rossz szagokat jelentett. A kórházak tele voltak piszkos, borotválatlan, férges férfiakkal, akik rettenetes bűzt árasztottak, és borzalmas sebeik láttán felfordult az ember gyomra.
Különös volt, hogy Melanie mintha észre sem vette volna a szagokat, a sebeket, a férfiak mezítelenségét, amin Scarlett eléggé csodálkozott, mert hiszen képzelni sem lehetett volna nálánál félénkebb és szemérmesebb asszonyt. Mindig jókedvű, nyugodt, gyöngéd tudott lenni, és a katonák irgalmasság angyalának nevezték.
A súlyosan sebesült katonák kivételével Scarlett állandóan csak nők közt élt, ami kellemetlen volt a számára, mert soha nem szerette és nem tartotta megbízhatónak a saját nemét, és ami a legrosszabb volt, unta is magát közöttük. De hiába. Hetenként három délután ott kellett ülnie a varrogató és kötszercsomagoló bizottságban. A lányok, akik mind jól ismerték Charlest, nagyon kedvesek voltak hozzá, különösen Fanny Elsing és Maybelle Merriwether, a város uralkodónőinek lányai. Csak az volt kellemetlen, hogy olyan tisztelettel beszéltek vele, mintha vénasszony lett volna, akinek már nincs mit várnia a világtól. Ha elhallgatta, amint egymás között táncról és mulatságokról beszélgettek, elfogta a sárga irigység és a bosszankodás, hogy özvegy volta miatt mindebből ki kell maradnia. Érezte, hogy háromszor olyan csinos, mint Fanny vagy Maybelle. Milyen igazságtalan az élet!
Mindennek ellenére Atlanta mégis nagyon tetszett neki. A hetek múltak, és ő maradt.

9
Egy reggel, nyár derekán, Scarlett a hálószobája ablakában ült, és elkeseredetten nézett ki az utcára, ahol szekerek és kocsik vonultak el vidám fiatal lányokkal, üdülő és lábadozó katonákkal és asszonyságokkal megrakva, hogy friss gallyat szedjenek a jótékonysági bazár termének feldíszítésére. A bazárt a kórházak javára tartották aznap este.
A vöröses út árnyékba borult, felette a sűrű lomb-sátron csak itt-ott tört át a napfény, és számtalan patkó apró felhőket vert. Egy kocsi elöl haladt, rajta négy jól megtermett néger ült, fejszével a vállukon; ők vágják majd ki a fákat, s nyesik le 'az ágakat. Ezen a kocsin hátul fonott kosarakban étel-ital a kirándulók számára, terítők, takarók, hogy leheveredhessenek, mialatt a négerek az ágakat vágják, s két néger bendzsót és harmonikát vitt, hogy a zene se hiányozzék.
Utánuk vonult a vidám menet. A lányok tarka, könnyű nyári ruhában voltak, kendőcskével a nyakukon, fejükön kalap, kezükön kesztyű, nehogy a nap lesüsse hófehér bőrüket. Apró napernyőiket is fejük fölé tartották. Karcsú, csinos tisztek ültek a mamák és lányaik közé beszorulva, mindenki rájuk vigyázott legjobban. Kerék nyikorgott, sarkantyú pengett, aranyzsinór fénylett, napernyő himbálózott, legyező mozgott, a négerek teli torokkal énekeltek. Mintha mindenki kivonult volna ezen a reggelen a Barackfa utcán át az erdőbe, hogy zöld gallyat szedjen, kint falatozzon és dinnyét egyen. Mindenki − gondolta Scarlett mogorván −, csak ő nem … csak ő nem.
Integettek és kiáltoztak feléje, mikor elmentek a ház előtt, és ő igyekezett kedvesen visszaintegetni, de éles fájdalom hasított a szívébe, és lassan csúszott felfelé a torka irányában, ahol majd lenyelhetetlen gombóccá változik, és a gombóc könnyekké. Mindenki megy.. . csak ő nem. Csak ő nem és Melanie nem és Pittypat néni nem és a többi szerencsétlen sem a városban, akik gyászolnak. De Melly és a néni nem törődnek az ilyesmivel. Még csak eszükbe sem jut, hogy jó lenne elmenni. Pedig mennyire szeretett volna menni!
Ez már igazán sok. Nem dolgozott-e kétszer annyit, mint akármelyik lány, hogy a bazár minél jobban sikerüljön? Harisnyát kötött, babafejkötőt horgolt, porcelán tartókat festett, amibe kihullt hajat gyűjt az ember, bajuszkötőket varrt. Féltucat díványpárnára hímezte rá a Konföderáció zászlóját. (Igaz, a csillagok kicsit ferdék voltak, s némelyik kerek lett, némelyik hét- vagy nyolcszögletű, de az összhatás tetszetős volt, és ez a fő.)
Tegnap annyit fáradt az eladóasztalok díszítésével, hogy alig bírta már a karját. A bizottsági elnökök ellenőrzése mellett ez nem volt mulatság. Ügy parancsolgattak, mintha néger rabszolgák dolgoztak volna a teremben.
Most pedig, ennyi önfeláldozó munka után, bár úgy dolgozott, mint egy napszámos, vonuljon vissza, amikor a mulatság kezdődik! Igazán, igazán nem igazságos az élettől, hogy halott férje legyen, meg óbégató kisbabája itt a másik szobában, és ne vehessen részt semmiben, aminek örülni tudna! Alig egy évvel ezelőtt milyen vígan táncolt, és milyen szép világos ruhákat hordott, és legalább három fiú hitte, hogy a felesége lesz! Most is csak tizenhét éves még, és nagyon, nagyon sok tánc maradt a lábában!
Ott megy az élet, az árnyékos utcán … szürke egyenruhák, pengő sarkantyúk, virágos organtinruhák, vidám bendzsók …
Javában integetett és biccentgetett, mikor egyszerre Pittypat néni rohant be a szobába rémülten, lihegve a lépcsőmászástól, és elrántotta őt az ablaktól.
−  Elment az eszed, édesem, hogy a hálószobád ablakából integetsz a férfiaknak? Meg vagyok döbbenve, Scarlett. Mit mondana az édesanyád?
− Hiszen nem tudják, hogy ez a hálószobám.
−  De sejtik! És ez éppen elég. Drágám, nem szabad ilyesmit tenni. Mindenki rólad fog beszélni, és azt mondják majd, hogy nem tiszteled eléggé Charlie emlékét. Különben is, Mrs. Merriwether nagyon jól tudja, hogy ebben a szobában alszol.
−  Ö persze aztán elmondja mindenkinek, a vén pletykazsák.
−  Édes, nekem a legjobb barátnőm!
−  Sajnálom, néni, nem akartalak bántani, de ő akkor is vén pletykazsák. Ne sírj, hiszen csak megfeledkeztem arról, hogy ez a hálószobaablakom. Csak néztem, hogyan vonulnak ki, hiszen én is úgy mennék!
−  Édes!
−  Hiába, unom már, hogy örökké itthon üljek.
−  Scarlett,   ígérd  meg,   hogy  többé  nem   mondasz ilyet. Az emberek megszólnának. Azt hiszik majd, hogy nem tiszteled eléggé Charlie emlékét.
A gombóc a torkában most hirtelen megszorult, és Scarlett felsikoltott, hangosan zokogni kezdett, nem − mint Pittypat néni gondolta − Charlie miatt, hanem az elhaladó kerekek elvesző zöreje miatt, a saját élete miatt.
Melanie besietett a szobájából, aggódó arccal, kefével a kezében. Rendesen simára leszorított haja most ezernyi apró fürtös hullámban libegett a feje körül.
−  Drágáim! Mi bajotok van?
−  Charlie! − hüppögte Pittypat néni, aki teljesen átadta magát a sírás édes gyötrelmének, és Melly keblére temette nedves arcát.
−  Ô! − mondta Melly, és megremegett az ajka, amint a bátyjára gondolt. − Légy erős, drágám. Ne sírj! Ó, Scarlett, édesem!
Scarlett az ágyára vetette magát, és ott sírt hangosan, siratta elvesztett fiatalságát és a fiatalság örömeit, amelyeket megtagadtak tőle. Sírt, mint valami elkeseredett, kétségbeesett gyermek, aki valaha mindent megkapott, amit kívánt, és most tudja, hogy hiába már minden. Elrejtette a fejét a párna alá, és zokogott és vonaglott, kapálózott…
−  Bár meghalnék! Bár meghalnék!
Pittypat ijedten hagyta abba a sírást. Melly megpróbálta vigasztalni sógornőjét.
−  Drágám, ne sírj, ne sírj!. Gondolj arra, mennyire szeretett téged szegény Charlie … Próbálj a fiacskádra gondolni…
Scarlettet elfutotta a méreg, hogy ennyire félreértik. Nem bírt egy szót sem, kimondani. De ez volt a szerencséje. Melanie a vállát simogatta, és Pittypat néni az ablakhoz tipegett, hogy lehúzza a redőnyt.
−  Ne! Ne! − emelte fel Scarlett duzzadt, könnytől vörös arcát. − Még nem vagyok egészen halott, hogy sötét legyen… bár lennék! Ö, menjetek már ki, és hagyjatok egyedül!
Újra betemette a párnába az arcát. Melly és a néni, rövid suttogás után, lábujjhegyen kimentek.
Scarlett délutánig a szobájában maradt, s amikor látta a szekereket és kocsikat zöld lombbal tetézetten visszatérni, nem vidította fel a látvány. Mindenki olyan jókedvűen integetett neki újra a ház előtt elmenőben, de ő illedelmes komolysággal viszonozta a köszöntésüket. Reménytelen az élet. Nem érdemes törődni semmivel.
A segítség onnan érkezett, ahonnan a legkevésbé várta.
A délutáni pihenés idején Mrs. Merriwether és Mrs. Elsing kocsija állt meg a ház előtt. Pittypat néni, Melly meg Scarlett meglepődve, hogy ilyen szokatlan időben jön vendég, felkeltek, gyorsan bekapcsolták a fűzőjüket, lesimították à hajukat, és lesiettek a fogadószobába.
−  Mrs. Bonnell gyerekei kanyarót kaptak − kezdte Mrs, Merriwether olyan hanghordozással, amiből kiérzett, hogy Mrs. Bonnellt teszi felelőssé ezért a kellemetlen eseményért.
−  A McLure lányokat pedig azonnal Virginiába hívták − tette hozzá Mrs. Elsing elhaló hangon, unottan ingatva a legyezőjét, mintha mindez nem érdekelné túlságosan. − Dallas McLure megsebesült.
−  Milyen szörnyű! − visszhangozta a három vendéglátó hölgy. − Súlyos a seb?
−  Nem, csak a vállán ment át a golyó − legyintett Mrs. Merriwether. − Mindenesetre máskor történhetett volna. A lányok most elutaztak, hogy hazahozzák. De ne beszéljünk annyit, nincs időnk. Vissza kell sietnünk a terembe, hogy. feldíszítsük zöld gallyakkal. Pittypat, azért jöttünk, hogy felkérjünk téged és Mellyt, vegyétek át Mrs. Bonnell és a McLure lányok helyét.
−  De Dolly! Tudhatod, hogy ez lehetetlen.
−  Nekem ne mondd azt, hogy lehetetlen, Pittypat! − mondta szigorúan Mrs. Merriwether. − Kell valaki, aki a négereket szemmel tartsa, mikor felszolgálják a frissítőket. Ez lett volna Mrs. Bunnell' dolga. Melly, neked pedig be kell ülnöd a McLure lányok sátrába, árulni.
−  De mikor szegény Charlie .. .
−  Tudom, mit érzel, de gondold meg, hogy azért a szent ügyért hozol áldozatot, amelyért Charlie az életét adta − jelentette ki Mrs. Elsing.
−  Hiszen szívesen… szívesen … de miért ne lehetne két csinos kislányt felkérni, hogy .. .
Mrs. Merriwether trombitálva horkantott egyet.
−  A mai fiatalokban nincs kötelességérzet. Egyiknek ez a dolga, másiknak az a kifogása. Tudom én jól, mi jár az eszükben! Attól félnek, hogy a ruhájukat nem fogják elegen látni, ha benn ülnek a pult mögött. Hiszen csak az a csempész, aki annyi borsot tör az északiak orra alá … hogy is hívják?
−  Butler kapitány.
−  Bárcsak ez a Rhett Butler több kötszert hozott volna legutóbb, és kevesebb krinolint meg csipkét! Nincs időm vitatkozni. Pittypat, el kell jönnöd! Ezt mindenki meg fogja érteni. Különben is senki meg sem lát a tálalószobában. Melly sem lesz feltűnő helyen, a McLure lányok sátra az utolsó a terem végén.
−  Azt hiszem, csakugyan el kell mennünk − mondta Scarlett váratlanul, és igyekezett nagyon komoly, nagyon szerény és közvetlen lenni. − Ez a legkevesebb, amit a kórházért megtehetünk.
Egyik hölgy sem említette az ő nevét, és most hirtelen megfordultak, és merően néztek rá. Még most, a végszükség esetén sem jutott eszükbe, hogy a gyászoló özvegyet kérjék fel, mikor alig múlt egy éve a térje halálának. De Scarlett nyílt, gyermekien ártatlan szemmel nézett vissza rájuk.
−  Igen, mindnyájunknak segítenünk kell, amennyire tőlünk telik − mondta meggyőzően. − Az lesz a legjobb, ha mind a ketten ott ülünk a fülkében Mellyvel, így kevésbé akadnak fenn az emberek. Nem ez a véleményed, Melly?
−  Izé … − hebegett Melly. Az a gondolat, hogy gyász idején ilyen nyilvános mulatságon vegyen részt, egészen megzavarta.
−  Scarlettnek igaza van − jelentette ki Mrs. Merriwether, aki észrevette, hogy Melly ellenállása gyengül. Felállt, és helyére rántotta a krinolinját. − Mindnyájatoknak el kell jönnötök! Pittypat, ne kezdd újra a kifogásaidat! Arra gondolj, milyen szüksége van a kórháznak minden tekercs kötszerre! Tudom, hogy Charlie is csak örül, ha segítségére   vagytok   annak az ügynek, amelyért meghalt!
− Hát − mondta a néni tehetetlenül, mint mindig, ha erősebb egyéniséggel került szembe −, ha úgy gondoljátok, hogy az emberek meg fogják érteni… *
„Túl szép, hogy igaz legyen! Túl szép, hogy igaz legyen” − énekelte Scarlett szíve, amint feltűnés nélkül beült a rozsaszínnel és sárgával díszített eladósátorba, ahol a McLure lányoknak kellett volna eladniuk a portékát. Egyévi keserves unatkozás után újra társaságba került! Őrjítő unalom hónapjai, suttogások és sóhajtások és fekete kreppfátylak után… Igen, itt van igazán, a legfényesebb összejövetelen, amelyet Atlantában valaha is rendeztek. Láthatja az embereket, hallhatja a zenét, megnézheti a csipkéket meg az új divatú ruhákat, amelyeket a híres Butler kapitány hozott hajóján Angliából…
Ragyogó arccal nézett körül a teremben, amely még tegnap kopár, üres gyakorlóhelyiség volt, mennyit dolgozhattak ma a hölgyek, hogy így feldíszítették! Gyönyörű! Ügy látszik, Atlanta minden gyertyatartóját és minden szál gyertyáját idehozták. A mennyezet közepéről lógó csúnya, rozsdás láncú lámpa egészen átformálódott. Folyondár és vadszőlőinda díszítette. A falakon fenyőfa ágak zöldelltek, szinte lugasokat alkotva a sarokban. Itt ülhetnek majd az idősebb hölgyek. És a zöld gallyak között mindenütt a Konföderáció zászlója, piros-kék alapon a csillagokkal.
A bizottság hölgyei olyan fontoskodva vonultak be, mint egy-egy teljes vitorlázatú hajó. Körülnéztek, elhelyezték a fiatalasszonyokat és lányokat az árusítófülkékben, aztán a tálalóba siettek, nyomukban lihegett Pittypat néni is.
A zenészek emelvénye különösen szép volt. Szinte i teljesen elborította az örökzöld. Mellette kétoldalt függött Davis  elnök és Stephens,  a georgiai származású alelnök, a Konföderációsok két nagyjának arcképe. Alattuk úgy égtek a gyertyák, mint valami oltáron. Ebben a világításban valóban csak megilletődéssel lehetett feltekinteni a két közismert arcra, Davis hideg, aszkéta szemére, vékony, összeszorított ajkára és Stephens égő sötét szemére, amelyben betegség, fájdalom és az önmegtagadás diadala keveredett el egymással.
A muzsikusok hangoltak. Levi bácsi, Mrs. Merriwether kocsisa vezényelt, mint atlantai emberemlékezet óta mindig. Kopogására felfigyelt mindenki, minden szem őrá szegeződött, valamennyien tapssal köszöntötték, amint meghajolt, és halálos csendben hangzott fel a zene. Keringő, de most még csak lassan, nem táncra. A tánc csak később kezdődik, ha a sátrak már mind kiürültek.
Scarlett érezte, hogy gyorsabban kezd verni a szíve, amint a valcer édes-bús melódiája odaszállt hozzá:
Lassan múlnak az évek, Lorena!
A hó a fűre lehull,
A nap lehanyatlik s te nézed, Lorena!…
Egy-kettő-három, egy-kettő-három … micsoda gyönyörű valcer! …
Scarlett a karját kiterjesztette, a szemét behunyta, és fejét ide-oda ingatta a bánatos, bűvös ritmusra. Ügy megindította a dal, hogy összeszorult a torka tőle.
Mintha a zene varázslata bűvölte volna oda a katonákat, egyszerre trombitaszó és patkódobogás hallatszott odakintről, az utcáról a langyos esti levegőben. Nagy zűrzavar, lárma, kavarodás keletkezett. Kocsik érkeztek, fiatal lányok kacagtak, négerek veszekedtek, amint a lovakat elvezették.
A terem egyszerre élni kezdett. Tele lett fiatal lányokkal. Lepketarka ruhákban jöttek, óriási krinolin ringott csípőjük körül, csipkés-fehér nadrágjuk kikandikált alóla, és .fehér válluk mezítelen volt. Sötét hajukat simán hátrafésülték a fülüktől. A hatalmas, nehéz chignontól olyan volt a fejük tartása, mintha gőgösen elnéznének a világ fölött. Voltak aztán aranyszőke leánykák, akik fürtös hajat viseltek, és fülönfüggőjük libegő hajfürtjeikkel együtt táncolt. Csipke, selyem, szalag − minden csempészett áru! Annál büszkébben és nagyobb örömmel viselték. Hiszen ez is a jenki blokád fölött aratott győzelmet jelentette!
És mennyi virág! Apró tearózsa díszlett a rózsaszín fülecskék mögött, jázminág, vadrózsagally a ruhákon. Bimbók bukkantak elő a ráncok közül. Mielőtt az éjszaka elmúlik, ezek a virágok, mint értékes emlékek, ott lapulnak majd nagyrészt a szürke uniformisok mell-zsebében …
Rengeteg férfi keringett a teremben, akik közül Scarlett sokat ismert a kórháztermekből és a gyakorlóterekről.
A szürke egyenruhás férfiak között egyetlen tarka uniformis tűnt fel, amely úgy hatott, mint valami trópusi madár tollazata. Egy louisianai zuáv tiszt, bő, kék-fehér csíkos nadrágban, csontszínű lábszárvédőben, szűk kis piros kabátban. Fekete, majomképű, nevető szemű férfi volt, fekete selyemkendővel kötötte fel a karját. Maybelle Merriwether gavallérjául szegődött, és René Picard volt a neve.
Úgy látszik, az egész kórház kivonult, vagy legalábbis mindenki, aki mozogni tudott. S itt voltak mindnyájan a vasúti, postai, kórházi és élelmezési szolgálatból Macon és Atlanta között. Milyen boldogok voltak a hölgyek! Mennyi pénzt szereznek ma éjjel!
Újabb zaj hallatszott az utca felől, kocsisok kiáltoztak, lábak topogtak. A honvédség és a milícia érkezett ragyogó egyenruhákban. Valamennyi fiatal, csinos fiú, minden ragyogott rajtuk, az arcuk, a hajuk,, az egyenruhájuk zsinórzata és aranyos gombja, de voltak közöttük idős emberek, akik díszelegni akartak az elegáns egyenruhákban, mert azt képzelték, hogy így fiatalabbnak látszanak.
Persze kívül is nagy nézősereg ácsorgott, és sokan integettek a csinos fiúknak. Sokan azonban összeráncolt homlokkal és talán először kérdezték hangosan: miért nincsenek ezek Lee, a déliek főparancsnoka mellett, kint a fronton.
A nyári langyos levegőben illatszerek, hajpomádé, virág, égő gyertyák szaga keveredett a porral, amit felvert a tömeg. A nagy zajban úgyszólván semmit sem lehetett hallani.
A karmester körülnézett, lekopogta a zenekart, s abbahagyta a Lorena-valcert. A következő pillanatban harsogva zúgott fel az induló:
−  A kék zászló lobog . . .
Egyszerre száz és száz torok kezdte rá az éneket. Ujjongva dalolták. A városi önkéntes őrsereg trombitása is felkapaszkodott az emelvényre, és rákezdte teli tüdőből. Az ezüst csengésű rivalgás, végigszárnyalt a termen. Libabőrös lett a lányok karja az izgalomtól, és megborzongott a háta mindenkinek:
Hurrá! Hurrá! A déliek jogáért, A kék zászló lobog, lobog … Csillagja ragyogva ég…
Rázendítettek a második versszakra is. Scarlett,· amint a többiekkel együtt énekelte, ott hallotta maga mellett Melanie édes, magas szopránhangját, amely tiszta volt, csengő, őszinte, akár az ezüsttrombita zengése. Megfordult. Melly két kezét a keblére szorítva állt, szemét behunyta, és két kis könnypatak folyt lefelé az arcán. Mikor a zene elhallgatott, kinyitotta a szemét, rámosolygott Scarlettre, és félig szégyenlősen, félig nevetve mentegetőzött:
−  Olyan boldog vagyok − suttogta −, és olyan büszke a katonáinkra, hogy nem tehetek róla, sírnom kell.
Mélységes, szinte fanatikus fény volt a szemében, amely átvilágította és csodálatosan széppé tette vékony arcocska ját. És minden asszony szemében ott égett ugyanaz a fény. Ott ragyogott a büszkeség minden arcon, akár fiatal volt és rózsaszín, akár ráncos, amint a férfiak felé fordult: leány a vőlegényéhez, anya a fiához, feleség a férjéhez. Mind, a legcsúnyább asszonyok is megszépültek ettől a benső ragyogástól, amit az az érzés ad, hogy szeretik és védik őket, s ők ezerszeresen akarják viszonozni a szeretetet és szerelmet.
Szerették a férfiakat, bíztak bennük, rájuk bízták magukat, s hitték, hogy utolsó leheletükig védik őket. Mi baj érhet ilyen asszonyokat, amilyenek ők, ha ez az acél védőgát áll köztük és a jenkik között? A világ hajnalpirkadása óta voltak-e már ilyen férfiak, ilyen hősök, ilyen meg nem alkuvók, ilyen gálánsak, ilyen gyengédek? Mi más jöhet, mint fölényes győzelme annak az ügynek, amely annyira igazságos és jogos, mint az övék? Az Ügyet ők éppen úgy szerették, mint a férfiak, szolgálták szívvel-lélekkel, erről beszéltek, erre gondoltak, erről álmodtak − az Ügyről, amelyért ha kell, feláldozzák ugyanezeket a nagyszerű férfiakat, és olyan büszkén viselik gyászukat, mint amilyen büszkén férfiaik a nemzeti lobogót lengetik.
Magasra áradt a lelkesedés és büszkeség a szívükben, mert a végső győzelmet ott látták a küszöbön. Stonewall Jackson diadalai, a hétnapos csata Richmondnál, a jenkik veszteségei mind ezt bizonyították. De hogyan is várhattak volna mást, mikor olyan vezetőik vannak, mint Lee és Jackson? Még egy győzelem, és a jenkik térden állva fognak békéért könyörögni. Akkor aztán mindenki hazajön, megcsókolja övéit, és kacag örömében. Csak egy győzelmes csata még, és vége a háborúnak!
Igaz, itt is, ott is örökre üresen marad egy-egy hely az asztalnál, és sok gyermek soha nem fogja ismerni az apját… igaz, vannak és lesznek jeltelen sírok Virginia patakjai mentén és a tennessee-i csöndes hegyek között. De nagy ár ez az Ügy győzelméért? Selymet, teát, cukrot nehéz kapni, de ezen igazán csak tréfálni lehet. Meg aztán a vakmerő csempészek áthoznak mindent, úgyszólván a jenkik orra előtt. Raphael Semmes és a konföderációs haditengerészet hamarosan felülkerekedik . a jenkik zárlatával szemben, s a kikötők tárva-nyitva lesznek ismét. Hiszen Anglia is a segítségükre siet, mivel az angol gyárak nem kaptak gyapotot, és kénytelenek voltak leállni. Amellett az angol arisztokrácia is természetesen a konföderációsokkal rokonszenvez − az egyik arisztokrácia a másikkal −, a dollár szerelmesei a jöttment jenkik ellen.
Suhogott az asszonyok selyemruhája, kacagott mindenki.
Scarlett, amint a termet nézte, eleinte izgatott boldogsággal érezte dobogni a szívét, hogy végre emberek között lehet megint. De amint lassan észrevette, hogy minden arcon ott ragyog a lelkesedés, amelyet ő egyáltalán nem érzett, kezdett az öröme alábbhagyni. Megijesztette és leverte ez a felfedezés. Nem látta már olyan gyönyörűnek a termet, olyan tündérinek a báli ruhás lányokat.
Egy hirtelen önmagába néző pillanat megértette vele − és a szája is tátva maradt kissé tőle −, hogy egy szikrányit sem osztozik a többi asszony tüzes büszkeségében, önfeláldozó lelkesedésében, rajongásában. Mielőtt fegyelmezhette volna gondolatait azzal, hogy ilyesmit önmagának sem mondhat, mert az bűn, már megvillant az agyában, hogy az Ügy mindenestül üres szó a számára, és hogy unja a beszédet, és unja a fanatikus lelkesedést. Az Ügy nem tűnt fel szentnek előtte. A háborút nem látta fenségesen nagy dolognak, hanem elemi csapásnak, amely, mint valami vak és vad szörnyeteg, férfiakat öl rakásra, pénzt pusztít, és kényelmetlenné teszi az ember életét. Bevallotta önmagának, hogy unja az örökös varrogatást, a kötszertekerést, a tépéscsinálást. És, ó, unja, rettenetesen unja az ápolást. Unja és utálja és gyűlöli. És fél a halál árnyékától, amely ráterül a sápadt, beesett arcokra.
Gyorsan körülnézett, amint ezek az áruló, szentségtörő gondolatok átvillantak az agyán, hogy vajon nem látja-e meg valaki rajta. Ó, miért is nem tudja azt érezni, amit a többi asszony? Ők teljes szívvel, őszintén szolgálnak az Ügynek. És ha valaki csak sejtené is, hogy … Nem, soha nem szabad senkinek sejtenie! Tovább kell játszania a hősi halott özvegyének szerepét.
Különös érzés volt így állni egyedül a rajongó asszonyok között. Mintha elhagyatott lenne. Árva. Életében nem érzett még ilyent. Eleinte megpróbálta eltagadni önmaga előtt a gondolatait, de a kemény őszinteség, amely a jelleméhez tartozott, nem engedte. És mialatt Melanie-vel együtt árulta a sátorban levő kézimunkákat, gondolatban igazolni   próbálta   magát.   Ezt nem is találta nehéznek.
A  többi  asszony  egyszerűen  ostoba  és  hisztérikus. Nevetséges ez a nagyhangú beszéd az Ügyről és a háborúról. A férfiak sem különbek náluk. Neki van egyedül egészséges észjárása, amit ír apjának köszönhet. Ő nem lesz bolond, hogy feláldozza magát az Ügyért, de olyan bolond sem lesz, hogy kiszolgáltassa a többieknek a gondolatait. Hogy meghökkenne mindenki, ha most felkapaszkodna az emelvényre, és azt mondaná, hogy legokosabb lenne azonnal megszüntetni a háborút, mindenki menjen haza, termessze tovább a gyapotját, és  legyenek újra vidám mulatságok, a fiúk udvaroljanak, és ő hordhasson almazöld ruhákat, mint régen! …
A McLure lányok sátra, mint ahogyan Mrs. Merri wether mondta, a terem végén volt, s nem keltett nagy feltűnést. Néha hosszú idő múlt el, anélkül hogy egyetlen érdeklődő is közeledett volna. Scarlettnek nem volt Ι más dolga, mint hogy irigyen nézze a boldog zsibongást. Melanie érezte, hogy rosszkedvű, de ezt arra magyarázta, hogy Charlie miatt fáj a szíve, és meg sem próbálta beszélgetéssel zavarni. Scarlett mogorván és hallgatagon ült a helyén.
Még Davis és Stephens felvirágzott képei sem tetszettek neki. „Olyan − gondolta −, mint valami oltár, ott az Atya és a Fiú, még csak a Szentlélek hiányzik.” Aztán hirtelen mentegetni kezdte magát önmaga előtt, de dacosan ötlött eszébe: „Igazán mindenki úgy viselkedik, mintha szentek lennének, és nem közönséges emberek, méghozzá nem éppen tetszetősek.” Nem látta Davis arcában, ebben a hideg, értelmes, kemény arcban azt az embert, aki vállán viseli egy új nemzet harcának terheit.
Nem, most nem volt boldog, pedig eleinte örült, hogy itt lehet. De már nem elégedett meg azzal, hogy nézheti többit. Részt szeretett volna venni a mulatságban, senki nem törődött vele. Ő volt az egyetlen fiatal terem-és, akinek nem akadt udvarlója. Holott eddig egész létében középpontja volt a társaságnak. Igazság ez?
Tizenhét éves, és alig bírja nyugton tartani a lábát, úgy szeretne végigcsúszni a parketten … táncolni… Tizenhét éves, és a férje ott fekszik az Oakland-temetőben, a kisfia meg Pittypat néninél a bölcsőben, és mindenki azt hiszi, hogy most aztán meg lehet az életével elégedve. Holott fehérebb a válla, keskenyebb a dereka, apróbb a lába, mint az összes itt levő fiatal lányoknak …
Itt ülni özvegyasszonyi méltósággal, mikor még csak tizenhét éves! Halkan beszélni, lesütni a szemét, ha csinos férfi téved a sátor közelébe! A legcsúnyább lányoknak is minden ujjúkra akadt egy udvarló. És … ó … olyan szép, olyan szép ruhája volt valamennyinek!
Ő meg itt ül, meleg fekete tafotában, a ruha ujja a csuklóig ér, és a nyaka fel van gombolva az álláig. Nincs rajta egyetlen szalag vagy csipkedarab. Nincs rajta ékszer, Ellen régi ónix gyásztűjén kívül. Így kell néznie a lányokat, akik csinos fiúk karján suhannak el mellette. És miért? Mert Charles feketehimlőt kapott. Legalább a harctéren esett volna el, hogy hencegni lehetne vele!
Lázadozva könyökölt a pultra, dacolva Mammy örökös figyelmeztetésével, hogy csúnya és ráncos lesz a könyöke. Mit bánja ő most már a könyökét, ha csúnya is lesz? Lehet, hogy soha nem mutathatja meg már senkinek. Éhesen nézte az elsuhanó krinolinokat, a sárga selymet virágos girlanddal, a rózsaszín szatént tizennyolc fodorral, keskeny fekete bársonyszalaggal szegve, az égszínkék tafotát tíz yardnyi széles szoknyával és könnyű csipkedísszel. Fehér vállakat, a csábító virágokat … Maybelle Merriwether a szomszéd fülkénél állt meg a kis zuáwal, almazöld tarlatánruhájában.
„Milyen jól állna nekem ez a ruha − gondolta Scarlett vad irigységgel. − Olyan vastag a dereka, mint valami bikáé. A zöld az én színem. Miért is viselnek a szőkék zöldet? Olyan a bőre tőle, mint az állott sajt. És én soha többé nem vehetek fel ilyen színű ruhát, még akkor sem, ha elmúlik a gyász ideje. Még akkor sem, ha valamiképpen szerét ejtem, hogy újra férjhez menjek. Akkor is szürke, barna meg lila színű ruháim lesznek…”
Egy pillanatig elkesergett a sors igazságtalanságán. Milyen rövid volt a gondtalanság, szép ruhák, vidám mulatozás ideje! Az ember férjhez megy egykettőre, akkor aztán tompa színű ruhákat visel, gyermekei születnek, meghízik és bálok alkalmával a sarokba ül. Legfeljebb a saját férjével járhat el egy-egy táncot, vagy valami vállalkozó öregúrral, aki egyre a lábára tapos. Ha másképpen viselkedik, akkor kígyót-békát kiáltanak rá. Érdemes az embernek kislánykorában egyre csak azt tanulni, hogyan legyen csinos, és hogyan foghatja meg a férfiakat, s az egésznek csak egy-két évig vegye hasznát?
Öreg hölgyekkel kedvesnek, ártatlannak, gyámoltalannak illett lenni, s olyan butuskának, amennyire csak lehetett, mert az öreg hölgyek nyelve éles, és olyan féltékenyen figyelik a fiatal lányokat, mint a macska az egeret. Azonnal észrevesznek minden apró hibát. Öreg urak iránt vidám, hetyke és majdnem, de csak majdnem kacér viselkedés volt az ajánlatos, hogy a vén bolondok hiúságának jólessék.
Fiatal asszonyokkal és lányokkal szemben újra más a jó módszer. Csupa cukor és méz csöpögjön az ember szavaiból. Ha tízszer találkozol velük, tízszer csókolóztok össze.
Más asszonyok férjét békén hagyd, még ha a saját hajdani gavallérod lett volna is. Különben azt mondják rólad, hogy kacér vagy, és nem fog udvarolni neked többé senki.
Nőtlen férfiakkal szemben … ó, ez egészen más! Halkan kacaghatsz, szemükbe tekintve, s ha odarohannak, és kíváncsian kérdik, mit nevettél, egyszerűen megtagadhatod a választ, és még hangosabban nevethetsz, s hagyhatod, hogy találgassák, mire gondolsz. A szemeddel akármit ígérhetsz, ami kívánatossá teszi számára, hogy nagy diplomáciai nehézségek árán ravaszul kivihesse, hogy egyedül maradjon veled. Akkor aztán, ha megpróbál megcsókolni, lehetsz nagyon, nagyon sértődött, vagy nagyon, nagyon haragos. Hagyd, hogy mentegetőzzék, amiért ilyen alávaló dolgot cselekedett, és végül bocsáss meg neki olyan kedvesen, hogy addig kerülget, míg másodszor is sikerül megcsókolnia. Néha, de nem gyakran, megengeded, hogy megcsókoljon! (Ellen és Mammy erre már nem tanították, · ez Scarlett külön tapasztalata volt, s úgy találta, nagyon célirányos módszer.) Akkor aztán sírni illik, és azt mondani, hogy nem is tudod, mi történt veled, és hogy most már bizonyosan nem fog tudni tisztelni többé. Akkor a férfi megtörli a szemed a saját kendőjével, és rendszerint házassági ajánlatot tesz, hogy megmutassa, mennyire tisztel. És azután .. . azután … Ó, mennyi mindenféle érdekes tanulnivaló akad a nőtlen urakkal kapcsolatban, s mind Scarlett kisujjában volt: az oldalpillantások, a félmosolygás legyezője mögül, mint valami virágharang … könny, mosoly, kacagás, .hízelgés, édes, gyöngéd, megértő szavak… Ó, mindazok a tudományok, amelyekben sohasem  csalódott…   csak  Ashley  esetében …
Minek tanulja meg mindezt az ember, hogy rövid néhány hónapig használja, s aztán egész életére el kelljen felejteni? Milyen nagyszerű lenne, ha sohasem menne valaki férjhez,., de mindig szép maradna, világoszöld ruhában táncolna, és sokan, sokan udvarolnának neki! Csak az a baj, hogy ha soká megy így, akkor vénlány lesz az ember, mint India Wilkes, és mindenki azt mondja: szegényke. Nem, mégis jobb férjhez menni… Ó, milyen utálatos az élet! De miért is kellett éppen Charleshoz mennie, hogy tizenhat éves korában vége legyen minden szépnek?
Haragos és bánatos tűnődése abbamaradt. A tömeg hátrálni kezdett, és a falakhoz torlódott, a hölgyek óvatosan leszorították krinolinjukat, nehogy ferdére nyomja valaki, és több lássék ki csipkés alsónadrágocskáikból, mint ahogy illik. Scarlett lábujjhegyre állt, és látta, hogy a helyőrség parancsnoka áll fel a dobogóra. Harsány vezényszavakat kiáltott, és a városi őrség tagjai vigyázzba álltak, és odasorakoztak eléje. Néhány pillanatig gyakorlatoztak a terem közepén, homlokukon kövér izzadságcseppek gyöngyöztek, de a nézősereg lelkesen tapsolt.
Scarlett is önkéntelenül összeverte néhányszor a tenyerét, kötelességszerűen, és amint a katonák lassan elvonultak a limonades és puncsos sátrak felé, úgy érezte, hogy most alkalmas a pillanat, hogy elkezdje az Ügy iránti közömbösségének ügyes leplezését. Melanie-hez fordult:
−  Nagyszerűen festenek! − mondta elragadtatott hangon.
Melanie a kötött holmival vesződött a pultnál.
−  A legtöbben sokkal jobban festenének szürke egyenruhában, méghozzá Virginiában, a fronton − vetette oda, és nem is igyekezett lehalkítani hangját.
Néhány büszke anya ült a közelben, fiuk itt volt a milícia szolgálatában. Meghallották a megjegyzést. Mrs. Guinan előbb elvörösödött, aztán elfehéredett. Huszonöt éves Willie fia is itt volt az előbbi parádén.
Scarlett is elképedt, mindenkitől inkább várt volna ilyen haragos szavakat, mint éppen Melanie-től.
−  De Melly!?
−  Tudod, hogy igazam van, Scarlett. Nem a kisgyerekekre és az öregurakra gondolok. De a milícia tagjai közül a legtöbb kifogástalanul alkalmas arra, hogy puskát vegyen a kezébe, és a frontra menjen, és ez az, amit még ebben a percben meg kellene tennie.
−  De … de … − dadogott Scarlett, aki sohasem gondolt még erre. − Valakinek itthon is kell maradnia …
Mit is mondott neki a minap Willie Guinan, hogy mentegesse magát, amiért még mindig Atlantában van?
−  Valakinek itthon is kell maradnia, hogy védje az országot a lerohanástól.
−  Senki sem rohanja és akarja lerohanni az országot belülről − állapította meg Melly hidegen, és egy csoport milicista felé pillantott. − A lerohanástól legjobban úgy védhetnek meg bennünket, ha Virginiába, a frontra mennek, és harcolnak a jenkik ellen. Ami pedig azokat a beszédeket illeti, hogy a milícia azért marad itthon, hogy megakadályozza a négerek lázadását − ez a legostobább dolog, amit valaha is hallottam. Miért lázadnának fel? Ez csak a gyáváknak való mentség. Fogadok, hogy egy hónap alatt legyőznénk a jenkiket, ha az állam egész milícia ja mind elmenne Virginiába. Ezt lefogadom.
−  De Melly! − kiáltotta Scarlett megdöbbenten. Melly lágy tekintetű szeme haragosan villogott:
−  Az én férjem nem félt elmenni, és a tied se. És én szívesebben látnám mind a kettőt holtan, mint gyávának … Ó, drágám, bocsásd meg, hogy ilyen kíméletlen voltam …
Megsimogatta Scarlettet, aki kerekre tágult szemekkel bámult rá. De nem Charles miatt döbbent meg, hanem Ashleyre gondolt, arra, hogy ő is meghalhat.
Meade doktor jött oda hozzájuk.
− Lám, lám, hölgyeim − hajlongott a doktor −, ez igazán szép dolog. Tudom, mékkora áldozatot kellett hozniuk a közért, hogy eljöttek ide csendes, gyászos otthonukból. De az ügyért mindent el kell viselni. Jutalmul elmondok egy titkot… Van valami meglepetésem, ami sok pénzt hoz majd 'a kórházaknak, de attól félek, hogy az idősebb hölgyek közül néhányan nagyon meg fognak botránkozni.
Kecskeszakállát  tépegetve  vidáman  nevetett.
−  Igazán? Igazán? − lelkesedett Scarlett. − Ó, mondja el!
−  Hm … Jobban meggondolva, arra a meggyőződésre jutottam, hogy mégsem mondom el senkinek előre. De ígérjék meg, hogy maguk ketten a pártomon lesznek, ha a nőegylet elnöksége ki akarna seprűztetni a városból. Utóvégre a kórházak ügye a fontos … Majd meglátják! Soha ilyen nem esett még ebben a városban.
Méltóságteljesen sétált tovább az egyik sarok felé, ahol néhány tekintélyes hölgy ült. Melanie és Scarlett összenéztek, és meg akarták beszélni, mi lehet ez a nagy titok, de éppen ebben a pillanatban két öregúr csoszogott oda. „Utóvégre öreg férfi is jobb, mint semmilyen” − gondolta Scarlett. A két vén harcos továbbvonult a limonádés sátrak felé. Más vevők jöttek, bár az ő sátruk korántsem volt olyan látogatott, mint ahol Maybelle Merriwether meg a többi fiatal lány viháncolt.
A terem másik végében csendesen állt egy férfi.
Fekete posztóruhát viselt. Széles válla kimagaslott a többiek közül. Csípője meglepően keskeny volt, s finom cipőbe bújtatott lába feltűnően kicsiny. Hollófekete haja, kurtára nyírt fekete bajusza idegenszerűvé tette a túlnyomóan szőke, hosszú bajuszt viselő katonatisztek között. Látszott rajta, hogy szenvedélyes és jó étvágyú ember, s amit megkíván, azt meg is szerzi magának. Tökéletes nemtörődömséggel mozgott az emberek közt, és merész szempillantásában gonosz, gúnyolódó vidámság csillant meg, amint Soarlettre nézett.
Scarlett megérezte, hogy figyelik. Találkozott a tekintetük.
Valahol a lelke mélyén megszólalt a figyelmeztető csengő: ez az ember ismerős. De nem tudta, ki lehet. És az első férfi volt hónapok óta, aki leplezetlen érdeklődést árult el iránta. Nem tehetett róla, visszamosolygott rá, majd mikor a férfi meghajtotta a fejét, ő is bólintott. Hanem amikor a férfi újra felemelte a fejét, és könnyed léptekkel közeledett hozzá, Scarlett egyszerre rémülten a szája elé kapta a kezét. Tudta már, ki ez.
Úgy állt ott, mintha villámcsapás érte volna. Az utolsó pillanatban megfordult, menekülni próbált. De ruhája beleakadt egy szögbe. Kétségbeesetten rángatta. A férfi már odaért.
− Bocsánat, megengedi? − hajolt oda, és kiszabadította a ruhafodrot. − Igazán nem is reméltem, O'Hara kisasszony, hogy itt találhatom.
Különös, lágy, kellemes hangja volt. Mint az-andalító zene, de benne volt a charlestoniak elhúzott kiejtése is.
Scarlett könyörgő pillantással nézett fel rá. Arca égett az emlékezés szégyenétől, hiszen ez az ember tanúja volt annak a jelenetnek Ashleyvel. Két szénfekete szem könyörtelenül vidám pillantásával találkozott. Ó, ez a szörnyeteg, aki úrilányokat csábít el, és akit nem fogadnak a társaságban, aki azt merte neki mondani, és joggal, hogy ő nem úrilány …
Melanie odafordult hozzájuk, és Scarlett most először életében örült, hogy a sógornője mellette van.
−  Ó … igazán ön az, Mr. Rhett Butler? − mondta kedves mosollyal, és odanyújtotta a kezét. − Azt hiszem, már találkoztunk.
− Eljegyzésének boldog napján − bólintott a férfi, és a keze fölé hajolt. − Igazán kedves, hogy emlékszik rám, asszonyom.
−  Mi járatban ilyen, messze vidéken, Mr. Butler?
−  Ó, mindenféle unalmas üzleti ügyem van itt, Mrs. Wilkes. Lehet, hogy ezentúl nagyon, sokszor ellátogatok ide a városukba. Rájöttem, hogy nem elég, ha áthozom a portékát.
−  Ha áthozza … − kezdte Melly gondolkozva és meglepődve, aztán egyszerre felragyogott az arca.
 − Ó, hát ön az a híres Butler kapitány, aki annyi borsot tör a jenkik orra alá? Aki áttörte a blokádot? Tudja-e, hogy minden lány a maga ruháiban táncol itt ma este? Scarlett, képzeld! Nem nagyszerű?… Mi az, rosszul érzed magad, drágám?
Scarlett egy székre hanyatlott. Milyen rettenetes! Azt remélte, soha többé nem kell látnia ezt az embert.
−  Nem csoda, ha rosszul lett, O'Hara kisasszony, nagyon meleg van itt. Ne vezessem egy nyitott ablakhoz?
−  Nem! -− förmedt rá Scarlett kurtán, hogy Melly meglepődött.
− Nem tudja, kérem, hogy ő a sógornőm? A bátyámhoz ment férjhez − mondta halkan és gyorsan Melly, és gyöngéden, simogatóan nézett Scarlettre.
−  Ez igazán nagyon kedves. Talán kedves férjeikkel is lesz szerencsém ma este találkozni? Boldogan újítanám fel a kitüntető ismeretséget.
−  Az én férjem Virginiában van − mondta Melly, és, büszkén felemelte a fejét. − De Charles … ő már …
−  Meghalt − mondta Scarlett kurtán. Majdnem kiabált. Mit akar még mindig itt ez az ember? Miért nem megy tovább?
− Ó, ó, drága hölgyeim − mentegetőzött a kapitány −, ezer bocsánat… kérem, felejtsék el, milyen tapintatlan voltam. Meg fogják engedni, hogy teljes részvéteim  kifejezése  mellett  vigasztalásukra hozzam  fel, milyen szép és dicső dolog a hazáért meghalni. Aki a hazáért bal meg, örökké él.
Pontosan ugyanazt mondta, amit minden déli ember mondott volna hasonló esetben, de ő valahogy másképp mondta, melegebben. Melanie égő könnyek közül mosolygott rá, de Scarlett úgy érezte, mintha valami vadállat rágná a 'belsejét. Tehetetlen düh fogta el. Ennek az embernek minden szava gúny. Nagyon jól tudja ő, hogy nem szerette Charlest. Csak Melly lehet olyan bolond, hogy nem lát át a szitán. − Hála istennek, csak senki ne is lásson át a szitán! − gondolta rögtön utána hideg rémülettel.
 − Csak nem fogja elmondani ez az ember, amit tud? Hiszen nem úriember… és sohasem lehet tudni, mi telik ki az ilyen kalóztól.
Megragadta Scarlett fekete legyezőjét, és legyezte, hogy rosszullétéből magához térjen. De szeme sarkában valami kis gúny vigyorgott, ami nagyon bántotta Scarlettet. Egyenesen kihívásnak érezte a tekintetét. Hirtelen kirántotta kezéből a legyezőt.
−  Már jól vagyok − mondta nyersen. − Nem kéli hogy lelegyezze a hajam a fejemről!
−  Scarlett, édesem − rémült meg Melanie. − Meg kell bocsátania, Butler kapitány. Nem tud magán uralkodni, ha szegény Charles nevét hallja. Hiszen egyáltalán nem kellett volna ma még eljönnünk. Tudja, mi még mindig gyászban vagyunk, és ez a zene, ez a vidámság … szegény kislány …
−  Értem − hajolt meg a férfi, kissé talán mesterkélt komolysággal, de ahogyan most Melanie felé fordult, és kedves, lágy tekintetével találkozott a tekintete, megváltozott az arca, és őszinte tisztelet, megbecsülés, nemes érzések kifejezése jelent meg rajta. − Úgy látom, bátor kis asszonyka maga, Mrs. Wilkes.
„És én? − lázadozott gondolatban Scarlett. − Rólam egy szót se szól.”
Melanie mosolyogva köszönte meg a bókot, és három lovastiszt felé fordult, akik megálltak, és a dísztárgyak között válogattak. Amint alkudozni kezdtek, Melanie teljesen elmélyedt a vitába, és elfeledkezett minden másról.
Scarlett ülve maradt, legyezte magát nagy legyezőjével, nem nézett fel, csak azt kívánta, hogy bár megint a hajóján lenne már Butler.
−  Rég meghalt a férje?
−  Igen. Majdnem egy éve mán
−  És sokáig volt férjnél? Bocsássa meg, hogy kérdezősködöm, de régóta nem jártam errefelé.
−  Két hónapig − mondta kelletlenül Scarlett.
−  Nagy tragédia − mondta a férfi. Scarlett hallgatott, és a legyezőjét nézte.
−  Most van azóta először társaságban?
− Tudom, hogy mindenki különösnek tartja − kezdte Scarlett hirtelen a mentegetőzést. − De a McLure lányoknak, akiké ez a sátor volt, hirtelen el kellett utazniuk, és így…
−  Semmi áldozat nem elég nagy az Ügyért − mondta ünnepélyesen Butler. Scarlett már majdnem felelt valami gorombaságot, de idejében lenyelte. Alapjában véve csakugyan úgy áll a dolog, hogy nem az Ügy miatt van itt, hanem azért, mert unta az otthon-ülést.
−  Mindig az volt a meggyőződésem − mondta eltűnődve a kapitány −, hogy a mi özvegyi szokásaink, az, hogy fekete kreppfátyolban járatjuk őket, és eltiltjuk minden szórakozástól, semmivel sem kevésbé kegyetlenek, mint a hindu hagyományok.
− Milyenek azok?
−  Indiában ugyanis, ha egy férfi meghal, nem temetik el, hanem elégetik, és az özvegye maga is felmászik a máglyára, és ott ég el, férje holttestével együtt.
−  Borzalmas! Miért? És a rendőrség engedi?
−  Az olyan özvegy, aki nem követi a szokást, lehetetlenné lesz a társadalomban. Senki rá nem néz. A derék hindu matrónák egyebet sem tesznek, csak az ő becsületét szapulják. Azt mondják, nem viselkedett úrihölgy módjára. Szakasztott úgy beszélnek, mint ahogyan magáról beszélnének itt a sarokban, ha ma, nem fekete, hanem piros ruhában jött volna el, és velem táncolná a négyest.   Őszintén szólva, elviselhetőbbnek gondolom, ha valakit elevenen megégetnek, mintha elevenen eltemetik.
−  Hogy meri azt mondani, hogy engem elevenen eltemettek?
−  Maga barbárnak tartja a hindu szokást. De mondja: lett volna mersze eljönni ma este akkor is, ha a Konföderációnak nem lett volna szüksége a segítségére?
Scarlett nem hagyta magát.
−  Természetes, hogy nem jöttem volna el. Nagyon furcsa lett volna. Kegyetlenség. Mintha én a férjemet… nem sze …
A férfi szeme várta a folytatást, cinikus mosolygás ült az arcán. De Scarlett nem bírta folytatni. Nem, azért sem engedi, hogy olyan gúnyos és részvétteli udvariassággal mondjon megint valamit. Milyen rettenetes, rettenetes dolog, ha az embernek olyan férfival van dolga, aki nem úriember. Úriember mindig úgy tesz, mintha elhinné, amit a hölgy mond. Ez hozzátartozik a déli udvariassághoz. De ez az ember örül, ha olyasmit mondhat, amiről más nem beszél.
−  Nos? Lélegzet-visszafojtva várom a folytatást.
−  Maga igazán rettenetes! − mondta tehetetlenül Scarlett, és lesütötte a szemét. Butler rákönyökölt a pultra, és egészen a füléhez hajolt, aztán sziszegve suttogta, mint ahogyan a vidéki színpadokon szokták a fekete lelkű bajkeverők:
−  Ne rettegj, ó, szép hölgy! Bűnöd biztonságban el van temetve lelkem mélyén.
−  Hogyan mondhat ilyent? − pillantott fel Scarlett égő arccal, szemrehányóan.
Butler mosolygott.
−  Mit mondjak? Azt akartam, hogy megnyugodjon. Inkább azt mondtam volna, hogy: légy enyém, gyönyörű hölgyem, különben elárullak? …
Scarlett látta, hogy a szeme olyan vidám és tréfás, mint valami kisfiúé. Hirtelen felkacagott. Butler is nevetett, mégpedig olyan hangosan, hogy a közeli sarokból mind arrafelé néztek a mamák. És amikor meglátták,   milyen   jól   mulat a szegény   Charles   Hamilton özvegye egy ismeretlen fekete ruhás férfival,  fejcsóválva hajoltak közelebb egymáshoz.

Dob pergett. Meade doktor kapaszkodott fel az emelvényre. Mindenki csendet intett, s végre elhallgattak valamennyien.
−  Mélyen tisztelt hölgyeim és uraim! Először is szívünk mélyéből köszönetet kell mondanunk a bájos hölgykoszorúnak, amiért ez a jótékony célú bazár nemcsak jól sikerült mulatság lett, hanem a szemnek és szívnek egyaránt jóleső szépséges rózsakertté varázsolta ezt a rideg termet, amelyben az ifjú hölgyek a rózsa-bimbók.
Nagy taps.
−  Hölgyeink teljes szívvel-lélekkel dolgoztak a sikerért, s a szép kézimunkák, amelyeket gondos ujjaikkal készítettek, kétszeresen szépek, mert a mi hőn szeretett déli honleányaink munkái.
Újra taps. Rhett Butler közelebb könyökölt Scarlett-hez, és odasúgta neki:
−  Nagyképű vén kecske az öreg.
Scarlett először szinte rémült megbotránkozással nézett rá. Atlanta legtiszteltebb polgáráról ilyent mondani! De aztán rápillantott a doktorra, és látta, hogy csakugyan valami vén kecskéhez hasonlít. Alig tudta elfojtani a nevetését.
−  Mindez azonban nem .elég, igen tisztelt hölgyeim és uraim. A kórházbizottságban működő honleányok, akik kiragadják a halál torkából hőseinket, jól tudják, mennyi mindenre van szükségünk. Több pénz kell, hogy több gyógyszert hozathassunk Angliából, mégpedig a hős lelkű, rettenthetetlen kapitány hajójával, aki mint látom, itt időzik köztünk. Éljen Rhett Butler kapitány!
Váratlanul érte a dolog, de azért könnyedén és elfogulatlanul hajolt meg a férfi. Nagyon is könnyedén − gondolta Scarlett. − Mint valami bohóc. Mintha ezzel is gúnyos nemtörődömségét akarná hangsúlyozni. Hangos taps és éljenzés harsant fel, a hölgyek lábujjhegyre álltak, és a nyakukat nyújtogatták, hogy lássák a híres Butler kapitányt. Ez hát az az ember, akivel szegény Charlie Hamilton özvegye beszélgeti Pedig szegény Charlie alig egy éve halt meg …
−  Több és még több pénz kell, és én áldozatot kérek mindnyájuktól − folytatta szónoklatát Meade doktor. − Áldozat ez, de igazán kevés azzal szemben, amit a mi hőseink ajánlanak fel napról napra a hazáért. Hölgyeim, az ékszereiket kérem! Szükség van az ékszereikre. Éh. kérem? Nem! A konföderáció kéri! Az aranyat beolvasztjuk, a köveket áruba bocsátjuk, és a pénzért fájdalomcsillapítókat és egyéb orvosságokat vásárolunk. Hölgyeim, két derék sebesült katonatisztünk fog önök között megjelenni kosárral, dobják abba az ékszereket, és…
A többit nem lehetett hallani a lelkesült taps és éljenzés közepette.
Scarlett első gondolata az volt, milyen pompás, hogy gyászol, és nincs rajta sem értékes fülbevalója, sem a nehéz aranylánc, amely még az öreg Robillard nagymamáé volt, sem a többi ékszere. Látta a kis zuáv tisztet közeledni a vesszőkosárral. Halk csörrenéssel hulltak a kosárba az ékszerek, és egy-egy asszony vagy leány még utána is futott a kis zuávnak:
−  Várjon, kérem … várjon … csak most tudtam lekapcsolni.
Fanny Elsing odakiáltott az anyjának:
− Szabad, anyukám?
És letépte szőke hajáról a gyöngyös fejéket, mely nehéz aranyba volt foglalva. Nemzedékek óta őrizték a családban. Taps, éljenzés harsant fel újra és újra.
A mosolygó kis katonatiszt egyre közelebb ért. Nehéz volt már a kosár a karján. Amint elment Rhett Butler mellett, egy szép arany cigarettatárca csörrent meg az ékszerek között. Mikor Scarlett következett, s a zuáv odatette a kosarat a pultra, Scarlett megmutatta neki két tenyerét, hogy nincs ékszere, nincs mit adnia. Kényelmetlen érzés volt. Ö egyedül ne adjon semmit… Ebben a pillanatban megvillant előtte széles jegygyűrűjének sárga fénye az ujján.
Egy zavaros másodpercig megpróbálta Charlest felidézni .. . milyen is volt az arca, mikor az ujjára húzta ezt a gyűrűt? De már akkor egészen homályosan ködlött fel előtte. Annál is inkább, mert valahányszor rágondolt, mindig bosszankodást érzett. Charles az oka, hogy az élet mindörökre elsötétedett körülötte, Charles az oka, hogy úgy bánnak vele, mintha öregasszony lenne már.
Hirtelen megfogta a gyűrűt, s le akarta húzni, de nehezen ment. A kis zuáv továbbindult.
−  Várjon! − kiáltott Scarlett. − Én is adok valamit! Végre lecsúszott a gyűrű az ujjáról. Amint odadobta,
szeme Rhett Butler tekintetével találkozott. A férfi ajka mosolyra húzódott, furcsa mosolyra. Scarlett gőgösen felkapta a fejét.
−  Ó, drágám, édes kis testvérem! − suttogta Melly, és a szemében büszke meghatottság és meleg szeretet fénylett. − Milyen bátor vagy! Milyen jó! Várjon, várjon, kérem, Picard hadnagy! Én is … én is.
Saját gyűrűjét tépte az ujjáról, azt a gyűrűt, amelyről Scarlett tudta, hogy egy pillanatra sem vette le, mióta Ashley odaadta neki. Scarlett tudta, ha más nem is tudta volna, milyen drága a számára. Nehezen, nagyon nehezen jött le7.. és mielőtt odaadta volna, egy pillanatra szorosan fogta a tenyerébe … aztán gyöngéden tette le a többi ékszer közé a kosárba.
A zuáv továbbhaladt. Melanie és Scarlett szó nélkül néztek utána. Scarlett harciasan, gőgösen, Melanie szívfájdító bánattal a szemében. És mindkettőjüket látta a férfi, aki mellettük állt.
−  Ha te nem tudtál volna ilyen bátor lenni, nekem ez eszembe sem jutott volna − mondta Melly, és megölelte sógornőjét.
−  Valóban nemes áldozat volt − szólalt meg Butler. − Az ilyen önfeláldozó tettek könnyítik 'meg hőseink, számára a szenvedést.
Scarlettnek haragos szavak égették a nyelvét. Alig bírt uralkodni magán. „Minden szava gúny ennek az embernek! Ki nem állhatom − gondolta. − Miért van még itt? …”
Lenyelte a haragját. Cukorral mindig több legyet foghatsz, mint ecettel, jutott az eszébe Mammy bölcs mondása. Ő pedig el akarta fogni, és agyon akarta csapni ezt a legyet, hogy soha többé kellemetlenséget ne okozhasson.
−  Köszönöm ezt a szép bókot − szólt szelíden, mintha nem értette volna a gúnyolódást. − Nagy megtiszteltetés egy ilyen bók, amely olyan kiválóságtól jön, mint Butler kapitány.
−  Miért nem mondja meg őszintén, amit gondol? − kérdezte a férfi, mélyen lehajtva a fejét, halkan, hogy csak ő hallja meg, mit beszél. − Miért nem mondja, hogy kiállhatatlan vagyok, hogy nem tart úriembernek és hogy hordjam el az irhámat.
Scarlettnek már a nyelve hegyén volt a válasz, de türtőztette magát. Hősies önuralommal, szelíden kérdezte:
− Miért mondanék ilyen szörnyű dolgokat, kapitány úr? Mintha nem tudná itt mindenki, hogy maga milyen kivételes ember, milyen bátor és nagylelkű, és milyen áldozatokat hozott saját maga is a …
−  Csalódtam magában.
−  Csalódott?
−  Igen. Mikor először találkoztunk, azt mondtam magamban: végre itt egy lány, aki nemcsak nagyon szép, de van benne bátorság is. Most látom, hogy tévedés volt. Maga nagyon szép, de nem bátor.
Scarlett úgy nézett fel, mint a csirke, ha felborzolja a tollát.
−  Micsoda? Azt mondja, hogy én gyáva vagyok?
−  Azt. Nem meri kimondani, amit gondol. Mikor először találkoztunk, azt gondoltam: lám, millió között egy ilyen is akad. Ez a kislány nem afféle libuska, akit könnyű az orránál fogva vezetni, aki mindent elhisz, amit a kedves mamája mond neki, és gondosan vigyáz a magaviseletére, akármit gondol vagy érez magában. − Nem − gondoltam −, O'Hara kisasszony egészen más. Ő mindig pontosan tudja, mit akar, és ezt ki is mondja, s nem fél az igazságtól, ha kell, sőt egy-egy vázát is odacsap a kandallóhoz …
−  Ó! − mondta Scarlett, és elöntötte a méreg. − Hát jó. Megmondom, hogy mit gondoltam, ha csak ez kell magának. Vegye tudomásul, hogy ha egy csöppnyi tisztességérzet lenne magában, nem is jött volna ide. Tudhatta volna, hogy életemben soha többé nem akarom látni ! De maga nem úriember. Maga neveletlen, közönséges, tapintatlan. És azt hiszi, hogy mert túl tud járni a jenkik eszén, át tudja hozni a blokádon a piszkos kis bárkáit, ide jöhet, és kivigyoroghatja a bátor embereket, akik harcolnak a hazájukért, és az asszonyokat, akik mindent odaadnak az Ügy. érdekében? …
−  Elég, elég! − könyörgött Butler nevetve. − Nagyon ügyesen kezdte. Eleinte csakugyan azt mondta, amit gondolt. De legyen olyan jó, ne beszéljen nekem az Ügyről. Már a könyökömön jön ki. A magáén is, tudom jól. így hát…
−  Hallja, ez már …
Nagyot nyelt. Rettentően bántotta, hogy beugrott neki, de azért sem fog mérgelődni!
−  Hallgasson ide! − mondta Butler. − Itt álltam a küszöbön, és figyeltem magát. Figyeltem a többieket is. Mind olyanok voltak, mintha egy öntvényből került volna ki az arcuk. De a magáé más volt. A maga arcán könnyű eligazodni. Fogadni mernék akármibe, hogy nem is gondolt az Ügyre, nagy Ü-vel, és a kórházakra sem. Csak azt láttam az arcán, hogy táncolni szeretne, nagyon szeretne táncolni és mulatni, és nem lehet, nem lehet! … Mérges volt és elkeseredett. Igaz, vagy nem igaz?
−  Nincs több mondanivalóm az ön számára, Butler-kapitány − jelentette ki Scarlett méltóságteljesen, tekintélye rongyaiba burkolózva. − Azért, mert olyan nagyra tartja magát mint blokádtörő, még nincs joga hozzá, hogy nőket sértegessen.
−  Önhitt vagyok? Tréfál. Kérem, csak még egy pillanatig tűrje el a jelenlétemet. Nem szeretném, ha egy ilyen önfeláldozó kis honleány több tisztelettel gondolna rám, mint amennyit megérdemlek.
−  Nem figyelek a hencegésére.
−  Pedig csak figyeljen. A vállalkozásom egyszerűen üzlet. Érti? Üzlet. Pénzt nyerek vele. És ha úgy fogom látni, hogy nem érdemes tovább folytatni, abbahagyom. Mi a véleménye erről?
−  Az, hogy maga éppen olyan gazember, mint a jenkik.
−  Hajszálnyira − nevetett Butler. − És hozzáteszem, hogy a jenkik segítenek nekem pénzt szerezni. Múlt hónapban éppen a New York-i kikötőben jártam, és onnan hoztam a rakományomat.
−  Micsoda? − lepődött meg Scarlett. − Igazán? Nem lőtték agyon?
−− Maga kis ártatlan! Persze hogy nem. Van ott elég olyan kiváló hazafi, az Unióban, aki nem idegenkedik attól, hogy a Konföderációnak eladott áruval pénzt keressen. Hajóm befut a New York-i kikötőbe, bevásárolok a jenkiktől, persze más cégér alatt, aztán elmegyek. Ha pedig egy kicsit veszélyessé válik, Nassauba megyek, ahova ugyanezek az unióbeli hazafiak lőport, bombát és divatos szoknyákat szállítottak. Sokkal kényelmesebb így, mint Angliába menni. Néha kissé nehéz bejutni Charlestonba vagy Wilmingtonba, de meglepődne, ha tudná, hogy milyen messzire el lehet jutni egy kevés arannyal.
−  Mindig tudtam, hogy a jenkik lelketlenek és gonoszok, de nem tudtam, hogy …
−  Miért haragszik annyira a szegény jenkikre, amiért néhány becsületes pennyt akarnak megkeresni az Unión kívül is? Száz év múlva ez már egyáltalán nem számít. Az eredmény ugyanaz lesz. Úgyis tudják, hogy legyőzik a Konföderációt, miért ne keresnének hát rajta?
−  Megvernek … minket? 
− Természetesen.
−  Lesz szíves most már elmenni innen? Vagy a kocsimat rendeljem a kapu elé, hogy megszabadulhassak a társaságától?
−  Kis lázadó! − nevetett a férfi. Mélyen meghajolt, és továbbsétált. Scarlett tehetetlen méreggel nézett utána. Valami csalódást is érzett, amit nem tudott volna egészen megmagyarázni. A gyermek csalódása volt ez, aki sorra minden illúzióját a porban látja. Butler most a blokádtörők dicsőségét is bemocskolta előtte… És hogyan merte azt mondani, hogy a Konföderációt megverik? Agyon kellene ezért lőni, mint valami árulót! Körülnézett a teremben, az ismerős arcok között… és mintha jéghideg kéz érte volna a szívét. Ezek az emberek …. ezek veszítenék el a háborút? Nem … lehetetlen … gyalázat még csak elgondolni is …
−  Miről beszéltél olyan soká a kapitánnyal? − kérdezte Melanie. − Nagyon bántott, hogy Mrs. Merriwether olyan sokszor nézett errefelé. Tudod, édesem, mennyire szeret mindenkiről rosszat mondani.
− Kiállhatatlan, neveletlen ember a kapitány − mondta Scarlett. − Mrs. Merriwether pedig beszéljen, amit akar. Utálok már úgy viselkedni, mint valami apáca, csak azért, hogy ő meg legyen velem elégedve.
−  Scarlett! − botránkozott meg Melanie rémülten.
−  Csitt, figyeljünk! − csendesítette le Scarlett. − Nézd, Meade doktor megint beszélni akar.
A tömeg újra elcsendesedett, amint a doktor felemelte a hangját. Előbb megköszönte a hölgyek áldozatkészségét, majd így folytatta:
−  Most pedig, hölgyeim és uraim, egy meglepetést szeretnék ajánlani, egy olyan újítást, amely talán meghökkenést, sőt megbotránkozást fog okozni egyes körökben, de arra kérem önöket: gondolják meg, hogy minden a kórház céljaiért történik, sebesültjeink szenvedéseinek csillapítása érdekében.
Mindenki feszült figyelemmel nyújtotta előre nyakát. Nem tudták elképzelni, mit mondhat a doktor, amin egyesek meg fognak botránkozni.
− Nemsokára megkezdődik a tánc − folytatta a doktor. − Először négyesre állnak fel a párok, majd valcer következik. A többi táncot, polkát, mazurkát, skót táncot szintén egy-egy négyes fogja felváltani. Nagyon jól tudom, milyen kedves versengés szokott folyni . azért, melyik pár vezesse a négyest, és így…
A doktor elővette zsebkendőjét, megtörölgette a homlokát, és óvatos pillantást vetett a sarok felé, ahol a többi asszony között a felesége ült.
−  Uraim, aki önök közül az első négyest vezetni akarja, pénzt kell ígérnie a hölgyért, akit felkér. Én leszek az árverés vezetője, s minden befolyt pénz a kórház javára megy.
Minden legyező megmeredt, minden lélegzet elállt egy percre. Aztán izgatott zsongás kelt a teremben. Az idősebb hölgyek körében valóságos pánik tört ki, és szegény Mrs. Meade azt sem tudta, mit csináljon. Védte; volna is a férjét, de maga is meg volt botránkozva. Mrs. Elsing, Mrs. Merriwether és Mrs. Whiting, a város három pillére, vörös volt a felháborodástól. De a városi önkéntes őrsereg harsány éljenzésbe fogott, és a többi egyenruhás vendég egyhangúlag tapsolt hozzá. A fiatal lányok izgatottan ugrándoztak.
−  Nem gondolod, hogy ez … ez egy kicsit a rabszolgavásárokra emlékeztet? − suttogta Melanie, és tétovázva nézett a doktorra, akit mostanáig tökéletesnek hitt.
Scarlett egy szót sem felelt. Csak a szeme fénylett, és a szívét szorította össze a fájdalom. Ó, ha most Scarlett O'Hara lenne, szabad, jókedvű fiatal lány! Ha ott állna almazöld ruhájában a többiek között, bársonyszalag libegne a derekán, és tubarózsa lenne fekete hajában . . . Akkor ő vezetné az első négyest. Ö! Egy tucat férfi versengene érte, és fizetné a sok pénzt a doktornak. Ó! hogy itt kell ülnie, mintha petrezselymet árulna! Ó! hogy néznie kell, amint majd Fanny vagy Maybelle vezeti az első négyest mint Atlanta legszebb kisasszonya!
A nagy zsibongásból, lármából egyszerre a kis zuáv éles hangja vált ki idegenszerű kiejtésével:
−  Ha szabadna kérnem … húsz dollár Maybelle Merriwether kisasszonyért!
Maybelle bíborvörösre pirulva hanyatlott kebelbarátnője, Fanny vállára, és a két lány eltakart arccal egymás nyakába kacagott. Közben más férfiak is megajánlottak más nevekre különféle összeget. Meade doktor most már régi biztonságával mosolygott újra, s nem törődött a megbotránkozott sziszegéssel és suttogással, ami a kórházbizottság idősebb hölgyei felől hallatszott.
Mrs. Merriwether eleinte kereken kijelentette, hogy az ő lánya nem fog részt venni ilyen képtelen játékban. De mikor legelsőnek Maybelle nevét kiáltották, s azután is mind többször emlegették, s az árverési összeg már hetvenöt dollárra emelkedett, kezdtek ellanyhulni az elvei. Scarlett a pultra könyökölt, és éhes szemmel, irigyen hallgatta és nézte az emelvény körül nyüzsgő nevető tömeget. A férfiak, bankjegyekkel kezükben, összevissza hadonásztak.
Mindenki fog táncolni. Mindenki, csak ő nem, meg a vénasszonyok. Mindenki jól fog mulatni… Rhett Butler is ott állt közvetlenül a doktor előtt. És mielőtt magára ébredhetett volna Scarlett, mielőtt megváltoztathatta volna sóvár arckifejezését, a férfi meglátta, s a szája egyik sarka lebiggyedt, egyik szemöldöke pedig felhúzódott. A következő pillanatban már észrevette őt Scarlett, felkapta a fejét, és elfordult. Közben meghallotta a saját nevét… Charlestoni kiejtéssel, mély, zengő hangon. Egy pillanatra csend lett a zsibongó tömegben… vagy csak ő hallotta úgy?
−  Charles Hamiltonné őnagysága… százötven dollár aranyban!
Igen, mélységes csönd lett. A név is, az összeg is megdöbbentette az embereket. Scarlett mozdulni sem bírt. Ügy ült ott, mint az előbb, félig elfordulva, könyökével a pulton, szeme tagra nyílt. Mindenki ránézett. A szeme sarkából látta, hogy a doktor lehajol az emelvényről Butlerhez, és suttog neki valamit. Bizonyosan azt, hogy gyászban van, és nem táncolhat. Látta azt is, hogy Rhett lustán megvonja a vállát.
−  Talán egy más hölgyet? … − ajánlotta a doktor.
−  Nem! − mondta Rhett tisztán csengő hangon, érthetően, s végignézett a tömegen közömbös pillantásával. − Mrs. Hamiltonnal szeretnék táncolni.
−  Ez lehetetlen, kérem − vitázott a doktor. − Mrs. Hamilton nem akar táncolni…
Scarlett maga sem ismerte meg a saját hangját az első pillanatban.
−  De igen! Már fel is ugrott, a szíve oly vadul kalapált, hogy félt,
mindjárt elájul. Kalapált a boldog izgalomban, hogy újra ő lehet a társaság központja, mindenki őrá figyel, őérte ajánlottak fel legtöbbet… vele akarnak táncolni … ó, táncolni, táncolni…
−  Nem bánom! Nem bánom, akármit mondanak! − suttogta magában, és valami édes mámor borította el az agyát. Felvetette a fejét, és kilépett a fülkéből. Két cipősarka kopogott, mint a spanyol táncosnők castagnette-je. Fekete selyemlegyezője szétterült a kezében. Egy futó pillanatig látta még Melanie elképedt, hitetlenkedő arcát, az idősebb hölgyek tátott száját, a lányok ajkbiggyesztését, a katonák lelkes helyeslését. Aztán ott volt a kör közepén, az üres helyen, és Rhett Butler feléje közeledett az emelvényről, arcán azzal a kiállhatatlan, gúnyolódó mosolygással. De mit bánta ezt most Scarlett! Mit bánta volna, ha maga a sátán kéri fel táncra, vagy Lincoln elnök! Táncolni fog megint… ö vezetheti a négyest.
Kecsesen meghajolt a táncosa előtt, és ragyogóan rámosolygott, Rhett Butler pedig viszonozta a bókot, egyik kezét fodros ingmellére szorítva. A karmester magához tért elképedéséből és rémületéből, alkalmazkodott a helyzethez, és pálcájával kopogva nagyot kiáltott:
−  Tessék párt választani az első négyeshez!
És a zenekar rákezdett a Dixie-re, a legédesebb táncdarabra, amelyre valaha is járta Scarlett a négyest.
−  Hogy merte így megbotránkoztatni az embereket, Butler kapitány? És főleg engem?
−  De drága Mrs. Hamilton, mikor olyan nagyon szerette volna, hogy megbotránkoztassa az embereket!
− Hogy merte ott, mindenki előtt a nevemet kiáltani?
−  Visszautasíthatott volna.
−  De…    mindenkinek    kell    valamit    tennie    az Ügyért… igazán nem gondolhattam magamra, mikor olyan sok pénzt kínált a kórháznak… Kérem, ne nevessen úgy, mindenki ránk néz.
−  Mindenképpen ránk néznek. Ne próbálja áthárítani a felelősséget a kórházra. Táncolni akart, és én alkalmat adtam rá. Ez már az utolsó figurája a négyesnek, nem?
−− Igen. Most már vissza kell mennem a helyemre. Le kell ülnöm.
−  Miért? Ráléptem a lábára?
−  Dehogy. Hanem beszélni fognak rólam.
−  Mondja, igazán törődik vele? A szíve mélyén?
−  Hát…
−  Bűn a tánc? Bűnnek érzi? Miért ne táncoljuk végig a valcert is együtt?
−  De ha a mama ezt megtudja …
−  Fél a mamától. A kötényébe kapaszkodik.
−  Maga igazán kiállhatatlan. Mindig úgy tesz, mintha az erény butaság lenne.
−  Hát nem az? Törődik vele, ha beszélnek magáról az emberek, vagy nem törődik?
−  Nem … de … Tudja, mit? Ne beszéljünk róla. Már kezdődik a valcer… A forgolódástól mindig szédültem …
−  Ne kerteljen. Törődött valaha is azzal, amit más asszonyok beszélnek, vagy nem?
−  Ha éppen mindenáron tudni akarja, nem. De törődni kellene. Hanem … ma este .. . ma este még nem akarok törődni semmivel.
−  Bravó! Kezd saját maga gondolkozni, ahelyett hogy hagyná, hogy mások gondolkozzanak helyette. Ez a bölcsesség kezdete.
−  Ó, csakhogy …
−  Ha majd annyit fognak beszélni magáról is, mint amennyit már rólam beszéltek, be fogja látni, hogy mennyire semmi az egész. Gondolja csak el, nincs Charlestonban egyetlen úriház, ahol szívesen látnának. Még a szent és halhatatlan Ügynek tett szolgálataim sem lágyították meg ottani rokonaim és ismerőseim szívét.
− Milyen borzasztó!
−  Ó, dehogy. Amíg az ember el nem veszti embertársai becsülését, nem is képzeli, milyen teher volt a  nyakán. Olyan szabad vagyok így!
−  Botrányos, miket beszél.
− Botrányos és igaz. Feltéve, hogy   van   bátorsága és elég pénze, mindig jól megélhet embertársai becsülése nélkül.
−  Pénzzel nem lehet mindent megvenni.
−  Ezt valaki mondta magának. Soha életében nem  talált volna ki ilyen lapos mondatot. Mit nem vehetek meg?
−  Hát nem tudom … például a boldogságot… szerelmet…
−  Általában ez sem igaz. És ha ezt éppen nem is vehetnem meg, nagyon kellemes pótlásokról gondoskodhatom.
−  Olyan sok a pénze, Butler kapitány?
− Milyen neveletlen kérdés, Mrs. Hamilton! De ha tudni akarja, igen. Ahhoz képest, hogy egy krajcár nélkül üldöztek ki a világba, és még fiatal ember vagyok, anyagi szempontból nagyon jól állok. És bizonyosra veszem, hogy a blokád egy teljes milliót fog jövedelmezni nekem.
−  Ó, nem!
−  Ó, igen! A legtöbb ember nem tudja megérteni, hogy egy-egy civilizáció romlásából éppen annyi pénzt lehet szerezni, mint a megépítéséből.
−  És ez mit jelent?
−  Ez azt jelenti, hogy a maga családja meg az én családom és itt valamennyi család azzal szerezte a pénzét, hogy a vadon helyén várost emelt. Civilizációt teremtett. Ez az építés. Jó pénz. De még több van a rombolásban. Ha egy birodalom leomlik …
−  Miféle birodalomról beszél?
−  Erről, amelyben élünk. A Délről. A Konföderációról. A Gyapotkirályságról. Itt omlik szét a lábunk alatt. Csakhogy a legtöbb ember bolond, és nem akarja meglátni, nem tud hasznot húzni belőle. Én ebből szerzem a vagyonomat.
−  Igazán azt gondolja hát, hogy megvernek minket?
−  Azt. Miért tegyek úgy, mint a strucc?
−  Ó, milyen szomorú és− kellemetlen ilyesmiről beszélni. Nem szokott maga soha szebbeket mondani, Butler kapitány?
−  Jobban tetszene, ha azt mondanám, hogy a két szeme két aranyhaltartócska, ami színültig tele van kristálytiszta zöld vízzel, és ha a halacskák a tetején úszkálnak, mint most is, akkor boszorkányosan édes és szép?
−  Nem, nem tetszene jobban . . . Milyen nagyszerű a zene! Ó, egy örökkévalóságig táncolnék valcert egyfolytában. Nem is tudtam, hogy ennyire hiányzott nekem a tánc.
−  Maga a leggyönyörűbb és legügyesebb táncosnő, akit valaha a karomban tartottam.
−  Butler kapitány, kérem, ne tartson oly szorosan. Mindenki ide néz.
−  És ha senki nem nézne ide, akkor nem bánná?
−  Butler kapitány, ne feledkezzék el magáról.
−  Eszem ágában sincs, egy pillanatig sem.. . Micsoda dal ez? Valami új?
−  Igen. Nem gyönyörű? Ezt is a jenkiktől szereztük.
−  Mi a címe?
−  Ha vége lesz ennek a kegyetlen háborúnak, édes… − Nem énekelné halkan a fülembe?
Mikor utoljára voltál nálam, drágám,
Emlékszel-e még vajon,
Hogy letérdeltél a lábaimhoz
És azt mondtad, szeretsz nagyon.
Mily büszke voltál, mily jól állt rajtad
Szürke egyenruhád.
Megesküdtél, hogy nem hagysz el engem,
S nem hagyod el a hazát.
Most egyedül élek és sokat sírok,
De könny, sóhaj, hiába mind…
Ha vége lesz a háborúnak, édes
Ugye, minden úgy lesz, mint rég, megint? …
−  Persze a jenkik úgy énekelték, hogy: kék egyenruhád, de mi szürkére változtattuk .. . Milyen jól valcerezik maga, Butler kapitány. A legtöbb magas ember ügyetlen. S ha elgondolom, hogy évek fognak megint eltelni, és én nem táncolhatok . . .
−  Évek? Csak néhány pillanat. A legközelebbi négyesre újra megvásárolom … aztán megint és megint, míg tart a tánc.
−  Nem, nem, nem … azt nem lehet… Tönkremegy a jó hírem, mit gondol?
−  Az már úgyis cserepekben fekszik. Mit használ, vagy mit árt, ha még egyet-kettőt táncol vagy nem táncol? Lehet, hogy az ötödik vagy hatodik tánc után valaki másnak is átengedem egy-két fordulóra, de a legutolsó megint az enyém lesz.
−  Jó. Nem bánom. Tudom, hogy őrültség, tudom, hogy baj lesz belőle, de nem törődöm semmivel. Fütyülök rá, akárki akármit mond. Unok már mindig otthon ülni. Táncolni fogok, egész éjjel táncolni…
−  És nem viseli ezt a borzalmas fekete ruhát? Utálom a fekete fátylat.
−  A gyászruhát nem vethetem le, Butler kapitány. Kérem, ne tartson olyan szorosan. Nagyon megharagszom.
− Akkor a legszebb, ha haragszik. Most újra magamhoz fogom szorítani, csak azért, hogy lássam, milyen, ha igazán mérges. Nem is képzeli, milyen ennivaló volt azon a napon, a Tizenkét Tölgy ültetvényen, mikor olyan nagyon mérges volt, és a kandallóhoz vágta a vázát…
−  Ó, kérem .. . nem felejtené el végre?
−  Nem, ez az egyik legkedvesebb emlékem a múltból. Egy gondosan nevelt déli, társaságbeli szépség, akiből kibukkant az ír vér… Magában nagyon sok ír vér van, tudja-e?
−  Jaj, nézze, vége a zenének, és itt jön Pittypat néni… Bizonyosan Mrs. Merrivether vitte meg neki a vészhírt. Ö, az ég szerelmére, menjünk az ablakok felé, hogy meg ne lásson. Nem akarom, hogy most megtaláljon engem! … Akkora szemmel néz, mint egy levesestál! …

10
Másnap a reggelinél Pittyipat néni könnyekben olvadt fel, Melanie hallgatag volt, Scarlett pedig harcrakész és konok.
−  Nem bánom, nem bánom, nem bánom, mit beszélnek. Fogadni merek, hogy több pénzt szereztem a kórháznak, mint akármelyik lány, és egészen bizonyosan többet, mint amennyit az összes vacak kézimunkáért kaptunk.
−  Ó, drágám, nem a pénz a fontos, nem a pénz a fontos! − tördelte a kezét a néni. − Nem tudtam hinni a szememnek … Mikor szegény jó Charles még alig egy éve… És az a borzalmas Butler kapitány, aki az egészet rendezte … botrányba kevert téged … Rettenetes egy ember az, Scarlett. Te nem is tudhatod, milyen. Mrs. Whiting unokahúga, Mrs. Coleman, akinek a férje Charlestonból való, beszélt róla. Nagyon jó család tagja, de szégyent hozott a szüleire, és kitagadták. Charles-tonban egyetlen ház nincs, ahová betehetné a lábát. Volt valahol egyszer egy leány … valami olyan szörnyű történt, hogy Mrs. Coleman nem is akarta elmondani, vagy ő maga sem tudja .. .
−  Én nem tudom elhinni, hogy olyan nagyon rossz ember − mondta Melly csöndesen. − Igazi úriembernek látszik, és ha az ember elgondolja, milyen bátran áll szembe a jenkikkel, és megtöri a blokádot… Igazi hős …
−  Csudát hős! − kottyant közbe mérgesen Scarlett, és a fele szirupot ráloccsantotta mérgében a süteményére. − Pénzért teszi. Ö maga mondta nekem. Fütyül mindenre, és azt mondja, hogy meg fognak verni minket. De nagyszerűen táncol.
A két hölgy szótlanná dermedt a rémülettől Scarlett folytatta :
−  Belefáradtam már, hogy örökösen itthon üljek! Nem is teszem tovább. Ha már úgyis oda a jó hírem, mindegy, mit csinálok ezután.
Eszébe sem jutott, hogy ezeket Rhett Butler mondta neki. Annyira egyezett azzal, ahogyan maga is gondolkozott.
−  Ó! Mit szól majd a drága jó édesanyád, ha megtudja? Mit fog gondolni rólam?
Hideg, bűntudatos borzongás fogta el Scarlettet, ha arra gondolt, mit érezne Ellen, ha megtudná, milyen botrányosan viselkedett gondosan nevelt leánya. De megnyugvást keresett abban a gondolatban, hogy huszonöt angol mérföldnyi távolság fekszik közöttük, és Pittypat néni bizonyosan soha nem fogja elárulni. Saját magát állítaná kétes világításba, hiszen őrá bízták. Ha pedig ő nem beszél, akkor biztonságban van.
−  Azt hiszem … − nyelt nagyokat Pittypat néni −, azt hiszem … igen . . . kénytelen leszek Henrynek írni ebben az ügyben … bármennyire kellemetlen is … de ő az egyetlen férfirokonunk… Neki kell beszélni Butler kapitánnyal, hogy kímélje jó híredet… Ô, drágám, bárcsak szegény Charlie élne! Soha, soha többé nem szabad azzal az emberrel szót váltanod, Scarlett.
Melanie csendesen ült, két kezével az ölében. A tányérján kihűlt a friss sütemény. Most felállt, Scarlett-hez ment, és átölelte a vállát.
−  Drágám − mondta −, ne izgasd magad. Én megértelek. Bátor voltál tegnap este, hősiesség volt, amit tettél, és nagy összeget szereztél a kórháznak. Hány szegény katona köszönheti majd a te táncodnak az enyhítő orvosságot! És ha valaki csak egy rossz szót mer beszélni, annak én nézek a szemébe… Pittypat néni,, ne sírj! Elég nehezére eshetett Scarlettnek, hogy mindig itthon kellett neki ülni. Hiszen még egészen fiatal kislány, és hozzá volt szokva a társasághoz.
Finom kis ujjaival Scarlett fekete haját simogatta.
−  Talán mindnyájunknak jót tenne, ha néha társaságba mennénk. Lehet, hogy önzés is volt mindig itthon ülni, belemerülni a gyászunkba. Háború idején nem élhet az ember úgy, mint máskor. Ha -arra a sok katonára gondolok, akik itt vannak, távol az otthonuktól, távol minden ismerősüktől, és nincs egy ember, aki néhány kedves szót mondjon nekik! … Szinte szégyenlem magam. Igen, önzők voltunk. Legalább három lábadozó ülhetne most itt velünk a reggelinél, és minden vasárnap ebédre is hívhatnánk néhány katonát. Ne aggódj, szívecském! Meglátod, Scarlett, az emberek nem olyan rosszak, meg fogják érteni a dolgot. Mi tudjuk, hogy te szeretted Charlie-t, de fiatal vagy, és …
Scarlett egyáltalán nem aggódott. Sőt egyenesen zavarta Melanie haját simogató keze. Szerette volna felvetni a fejét, és elrikkantani, hogy „ihaj, csuhaj”, mert még mindig fűtötte az emlék, hogy a honvédség, a milícia és a kórházi katonák hogyan versengtek, hogy szinte összeverekedtek, csak hogy velük táncolja az egyes táncokat. A világ valamennyi embere közül legkevésbé Mellytől kívánta, hogy megvédje. Meg tudja védeni magát, és ha a vén satrafák járatni akarják a szájukat, hát járassák, meglesz nélkülük is. Túlságosan sok csinos tiszt volt a világon ahhoz, hogy a vénasszonyok szájjártatásával törődjék.
Pittypat még javában törölgette a szemét Melanie gyöngéd szavainak hatása alatt, mikor Prissy vastag levélborítékot hozott be.
−  Melly asszonyságnak hozta egy nigger fiú.
−  Nekem? − csodálkozott Melly, amint kinyitotta. Scarlett jó étvággyal evett. Nem vett észre semmit.
Arra nézett fel, hogy Melly felzokog, és Pittypat néni halk sikongassál kap a szívéhez.
−  Ashley meghalt! − sikoltotta Pittypat néni. Hátravetette a fejét, és leejtette a két karját.
− Szent isten! − kiáltott Scarlett, és jéggé dermedt a vér a szívében.
−  Nem! Nem! − kiáltotta Melly. − Dehogy! Gyorsan a repülősót, Scarlett. Drágám, drágám, szedd össze magad … Jobban vagy már, Pittypat néni? Mélyet lélegzeni…   még   egyszer…   Jól  van.   Nem  Ashleyről szól a levél… Ne haragudj, hogy megijesztettelek. Csak azért sírtam, mert olyan boldog vagyok.
Kinyitotta a tenyerét, és megcsókolta, amit benne rejtegetett.
−  Boldog vagyok! − zokogott fel újra.
Scarlett odapillantott a kezébe, s látta, hogy egy aranygyűrű van nála.
−  Olvasd el! − szipogta Melanie, s a leejtett levélre mutatott. − Olyan jó ember, olyan kimondhatatlanul megértő és gyöngéd …
Scarlett elképedve vette fel a levelet. Határozott, fekete írással állt a papíron:
A Konföderációnak szüksége lehet a férfiak vérére, de az asszonyok szívét nem szabad áldozatul követelni. Kérem, Asszonyom, fogadja el tőlem mint bátorsága és önfeláldozása iránt érzett tiszteletem csekély jelét, ezt a gyűrűt, és ne gondolja, hogy hiábavaló volt az áldozata. Tízszeres értékben térítettem meg a kórház számára.
Rhett Butler kapitány
Melanie ujjára húzta a gyűrűt, és elmerülten, boldogan nézte.
−  Nem mondtam, hogy úriember? − fordult aztán Pittypat nénihez, és mosolygott a könnyein keresztül. − Csak igazán megértő, finom lelkű úriember juthatott ilyen gondolatra … csak ő érezhette meg, milyen fájdalom volt nekem ettől a gyűrűtől megválni… El fogom küldeni helyette az aranyláncomat. Ö, Pittypat néni, írnod kell neki, hogy jöjjön el vasárnap ebédre hozzánk! Meg akarom köszönni a jóságát.
A nagy izgalomban, úgy látszik, egyiknek sem jutott az eszébe, hogy Scarlett gyűrűjét nem küldte vissza a kapitány. De Scarlett gondolt rá, és nagyon bosszankodott. Tudta azt is, hogy nem finomlelkűségből és gyöngédségből tette Rhett Butler, amit tett. Azt akarta, hogy meghívást kapjon Pittypat néni házába, és pontosan tudta, hogyan érheti el a célját. 
Ki sem mondhatom, mennyire felizgatott viselkedésed − írta Ellen a levélben. Scarlett az asztalnál ült, és összeráncolt homlokkal olvasta.
A rossz hír gyors lábon jár. Hétfőn este volt a bazár, és csütörtökre már megkapta hazulról a levelet. Vajon melyik vénasszony írta meg az anyjának? Egy pillanatig Pittypatra is gyanakodott, de azonnal belátta, hogy nem ő lehetett. Szegény néni azóta is ijedten tipegett harmincnégyes számú cipőiben ide-oda, úgy félt, hogy őt fogják okolni Scarlett feltűnő viselkedése miatt. Talán Mrs. Merriwether…
Alig tudom elhinni, hogy ennyire elfeledkezhettél magadról és mindarról, amire tanítottalak, édes leányom. Nem hánytorgatom fel, miért jelentél meg nyilvános helyen, mikor gyászban vagy, mert megértem, hogy segíteni akartál a kórház ügyének. De táncolni! És méghozzá olyan emberrel, mint ez a Butler kapitány, akiről annyi kétes dolgot hallottam (és ki ne hallott volna?). Be sem teheti a lábát a családjához Charlestonban, és senki nem beszél vele a rokonai közül, kivéve szegény, szerencsétlen anyját. Teljesen romlott jellemű férfi. Amint hallottam, kihasználta fiatalságodat s tapasztalatlanságodat, hogy botrányba keverjen, és nyilvánosan tönkretegye a jó híredet és a család tekintélyét. Hogyan lehetséges, hogy Pittypat néni nem figyelmeztetett?
Scarlett feltekintett a nénire. Szegényke már ráismert Ellen kézírására Scarlett kezében, és kövér kis száját ijedten csücsörítette össze, mint valami kisgyerek.
Arra gondoltam, hogy azonnal hazahívlak, de aztán ügy döntöttem, hogy jobb, ha édesapádra bízom ezt a feladatot. Ö pénteken érkezik Atlantába, hogy beszéljen Butler kapitánnyal, és hazakísérjen téged. Attól félek, nagyon szigorú lesz hozzád, bár megkértem, hogy ne élezze ki a helyzetet. Remélem, hogy csak fiatalos meggondolatlanság volt. Senki nem kívánja inkább szolgálni az Ügyet, mint én, és boldog vagyok, ha leányaim kiveszik a részüket a hazafias áldozatokból, de ha arról van szó, hogy jó hírüket veszítsék el…
Még folytatódott a levél, de Scarlett nem bírta tovább olvasni. Életében először a szíve mélyéig meg volt szeppenve. Gyöngéd, szelíd édesanyja ilyen kemény szavakat írt neki… Az apja Atlantába jön, hogy hazavigye, és Butler kapitánnyal beszéljen… Most értette meg igazán, hogy az egész, amit tett, egyáltalán nem tréfadolog. Baj lesz. Nem lehet elkerülni a büntetést azzal, hogy az apja térdére ül, és megpróbál neki hízelegni.
− Valami… valami rossz hírt kaptál? − makogta Pittypat néni.
−  Holnap érkezik a papa, és úgy be fog kapni, mint a kacsa a cserebogarat − mondta Scarlett őszinte sóhajtással.
−  Prissy a repülősómat! − sikoltott a néni, és otthagyta tányérján a legjobb falatot. Hátratolta a székét. − Én … én elájulok!
−  Ott van a só a kisasszony zsebében −· mondta Prissy, aki lábujjhegyre állt Scarlett mögött, és előre élvezte, mi lesz itt. Nagyon szerette hallgatni Geraldot, ha, szitkozódott, feltéve, hogy nem az ő gyapjas feje forgott szóban. Pittypat néni utolsó erejével tapogatódzott a kötényzsebe után, s orrához nyomta az üveget. . − Velem kell maradnotok! − kiáltotta Scarlett. − Egy pillanatig ne hagyjatok vele egyedül! Benneteket szeret, és ha mellettem vagytok, nem fog olyan nagyon szidni.
−  Én nem … én . . . nem … bírom … − lehelte Pittypat néni gyenge hangon, és nagy erőlködéssel lábra állt. − Én holnap ágyban maradok. Mentsetek ki.
„Gyáva!” − gondolta Scarlett mérgesen. Melly is sápadt volt, és reszketve gondolt a tűzevő O'Harára, de odaállt Scarlett mellé.
−  Én… én majd beszélek vele … én megmagyarázom neki, hogy a kórházért tetted… meg fogja érteni…
−  Dehogy fogja − legyintett Scarlett sírva. − Én belehalok, ha visszacipelnek Tarára, mint valami megbüntetett gyermeket, pedig a mama azt írja . . .
−  Ó, nem lehet, hogy elvigyenek! − kezdett újra zokogni Pittypat néni keservesen. − Ha te elmégy, akkor kénytelen lennék… igen, kénytelen lennék megkérni Henryt, hogy jöjjön hozzánk lakni, mert nem mernék még egyszer egyedül maradni Mellyvel… és én nem bírok egy fedél alatt élni vele sem … Olyan ideges vagyok, és úgy reszketek, ha csak Melly van a házban, mikor annyi a városban az idegen férfi. Te olyan bátor vagy, Scarlett, ha te velünk vagy, nem is kell senki más!
−  Csak nem akar igazán hazavinni Mr. O'Hara, Scarlett? Hiszen ez most az otthonod! Mit csinálnék nélküled? Már úgy megszoktuk egymást!
„Majd örülnél, hogy elmegyek, csak, tudnád, mit gondolok rólad” − mondta magában Scarlett rosszkedvűen, és azt kívánta, bár akárki más akarná megvédeni az apja haragja ellen. Éppen Melly mindig! Éppen Melly, akiit annyira ki nem állhat!
−  Talán vissza kellene vonni a meghívást, amit Butler kapitánynak… − kezdte Pittypat néni. De Melly megrázta a fejét.
−· Nem! Lehetetlen! Ez igazán durvaság lenne.
−  Fektessetek le! − nyögte a néni. − Én beteg vagyok. Én ágyban maradok… Ó, Scarlett, hogyan tehettél ilyet velem?
Mikor Gerald másnap délután megérkezett, Pittypat néni csakugyan betegen feküdt az ágyban. Több ízben küldött üzeneteket, mennyire sajnálja, hogy nem találkozhat O'Hara úrral, és ott hagyta egyedül é két ijedt gyermekasszonyt, hogy mulattassák a vendéget. Gerald baljóslatúan csendes volt, bár megcsókolta Scarlettet, megcsipkedte Melanie arcát, és „kis húgom”-nak szólította. Scarlett sokkal jobban érezte volna magát, ha mindjárt a káromkodáson és kiabáláson kezdi. ígéretéhez híven, Melanie egy tapodtat sem mozdult a sógornője mellől. Úgy követte mindenüvé, mint valami vékony kis árnyék, és Gerald volt annyira úriember, hogy előtte   ne  kezdjen  veszekedni.   Scarlettnek  be  kellett látnia, hogy Melanie nagyon szépen viselkedik. Úgy tett, mintha semmi sem történt volna, és Gerald udvariassági látogatást tenne náluk. Ebédnél sikerült Geraldot beszélgetésre bírnia.
−  Úgy szeretném tudni, mi hír arrafelé − mondta könyörgő szemmel. − Hogyan érzik magukat? India meg Honey lusta levélírók, és tudom, hogy sok minden érdekes történhetett.. . Meséljen például Joe Fontaine esküvőjéről.
Gerald felengedett a hízelgő hangra, és elmondta, hogy az esküvő nagyon csendesen folyt le − bezzeg nem úgy, mint a tiétek − tette hozzá. Joe csak néhány napi szabadságot kapott. A kis Sally Munroe nagyon csinos menyasszony volt. Nem, arra nem emlékszik, milyen volt a ruhája és miből készült, de hallotta, hogy másodnapi ruhát már nem varrattak neki.
−  Nem varrattak? − álmélkodott megbotránkozva Melly és Scarlett.
−  Nem bizony, mert nem is volt második napjuk − mondta Gerald. Nagyot nevettek hozzá, pedig a tréfa nem volt éppen ifjú hölgyek fülének való. Scarlett azonban kissé megnyugodott, mikor a nevetését hallotta, és magában elismeréssel adózott Melanie ügyességének.
−  Már másnap visszament szegény Joe Virginiába − folytatta Gerald. − Nem volt ott semmiféle vendégség, tánc meg lakoma. A Tarleton ikrek otthon vannak.
−  Hallottuk. Meggyógyultak már?
−  Nem volt súlyos a sebük. Stuart a térdébe kapott golyót, Brent a vállába. Hallottátok azt is, Scarlett, hogy mind a ketten kitüntetést kaptak?
−  Nem, papa. Meséld el!
−  Bizony kitüntették őket a bátorságukért. Kell hogy valami ír vér legyen azokban a kölykökben. Azt már elfelejtettem, mit csináltak tulajdonképpen, de Brentet elő is léptették. Már hadnagy.
Scarlett nagyon örült ezeknek a híreknek. Mintha a saját fiairól lett volna szó. Ha valaki egyszer a gavallérja volt, mindig úgy érezte, hogy hozzátartozik, s ő is kivette a részét minden dicsőségből.
−  Olyasmit is hallottam, amire majd kitátjátok a szátokat − beszélt tovább Gerald. − Azt mondják, Stuart újra a Tizenkét Tölgybe udvarolgat.
−  Honeynak vagy Indiának? − kérdezte izgatottan Melly. Scarlett szinte felháborodva húzta össze a szemét.
−  Indiának, Indiának, persze. Hiszen az ő gavallérja volt, míg ez az én haszontalan kis boszorkányom rá nem vetette a szemét.
−  Ó! − pirult el Melly, aki nem volt hozzászokva Gerald szókimondásához.
−  Ami pedig még ennél is több, Brent, ha éppen tudni akarjátok, Tara körül csavarog megint. Ügy bizony!
Scarlett szólni sem tudott. Majdnem sértésnek érezte, hogy a gavallérjai máshoz pártolnak. Ha rágondolt, milyen őrülten dühösek voltak az ikrek, mikor megtudták, hogy Charles felesége lesz… Stuart azzal fenyegetőzött, hogy lelövi Charlest vagy Scarlettet, vagy agyonlövi magát, esetleg mind a hármukat. Olyan izgalmas volt…
−  Suellen? − kérdezte Melly érdeklődve. − Pedig én azt hittem, hogy Kennedy úr …
−  Kennedy úrtól legközelebb megkérdezem, minek téblábol a nagyobbik lányom körül, ha nem tudja, mit akar − mondta Gerald. − De nem Suellenről van most szó. A kicsiről.
− Carreen?
−  Hiszen az még gyerek − oldódott meg végre Scarlett nyelve.
−  Alig egy évvel fiatalabb, mint te voltál, amikor férjhez mentél − pirított rá az apja. − Remélem, nem irigyled a húgodtól a cserbenhagyott gavallérodat?
Melly még jobban elpirult erre, és intett Péternek, hogy hozhatja az édes burgonyapástétomot. Zavarodottan és nagy igyekezettel törte a fejét, miről lehetne beszélni. Nem tudott semmit kitalálni. De Geraldnak, ha egyszer megkezdte a beszédet, nem is volt már kérdezősködésre szüksége. Rátért a kerületi biztosok visszaéléseire, majd a politikára.
Mikor odatették az asztalra a borospalackot, és Melly meg Scarlett felálltak, Gerald szigorú szemmel pillantott oldalt a leányára, és kijelentette, hogy néhány percig egyedül akar vele beszélni. Scarlett kétségbeesett pillantást vetett Melly felé, aki zavarodottan és ijedten gyömöszölte a zsebkendőjét, és lehajtott fejjel ment ki, csöndesen és gondosan betéve maga után az ajtót.
−  Nna kisasszony! − kezdte Gerald, és egy pohár portóit öntött magának. − Szépen viselkedtél! Máris más férjet akarsz csípni magadnak, mikor még alig hogy özvegy lettél?
−  Ne olyan hangosan, papa … a cselédek …
−  Ne félj, azok már úgyis tudják. Mindenki tud a szégyenedről. Szegény anyádat ágyba döntötte a dolog, én meg nem tudok az emberek szemébe nézni. Nem szégyelled magad?! Nem, Pussy, ne gondold, hogy sírással lekenyerezel − folytatta gyorsan és kicsit ijedten. − Ismerlek jól. Kacérkodtál te, lelkem, a saját férjed szeme láttára is. Ne sírj. Nem szólok most többet, na hallod? Hanem elmegyek, és váltok egy-két szót azzal a híres Butler kapitánnyal, aki hírbe keverte a leányomat. Aztán majd reggel… majd reggel számolunk. Mondtam már, hogy ne sírj! Semmit nem érsz el vele, tudhatod. Holnap jössz velem vissza Tarára, mielőtt több bolondságot elkövethetnél. Ne sírj már, kicsikém! Látod, milyen bajt zúdítottál a fejedre? Mi? Nézd, mit hoztam neked.. . Ugye szép kis gyűrű? Hát hogyan is tehettél ilyen csúnya dolgot? Hogyan hoztál ilyen szégyent ránk? He? Annyi a dolgom, és ilyen messze útra kellett indulnom a vén fejemmel! Ne sírj …

Melanie és Pittypat néni órák óta aludtak már. De Scarlett ébren hevert a meleg sötétségben. Szíve nehéz volt. Félt. Itthagyni Atlantát, most, mikor kezdi magát jól érezni, és odaállni az anyja elé… Inkább meghalt volna, mint hogy az anyja szemébe nézzen.
Forgolódott az ágyában, és igazgatta forró párnáját.
Egyszerre különös, ismerős zaj ütötte meg a fülét távolról, elmosódottan. Kibújt az ágyból, és a nyitott ablakhoz ment. Bársonyos sötétség feküdt a faárnyékolta utcán a csillagos égbolt alatt. A zaj közeledett. Kerékzörgés, patkódobogás, emberi hangok… És most egyszerre elnevette magát Scarlett csöndesen, mert egy mély, zengő, whiskytől rekedtes hang ismerős nótára zendített:
− Elindult Peg a kiskocsin …
Tudta már, hogy Gerald jön hazafelé,  szakasztott olyan állapotban, mint a jonesborói kirándulások után.
Látta, amint egy bérkocsi sötét foltja áll meg a ház előtt, és elmosódott alakok szállnak ki belőle. Valaki karon fogva vezette az apját. Ketten megálltak ia kerítésnél. Hallatszott a zár nyikorgása, aztán Gerald szólt:
−  Most azt éneklem el neked, pajtás, hogyan siratták el szegény Robertet. Ezt meg kell tanulnod, fiú! Majd én megtanítalak rá.
− Szívesen megtanulom én, Mr. O'Hara − felelt valaki fojtott hangon, mintha nehezen nyelné a nevetését.
−  De nem most.
„Hiszen ez az utálatos Butler!” − nyílt fel Scarlett szeme, és az első pillanatban nagyon haragudott. De aztán mélyet lélegzett. Nem lőtték agyon egymást! Sőt úgy látszik, nagyon jó barátságban vannak.
−  Márpedig én ezt akarom énekelni, és te meg fogod tanulni, különben agyonpuffantalak, te … te skót, te átkozott skót…
Gerald a kerítésbe kapaszkodott, és rákezdett Robert Emmet balladájára, mégpedig ahogy kifért a torkán. Egyik legkedveltebb dala volt:
Szerelme távol él a földtől, hol az ifjú hős nyugoszik, 
De hiába állják körül a sóhajtozó lovagok, 
Csak őt siratja…
Scarlett mozgást hallott Pittypat néni és Melanie szobája felől. Nem voltak hozzászokva az ilyen telivér férfi vendégekhez.
Végre befejeződött a ballada. Két egymásba folyó sötét alak jött fel lassan az udvar lépcsőjén, és halk kopogás hallatszott a kapu felől.
„Azt hiszem, mégis le kell mennem − gondolta Scarlett. − Utóvégre az apám. És szegény Pittypat néni inkább meghal, de nem mer kaput nyitni.”
Azt a világért sem akarta volna, hogy a házbeli 'cselédség ilyen állapotban lássa meg a vendéget. Meg aztán, ha Péter akarná lefektetni, talán még gorombáskodna is vele, mert ilyenkor csak Pork tud vele bánni. Jól maga köré csavarta a takarót, és összetűzte a nyakánál, meggyújtotta a gyertyáját, lesietett a sötét lépcsőn, és kinyitotta a kaput.
A bizonytalan fényben ott állt Rhett Butler. Két erős karjával támogatta Scarlett kis termetű, zömök apját. Robert balladája volt Gerald hattyúdala ezen az éjszakán. Tehetetlenül lógott Butler karjai közt. Kalapja elveszett, nyakkendője a füle alá csúszott, hosszú ősz haja összeborzolódva lógott a vállára.
−  Ugyebár, a kedves papa? − kérdezte Butler nevető szemmel.
−  Hozza be, kérem! − mondta kurtán Scarlett, aki zavarban volt, mert takaróban állt a férfi előtt, és szégyellte, hogy ,az apja ilyen helyzetbe hozta.
Rhett becipelte az öregurat.
−  Segítsek felvinni a lépcsőn? Egyedül nem bírja. Nagyon nehéz.
Scarlett azt sem tudta, mit feleljen erre a vakmerő ajánlatra. Elképzelte, hogy .mit gondolnának Pittypat néni meg Melly, ha hallanák, hogy Butler kapitány jön fel a lépcsőn.
−  Az ég szerelmére, dehogy! Itt egy pamlag az ebédlőben. Fektesse le.
−  Lehúzzam a csizmáját?
−  Nem kell. Máskor is aludt már így.
Le tudta volna harapni a nyelvét, de késő volt. Rhett halkan nevetett.
−  Most aztán menjen, kérem!
−  A viszontlátásra vasárnap! − mondta Rhett. Fogta a kalapját, kiment, és csendesen betette maga mögött az ajtót.
.Scarlett hajnali fél hatkor kelt fel, mielőtt a cselédek bejöttek a hátsó udvarból. Óvatosan osont le. az ebédlőbe. Gerald ébren volt. A díványon ült, két keze között tartotta fájó fejét.
−  Szépen viselkedtél, papa, mondhatom − kezdte Scarlett. −· Éjnek évadján részegen jössz haza, és felébreszted a szomszédságot… énekelsz …
−  Énekeltem?
−  Az egész utca visszhangzott belé, úgy énekelted a balladát!
−  Én nem emlékszem semmire.
−  De a szomszédok emlékezni fognak a haláluk napjáig, és emlékezni fog Pittypat néni és Melanie is!
−  Jaj, jaj! − nyögött Gerald, és nagy nehezen megmozdította dagadt nyelvét, hogy felrepedezett ajkát körülnyaldossa. − Igazán alig emlékszem valamire azután, hogy játszani kezdtünk.
−  Játszani?
−  Az a semmirevaló Butler azzal hencegett, hogy ő a legjobb pókerjátékos a vá …
−  Mennyit vesztettél?
− Nyertem. Ha iszom, mindig nyerek.
−  Nézd meg a tárcádat.
Nagy nehezen, nyögve kiszedte Gerald a zsebéből a tárcáját, és megnézte. Nagyot káromkodott. Üres volt.
−  Ötszáz dollár − hebegte. − Pedig még vásárolnom is kellett volna csempészett selymet az asszonynak. Most meg azt sem tudom, miből fogok visszautazni.
Scarlett elgondolkozva nézte az üres tárcát. Valami ötlete támadt.
−  Én ezt nagyon szégyenlem, papa. Én nem tudok többé az emberek szeme elé kerülni a városban.
−  Fogd be a szádat, Pussy. Nem látod, hogy majdnem szétszakad a fejem?
−  Részegen jössz haza ilyen rossz hírű emberrel, mint ez a Butler kapitány, teli torokkal énekelsz a szomszédok ablaka alatt, és elveszted a pénzedet… Mit fog szólni a marná?
Gerald megkínzottan és ijedten nézett fel.
−  Csak nem mondod meg a mamának? Minek felizgatni szegényt?
Scarlett nem felelt, csak elbiggyesztette a száját.
−  Bizony nagyon felizgatná − mondta Gerald. − Fájna neki. Ö olyan finom lelkű, és …
−  Arra gondolok, papa, hogy te éppen tegnap mondtad, hogy én hozok szégyent a családra! Én, mert egy kicsit táncoltam, hogy a szegény sebesült katonáknak legyen miből orvosságot venni! … Ö, igazán sírni tudnék. És még azt mondod, hogy én …
−  Jaj, Pussy, Pussy, ne hánytorgasd úgy fel, amit a te szegény öreg apád mondott csupa szeretetből, mikor nem is értek a dologhoz. Hiszen csak van egy kis szíved!
−  És haza akarsz cipelni, mint egy rossz gyereket…
−  Dehogy, dehogy, kicsikém! Csak meg akartalak ijeszteni. Ugye nem beszélsz anyádnak erről az ötszáz dollárról, mikor úgyis minden fillér kell a háznál?
−  Nem beszélek − mondta Scarlett nyíltan −, ha te itt hagysz engem,  és megmondod  otthon, hogy csak pletyka volt, amit rólam hallottatok.
Gerald keserves arccal nézett fel a lányára.
−  Ez zsarolás. Ez zsarolás, Pussy.
−  Ami éjszaka volt, az pedig botrány volt.
−  Hát jó − sóhajtott Gerald. − Gondolod, hogy ilyen finom úrihölgy, mint Pittypat kisasszony, tart egy kis brandyt a házában? A kutyaharapást szőrivel kell gyógyítani…
Scarlett lábujjhegyen ment át ahhoz a szekrényhez, amelyben a néni titkon egy üveget tartott. Melly meg ő ájulás elleni orvosságnak hívták, mert ebből kortyintott egyet-egyet, ha úgy érezte, hogy szívdobogása van.
Scarlett egy csöppnyi bűntudatot sem érzett. Ellen szépen megnyugszik, és nem fog szegényke szomorkodni miatta, sőt ha újra levelet kap valamelyik vénasszonytól, méltatlankodva tűzbe dobja majd. És ő Atlantában maradhat, azt teheti, ami neki tetszik, mert Pittypat néni ugyan nem meri útját állni. Kinyitotta a szekrényt, és egy pillanatra ragyogó arccal szorította magához az üveget és a poharat.
Sok-sok mulatságot látott… piknikeket a közeli erdő forrása mellett, kirándulásokat a Stone Mountain oldalára, estélyeket és bálokat, délutáni táncokat, kocsikázásokat, vasárnapi ebédeket… Itt lesz, ott lesz, mindenüvé elmegy, mindenütt ő lesz a társaság középpontja, sok-sok férfi veszi majd körül. Olyan könnyen belehabarodnak a férfiak az emberbe, csak egy csöppet kell kedvesnek lenni hozzájuk. Most már a kórházat sem fogja annyira utálni. A férfiak kívánják a gyöngédséget, különösen ha betegek. Ügy potyognak az ügyes asszonyszemély kezébe, mint az érett barack Tarán, ha egy kicsit megrázza az ember a fát…

11
A következő héten, egy délután, fáradtan és felháborodva jött vissza Scarlett a kórházból. Reggel óta le sem ülhetett, mert annyi volt a munka, és Mrs. Merriwether gorombán rákiáltott, amiért egy pillanatra egy katonatiszt ágya szélén akart ülni, csak addig, amíg bekötötte a karját. Pittypat nénit meg Melanie-t díszbe öltözve az udvaron találta, a kis Wade-et szintén. Minden héten látogató körútra indultak vele kocsin, de Scarlett kijelentette, hogy ma nagyon fáradt, és itthon marad pihenni.
Mikor a kocsikerekek zaja elhalt, és tudta, hogy biztonságban van, csöndesen Melanie szobájába lopózott, és megfordította a kulcsot maga mögött a zárban. Egyszerű, tiszta, szűzi kis szoba volt, csendesen, melegen feküdt a délutáni napfényben. A ragyogóra kefélt padlón csak néhány tarka rongyszőnyeg volt, s a fehér falakon semmi dísz, kivéve az egyik sarkot, ahol Melanie valóságos oltárt emelt a bálványainak.
Tetszetős ráncokba rendezett, hatalmas déli zászló alatt itt függött az aranymarkolatú kard, amellyel Melanie atyja a mexikói háborúban járt, s amely Charles kardja is volt. Charles töltényöve és pisztolya is ott lógott. Közöttük Charles dagerrotip képe. Mereven és büszkén állt rajta szürke egyenruhájában, nagy barna szeme kiragyogott a rámából, és a félénk, kedves mosoly ráfagyott az ajkára.
Scarlett rá sem pillantott a képre. Tétovázás nélkül a  rózsafadoboz felé sietett, amely a keskeny ágy melletti asztalon állt. Innen, kék szalaggal összekötött levélcsomót vett ki. Ashley leveleit, amelyeket Melanie-nek írt. A tetején ott volt a legutóbbi levél, ma reggel érkezett. Mikor Scarlett először olvasta el titkon Ashley levelét, annyira furdalta a lelkiismeret, annyira félt, hogy  alig bírta kibontani remegő kezével a borítékot. Most már a megszokás eltompított mindent, és még attól sem ; tartott, hogy valaki észreveszi. Néha megállt a szíve a gondolatra, vajon mit mondana a mama, ha tudná? Ez nehéz teher volt a lelkén, mert még mindig szeretett volna az anyjához hasonlítani. De a kísértés túlságosan erős volt. Erőszakkal elűzte ezeket a gondolatokat.
Melanie mindig felolvasott egy-egy részt Scarlett és Pittypat néni előtt. De Scarlettet éppen az gyötörte, amit nem olvasott fel. Azt akarta tudni, szerelmes lett-e Ashley a feleségébe az esküvő óta? Vagy legalább úgy tesz-e, mintha szerelmes lenne belé? Nagyon kedvesen ír neki? Milyen érzéseket árul el a levele? Gondosan kisimította a papírt, és olvasni kezdte.
Kedves feleségem …
Megkönnyebbülten sóhajtott fel. Nem írja sem azt, hogy drágám, sem azt, hogy-szerelmem.
Kedves feleségem, azt kérdezed, nem titkolom-e el előtted az igazi gondolataimat, és tudni szeretnéd, mi foglalja el a lelkem ezekben a napokban …
„Jaj! − gondolta ijedten Scarlett. − Melly észreveszi, hogy eltitkolja a gondolatait? Talán rajtam is keresztüllát? Talán sejti, hogy ő meg én … „
Reszkető kézzel emelte jobban szeméhez a levelet, de mindjárt megnyugodva folytatta az olvasást:
Kis feleségem, ha valamit eltitkoltam előtted, azért történt, hogy ne terheljelek túlságosan, mikor úgyis aggódol értem. De te olyan jól ismersz engem, hogy úgy látszik, hiába ravaszkodom. Ne ijedj meg! Nem kaptam sebet. Beteg  sem vagyok. Kapok  enni,  és néha ágy is akad. Katona nem kívánhat többet. De ha tudni akarod, Melanie, nehéz érzések gyötörnek, és most meg akarom nyitni a szívem előtted.
Tudod-e, hogy mikor ébren fekszem ezeken a nyári éjszakákon, mikor az egész tábor alszik, felnézek a csillagokra, és újra meg újra azt kérdezem: miért vagy te itt, Ashley Wilkes? Miért harcolsz te tulajdonképpen?
Nem dicsőségért, nem a becsületért, ez biztos. A háború piszkos munka, és én nem szeretem a piszkot. Nem vagyok katona, és nem kívánom a. harci dicsőséget. Mégis itt vagyok, én, akit Isten sohasem teremtett másnak, mint csendes elvonultságban élő gazdálkodónak, aki üres óráiban tudománnyal és zenével foglalkozik.
Látod, Melanie, a kürtök nem tudják fellelkesíteni a vérem, a dobok pergése nem készteti gyorsabb lépésre a lábam, és nagyon is tisztán látom, hogy megcsaltak minket. Megcsalt a saját gőgünk, elhittük, hogy egy közülünk tizenkét jenkivel felér, elhittük, hogy a Gyapotkirályság uralkodhatik az egész világ fölött. Megcsalták a saját szép szavaink, az előítéletek, a gyűlölet, a fogalmak, amelyeket ismételgettünk. Gyapotkirályság, rabszolgaság, szabad államok joga, átkozott jenki …
Látod, mikor ott fekszem a vékony takarón, és felnézek az égre, és ezekre gondolok, az államok szabad jogára, a gyapotra, a négerekre és a jenkikre gondolok, akiket megtanultunk gyűlölni, határozottan érzem, hogy nem erről van szó. Nem ezért harcolok én. És akkor látom a Tizenkét Tölgy ültetvényt, és fölrémlik, hogy süt át a holdvilág a fehér oszlopok között, milyen földöntúlian szépek ilyenkor a magnóliafák, amint virágjuk kinyílik a holdsugárban, milyen árnyékos a veranda a sok futórózsától, meg a legmelegebb déli órákban is. És látom szegény anyámat, amint ott varrogat, mint amikor még kisfiú voltam.
Hallom, amint a négerek fáradtan és énekelve, a vacsorájukat várva jönnek haza a sötétedő úton a mezőkről, s a kút nyikorog, amint leeresztik a vödröt. Látszik a hosszú út, le egészen a folyópartig, és köd száll fel a völgyből a félhomályban. Ezért vagyok itt én, akiben nincs sem halálvágy, sem letörtség, sem dicsőségvágy, sem gyűlölet. Talán éppen ez a hazaszeretet: a szülőföld szeretete? De még mélyebb az érzés bennem, Melanie, még ennél is mélyebb. Mert mindaz, amit leírtam, csak szimbólum, szimbóluma annak, amiért az életemet kockára teszem, szimbóluma annak az életnek, amely az enyém, és amelyet szeretek.
A régi szép napokért harcolok én, Melanie, régi életünkért, melyet úgy szerettem, s amely, attól tartok, örökre eltűnt. És akár nyerünk, akár vesztünk, más lesz a háború után a világ.
Ha győzelmesen kerülünk ki a harcból, és álmaink Gyapotkirálysága még gazdagabb és hatalmasabb lesz, akkor sem térhetünk vissza a régi szép napokhoz többé. A világ követelni fogja a gyapotot, és mi szabjuk meg az árát. Akkor aztán, attól félek, olyanok leszünk, mint a jenkik, akiknek kereskedelmi szellemét, pénzsóvárgását annyira lenéztük. Ha pedig vesztünk, Melanie? Ha vesztünk?
Nem félek a veszedelmektől, a sebesüléstől, a fogságtól. Még a haláltól sem félek, ha meg kell lennie. De attól félek, Melanie, hogy soha többé nem lesz az életünk a régi. Én abba a régi világba tartozom. Idegen vagyok ebben a gyilkos lármában, és attól félek, hiába próbálom majd, nem találom meg az új életben a helyem. De te sem, drágám, mert te meg én egy vér vagyunk. Nem tudom, mit hoz a jövő, de nem lehet olyan szép, mint a múlt.
Itt fekszem, nézem az alvó fiúkat, és azon töprengek, vajon az ikreknek vagy Alexnek eszébe jut-e ilyesmi? Vajon tudják-e, hogy olyan ügyért harcolnák, mely már az első puskalövéssel elveszett, akármit hoz is a sors? Mert az Ügy tulajdonképpen eddigi életberendezésünk. És ennek mindörökre vége. De nem hiszem, hogy értenék. És ezért szerencsések.
Nem ilyen életre gondoltam, mikor -feleségül kértelek. Az otthoni életet láttam magam előtt, a régit, amint változatlanul, békésen, derűs csendben telnek a napok. Hosszú esztendőket vártam, telve csendben olvasgatással, álmodozással. De nem ezt! Nem ezt! Hogyan eshetett meg mindez velünk? Ez a változás, ez a pusztulás, ez a gyilkosság? Melanie, hidd el, nem érdemes! Semmiért sem érdemes gyilkolni. Sem az államok jogáért, sem a rabszolgák felszabadításáért, sem a gyapotért. Semmiért sem lenne szabad mindennek megtörténnie, ami most történik velünk, és ami még történhetik, mert ha a jenkik győznek, ez elképzelhetetlen borzalmakat jelent számunkra. Pedig, drágám, még győzhetnek.
Nem kellett volna ezeket leírnom. Még elgondolnom sem kellett volna. De te megkérdezted, mi van a szívemben. Akarod tudni? A félelem. Félelem attól, hogy legyőznek. Emlékszel, hogy aznap, mikor az eljegyzésünket kihirdették, egy Butler nevű embert majdnem megvertek a mieink, mert nyíltan kimondta, hogy a déliek tudatlanok? Emlékszel, hogyan esküdöztek az ikrek, hogy lelövik, amiért azt mondta, hogy kevés a gyárunk, bányánk meg hadihajónk? Emlékszel, hogy megjósolta, hogy a jenkik az utunkat úgy elállják, hogy mozdulni sem tudunk? Igaza volt. Mi az ócska, a szabadságharcból maradt puskával verekszünk a jenkik modern fegyverei ellen, a blokád pedig hamarosan olyan tökéletes lesz, hogy gyógyszert is álig tudunk behozni. Figyelni kellett volna az olyan sötéten látó emberek szavára, mint Butler, inkább rájuk kellett volna hallgatni, mint körülrajongott államférfiainkra, akik hazafias szólamokat szavaltak.
Butler mondta, hogy nekünk délieknek nincs másunk, amivel a háborút meg akarjuk nyerni, mint gyapotunk meg gőgünk. Abban a pillanatban, ha a blokád teljes, mit ér a gyapot? Mit csináljunk a gő-günkkel, ha nem marad egyéb? Ha …
… De Scarlett nem olvasta tovább. Nem volt rá. kíváncsi. Csöndesen összehajtogatta a levelet, és visszadugta a borítékba. Unta már nagyon. És valami kellemetlen levertséget érzett. Minek olvassa ő Melanie leveleiben Ashley érthetetlen és szomorú gondolatait? Hallott tőle eleget, mikor Tarán mellette ült, valaha, réges-régen.
Ő csak azt akarta tudni, ír-e a feleségének szenvedélyes szerelmeslevelet, vagy nem. Mostanáig még nem írt. Minden egyes levelet elolvasott, s egyik sem volt több, mint amit testvér írhat a testvérnek. Kedves, gyöngéd, néha tréfás, szeretetteljes levelek voltak, de α vágyódó szerelmes hangja nem csendült ki belőlük. Scarlett éppen elég szerelmeslevelet kapott imádóitól, hogy ezt meg tudja ítélni.
Valami biztonságos, alattomos elégedettség töltötte el. Érezte, hogy Ashley még mindig őt szereti. És el-el-töprengett rajta gonoszul, hogy lehet az, hogy Melanie nem veszi észre, hogy neki csak testvéri szeretet jut. Melanie láthatóan nem érzett semmi hiányt a férje leveleiben, de utóvégre ő nem is olvasott még igazi szerelmeslevelet életében, s így nem tehet összehasonlításokat.
„Micsoda butaságokat ír! − gondolta Scarlett. − Ha valaha az én férjem ilyesmikkel töltene tele négy oldalt, majd megkapná a magáét! Még Charlie-tói is különb leveleket olvastam!”
Végiglapozta a borítékokat. Valamennyinek emlékezett a tartalmára. Egyikben sem akadt hőstettek leírása, győzelmekről való tudósítás, mint Meade doktor fiának vagy szegény megsebesült Dallas McLure-nak a leveleiben, melyeket a doktorék és a két McLure vénkisasszony büszkén olvastak fel az ismerősök és a szomszédok előtt. Scarlett néha szégyellte is, hogy Melanie-nek nincs mit felolvasnia. Szinte mintha azon igyekezett volna Ashley, ha Melanie-nek írt, hogy elfelejtse és elfeledtesse a háborút. Mintha valami bűvkört rajzolt volna kettőjük köré, ami kizárt mindent… Mintha azt akarta volna elképzelni, hogy nincs is háború. Könyvekről írt, énekekről, amelyeket együtt énekeltek és zongoráztak, régi ismerősökről és mindenféle távoli helyekről, amelyeket utazásai közben látott. Véghetetlen sóvárgás volt ezekben a levelekben a Tizenkét Tölgy ültetvény után, hosszú oldalakat tudott teleírni arról, milyen szép volt a lovaglás a deres erdők mélyén, a csendes, csillagos ég alatt, vagy hogy milyen kedvesek voltak a közös kirándulások, és milyen szép és békés a régi ház. Mostani levelére gondolt Scarlett, melyben olyan kétségbeesetten írta, hogy akármilyen lesz is az élet a háború után, nem maradhat a régi. Mintha egy elgyötrött lélek rémült irtózása szólt volna belőle, valamivel szemben, aminek nem mer a szemébe nézni, és mégis kényszerítik rá. Ezt nem értette. Nem fél a sebesüléstől, nem fél a haláltól. Mitől fél tehát?
„A háború zavarja az életét, és ő nem szereti, ha megzavarja valami vagy valaki… Például én. Szeretett és szeret, de félt feleségül venni, mert arra gondolt, hogy felkavarnám az életét és a gondolkozását. Nem, nem félt… Ashley nem gyáva. Hiszen kitüntetést is kapott, és az ezredes külön levélben írta meg Mellynek, milyen hőstettet vitt véghez. De nem él kinn a világban, hanem a saját gondolatai között, és gyűlöli, ha ki kell lépnie onnan. És … Ó, nem tudom, nem értem, mi ez! Ha megértettem volna, én lennék a felesége.”
Ha ezeket a leveleket olvasta, Scarlett érezte, hogy Ashley őt szereti, ha Melanie-t vette is feleségül. És ez a bizonyosság szinte ki is elégítette. Fiatal volt még és érintetlen, ha asszony is. A lelke szűz maradt. Charles ügyetlen szerelme nem rezzentett meg egyetlen idegszálat a testében. Charles sohasem tudhatta meg, milyen szenvedély, tűz, gyöngédség rejtőzhetik benne.
A szerelem beteljesülése nála házastársi kötelesség volt csak, a férfiak érthetetlen őrülete, amely fájdalmas és kellemetlen, s elkerülhetetlenül egy még fájdalmasabb és még kellemetlenebb tapasztalathoz, a gyermekszüléshez vezet.
A házastársi kötelességeken túlesett, ide a szerelmen nem … és Ashley iránt érzett szerelme egészen más volt. Mi köze ehhez a szenvedélynek vagy házasságnak? Valami szent, lélegzetállítóan édes, csodálatos érzés élt a szívében, amely csak nőtt, nőtt a magára kényszerített némaság hosszú napjai alatt, és emlékekből és reménységből táplálkozott.
Sóhajtva kötözgette vissza a levelekre a szalagot, és ezredszer töprengett el rajta, mi hát az, amit ő Ashleyben nem tudott megérteni. Visszatette a levélcsomót, és becsukta a dobozt. Összeráncolta a homlokát. A levélnek az a része jutott az eszébe, ahol Ashley Butler kapitányt említi. Milyen különös, Ashley még mindig emlékezik arra, amit ez a kalandor  egy   évvel   ezelőtt  mondott.
Hiába. Butler kapitány csak kalandor, bármilyen remek táncos is, mert csak egy csirkefogó mondhat olyanokat a Konföderációról, amilyeneket Butler mondott a mulatságon.
A tükörhöz lépett, és elégedetten simította hátra fényes haját. Jókedvű lett, mint mindig, ha a saját fényes zöld szemét, fehér arcát látta, s rámosolygott magára, hogy láthassa a gödröcskéit. Elűzte emlékéből Butler kapitányt, s csak arra akart gondolni, mennyire tetszett Ashleynek mindig, ha mosolygott, s gödröcskék támadtak az arcán. Egy pillanatig sem zavarta holmi lelkiismeret-furdalás, hogy más asszony férjére gondol.
Könnyű szívvel lépett ki Melanie szobájából a homályos, kanyargó lépcsőre. És halkan énekelni kezdte magában:
− Ha vége lesz a háborúnak, édes …

12
A háború pedig folyt tovább. Legtöbbnyire győzelmekről érkeztek hírek, de az emberek már nem mondták, hogy „még egy győzelem, és a háború befejeződil!”. Éppen így nemigen hallotta már az ember, hogy valaki a jenkiket gyáváknak mondja. Mindenkinek be kellett látnia, hogy a jenkik egyáltalán nem gyávák, és nem elég egy megnyert ütközet arra, hogy legyőzzék őket. Örvendeztek a tennessee-i győzelemnek és a Bull Run-i második csatának, de mindennek nagy ára volt. Az atlantai kórházak és magánházak telizsúfolódtak sebesültekkel és betegekkel, az utcákon pedig egyre több gyászruhás asszonyt lehetett látni. Az Oakland-temetőben mind messzebbre nyúltak a katonasírok egyhangú sorai.
A pénz értéke ijesztően csökkent, az étéi és ruha ára éppen ilyen ijesztően nőtt. A kerületi biztosi hivatal olyan nehéz adókat vetett ki minden élelmiszerre, hogy a leggazdagabb családok asztala is megérezte. A fehér liszt ritkaság lett, és olyan drága volt, hogy széltében kukoricakenyeret ettek a reggeli friss, forró sütemények helyett. A henteseknél álig volt marhahús, és birka is nagyon kevés, ez is annyiba került, hogy csak nagyon gazdag ember vásárolhatta. Disznóhús azonban még mindig bőségesen akadt, valamint baromfi és főzelékféle is.
A jenkik blokádja egyre jobban összeszorult. Az olyan luxuscikkek, mint tea, kávé, selyem, halcsontfűző, illatszer, divatlap, könyv kevés és drága lett. Még a legközönségesebb gyapotáruk is tízszeres áron keltek el, és az úrihölgyek nagy sóhajtások közepette alakították át tavalyi ruháikat. Ócska holmikat cipeltek le a padlásról, és majdnem minden nappaliban megjelent a régi kézi szövőszék. Mindenki: a katonák, polgárok, asszonyok, gyermekek és négerek háziszőttest kezdtek viselni. A szürke egyenruhák a szó szoros értelmében eltűntek, helyüket lassan a dióbarna nyersszőttes foglalta el.
A kórházak vezetőségeit aggasztotta, hogy kinin, kalomel, ópium, kloroform, jód alig volt készleltben. A vászon- és gyapotkötszer nagyon értékes lett, és a világért sem dobták volna el használat után. Minden önkéntes ápolónő úrihölgy nagy kosárban vitte haza a véres vászoncsíkokat, hogy kimosva, kivasalva vigye vissza.
Scarlett számára azonban most, hogy kitépte magát a gyászos özvegyi magányból, a háború csak vidámságot és szórakozást jelentett. Még a kellemetlen ruha-meg élelmiszerhiány sem bosszantotta, olyan boldog volt, hogy újra emberek közé került.
Milyen más lett az élete! Mindennap új, izgalmas élményt hozott, új férfiakkal találkozott, akik kérték, engedje meg, hogy meglátogathassák, akik elmondták neki, milyen gyönyörű, és milyen boldogság ilyen asszonyokért harcolni a fronton, vagy akár meghalni is. Szerette Ashleyt teljes szívéből, utolsó lélegzetéig, de ez nem akadályozta meg abban, hogy minél több férfit meg akarjon hódítani.
A háttérben sötétlő háború valami kellemes közvetlenséget hozott a társasági életbe, melyet az öregebbek rémülten figyeltek. Anyák tapasztalták ijedten, hogy idegen férfiak járnak a leányaikhoz, akik minden ajánlólevél nélkül állítottak be, és azt sem lehet tudni róluk, ki volt az apjuk. És még ijedtebben tapasztalták, hogy leányaik és ezek az emberek egymás kezét fogva ülnek a szobában, vagy sétálnak a kertben.
Mrs. Merriwether, aki soha meg sem csókolta a férjét az esküvői szertartás előtt, alig tudott a szemének hinni, amikor rajtakapta Maybelle leányát, amint a kis zuáv-val, René Picarddal csókolózik. Még jobban elszörnyedt, mikor Maybeille még csak szégyellni sem akarta magát. Hogy René azonnal megkérte a kezét, nem sokat javított a dolgon. Mrs. Merriwether látván látta, hogy az egész déli társadalom tökéletes erkölcsi pusztulás elé néz, és gyakran nyíltan ki is mondta ebbeli véleményét. Más anyák szívből egyetértettek vele, és mindenért a háborút okolták.
Azok a férfiak azonban, akik arra gondoltak, hogy egy hét vagy egy hónap múlva talán meghalnak, nem várhattak egy esztendeig, míg nagy kegyesen megengedik nekik, hogy szerelmesüket a keresztnevén szólítsák, még akkor is hozzátéve, hogy kisasszony. Nem is értek rá olyan értelemben udvarolgatni, mint ahogyan a háború előtti társasági szabályok előírták. Három vagy négy hónappal a megismerkedés után már nyilatkoztak. És ezek a lányok! Arra oktatták őket, hogy jól nevelt úrikisasszony legalább háromszor kosarat ad a kérőjének, míg végre elfogadja a kezét. S most? Első szóra a férfi nyakába ugrottak.
Ez a közvetlenség különösen Scarlettnek tetszett nagyon. Ha ápolni és kötszert tekerni nem kell, miatta akár örökké tarthatott volna a háború. Tulajdonképpen azonban azért tudta egykedvűen elviselni a kórház kényelmetlenségeit, mert az nagyszerű vadászterület volt. Újítsd meg a kötésüket, mosd le az arcukat, igazítsd meg, a párnájukat, és legyezd őket egy kicsit, mindjárt beléd szeretnek. Valóságos mennyország volt ez már a tavalyi dermedt tétlenséghez képest.
Ott tartott megint, ahol a házassága előtt volt, s úgy érezte magát, mintha soha nem is ment volna férjhez, nem lett volna özvegy, nem hozta volna a kis Wade-et a világra. A háború, a házasság, a gyermekszülés úgy múlt el fölötte, hogy egyetlen ponton nem érintett mélyebb húrt a lelkében.
Volt gyermeke, de olyan körültekintően gondoskodtak róla mások, hogy szinte el is feledhette. Szívében és lelkében a régi Scarlett O'Hara volt, a környék szépe. Gondolatai, tettei ugyanazok maradtak, mint régen, csak tevékenységének területe változott, sőt kibővült. Szikrányit sem törődött most már Pittypat néni barátnőinek megbotránkozásával. Ügy viselkedett, mintha még lány lenne, társaságba járt, táncolt, tisztekkel kocsikázott, egyszóval minden mulatságban részt vett. Egyet nem tett meg: gyászruháit nem vette le. Tudta, hogy ez megtörné Pittypat néni meg Melanie szívét. Éppen olyan bájos özvegy volt, mint amilyen fiatal lány, kedves, vidám, lekötelezően alkalmazkodó, amíg minden úgy ment, amint neki tetszett − és nagyon hiú.
Néhány héttel ezelőtt még kétségbe volt esve. Most ragyogó jókedvben teltek napjai a gavallérok között. Olyan boldog volt, mint amilyen csak lehetett azzal a tudattal, hogy Ashleynek Melanie a felesége, és hogy háború van. Viszont valamiképpen jobban el lehetett viselni így a tudatot, amíg Ashley messze jár. Száz és száz mérföld volt közöttük. Néha egészen olyan volt, mintha Ashley éppen úgy az övé is lenne, mint a feleségéé.
Így teltek 1862 őszének napjai tánc, ápolgatás, kocsikázás, kötszertekerés közepette. Közben néhányszor Tarán is volt rövid időre látogatóban. Ezek az utazások csalódást okoztak neki, mert kevés alkalma volt nyugodtan beszélni az anyjával. Pedig mindig azt remélte, milyen jó lesz ott ülni varrogató anyja mellett, érezni a verbénaillatot, amely a ruhájából árad, hallani, amint halkan suhog a ruhája minden mozdulatra, érezni arcán lágy, kedves, simogató kezét.
Ellen nagyon lesoványodott, és túl volt terhelve munkával. Kora reggeltől késő éjszakáig talpon volt, s még akkor is dolgozott, mikor az egész ültetvény már rég aludt. A Konföderáció adószedőinek követelése hónapról hónapra nőtt, s mindent neki kellett előteremtenie. Sokévi pihenés után most Gerald is munkához látott, mert nem tudott Jonas Wilkerson helyére más felügyelőt kapni. így, hogy Ellennek nem volt másra ideje, mint hogy. este búcsúzóul megcsókolja S car lettet, Gerald pedig egész nap lovon járta a földeket, Tara unalmasnak tűnt. A húgai is csak a saját dolgaikkal törődtek. Suellen végre, úgy látszik, megegyezésre jutott Frank Kennedyvel, és egész nap valami kiállhatatlan hangsúllyal énekelte, hogy: Ha vége lesz a háborúnak, édes. Scarlett állig bírta hallgatni. Carreen pedig úgy belemerült Brent Tarletonról szőtt álmaiba, hogy nem lehetett szót váltani vele.
Scarlett mindig sóvárgó szívvel, boldogan ment haza, de mindig örült, ha megérkezett Pittypat néni és Melanie levele, amelyben arra kérték, hogy jöjjön vissza. Ellen sóhajtott ilyenkor. Elszomorította, hogy legidősebb lánya és egyetlen unokája nem marad vele.
− Nem szabad önzőnek lennem, és nem tarthatlak itt, mikor szükség van α munkádra Atlantában − mondta. − Csak az fáj, édesem, hogy úgy látszik, sohasem lesz már idő rá, hogy nyugodtan beszélgethessünk, és egy kicsit megint a magam drága kislányának erezhesselek.
„Én mindig a te kislányod maradok” − akarta ilyenkor mondani Scarlett. Szeretett volna az anyja vállára borulni. Félébredt benne a vádló lelkiismeret. Nem mondta el anyjának, hogy Atlantában táncolni szokott, és társaságba jár, sem azt, hogy nem a kórházi munka vonzza vissza, hanem a gavallérok. Sok mindent eltitkolt az anyja előtt. Főképpen azonban azt, hogy Rhett Butler gyakori vendég Pittypat néni házában.
A bazár utáni hónapokban Rhett Butler mindig eljött látogatóba, valahányszor a városban járt. Ilyenkor elvitte Scarlettet kocsikázni, elkísérte a táncmulatságokba meg bazárokba, s megvárta .a kórház előtt, hintón. Nem félt már attól Scarlett, hogy elárulja a titkát, de a gondolatai mélyén mindig ott ólálkodott a kellemetlen érzés, hogy ez az ember mindent tud róla. Ez fékezte a nyelvét, ha Butler felbosszantotta.
Butler harmincas éveinek közepén járt már, idősebb volt, mint Scarlett többi gavallérja, éppen ezért Scarlett olyan tehetetlen volt vele szemben, mint a gyermek, pedig a fiatalabb férfiakkal ugyancsak könnyen el tudott bánni. Mindig úgy tetszett, mintha semmi sem lepné meg, sőt minden szórakoztatná, és ha sikerült neki annyira felingerelni Scarlettet, hogy szólni sem tudott a nagy indulattól, akkor − Scarlett úgy érezte − annyira szórakoztatta, mint semmi más ezen a világon. Szakértelemmel ingerelte a nőt, és Scarlett gyakran kirobbant, mert hiszen arcának Ellentől örökölt finomságához és kedvességéhez örökölte apja ír lobbanékonyságát is. Eddig csak anyja jelenlétében fékezte magát, máskor soha. Most az volt számára a legfájdalmasabb, hogy lenyelte, amit mondani akart, mert félt a férfi gúnyos mosolyától. Legalább egyszer vesztené el ő is a higgadtságát, legalább egyszer robbanna ki, akkor nem érezné annyira hátrányosnak a helyzetét vele szemben − gondolta olykor Scarlett.
Sokat veszekedtek. Scarlett sokszor elhatározta, hogy nem áll többé szóba vele. De eltelt néhány hét, Butler visszajött Atlantába, megjelent Pittypat néni házánál, és túlzott udvariaskodással egy doboz finom cukorkát adott neki át, amit egyenesen Nassauból hozott. Vagy helyet vásárolt jó előre valami hangversenyre, esetleg táncolni  hívta.  Ilyenkor  Scarlettnek annyira  tetszett arcátlan vakmerősége, hogy csak nevetett, és megbocsátotta neki régi bűneit, míg újakat nem követett el megint.
Lassan várni kezdte, hogy jöjjön. Volt valami izgató, valami érdekes irajta, érezte, hogy rnás, mint a többiek, mint akiket eddig ismert. Volt valami lélegzetelállító öles testének kecsességében, ami már puszta megjelenésével teltté, felvillanyozottá tette a légkört, és volt valami arcátlanság és hivalkodó gúny a sötét szemében, ami felszólítás volt Scarlettnek, hogy rendelje alá magát a férfi akaratának.
„Szinte mintha szerelmes lennék belé − gondolta ijedten. − De hiszen erről szó sincs. Nem értem, mi ez.”
Ha megjelent, Pittypat néni csendes, úri háza kicsinek, szinte penészesnek tűnt ragyogó, eleven férfiassága mellett. Nemcsak Scarlettre volt ilyen hatással, Pittypat néni is izgatott volt ilyenkor, és azt sem tudta, melyik lábára álljon.
A néni nagyon jól tudta, hogy Ellen nem helyeselné Butler látogatásait. De nem tudott ellenállni a férfi bókjainak és kézcsókjainak, mint ahogyan a légy nem tud a mézesfazéknak ellenállni. Butler rendesen valami ajándékot is hozott neki Naissauból, és elmondta, hogy egyedül az ő kedvéért kockáztatta az életét. Varrótűt, gombostűt, gombot, hímzőselymet, hajtűt szerzett, mikor már sehol sem lehetett kapni. Előkelő hölgyek is kézzel faragott fahajtűket hordtak a hajukban, és makkot varrtak be a szövetdarabkákba, hogy ezt használják gomb helyett. Nem, Pittypat nem volt olyan szilárd jellem, hogy mindezt vissza bírta volna utasítani. Meg aztán olyan gyermekes öröme tölt a1 meglepetésekben! Kibontani az ajándékot, megnézni, mi lehet benne … S aztán, ha már megnézte, és szívből örült neki, most odaforduljon ahhoz, aki hozta, és mondja' meg neki, hogy rossz híre miatt nem fogadhatja őt házában, ahol férfitámasz nélkül három magányos asszony él? … Őszintén szólva, Pittypat néni mindig olyankor érezte, hogy férfitámaszra lenne szükség, mikor Rhett Butler is a házban volt.
−  Nem tudom, mi az rajta … − sóhajtott olykor − De … izé … azt hiszem, jóképű, tetszetős férj lenne, ha szíve legmélyén mégis azt érezné, hogy tiszteli a nőket.
Mióta Melanie visszakapta a jegygyűrűjét, szilárdan hangoztatta, hogy Rhett Butler ritka gyöngédlelkű úriember. Egyébként vele szemben mindig kifogástalan udvariassággal viselkedett, de Melanie kissé félénk volt a jelenlétében, mint minden férfival szemben gyermekkora óta. Titkon nagyon sajnálta Butiért − ami mulattatta volna a férfit, ha tudja. Bizonyos volt benne, hogy valami romantikus bánat tette sötétté az életét, s ez okozta, hogy kemény és keserű ember lett belőle. Valamint, hogy csak egy jó asszony szerelmére lenne szüksége, hogy minden megváltozzék. Elzárt, gondosan óvott életében Melly sohasem látott bűnt, s alig tudott hinni a rosszban. Mikor meghallotta a pletykát Rhettről meg a charlestoni lányról, meghökkent, de nem hitte el. Ahelyett, hogy elfordult volna tőle, még gyengédebb és kedvesebb volt hozzá félénk, csendes módján, mert fel volt háborodva, hogy milyen igazságtalanok hozzá az emberek.
Pittypat néni azt mondta néha, hogy minden rendben lenne, csak érezné, hogy Mr. Butler legalább a lelke mélyén becsüli a nőket. De nem érzi. Melanie megbotránkozott ezen a megjegyzésen, de Scarlett titokban igazat adott a néninek. Ö is úgy sejtette, hogy Butler nem becsül egyetlen asszonyt sem, kivéve talán Melanie-t. Még mindig úgy érezte, hogy nincs rajta ruha, ha Butler merész, égő tekintetével végignézett rajta. Nem mintha egyetlen kifogásolható szót kiejtett volna. Akkor rendre lehetett volna utasítani. Csak az a vakmerő, hetyke, nemtörődöm tekintet volt sértő, amely mintha azt mondta volna: itt minden asszony az ő birtoka. Csak Melanie-re nézett másképpen. Soha nem volt ilyenkor gúny a tekintetében. S ha szólt hozzá, a hangja is megváltozott, Udvarias, tiszteletteljes volt, örült, ha szolgálatára lehetett valamiben.
−  Igazán nem tudom, miért kedvesebb maga Melanie-hez, mint hozzám − mondta Scarlett mérgesen egy délután, Imikor Pittypat néni meg Melanie lefeküdtek pihenni, és magukra maradtak.
Rhett egy óra hosszat tartotta Melanie-nek a tekerni való pamutot, és Scarlett nézte a férfit. Figyelte óvatos, kifürkészhetetlen arcát, mikor Melanie büszkén dicsekedett el vele, hogy Ashleyt előléptették. Scarlett tudta, hogy Rhettnek nincs valami nagy véleménye Ashley-ről, és fütyül arra, hogy százados lett belőle. De azért udvariasan felelt mindenre, és nagyon kedves dolgokat mondott Ashley hősiességéről.
„Ha én csak említem Ashleyt − gondolta Scarlett bosszankodva −, már felhúzza a szemöldökét, és olyan csúnyán nevet!”
Most aztán nem bírta tovább.
−  Én már csak sokkal csinosabb vagyok nála − folytatta −, és maga mégis olyan kedves hozzá, hozzám pedig kiállhatatlan.
−  Nos, ha kedvesebb vagyok Mrs. Wilkeshez, ez azt jelenti, hogy megérdemelte. Kevés igazán jó, őszinte és önzetlen lélekkel találkoztam életemben. Ő ilyen. Lehet viszont, hogy maga még nem vette észre ezeket a tulajdonságokat nála. Amellett minden fiatalsága ellenére egyik legelőkelőbb, legúribb dáma, akit alkalmam volt látni eddig.
−  Ezzel azt akarja mondani, hogy én nem vagyok előkelő úri dáma?
−  Azt_ hiszem, már egyetértettünk első találkozásunk alkalmával abban, hogy maga egyáltalán nem úrihölgy.
−  Megint ilyen utálatos és ilyen goromba, megint ezt emlegeti! Hogyan emlegetheti mindig azt a gyerekes mérgelődést? Az régen volt, azóta felnőttem, és soha eszembe sem jutna, ha maga újra és újra elő nem hozná.
−  Nem  gondolom,  hogy  gyerekes  mérgelődés  lett .volna, és nem hiszem, hogy azóta megváltozott. Most éppen úgy a fejemhez vágna egy vázát, ha nem teljesülne, amit akar. De mert mostanában rende«en teljesülnek a kívánságai, nincs rá szükség, hogy törjön-zúzzon.
−  Maga … ó, maga … Bár férfi lennék! Párbajra hívnám, és …
−  Kár a fáradságért. Megölném. Ötven lépésről eltalálom a táblán a középpontot. Maradjon csak a saját fegyvereinél. Arcgödröcskék, vázák és a többi…
−  Maga … maga gazember …,
−  Persze hogy gazember vagyok. Miért ne lennék? Szabad országban élünk, és ha valaki gazember akar lenni, legyen. Csak a magafajta szenteskedők haragusznak, drága hölgyem, akiknek éppen olyan fekete a lelkük, mint az enyém, de takargatják, ha valaki megmondja nekik az igazat.
Tehetetlen volt a férfi csöndes mosolyával és nyugodt, lassú beszédmodorával szemben. Mondhatott neki akármit, lepergett róla. Nem szégyellte. Scarlett sokszor tapasztalta, hogy rendesen a hazug védi legdühösebben az igazmondást, a gyáva a bátorságát, a rosszul nevelt úri gyerekszobáját. De Rhett nem. Csak nevetett.
Jött és ment hónapokon át, váratlanul érkezett, és búcsú nélkül tűnt el. Scarlett sohasem tudta, mi dolga van Atlantában, mert más blokádtörők nemigen jöttek be ilyen távolra a tengerparttól. Lerakták áruikat Wilmingtonban vagy Charlestonban, ahol már várták őket a kereskedők, ügynökök és közvetítők. Rajokban érkeztek a Dél minden vidékéről, és árveréseken vették meg a blokádon áthozott árut. Scarlett hiúságának jólesett volna tudni, hogy csak azért jön, hogy őt lássa, de még ő sem volt olyan önhitt, hogy ezt elhiggye. Ha csak egyetlenegyszer szerelmet vallott volna, ha féltékenykedett volna a többiekre, ha megpróbálta volna megfogni a kezét, kért volna tőle emlékül egy képet vagy zsebkendőt, diadalmasan gondolta volna, hogy sikerült legyőznie szépségével. De Rhett Butler bosszantóan tartózkodott mindenféle udvarlástól, sőt ami a (legrosszabb volt, keresztüllátott Scarlettnek mindazon mesterkedésein, amelyekkel a férfit térdre akarta kényszeríteni.
Ha megjelent, izgatott női suttogás kísérte. Nemcsak mert a blokád hősi áttörőjének járó romantikus dicsőség lengte körül, hanem azért is, mert olyan rossz híre volt, s a sátán mindig érdekes … Valahányszor pedig az atlantai vénasszonyok beszéltek róla, mindig rosszabb lett a híre − ami annál érdekesebbé és népszerűbbé tette a fiatal lányok előtt. Azt is suttogták róla, hogy egyetlen lány sem lehet biztonságban tőle. Ami annál különösebb volt, mert rettentően rossz híre ellenére, mióta először megjelent Atlantában, még csak meg sem csókolta egyetlen lány kezét sem. De ez még titokzatosabbá és izgatóbbá tette személyét.
A fronton küzdő hősökön kívül róla beszéltek legtöbbet a városban. Mindenki részletesen tudta, hogy közösítették ki a társaságból, és széltében tárgyalták a charlestoni lánnyal való esetét. Megtudták, hogy apja, aki rokonszenves, előkelő öregúr volt, krajcár nélkül tette ki a házából húszéves korában, és még a családi bibliából is kitörölte a nevét. Rhett Kaliforniába ment, az aranyásókhoz. Nem tehetett mást, az 1849-es aranyláz idején Kaliforniába vándorolt, majd onnan Dél-Amerikába és Kubába ment, és az ezekről a vidékekről, kért információk nem voltak éppen kedvezőek. Atlantában úgy hallották, hogy botrányai voltak nőügyekben, részt vett lövöldözésekben, fegyvert csempészett a középamerikai forradalmároknak, és ami a legrosszabb, hivatásos kártyás volt, ez segítette elő pályafutását.
Kevés család akadt Georgiában, amely ne viselte volna szomorú emlékét legalább egy olyan rokonnak, aki kártyázott, s elvesztette a pénzét, házát, földjét, rabszolgáit. De ez más. Ha mindenét el is veszti valaki kártyán, lehet azért úriember. Hanem aki hivatásos kártyás, abból él − az mindig csak kalandor, kivetett senkifia marad.
Ha nem lett volna háború, és nem szerez népszerűséget a csempészéssel, Rhett Butler soha be nem tehette volna a lábát Atlantába. így azonban még a legszigorúbb gondolkozásúak is úgy érezték, hogy hazafias magatartása kivételes elbírálást érdemel. A szentimentálisabb érzelműek úgy érezték, hogy a Butler család fekete báránya megbánta bűneit, és így próbál vezekelni múltjáért. A hölgyek tehát indíttatva érezték magukat, hogy megbocsássanak neki, különösen amiért olyan szemrevaló legény, és olyan rettenthetetlen csempész. Mindenki tudta, hogy a Konföderáció sorsa ugyanúgy függ a blokádtörő hajók ügyességétől, hogyan játsszák ki a jenkik hajóit, mint a fronton levő katonáktól.
Beszélték, hogy Butler kapitány az egyik legkitűnőbb hajókormányos Délen, és hogy nem fél és nem hátrál meg semmiféle veszedelemtől. Charlestonban nevelkedett, és úgy ismerte a partvidéket, végig Carolinában és a wilmingtoni vizeken, mint a tenyerét. Soha egyetlen hajója sem veszett el, de még csak arra sem kényszerítették egyetlenegyszer sem, hogy kidobja rakományát. A háború elején hirtelen bukkant fel az ismeretlenségből. Volt annyi pénze, hogy vegyen egy gyors járatú kis hajót, és 'most, mikor a csempészett áru kétezer százalék nyereséget hozott, már négy hajóját járatta a tengeren. Ügyes emberei voltak, és jól fizette őket. Sötét éjszaka osontak ki Wilmingtonból vagy Charlestonból, hogy gyapotot vigyenek Nassauba, Angliába, Kanadába. Az angol szövőgyárak munka nélkül voltak, a munkások kenyér nélkül… aki át tudta törni a blokádot, ós be tudta hozni gyapotját a liverpooli kikötőbe, maga szabhatta meg az árakat. Rhett hajói csodálatos szerencsével jártak mindig. Hadianyagot és sok szükséges külföldi árut hoztak a Konföderációnak, amely nagy szükséget szenvedett. Hogyne bocsátottak volna meg a nők a hősnek?
Mindenki megfordult utána az utcán. Mindig nagyon elegáns volt. Bőven költötte a pénzt. Vad, fekete lovon nyargalt. Főképpen divatos, kifogástalanul szabott, vadonatúj ruhái keltettek feltűnést most, mikor a katonák egyenruhái fakók és kopottak voltak, és a polgárok foltozott, kifordított, ócska ruhákban jártak. Valóban kevés hölgy tudott ellenállni neki, ha kedves igyekezett lenni, a végén még Mrs. Merriwether is beadta a derekát, és meghívta vasárnap ebédre.
Maybelle Merriwether akkorra tervezte esküvőjét a kis zuávval, mikor a vőlegény legközelebb szabadságot kap, és valahányszor rágondolt az esküvőjére, keservesen sírt, mert fehér szatén menyasszonyi ruhára vágyott, és sehol nem volt fehér szatén. De még csak nem is kölcsönözhetett volna senkitől, mert a régi menyasszonyi ruhákat rég felszabdalták zászlóra. Hiába próbált a hazafias érzelmű anya lányára hatni, hiába magyarázta neki, hogy igazi honleány háziszőttes ruhában esküszik, Maybelle szatént akart. Szívesen beleegyezett, hogy hajtű nélkül megy az esküvőre, sőt kijelentette, hogy még büszke is rá. Gomb sem kell néki, mondta, új cipő sem, és az esküvői vacsorán nem lesz tea és nem lesz cukor, de szatén   menyasszonyi  ruhát   kerítsenek!
Rhett Melanie-tői hallotta mindezt, s legközelebbi útjáról gyönyörű fehér szatént hozott magával, meg hímzett csipkefátylat. Felajánlotta Maybelle kisasszonynak nászajándékul. Olyan módon tudta felajánlani, hogy nem volt mód az anyagi megtérítésre. Maybelle-t pedig olyan boldoggá tette, hogy majdnem megcsókolta a kapitányt. Mrs. Merriwether nagyon jól tudta, hogy ilyen értékes ajándékot, méghozzá ruhaneműt idegen férfitól nagy illetlenség elfogadni, de Rhett meggyőzően magyarázta el, hogy semmiféle selyem és bársony nem elég értékes a mi derék hőseink menyasszonyai számára, így hát meghívták ebédre, és Mrs. Merriwether úgy érezte, hogy ezzel még túl is fizették.
De nemcsak szatént hozott Maybelle-nek, hanem kitűnő tanácsokat is tudott adni, hogyan varrják meg a menyasszonyi ruhát. A derék szélesebb volt az idén Párizsban, és a szoknya rövidebb. Nem volt többé lerakva, hanem behúzott volt, és alul apró díszítés vonult körül rajta. Csipkés pantalette-et sem látott − mondta Butler −a párizsi utcákon, és ebből arra következtet, hogy kimentek a divatból. Mrs. Merriwether utóbb azt mondta Mrs. Elsingnek, attól tartott, ha csak egy kissé is bátorítja Butiért, az még azt is elmondta volna, milyen fűzőt és milyen fehérneműt viselnek a párizsi nők.
Ha kevésbé férfias jelenség lett volna, feltétlenül nőiesnek mondják, amiért ennyire vissza tudott emlékezni a ruhák, kalapok, hajviseletek legapróbb részleteire is. A nők mindig egy kicsit zavarban voltak, mikor megrohanták kérdéseikkel a divatot illetőleg, de mégis megrohanták. Hiszen úgy elszigetelődtek a világtól, mint a hajótörött tengerészek a lakatlan szigeten, mert hát nagyon kevés divatlap jutott át a zárlaton. Annyira nem tudtak semmit, hogy ha valaki azt mondta volna nekik, hogy Párizsban a nők borotválják a fejüket, és szőrme-sapkát viselnek, ezt is elhitték volna. Éppen ezért igen nagyra értékelték Butler felvilágosításait a divat részleteit illetőleg, és a Godey-féle Nők lapja közölte is értesüléseit.
Meg tudta jegyezni a női szíveknek annyira kedves divatrészleteket, és minden külföldi útja után köréje özönlöttek a nők, akiknek elmondta, hogy a kalapok az idén kisebbek, és majdnem a fejtetőn viselik, a virágok helyett az idén tollak díszítik a kalapokat; a francia császárné nem visel többé fonatokat a frizurájában, hanem haját majdnem teljesen a feje tetejére simítja, úgyhogy fülei egészen szabadon maradnak, és az estélyi ruhák megint ijesztően kivágottak.

(Hónapokon át ő volt a város legromantikusabb, legnépszerűbb alakja. Pedig kezdték már suttogni, hogy nemcsak csempész, hanem árdrágító is. Üzérkedik az élelmiszerekkel. Akik nem szerették, azt mondták, hogy 'valahányszor beteszi Atlantába a lábát, öt dollárral lesz drágább minden. De még így is megtarthatta volna népszerűségét, ha egy kicsit törődik vele. Azonban úgy látszott, nem tartotta érdemesnek. Megpróbálta meghódítani a tartózkodó és hazafias polgárok társaságát, s mikor aztán sikerült, valami hangulatváltozás arra bírta, hogy egyszerre szembeforduljon mindenkivel, s bebizonyítsa, hogy eddigi viselkedése csak komédia volt, amit megelégelt.
Az volt az érzése mindenkinek, hogy megveti a város lakóit, megveti az egész Konföderációt, és nem is titkolta, mit gondol róluk. A Konföderációra tett megjegyzései hallatára előbb ijedten néztek rá, mintha nem jól értették volna. Aztán hidegen hátat fordítottak neki. Még mielőtt elérkezett az 1863-as újév, kiszámított hideg fejbólintással fogadták köszöntését a férfiak, és az asszonyok közelebb hívták magukhoz leányaikat, ha megjelent valami társaságban.
Úgy látszik, kedvét lelte nemcsak abban, hogy ellenségévé tegye az őszinte és lelkes hazafiakat, de abban is, hogy a legrosszabb színben tüntesse fel magát. Ha jóhiszemű emberek elismeréssel beszéltek bátorságáról, ahogyan átvág a zárlaton, kijelentette, hogy éppúgy fél olyankor, ahogyan a katonák is félnek a fronton. Mivel úgy tudták, hogy soha még nem volt gyáva konföderációs katona, ez a kijelentés nagyon zavarba hozta őket. Hiszen a „bátor fiainkat” is úgy emlegette, hogy kiérzett hangjából a gúny. Mikor megköszönték, hogy annyi bátor tettet vitt értük véghez, kiábrándítóan felelte, hogy ugyanezt megtenné a jenki hölgyekért is, ha fizetnének.
Scarlett-tel mindig így beszélt, első találkozása óta. De most ugyanezt a gúnyos hangot használta mindenkivel szemben. Nyíltan hangoztatta, hogy a csempészkedés üzlet volt a számára. És hogy ha jó üzlet lenne a számára, éppen ilyen lelkinyugalommal adna el a Konföderációnak rothadt burgonyát, kukacos lisztet vagy bármit, ami tetszik.
A legtöbb kijelentése felelőtlen szájjártatás volt, ami még csak rosszabbá tette. Voltak már kisebb botrányok az állami szállítók körül. Katonalevelek panaszkodtak, hogy egy hétig sem tart az új cipő, hogy a puskapor nem gyullad meg, hogy a lószerszám elszakad, amint benedvesedik, hogy a hús rothadt és a liszt kukacos. Az atlantaiak úgy gondolták, hogy ilyen lelkiismeretlen szállító talán akad Alabamában vagy Virginiában, de Georgiában soha. Hiszen nem voltak-e a hadiszállítók a legjobb georgiai családok tagjai? Nem ők adakoztak-e legtöbbet a kórházalapítványokra, és nem ők segélyezték-e elsősorban az elesett katonák árváit? Nem elsők voltak-e, ha a jenki-gyűlöletet és a rabszolgaságot hirdető Dixie-t kellett énekelni, és nem ők kiáltottak-e legharciasabban halált a jenkik fejére? A hadinyerészkedők ellen akkor még nem lángolt fél teljes erővel a harag, és Rhett szavait úgy fogadták, mint saját romlottságának megnyilatkozását.
Sokszor nagyon kellemetlen helyzetbe hozta Rhett Butler a legelőkelőbb társaságokat is. Ha lángoló hazafiságtól csöpögő beszédet hallott, ha álszenteskedést tapasztalt, nem tudta megállni, hogy ki ne pécézze. Leleplezte a tudatlant,   megszégyenítette a szenteskedőt, elhallgattatta a szónokot, s mindezt olyan ravasz módon, hogy azok észre sem vették, mit akar, míg nevetségessé nem tette őket.
Scarlett mindig tudta, hogy udvariassága, kedveskedése nem őszinte, és hogy magában mulat a városon. Tudta, hogy csak azért játssza a hős és hazafias csempész, a romantikus blokádtörő szerepét, mert mulattatja a dolog.
De ha tudta is, hogy csak szerep az egész, Scarlett nagyon meg volt elégedve Butler viselkedésével, mert az ő helyzetét is megkönnyítette. Éppen ezért nagyon bosszantotta, mikor észrevette, hogy megfordult a kocka, és ledobva az álarcot, mindenképpen azon igyekszik, hogy megbotránkoztassa az atlantai polgárságot. Már csak azért is bosszantotta, mert ostobaságnak látta, s főként mert a kiváltott éles bírálatok őt is sújtották.
Mrs. Elsing jótékony célú esti koncertjén öntötte Rhett az utolsó cseppet a pohárba. Aznap délután az Elsing ház tele volt szabadságos katonákkal, lábadozókkal és a városi önkéntes őrsereg tagjaival, valamint idős és fiatal hölgyekkel. Még a lépcsőn is vendégek álldogáltak. Mindenki, aki jött, egy-egy ezüstpénzt dobott be a nagy perselybe, amelyet az inas tartott az ajtónál. A pénzt a kórházak céljaira szánták. Már maga az is biztosította a sikert, hogy ezüstben fizettek, mert most minden ezüst dollár hatvan konföderációs dollárt ért.
A fiatal leányok zongoráztak, énekeltek, élőképeket adtak elő nagy sikerrel. Scarlett nagyon jól érezte magát. Nemcsak hogy egy jól sikerült duettet adott elő Melanie-vel (Ha dér hull a virágra …), de az utolsó élőképnél neki kellett megszemélyesítenie a Konföderáció védszentjét.
Festői redőkbe szedett görög öltözet volt rajta fehér vászonból, piros-kék övvel. Egyik kezével a csillagot tartotta, másik kezében Charles aranymarkolatú kardját, melyet az előtte térdelő alabamai Carey Ashbourn kapitány feje fölé tartott.
Mikor mindennek vége volt, nem tudta megállni, hogy ne keresse meg szemével Butiért, vajon tetszett-e neki? Bosszankodva látta, hogy vitatkozik   valakivel.   Talán nem látta az élőképet? Egyre többen gyűltek köréje, s egyre haragosabb lett a szóváltás.
Közelebb ment. Egyszerre csend támadt, mint ahogyan megtörténik néha a legnagyobb társaságokban is, és tisztán lehetett hallani a városi önkéntes őrség egyik tisztjének, Willie Guinannak hangját:
−  Azt kell értenem ebből, uram, hogy az Ügy, amelyért hőseink meghaltak, nem szent ön előtt?
−  Ha egy vonat elgázol valakit, a halála szentté teszi a vasútépítő társaságot? − felelte Rhett udvarias, szinte alázatos, kérdezősködő hangon.
−− Uram! − kiáltott Willie, és remegett a hangja − ha nem lennénk hölgytársaságban …
−  Reszketek, ha arra gondolok, mi történne − felelt Rhett Butler. − Hiszen mindenki ismeri az ön hősiességét.
Willie rákvörös lett, és elhallgatott. Mindenki zavarba jött. Szó, ami szó, Willie nem ment a frontra. Igaz, hogy egyetlen fia volt anyjának, és amint mondta, kell valaki itthon is, hogy védje a várost. De egy-két lábadozó tiszt csendesen nevetett magában erre a megjegyzésre.
„Miért is nem fogja be már a száját! − gondolta Scarlett türelmetlenül. − Elrontja az egész mulatságot!
Most Meade doktor szólalt meg, vészjóslóan összevont szemöldökkel.
−  Ön előtt, fiatalember, úgy látszik, semmi sem szent − mondta szónoki hangon, − Vannak azonban eszmék, melyek igenis szentek a Dél hazafias érzésű fiai és leányai előtt. Az állam szabadsága és  jogai,  uram …
Rhett lustán lehunyta a szemét. Hangja selymes volt és szinte unatkozóan lassú.
−  Minden háború szent azoknak, akik vívják. Ha nem így volna, ki lenne bolond vérezni és meghalni? De akármit beszélnek a szónokok, akármilyen gyönyörű eszméket hirdetnek a halálba rohanó őrültek előtt, minden háború oka és célja egy. És ez a pénz. Valójában minden háború üzleti kérdés. Csak az a baj, hogy kevesen tudják. A fülük tele van trombitaszóval és gyönyörű  szavakkal  a  szent  eszmékről… Csak néha azt kiáltják: „Mentsük meg Krisztus sírját a pogányoktól”, máskor azt: „Le a tulajdonnal”, néha azt: „Szabadság”, néha pedig azt: „Gyapot, rabszolgaság, államok szabadságjoga.”
Scarlett unta a dolgot. Látta, hogy Rhett az ajtó felé indult. Utána akart menni, de Mrs. Elsing megfogta a ruháját, és visszarántotta.
−  Hadd menjen! Áruló! Árdrágító! Hagyd! Viperát melengettünk a keblünkön!
Rhett ott állt, kalapjával a kezében, a hallban. Mindent hallott, hiszen azért mondta Mrs. Elsing olyan hangosan, hogy meghallja. Megfordult, és körülnézett a teremben. Merően ránézett Mrs. Elsing lapos, sovány keblére, arcátlanul elmosolyodott, mélyen meghajolt, és eltűnt.

Mrs. Merriwether is Pittypat néni kocsiján jött hazafelé. Alig ültek fel, kitört belőle:
−  Na, itt van, Pittypat! Remélem, meg vagy elégedve?
−  Mivel?
−  Így megsérteni mindnyájunkat! A Konföderációt is megsértette! Még hogy mi pénzért harcolunk! Még hogy a vezetőink hazudtak nekünk! Le kellene csukatni az ilyen embert. Igen, le kellene csukatni. Beszélek is erről Meade doktorral. Csak élne szegény férjem, az majd ellátná a baját! Hallgass ide, Pittypat! Soha többé nem szabad fogadnod a házadban.
−  Ó! − hunyorgott tehetetlenül Pittypat néni olyan arccal, mintha meg szeretne halni. Segítségkérőén nézett Scarlettre és Melanie-re, akik konokul lesütötték a szemüket, aztán Péter széles hátára a bakon. Tudta, hogy az öreg néger jól hall minden szót, és remélte, hogy hátrafordul, és beleszól a beszélgetésbe, mint már sokszor megtörtént:
„Tessék csak hagyni Pittypat kisasszonyt, mert elájul!”
De Péter nem mozdult. Ö sem szerette Butler kapitányt. Szegény Pittypat nagyot sóhajtott.
−  Ha úgy gondolod, Dolly …
−  így gondolom! − jelentette ki Mrs. Merriwether. − Nem is tudom elképzelni, hogyan jutott egyáltalán eszedbe, hogy a házadba engedd. Mai kijelentése után pedig nem lehet helye egyetlen tisztességes család otthonában. Valami ürüggyel tiltsd ki.
Scarlett már fújt magában, mint a makrancos paripa, ha ostorral vágnak rá. De nem mert szólni. Nem szerette volna, ha Mrs. Merriwether még egy levelet. ír az anyjának.
−  Aki a mi ügyünket nem tartja szentnek − folytatta Mrs. Merriwether könyörtelenül −, azt fel kell akasztani! Nehogy meghalljam, Scarlett, Melanie, hogy csak egy szót is szóltok még hozzá!
Melanie viaszfehér volt, a szeme kerekre tágult.
−  Én ezentúl is beszélni fogok vele − mondta halkan, de határozottan. − Nem leszek goromba vele, és nem tiltom ki a házból.
Mrs. Merriwether tüdejéből úgy tört ki a levegő, mintha laposra nyomták volna hirtelen. Pittypat néni kövér kis szája kerekre nyílt, és az öreg Péter megfordult a bakon tágra meredt szemmel.
„Miért nem volt bennem annyi bátorság, hogy én mondtam volna ezt?” − kérdezte Scarlett magában. Féltékenységet és önkéntelen csodálatot érzett. Hogyan mer ez a kis nyúl ezzel a vén sárkánnyál szembeszállni?
Melanie-nek remegett a keze, de folytatta, gyorsan, mintha attól félne, hogy később nem bírja már elmondani, amit akar.
−  Igaz, hogy sokan nem értették meg, és megharagudtak rá….. de … de … ezt gondolja … Ashley is. Én, én nem tilthatok ki a házamból senkit azért, mert úgy gondolkozik, mint a férjem. Igazságtalanság lenne.
Mrs. Merriwether újra megtöltötte levegővel a tüdejét, és kitört:
−  Melly Hamilton! Soha életemben nem hallottam ilyen hazugságot. Soha egy Wilkes nem volt gyáva…
−  Ashley sem az! − kiáltotta Melly, és kiegyenesedett. Villogott a szeme. − De ő ugyanezt gondolja, amit Butler kapitány, csak más szavakkal mondja ki. És remélem, nem beszél róla mások előtt, mert mi értelme volna. De nekem megírta.
Scarlett bűntudatos lelkiismerete megmozdult, amint azon gondolkozott, mikor és mit írt Ashley, ami Butler szavaihoz volt hasonló. De amint elolvasta a leveleket, tisztára el is felejtette.
−  Azt írta nekem Ashley − folytatta Melanie −, hogy nem kellene harcolnunk a jenkik ellen, és nem is kellett volna megkezdeni a háborút. És hogy néhány vezető vitt bele minket az egészbe, szónokok, akik csak beszéltek, és hogy nincs dicsőség a háborúban, csak nyomorúság és piszok.
−  Nem hiszek egy szót sem! − jelentette ki Mrs. Merriwether. − Rosszul értetted, amit írt.
−  Én mindig .megértem Ashleyt − mondta Melanie csendesen, de az ajka megremegett. − Tökéletesen megértem. Pontosan azt értette rajta, mint Butler kapitány, csak nem fejezte ki magát olyan durván.
−  Szégyellhetned magad, amiért olyan finom, derék úriembert, mint amilyen Ashley, egy közönséges árdrágító kalandorhoz hasonlítasz! Ügy látom, te is azt hiszed, hogy az Ügy semmi.
−  Én meghalnék az Ügyért, akár Ashley is, de… én már nem is tudom, mit hiszek − kezdte Melanie bizonytalanul. Most ijedt csak meg. − De úgy gondolom … hogy a férfiak jobban értik, és …
−  Soha életemben nem hallottam ilyesmit − horkant fel Mrs. Merriwether. − Péter bácsi! Állj meg, nem látod, hogy elmégy a házam előtt?
Péter bácsi nagyon belemerült a háta mögött hallott beszélgetésbe, és elfelejtett a Merriwether ház előtt megállni. Most visszafogta a lovakat. Mrs. Merriwether leszállt, kalapjának szalagjai úgy lobogtak, mint viharban a vitorlavászon-
−  Megbánod még, hogy így beszéltél − mondta búcsúzóul.
Péter bácsi megcsapkodta a lovakat. Indultak tovább.
−  A fiatal úrnő szégyellhetne magát, hogy Pittypat kisasszonyt ilyen kellemetlen helyzetbe hozta − mondta megrovóan.
−  Nem vagyok semmilyen helyzetben − jelentette ki Pittypat meglepően határozott hangon, bár különben sokkal kisebb dolgok miatt is ájuldozott. − Melly, drágám, tudom, csak azért tetted, hogy kiállj értem, és én igazán örültem, hogy valaki jól megmondta Dollynak a véleményét, hiszen Dolly is tud nagyon kellemetlen lenni. De ezt talán mégsem kellett volna mondanod Ashleyről.
−  Mit csináljak, mikor igaz? − nézett fel elkínzottan Melanie, és csendesen sírni kezdett. − Én . nem is szégyenlem, hogy Ashley ezt írta. Ő tudja, hogy a háború rossz és kegyetlen dolog, de azért szívesen harcol, és meg is hal, ha kell, ehhez pedig sokkal több bátorságra van szükség, mintha valaki azt hiszi, hogy igaza van, és győzni fog.
Scarlett nem szólt semmit. Ö mindig csak egyet keresett Ashley leveleiben, azt, hogy szereti-e még. Melanie most új értelmet adott az unalmasnak vélt lapoknak. És megdöbbentette, hogy Ashley, aki olyan tökéletes, éppen úgy gondolkozik, mint ez a kitagadott, semmirevaló Rhett Butler.,
„Mind a ketten látják azt igazat. De Rhett a szemébe néz, és másoknak is megmutatja, ha haragszanak is érte. Ashley pedig maga is alig bírja elviselni…” − gondolta Scarlett.
Ijesztő valami ez …

13
Mrs. Merriwether nem nyugodott. Uszítására Meade doktor nyílt levelet tett közzé a helybeli lapban, amelyben nem említette ugyan Rhett Butiért név szerint, de mindenki tudta, kiről van sző. A kiadó érezte, hogy ebből szenzáció lesz, s mindjárt a 'második oldalon nyomatta ki, ami magában véve is feltűnő újítás volt, mert ezen a második oldalon egyébként mindig hirdetések voltak. Kínáltak itt rabszolgát, öszvért, koporsót, lakást, házat és hashajtókat.
A doktor levele volt az első hang, amely bevezette a felháborodás és elkeseredés általános felzúdulását az árdrágítók, közvetítők és hadseregszállítók ellen. Most, hogy a charlestoni kikötőt tökéletesen elzárták a jenki hajók a világtól, Wilmingtonban valósággal botrányossá fajultak az állapotok. Üzérkedők hemzsegtek mindenütt, s készpénzben vették a rakományokat, hogy aztán minél nagyobb nyereséggél adják tovább. A szükség egyre nagyobb lett, az árak egyre nőttek. A polgári lakosság vagy szűkölködni volt kénytelen, vagy uzsoraáron vásárolt. A szegények máris nyomorognak. A drágulással egyenes arányban esett a Konföderáció bankóinak értéke, viszont az esztelen luxus nőttön nőtt. A csempészeket arra utasították, hogy az elkerülhetetlenül szükséges anyagokat hozzák be elsősorban, s csak mellékesen volt engedélyük luxuscikkek behozatalára is. Mostanában azonban csupa luxusáru töltötte meg a hajókat, és alig akadt olyasmi, aminek a hadsereg hasznát vehette volna. Az emberek eszeveszetten vásároltak össze mindent, amit kaptak pénzükért, mert attól féltek, hogy holnapra még nagyobb lesz a drágaság, és még kevesebbet ér a pénz.
Ami még rosszabbá tette a helyzetet: egyetlen vasúti vonal vezetett Wilmingtonlból Richmondba, és míg ezer és ezer zsák liszt, ezer meg ezer láda szalonna romlott meg az állomásokon, mert nem tudták továbbszállítani, a közvetítők, akik bort, szöveteket, kávét adtak el, mindig kaptak vasúti kocsit, és titokzatos módon már két nap múlva Richmondba értek a portékáikkal.
Ami eleinte csak elfojtott suttogás volt, arról most már egészen nyíltan beszéltek: hogy Rhett Butler nemcsak a saját négy hajójának a rakományát adja el jó pénzen, hanem más hajókról is összevásárolja az árut, és − elraktározza, hogy még több pénzt kaphasson érte később. Az a hír járta, hogy több mint egymillió dollár vagyont szerzett magának, és hogy Wilmingtonban vannak a raktárai. Mondták azt is, hogy sok ilyen hatalmas áruraktár van Wilmingtonban és Richmondban, zsúfolásig megtömve élelmiszerrel és egyéb értékekkel. A polgárság és katonaság egyaránt kezdte érezni a háborús nyomorúságot, s a zúgolódás természetesen egyre hangosabbá vált.
Akad sok derék, önzetlen hazafi is a blokádtörők között − fejeződött be a doktor nyílt levele −, akiknek nevét és emlékét örökre szívébe zárja minden honfi és honleány, és senki nem irigyli tőlük a becsületes hasznot, mely veszedelmes és kockázatos vállalkozásukért méltán megilleti őket. Nem róluk beszélünk.
Vannak azonban mások is. Gazemberek, akik a Konföderáció szolgálatának védőpajzsa alatt csak saját önző céljaikat szolgálják, akikkel szemben igenis jogos a háború viszontagságait szenvedő nép gyűlölete. Ezek az emberi szörnyetegek szatént és csipkét hoznak át a blokádon, mikor derék hőseink sorra pusztulnak a kininhiány miatt. Ezek a szívtelen semmirevalók borral és kávéval töltik meg hajóikat, amikor nincs a kórházakban morfium, hogy a haldoklók szenvedéseit csillapítani lehessen! Pellengérre kell állítani a vámpírokat, akik Robert Lee katonáinak vérét szívják, ezeket az alattomos hiénákat, akik a blokádtörő fogalmát is ellenszenvessé teszik a lelkes honfiak előtt. Miért tűrjük, hogy ezek a vérszívók itt járjanak közöttünk fényesre tisztított csizmáikban, mikor a mi fiaink mezítláb mennek a harcba? Miért tűrjük, hogy pezsgőt igyanak és dőzsöljenek, mikor katonáinkat a hideg rázza tábortüzeik közelében is, és avas szalonnát kell enniük? Minden becsületes és lelkes hazafi szívéhez szólok: ne tűrjük ezt további Ki velük…
Atlanta elolvasta a nyílt levelet, megértette, és egy akarattal határozatba ment, hogy Rhett Butlert ki kell közösíteni.
Az 1862. esztendőben szinte minden családi ház nyitva állt előtte. 1863-ban alig mehetett el máshová, mint Pittypat nénihez. És ha Melanie melléje nem áll, talán bezárult volna előtte ennek a háznak a kapuja is. Pittypat néni ájuldozni kezdett, ha csak meghallotta, hogy a városban van. Nagyon jól tudta, mit mondanak az ismerősök, amiért még mindig a házukba jár, de nem volt bátorsága megmondani neki, hogy nem szívesen látott vendég. Valahányszor híre jött, hogy érkezik, kijelentette, hogy a kapuban fogja várni, s megmondja neki az igazat. Mikor azonban megérkezett, kis ajándékcsomagot lóbálva az ujján, és kezet csókolt és bókokat mondott, Pittypat néni csak pirult és hebegett.
−  Nem tudom, igazán nem tudom már, mit csináljak! − kesergett néha. − Csak rám néz, és úgy félek … úgy félek, mi lesz, ha megmondom, hogy ne jöjjön többé. Talán rám is ütne .. . Ö, drágám, bárcsak élne szegény Charlie! Scarlett, neked kell megmondanod, hogy ne tegye be ide többet a lábát! Mondd meg neki szépen, kedvesem. Ó, jaj, jaj! Attól félek, azért jön olyan sokszor, mert te kedves vagy hozzá, és az egész város rólunk beszél, és ha az édesanyád valaha megtudja, mit fog gondolni rólam? Melly, te se légy olyan barátságos. Beszélj vele hidegen és röviden, akkor majd megérti magától is … Ó, Melly, mit gondolsz? Ne írjak mégis Henrynek, és ne kérjem meg, hogy beszéljen vele ő?
−  Nem ! − mondta ilyenkor határozottan Melanie, − Én megmondtam neked, néni, hogy nem leszek durva hozzá soha. Az emberek most minden rosszat rákennek. Bizonyosra veszem, hogy a fele sem igaz annak, amit Meade doktor és Mrs. Merriwether mondanak róla. Nem hiszem, hogy nyereségvágyból elrejtené az ennivalót az éhezők elől. Múltkor is száz dollárt adott a hadiárvák számára. Éppen olyan jó hazafi, mint a többiek, de nem szeret beszélni róla, és a büszkesége tiltja, hogy védje magát. Tudhatod, nénikém, milyen konokok a férfiak, ha megbántják őket.
A néni semmit sem tudott a férfiakról, akár meg vannak bántva, akár nem. Csak tördelte tehetetlenül két kövér kezét. Scarlett nem szólt. Rég belátta már, hogy Mélanie-n nem lehet segíteni. Mindenkiben csak a jót látja, és hiába beszél neki az ember.
Nagyon jól tudta ő, hogy Rhett Butlerben nincs egy szikra hazafias érzés, bár inkább meghalt volna, mint hogy ezt bevallja. Nem is igen bánta, örült az apró ajándékoknak, amelyeket Nassauból hozott. Honnan kapna tűt, cukrot, hajcsatot, ha Butler nem jöhetne többet hozzájuk? Sokkal kényelmesebb dolog volt minden felelősséget Pittypat nénire hárítani. Utóvégre ő a ház feje, az erkölcsök őre. Tudta jól, hogy a város sokat pletykázik Rhett látogatásairól vele kapcsolatban, de tudta azt is, hogy Atlanta soha nem tudna rosszat hinni Melanie Wilkesről. Amit ő tesz, az jól van téve. Minthogy Melanie ragaszkodott Butler látogatásaihoz, nem tekintettek túlságosan mereven az egészre.
Természetes, hogy sokkal könnyebb lett volna minden, ha Rhett visszavonja eretnek kijelentéseit, és megbánja minden bűnét. Kínos volt végigmenni vele az utcán.
−  Ha már mindenféle butaságot gondol is, miért mondja ki? − veszekedett vele Scarlett ilyenkor. − Ha csukva tudná tartani a száját, jobban' érezhetné magát, és én nem szégyenkeznék.
−  Ez a maga szempontja, kis zöld szemű álszent hölgyem. Scarlett, Scarlett! Azt reméltem, bátrabban fog viselkedni. Hallottam valami mondást, hogy az ír kikiabálja, ami a szívén van, ha az ördög fülel is a háta mögött. Feleljen nyíltan: nem érzi magát nagyon rosszul, ha örökösen hallgatni kell?
−  Hát… nem mondom − vallotta be Scarlett kedvetlenül. − Rettenetesen unom, ha mindenki az Ügyről beszél reggel, este, mindig. De ha megmondanám, a kutya sem szólna  hozzám, és senki sem táncolna velem!
−  Persze, persze … Pedig mindenáron táncolni akar. Nos, teljes elismeréssel adózom önfegyelmezésének, de én nem kérek belőle. Éppen így nem tudok hazafias álarcban és romantikus hősi köpenyben járni, akármilyen kényelmes lenne is. Van elég bolond, aki minden fillérjét kockára teszi, s a háború végére koldus lesz. Semmi szükség, hogy én is köztük legyek. Hadd örüljenek a dicsőségüknek még egy kicsit. Megérdemlik, most az egyszer igazán mondom. Körülbelül egy év múlva úgysem lesz egyebük már.
−  Igazán nem szép magától, hogy így beszél, mikor tudhatja, hogy Anglia és Franciaország nemsokára a segítségünkre jön, és …
−  Scarlett! Mi történt? Maga újságot olvas? Meg vagyok lepve. Ne tegye máskor. Az újság megzavarja a nők fejét. Ha éppen tudni akarja, egy hónappal ezelőtt Angliában voltam, és kijelenthetem: Anglia soha nem fog nekünk segíteni. Anglia sohasem segíti a gyengébbet. Azért is lett belőle Anglia. Különben is, a kövér német asszony, aki a trónon ül, jó keresztény, és utálja a rabszolgaságot. Inkább hagyják, hogy a szövőgyári munkások éhen haljanak, mint hogy fegyvert emeljenek a rabszolgatartók védelmében. Ami pedig Franciaországot illeti, Napóleon gyenge utánzója, aki ott uralkodik, nagyon is le van kötve Mexikóban, és nem törődhet velünk is. Inkább örül a háborúnak, mert tudja, hogy el vagyunk foglalva egymással, és nem kergethetjük ki csapatait Mexikóból… Nem, Scarlett, ha azt olvassa az újságban, hogy külföldi segítséget kapunk, tudhatja, hogy ezzel csak a lelket akarják tartani a déliekben. A Konföderáció halálra van ítélve. Most bírja még a koplalást, mint a teve, de sokáig ez nem tarthat. Még hat hónapot szánok rá a blokádra, aztán abbahagyom. Túlságosan kockázatos lesz már. De előbb eladom a hajóimat valami bolond angolnak, aki nem tudja, hogy elkésett, és azt hiszi, hogy a csempészéssel jó üzletet csinál. Nem törődöm tovább az egésszel. A pénzem angol bankokban fekszik tiszta aranyban. Nekem nem kell papiros.
Ha beszélt, minden olyan természetesnek, érthetőnek látszott. Lehet, hogy mások árulásnak bélyegezték volna, de Scarlett úgy érezte, hogy józan, ésszerű és okos dolog, amit mond. Pedig tudta, hogy ez nem helyes, tudta, hogy fel kellene háborodnia, el kellene rémülnie. És úgy gondolta, hogy ha nem is érzi, mégiscsak úrihölgyhöz illőbb, ha tetteti legalább a felháborodást.
−  Azt hiszem, Meade doktornak nagyon igaza volt abban, amit magáról mondott. Egyetlen módja van még, hogy visszaszerezze az emberek megbecsülését. Ha eladta hajóit, vonuljon be katonának.
−  Úgy beszél, mint egy baptista prédikátor. Hátha nem is akarom visszaszerezni az emberek megbecsülését? Miért segítsek életben tartani azt a rendszert;, amely engem kivetett magából?
−  Nem tudom, milyen rendszerről beszél.
−  A mai életközösségről, amelynek maga is tagja. És… vallja meg őszintén, maga sem szereti jobban, mint én szerettem, mikor beletartoztam még. Miért vagyok én a Butler család fekete báránya? Mit gondol? Mert nem bírtam úgy élni,  ahogy Charleston.  Charleston pedig maga a Dél. Tipikusan az. Sok mindent csak azért nem szabad tenni, mert eddig sem tették. Az, hogy nem vettem feleségül azt a fiatal hölgyet, akinek az esetéről bizonyosan hallott, csak az utolsó csepp volt már a pohárban. De miért vegyek én el egy buta libát, csak azért, mert egy képtelen baleset miatt nem tudtam hazavinni besötétedés előtt? És miért engedjem meg a bátyjának, hogy ezért lepuffantson? Én tudtam jobban lőni. Persze ha úriember lettem volna, odaállok a golyója elé, s halálom lemosta volna az árnyékot a Butler család nevéről. Csakhogy .. . én szeretek élni. Életben maradtam hát, és egészen jól érzem magam! Scarlett! A mi déli társasági életünk éppen olyan ósdi és idejétmúlt, mint a középkori feudalizmus. Az a csoda, hogy ilyen sokáig tartott. De ütött az utolsó óra. És maga még azt várja, hogy ilyen szószátyárokra hallgassak, mint ez a doktor Meade, aki azt kiabálja, hogy az Ügy szent és dicső? Aztán fogjak egy puskát, szaladjak Virginiába, hogy a véremet ontsam érte? Azt hiszi, bolond vagyok? Téved. Most kvittek vagyunk, a Dél és én. A Dél kivetett engem, hogy éhen haljak. Nem haltam éhen. És vagyont szerzek a romlásából. így szereztem vissza elveszített örökségemet.
−  Gonoszul és számítóan beszélt − mondta Scarlett, de egészen gépiesen. Annak, amit hallott, legnagyobb része nyomtalanul elszállt mellette, mint minden elvont dolog. De volt olyan, amit nagyon megértett. Mennyi, képtelenség tette nehezebbé az úri társaság életét. Így például milyen nagy megbotránkozást keltett, hogy táncolt a bazárban. És hogy forgatták a szemüket, valahányszor valamit másképp tett, mint a többiek, és mint megkövesedett szokásaik követelték. Mégis bántotta, hogy Rhett megtagadja a hagyományokat, melyek pedig őt is gyötörték. Túlságosan sokat volt együtt olyan emberekkel, akik udvariasan úgy tettek, mintha hallanák, mikor a saját gondolatait őszintén kimondja.
−  Számítóan? Téved. Nem vagyok számító, csak tovább látok az orromnál. Bár lehet, hogy ez mindegy. Minden nagyhangú hazafi megtehette volna 1861-ben ugyanazt, amit én tettem, ha ezer dollár készpénze van, de kevesen voltak olyan számítóak, hogy a lehetőséget meglássák. Így például közvetlen a Sumter-erődbeli eset után, mielőtt még a blokád megkezdődött volna, rengeteg gyapotot vásároltam össze mesés olcsó áron, és átvittem Angliába. A gyapot még mindig raktárban fekszik Liverpoolban. Nem adtam el. Addig tartogatom, míg az angol gyárak olyan árat adnak érte, amilyent én kívánok. Nem csodálkoznék, ha egy dollárt kapnék fontjáért a végén.
−  Majd ha fán nő az elefánt!
−  Márpedig higgye el, hogy meg fogom kapni. Máris hetvenkét cent fontja. Gazdag ember leszek, Scarlett, ha véget ér a háború, mégpedig azért, mert elég előrelátó, bocsánat, elég számító voltam. Már mondtam egyszer, hogy két esetben lehet pénzt szerezni. Ha egy társadalom vagy birodalom épül, s amikor leomlik. Az építés lassú gazdagodás, a romlás gyors. Emlékezzék a szavamra. Talán még hasznát veszi egyszer.
−  Rendkívül hálás vagyok a jó tanácsért − mondta Scarlett gúnyosan. − De nincs szükségem rá. Azt hiszi, az én apám koldus? Ad ő nekem annyi pénzt, amennyire szükségem van, s azonkívül Charlestől is örököltem.
−  A francia arisztokraták is így beszéltek egészen addig, míg csak fel nem léptek a vesztőhelyre.

Rhett gyakran magyarázta Scarlettnek, milyen képtelenség, hogy még mindig gyászruhát hord, mikor minden mulatságon ott van. Szerette a vidám, világos színeket, és Scarlett fekete ruhája és majdnem sarkig érő kreppfátyla mulattatta, de bosszantotta  is. Scarlett azonban belekapaszkodott fekete ruháiba, mert nagyon jól tudta, hogy ha leveti, még jobban felzúdul majd a város. Meg aztán mit mondana az anyjának?
−  Azt hittem, jobb ízlése van − mondta Rhett −, mint hogy az utcán hirdesse a gyászt, amelyet sohasem érzett. Fogadást ajánlok. Két hónapot nem adok neki, és leveszi azt a borzalmas kalapot a fejéről, fátylastól.
Scarlett nyomban a tükörhöz szaladt, hogy megnézze, csakugyan olyan öregnek látszik-e, mint Rhett mondta.
−  Szó sem lehet róla. Kár minden szóért − jelentette ki Scarlett gőgösen és haragosan, mert bántotta a Charlesra utaló célzás.
Rhett Wilmingtonba készült, hogy ismét külföldre utazzon. Gúnyos mosollyal az arcán ment el.
Egy ragyogó nyári reggelen, vidáman csíkozott kalapdobozt lógatva a karján, újra megjelent. Mikor meggyőződött róla, hogy Scarlett egyedül van a házban, kinyitotta a skatulyát. Finom selyempapírban egy kalap feküdt benne. Igazi álom.
−  Ö, de édes! Ö, de gyönyörű!
Már utánanyúlt. Olyan rég nem volt ilyesmi a kezében. Ügy érezte, ilyen szépet még soha nem látott. Sötétzöld tafotából készült a kalap, halványabb selyemmel díszítve. Az áll alatt megkötött szalag tenyérnyi széles volt, szintén világoszöld színű. És a karima körül gyönyörű vidámzöldre festett strucctoll lengedezett.
−  Próbálja fel − mondta Rhett mosolyogva. Scarlett repült a  tükörhöz.  Hátrasimította a haját,
meglóbálta a fülbevalóit, feltette a kalapot, és megkötötte az álla alatt.
− Hogy áll? − kiáltotta izgatottan. Úgyis látta, hogy jól áll. A zöld szín kitűnően illett a szeméhez.
−  Ö, Rhett, kinek a kalapja ez? Én megveszem! Odaadom érte az utolsó centemet is!
−  A maga kalapja − felelte a férfi. − Ki más hordhatná ezt a zöld árnyalatot? Nézze meg a dobozt. A Rue de la Paix-n vettem, ha ugyan ez jelent magának valamit.
Erre már nem hallgatott Scarlett. Mit bánta ő, hol vette? A saját tükörképére mosolygott. Aztán egyszerre elhalványodott a mosolygása.
−  Na, mi az? Mégsem tetszik?
−  Dehogynem! Igazi álom! Csakhogy … ó, úgy sajnálom a fátylat rátenni erre a gyönyörű zöld kalapra, és feketére festeni a tollat…
Rhett már odaugrott hozzá, és gyors, ügyes ujjakkal bontotta szét álla alatt a szalagot. Egy pillanat alatt visszakerült a kalap a dobozba.
−  Mit csinál? Hiszen azt mondta, hogy az enyém?
−  Hogy feketére fesse? Hogy gyászkalapot csináljon belőle? Eszem ágában sincs. Majd keresek valami csinos fiatal hölgyet, aki így fogja viselni.
−  Jaj, ne … Meghalok, ha elviszi! Ó, kérem, Rhett, ne legyen olyan kiállhatatlan! Hadd legyen az enyém!
−  Hogy elcsúfítsa? Nem adom.
Scarlett két kézzel fogta meg a dobozt. Ezt a gyönyörű kalapot másvalaki hordja? Soha! Egy pillanatig Pittypat néni és Melanie fájdalmas, megütközött tekintetét látta maga előtt. Aztán az anyjára gondolt, és megborzongott. De a hiúsága mindennél erősebb volt.
−  Nem csúfítom el. Ígérem. Nekem adja? Különös,   gúnyos   mosolygással  adta   oda   a   dobozt Rhett.
−  Mennyibe is került? − kérdezte aztán ijedten Scarlett. − Most csak ötven dollárom van, de a jövő hónapban …
−  Nem kell érte pénz. Ajándéknak hoztam. Scarlettnek tátva maradt a szája. Nagyon jól tudta, mit illik férfitől elfogadni, mit nem.
−  Csak cukrot és virágot fogadhatsz el, drágám − mondta Ellen sokszor. − Megértetted? Legfeljebb egy-egy verseskönyvet, emlékkönyvet vagy kis üveg szagosvizet. Úrihölgynek más ajándékot úriember nem hozhat. Értékes ajándékot még a vőlegény sem adhat a menyasszonyának. Ékszerről, ruhaneműről kiváltképpen nem lehet szó. Ha csak egy zsebkendőt vagy kesztyűt elfogadnál, ez annak a jele lenne, hogy nem vagy úrihölgy, s a férfiak rögtön mindenfélét megengednének maguknak veled szemben.
„Jaj, jaj! − gondolta Scarlett, és hol magára nézett a tükörben, hol Rhett kifürkészhetetlen arcára. − Most mit csináljak? Azt csak nem mondhatom neki, hogy nem fogadom el, mikor olyan kedves volt, hogy elhozta Párizsból! Inkább … inkább nem bánom, megengedhet magának valamit velem szemben …”
Aztán elszégyellte magát, és rózsaszínűvé pirult az arca.
−  Én … én azért odaadom az ötven dollárt…
−  Azt akarja, hogy a szemétbe dobjam? Inkább adja a koldusoknak, hogy imádkozzanak a lelkéért. Azt hiszem, ráfér.
Scarlett elnevette magát. A zöld kalap alatt olyan ragyogó volt nevető arca, hogy nem bírta tovább a kísértést.
−  Mit akar tőlem tulajdonképpen? − kérdezte gyanakodva.
−  Hogy mit? El akarom csábítani mindenféle ajándékkal, hogy egészen elfelejtsen mindent, amit lány korában tanult. Azt is, hogy: „ne fogadj el az uraktól mást, drágám, csak virágot meg cukrot…”
Mind a ketten nevettek.
−  Maga fekete lelkű, gonosz varázsló, Rhett Butler. Jól tudja, hogy ez a kalap nagyon szép, és lehetetlen visszautasítani.
− Természetesen azt mondhatja Pittypat néninek, hogy maga rendelte a kalapot, és ötven dollárt követeltem érte.
−  Nem. Száz dollárt fogok mondani. És a néni majd elmeséli mindenkinek, milyen pazarló vagyok, s a város megbotránkozik. De máskor ne hozzon nekem ilyen értékes ajándékot, Rhett. Nagyon kedves magától, de igazán nem fogadhatom el.
−  Legközelebb sötétzöld ruhára való selymet hozok, ugyanilyen árnyalatot, mint a kalap. Mondtam már, hogy el akarom csábítani. Vigyázzon, kalapokkal és ruhákkal csalogatom a csapdába. Ne felejtse el, hogy én semmit sem teszek ok nélkül, és sohasem adok semmit anélkül, hogy ne kapnék valamit érte. Nekem mindent megfizetnek. Maga is meg fogja fizetni ezt a kalapot.
Fekete szeme Scarlett arcát kutatta, s megállt az ajakánál. Scarlett lesütötte a szemét. Vad izgatottság remegtette meg. Most aztán meg fog engedni valamit magának, mint ahogyan Ellen mondta . . . Megcsókolja, vagy legalább megpróbálja megcsókolni. Ha visszautasítja, kitelik tőle, hogy lerántja a kalapot a fejéről, és odaadja valaki másnak. Viszont ha megengedi, hogy megcsókolja, bizonyosan sok minden szépet hozna neki, abban a reményben, hogy újra kap egy-két csókot. A férfiak nagyon szeretnek csókolózni, a macska tudja, miért. És ha egy csókot kapnak, néha annyira elvesztik a fejüket, és olyan szerelmesek lesznek, hogy érdemes megpróbálni a dolgot, ha elég ügyes az ember hozzá, hogy ne adjon többet nekik. Jaj, de jó lenne, ha Rhett Butler is beleszeretne, és elvesztené egy kicsit a fejét, és könyörögne … Igen, meg fogja engedni, hogy megcsókolja.
De Rhett Butler néni mozdult. Nem ölelte át. Scarlett feléje lesett hosszú szempillája alól, és bátorítóan sóhajtott.
−  Igen? − kérdezte halkan. − Maga mindennek megkapja az árát? És mit gondol, mit adhatok én?
−  Majd meglátjuk.
−  Ha azt hiszi, hogy feleségül megyek magához, amiért nekem ezt a kalapot hozta, téved, mert nem megyek! − mondta merészen Scarlett, és felkapta a fejét. A férfi fehér foga felvillant bajusza alatt.
−  Asszonyom, önhittsége bámulatos. Sohasem mondtam, hogy feleségül akarom venni akár magát, akár mást. Én nem szándékozom megházasodni.
−  Igazán? − kiáltotta nagy szemekkel Scarlett. − De én azt sem akarom ám, hogy megcsókoljon.
−  Akkor hát miért csücsörítette úgy a száját az előbb?
−  Én? − kiáltotta Scarlett, és rémülten nézett a tükörbe, aztán egészen piros lett, és dobbantott egyet. −· Maga a legrettenetesebb ember, aki valaha elém került, és nem bánnám, ha sohasem látnám többet!
−  Ez nagyon egyszerű. Dobja le a kalapot, és tapossa össze. Milyen jól áll, ha ilyen mérges. Persze tudja, hogy ilyenkor még csinosabb, mint máskor. Hamar, Scarlett, lássam. Taposson rá a kalapra, mutassa meg, mennyire nem törődik velem és az ajándékaimmal.
−  Ne bántsa a kalapomat! − kiáltotta Scarlett, és elhúzta a kalapot a férfi elől. Rhett nevetve ment utána, átfogta a két kezét. Könnyedén lehajolt, s a bajusza éppen csak hogy végigsimította Scarlett arcát.
−  Nos? Nem gondolja, hogy most arcul kell ütnie, hogy megtartsa a szokásokat?
Scarlett összeszorította a száját, és mérgesen felnézett rá. De a férfi szemében annyi jókedv csillogott, hogy neki is nevetnie kellett. Hogy fel tudja ingerelni az embert, és milyen izgalmas! Ha nem akarja elvenni, sőt még meg sem akarja csókolni, hát akkor mit akar? Ha nem szerelmes belé, miért látogatja olyan gyakran, és miért hoz ajándékokat?
−  Igen, ez ilyen zavaros − mondta a férfi. − Scarlett, én rossz hatással vagyok magára, és ha van még ereje hozzá, akkor egyszerűen kidob, ha tud. Tőlem nehéz megszabadulni. De figyelmeztetem, veszedelmes vagyok.
−· Csakugyan?
−  Hát nem veszi észre? Mióta összetalálkoztunk a jótékonysági bazáron, pályafutása sok megütközést keltett, és ennek én vagyok az oka. Ki bátorította, sőt bujtogatta, hogy táncoljon? Ki kényszerítette beismerésre, hogy a maga véleménye szerint sem szent dicső Ügyünk? Ki sarkallta annak elismerésére, hogy a maga véleménye szerint is bolondok a férfiak, mert halálba mennek az álelvekért? Ki segítette hozzá, hogy bőséges pletykaanyaggal szolgáljon a vénasszonyoknak? Ki szakította ki magát a gyászból évekkel előbb, mint mifelénk szokás? És végül is ki vette rá, hogy elfogadjon egy olyan ajándékot, amelyet úrihölgy nem fogadhat el, ha úrihölgy akar maradni?
−  Maga hízeleg magának, Butler kapitány. Semmi olyan botrányosat nem tettem, és mindazt, amit említett, előbb-utóbb megtettem volna a maga segítsége nélkül is.
− Ebben kételkedem − és arca most egyszerre komollyá vált, szinte árnyék borult rá. − Maga továbbra is Charles Hamilton megtört szívű özvegye lenne, és híres a sebesültek javára elkövetett jótetteiről. Esetleg …
De Scarlett már nem is figyelt rá. Tetszelegve nézegette magát ismét a tükörben. Arra gondolt, hogy ebben a kalapban mehet már ma délután is a kórházba, hogy virágot vigyen a lábadozó tiszteknek.
Hogy a férfi szavaiban sok igazság volt, azt észre sem vette. Nem ismerte be önmaga előtt sem, hogy Rhett tépte fel az özvegység börtönének ajtaját, és helyezte szabadlábra, hogy királynő legyen a férjezetlen lányok körében, noha vidékük szokásai szerint ennek már régen letelt az ideje. Azt sem vette észre, hogy a férfi hatása alatt került olyan messzire mindattól, amire Ellen tanította. A változás annyira fokról fokra történt, hogy az egyik eset nem látszott összefüggésben állni a másikkal, és egyik sem Rhett-tel. Bátorítása hatása alatt figyelmen kívül hagyta anyjának megannyi figyelmeztetését. Csak a kalapot látta, amely nagyon tetszett neki.

Másnap Scarlett a tükör előtt állt, kibontott hajjal, fésűvel a kezében és nagy csomó hajtűvel a szájában. Új hajviseletet próbált, amit Maybelle hozott magával Richmondból, most, mint mondta, ez a legdivatosabb a fővárosban. Scarlett is így akarta viselni, mert Rhettet várták vacsorára, és ő mindjárt észrevett minden újítást.
Amint sűrű, akaratos hajával bajlódott, gyors, könnyű lépéseket hallott a lépcső felől, s tudta, hogy Melanie jött haza a kórházból. Szájában a hajtűkkel felkapta a fejét, és érezte, hogy valami baj van, mert Melanie kettesével ugrotta a lépcsőfokokat. Máskor mindig olyan nyugodtan, csöndesen járt, mint valami öregasszony. Odament az ajtóhoz, Melanie beszaladt, égő arccal, ijedten, olyan volt, mint egy bűntudatos kislány.
Arca könnyes volt, kalapja a nyakán lógott, és krinolinja libegett. Valamit szorongatott a kezében, és olcsó, erős illatszer töltötte be hirtelen a szobát.
−  Ó, Scarlett! − kiáltotta. Becsukta az ajtót, és gyorsan az ágyra ült. − Itthon van már a néni? Jaj de jó! Te … Scarlett… Majdnem elájultam. És Péter bácsi azzal ijesztget, hogy megmondja Pittypat néninek!
−  Mit mond meg?
−  Hogy beszéltem azzal az … asszonnyal… vagy leánnyal… a … − Zsebkendőjével legyezte az arcát.
−  Azzal, tudod, a vörös hajúval… akit Belle Watlingnak hívnak.
−  Melly! − kiáltotta Scarlett tágra nyitott szemmel. Belle Watling az a vörös hajú asszony volt, akit első nap látott az utcán, amikor Atlantába érkezett, s aki azóta a város leghírhedtebb nőszemélye lett. Sok utcanő jött a katonaság nyomában Atlantába, de Belle-t mindenki ismerte vörös hajáról és túl díszes, túl divatos ruháiról. Ritkán jelent meg a város úri negyedében, de ha néha feltűnt az utcán, a tisztességes asszonyok sietve tértek be valahová, vagy mentek át a túlsó oldalra, hogy ne érjenek a közelébe sem. Melanie pedig beszélt is vele! Nem csoda, ha Péter bácsi annyira ingerült volt.
−  Meghalok, ha Pittypat néni megtudja … Sírna, és mindenkinek elmondaná a városban, hogy vége a jó híremnek − zokogta Melanie. − Pedig nem is az én hibám. Nem szaladhattam el előle … nem lehettem olyan durva hozzá. Scarlett, én … én sajnálom őt.
Scarlett, mint a legtöbb ártatlan és mindentől óvott fiatal nő, égő kíváncsiságot érzett a „rossz” nők iránt.
−  Mit akart? Hogyan beszélt?
− Ö, nagyon közönségesen beszélt, de láttam, hogy igyekszik előkelő kifejezéseket használni, szegényke. Éppen a kórházból jöttem ki, és Péter bácsi nem volt még ott a kocsival. Gondoltam, gyalog jövök haza. Amint Emersonék kerítésénél befordultam, ott állt, elbújva a bokrok mögé. Szerencsére Emersonék Maconba utaztak. Azt mondta: „Kérem szépen, Mrs. Wilkes, hadd mondhassak egy pár szót.” Igazán nem tudom, honnan tudja a nevemet. Tudom, hogy el kellett volna szaladnom, de olyan szomorúnak látszott, és … úgy kért és könyörgött a szemével. Fekete ruha volt rajta, fekete kalap, és ki sem volt festve, igazán egészen tisztességes asszonynak látszott volna a vörös haja nélkül. Akkor azt mondta: ,,Tudom, hogy nem lenne szabad szólnom a nagyságához, de megpróbáltam azzal a vén pávával, Mrs. Elsinggel beszélni, úgy elrohant tőlem, egyenesen be a kórházba, mintha az ördögök kergetnék.”
−  Igazán vén pávának mondta? − nevetett Scarlett.
−  Jaj, ne nevess. Ez nem tréfa, Scarlett! Képzeld, ez a lány vagy asszony úgy gondolta, hogy ő is szeretne tenni valamit a kórházért. Azt akarta felajánlani, hogy minden délelőtt· segít ápolni. Persze hogy Mrs. Elsing majd lefordult erre. Azt mondta nekem: „Tetszik tudni, én is csak hozzátartozom a Konföderációhoz, ugyanúgy, mint maga vagy a többiek.'* Látod, szegény nem lehet olyan rossz, ha ilyesmi jut az eszébe, és áldozni akar az Ügyért. Vagy én gondolkozom helytelenül?
−  És? Mit mondott még?
−  Hogy sokáig nézte a hölgyeket, akik a kórházba járnak, és úgy gondolta, hogy én … hogy nekem szelíd arcom van, és ezért állított meg. Van egy kis megtakarított pénze, és kérte, hogy vegyem át, és használjam fel a kórház javára, de egy léleknek se mondjam meg, kitől való és micsoda pénz ez. Hogy micsoda pénz! Mikor erre gondoltam, úgy éreztem, hogy mindjárt elájulok. Annyira fel voltam izgatva, és sietni is szerettem volna, meg' sajnáltam is őt, hát csak ennyit mondtam: „Igazán kedves, hogy így gondolkozik.” Ő meg ezt felelte, és mosolygott: „Látom, hogy igazi keresztény szíve van.” Azzal a kezembe nyomta a piszkos zsebkendőjét. Érzed ezt a szörnyű erős illatszert? Megfájdult tőle a fejem.
Melanie odamutatta neki a beillatosított, sáros, gyűrött férfizsebkendőt, melybe pénz volt belekötve.
−  Még azt is mondta, hogy minden héten fog hozni pénzt. Akkor ért oda Péter bácsi a kocsival, és meglátott engem !
Melly újra könnyekre fakadt, és Scarlett párnájába temette az arcát.
−  És mikor meglátta, hogy ki van velem, Scarlett, rám ordított! Ügy kiabált, mintha meg akarna verni. Soha életemben nem bántak még így velem. Egész úton szidott, és nem engedte, hogy megmagyarázzam, mi történt, és azt mondta,   hogy   beárul   Pittypat   néninek.
Scarlett, kérlek, nagyon szépen kérlek, menj le hozzá, és mondd meg, hogy ne szóljon! Talán rád majd hallgat. A néni rögtön meghalna, ha megtudná, hogy csak rá is néztem egy olyan szerencsétlenre. Megteszed?
−  Meg. De nézzük meg legalább, mennyi pénz van a zsebkendőben. Jó nehéz.
Kibontotta. Egész marék arany gurult szét az ágy-terítőn.
−  Scarlett! Ötven dollár! Aranyban! − sóhajtott fel Melanie. − Ugye, Scarlett, te is úgy gondolod, hogy a jó Isten nem haragszik érte, ha felhasználjuk a pénzt, és  orvosságot veszünk rajta a kórháznak? Ő meg fogja érteni, hogy szegényke, ő is jót akart, és akármilyen piszkos is ez a pénz, áldás lesz rajta? Ha elgondolom . . .
De Scarlett nem figyelt rá. Nem hallotta, mit mond. A zsebkendő egyik sarkában három betűt látott: R. K. B.
Fiókos szekrényében szakasztott ilyen zsebkendőt tartogatott. Együtt sétáltak az erdőben, és Rhett a zsebkendőjébe csavarta a gyökerestől kiszedett vadvirágokat, amelyeket Scarlett el akart ültetni a kertben. Ma este akarta visszaadni neki, mert vacsorára várták.
Rhett tehát ehhez a teremtéshez jár, s ő adja neki az aranyakat. És azután ide jön hozzájuk, az ő szemébe néz. És ő még elhitte volna, hogy beléje szerelmes … Most már látja, hogy nem igaz. Nem igaz.
A rossz asszonyok élete titokzatos és izgató volt a számára mindig. Tudta, hogy a férfiak olyan dolgok miatt járnak hozzájuk, amiket tisztességes asszony nem említ, csak suttogva vagy körülírással. Mindig azt hitte, hogy csak közönséges emberek járnak ilyen nőkhöz. Mostanáig eszébe sem jutott, hogy művelt úriemberek is képesek erre, olyanok, akik emellett családi házakhoz látogatnak el, és vele is táncolnak. Megborzadt és elrémült. Hátha minden férfi olyan? Ö, milyen gonoszak a férfiak! És Rhett Butler a leggonoszabb valamennyi között.
Szerette volna elkapni a zsebkendőt Melanie kezéből, Rhett arcába vágni, ajtót mutatni neki. Soha, soha többé ne is lássa … De tudta, hogy ezt nem teheti meg. Nem sejtetheti vele, hogy egyáltalán tud ilyen asszonyok létezéséről, még kevésbé arról, hogy Ő hozzájuk jár. Úrihölgy ilyent nem tudhat, úrihölgy ilyenről nem beszélhet.
„Ő − gondolta haragjában. − Bárcsak ne lennék úrihölgy, akkor olyant mondanék neki…”
Összegyűrte a zsebkendőt, és lement a lépcsőn, hogy az öreg Péterrel beszéljen. Amint elment a tűzhely mellett, beledobta a vászonkendőt, és tehetetlen haraggal nézte, hogyan ég el.
Minden hű Konföderáció-párti lélekben magasan lobogott a remény, mikor az 1863. év nyara beköszöntött.
Nyomorúság és éhség, szűkölködés és bajok, halál és betegség ellenére újra azt mondogatták: még egy győzelem, és a háború befejeződik. Még sokkal boldogabb, bizakodóbb szívvel ismételgették, mint tavaly ilyenkor. A jenki sereg kemény diónak bizonyult, de végre úgy látszott, sikerült összetörni.
1862 karácsonya örömünnep volt Atlanta és az egész Dél számára. A Konföderáció nagy győzelmet aratott Fredericksburgnál az északi sereg fölött. Ezer és ezer halott és sebesült jenki maradt a csatatéren. Általános volt az örömujjongás. A háziszőttes, dióbarna egyenruhás sereg most már csupa gyakorlott katonából állott, vezéreik is kiállták a próbát, mindenki tudta, hogy amint tavasszal újrakezdődnek a hadműveletek, a jenkik seregét egyszer s mindenkorra tönkreverik.
Aztán eljött a tavasz, és újra megkezdődtek a harcok. Megérkezett május, és megérkezett a chancellorsville-i győzelem örömhíre. A Dél ujjongott és lelkesedett.
A Konföderáció hadiszerencséjének csillaga fényesen ragyogott az égen. A jenkik nem soká tarthatják már magukat, s a háborúnak vége lesz.
Igen, akkor egy északi lovascsapat betört Georgiába, de ez a Konföderáció számára olyan diadallá vált, hogy az emberek még most is nevették, és egymás vállát csapkodva mondogatták: „Bizony, amikor az öreg Forest rájuk vetette magát, jobbnak látták sietve meglógni!”
Áprilisban, a hónap vége felé Streight ezredes vezetésével ezernyolcszáz jenki lovas váratlan támadással betört Georgiába, és az Atlantától alig hatvan mérföldre északra fekvő Rome-t akarta elfoglalni. Az volt a tervük, hogy elvágják a vasútvonalat Atlanta és Tennessee között, és onnan Atlanta felé nyomulnak előre, hogy lerombolják a gyárakat, és elpusztítsák a Konföderáció kulcsvárosában a felhalmozott készleteket.
Bátor huszárvágás volt, és ha Forest idejében be nem avatkozik, sok bajt okozhatott volna Délnek. Alig egy harmadnyi sereggel − de micsoda lovasokkal! − utána vetette magát az északiaknak, harcba bocsátkozott velük, még mielőtt elérték volna Rome-t, hadakozott éjjel-nappal, és végül a szétszórt csapat maradványait fogságba ejtette.
A hír majdnem ugyanakkor érkezett Atlantába, amikor híre jött, hogy Chancellorsville-ben is nagy győzelmet arattak.
A Konföderáció hadiszerencséjének lángja magasra lobbant, és sokáig ünnepelték a győzelmeket. Igaz, hogy a jenkik Grant vezetésével május derekán megostromolták és elfoglalták Vicksburgot. Igaz, hogy a déliek kétségbeejtően sok embert veszítettek Chancellorsville-nél. Igaz, hogy Cobbot, Georgia legkitűnőbb tábornokát megölték Fredericksburgnál. De hát ennyi vereséget nem tudnak elviselni a jenkik, kénytelenek lesznek meghátrálni, és akkor vége lesz ennek a kegyetlen háborúnak.
Július elején jött a hír, s egyre több oldalról erősítették meg, hogy Lee csapatai betörtek északra az ellenség területére. Lee északon! Ez már igazán a háború végét jelenti.
Atlanta fennen hirdette a diadalt és a bosszút. Most majd megtanulják a jenkik, mi az, ha ott folyik a háború, ahol az ember él. Majd meglátják, mit jelent, ha a termékeny földeket letiporják, lovat, marhát elragadnak, házakat felégetnek, öregeket és gyermekeket börtönbe vetnek, és asszonyokat, csecsemőket éhen halatnak a katonák!
Mindenki tudta, hogy a jenkik milyen kegyetlenségeket követtek el a déli városokban. Még a kisgyerekek is rettegéssel és gyűlölettel beszéltek azokról a rémtettekről, amelyeket a jenkik a meghódított területen elkövettek. Atlanta tele volt Tennessee-ből érkezett menekültekkel, akiktől hallhatta eleget, mennyit szenvedtek ezek az emberek. Azon a vidéken kisebbségben voltak azok, akik a déliekhez húztak, és helyzetük annyival súlyosabb volt, hogy szomszéd harcolt szomszéd, testvér testvér ellen. Ezek a menekültek kétségbeesetten mesélték, hogy Pennsylvania egyetlen lángtenger, és mindenkinek eltorzult az arca, ha erről beszélt.
Mikor annak jött a híre, hogy Lee szigorú rendeleteket adott ki katonáinak, melyeknek értelmében magántulajdonhoz Pennsylvaniában nem szabad nyúlni, a zsákmányolást halállal bünteti, és a hadsereg megfizet minden falat kenyérért és minden köteg szénáért, amit használ, csak a tábornok iránt érzett általános tisztelet mentette meg a népszerűtlenségtől. Hogy miért nem engedte neki embereit az északi gazdag raktáraknak? Mit gondol ez a Lee tábornok tulajdonképpen? A fiaink éhesek, mezítláb vannak, ruha meg ló kell nekik!
Egy sietősen írt levélben Darcy Meade írta meg apjának, az orvosnak, és ez volt az első megbízható értesülés július első napjaiban. A levelet növekvő felháborodással kézről kézre adták.
Papa, tudnál nekem szerezni egy pár cipőt? Két hete már mezítláb járok, és semmi kilátásom, hogy egy újabb pár cipőt szerezhetnék. Ha nem lenne olyan nagy lábam, lehúzhatnék egy párat az elesett jenkik lábáról, ahogyan azt a többiek is teszik, de sohase találtam még olyan jenkit, akinek a lába akkora lenne, mint az enyém. Ha sikerül szerezned, ne add postára. Valaki ellopná, és még csak nem is vethetném szemére. Ültesd vonatra Philt, és tőle küldd el. Amint értesítesz, megírom, hol talál meg. Pillanatnyilag nem is tudom, hol vagyunk, hiszen menetelünk Észak felé. Annyit tudok, hogy Marylandben vagyunk, és mindenki azt mondja, hogy Pennsylvaniába vonulunk.
Papa, azt hittem, hogy a jenkik most ízelítőt kapnak tőlünk, ahogyan ók bántak velünk, de a tábornok megtiltotta, és bizony nem nagyon szeretném, ha agyonlőnének, pusztán azért az örömért, hogy felgyújtottam egy jenki házat. Ma a legszebb búzatáblákon vonultunk át, amelyeket valaha is láttam. Nálunk ilyen búza nincs is, de kukorica sem. Bizony be kell ismernem, hogy magánszorgalomból kissé megdézsmáltuk ezt a kukoricát, mert mindannyian nagyon éhesek voltunk, és amiről a tábornok nem tud, az nem bosszantja. Végre jóllaktunk, és ez jót tett nekünk. Igaz, hogy mindannyian rettentő hasmenést kaptunk, és minél többet ettünk, annál rosszabb volt. Könnyebb sebesült lábbal menetelni, mint ilyen hasmenéssel. Papa, nézz utána, szerezz nekem cipőt. Én most százados vagyok, és egy századosnak mégis kell hogy legyen cipője, ha nincs is rendes egyenruhája, se vállpántja.
De mindez nem számított az atlantaiak szemében, a fontos az volt, hogy a déliek Pennsylvaniában járnak, tehát győznek.
Július harmadikán egyszerre csend lett… nem jött semmi hír észak felől. A csend egészen negyedikén délig tartott, s akkor töredékes, zavaros jelentések kezdtek a katonai hivatalokba érkezni. Atlantában itt-ott már tudni vélték, hogy Pennsylvaniában nagy harc folyik egy Gettysburg nevű kisváros közelében. Lee egész haderejével részt vett benne. Bizonytalan hírek jöttek, lassan, nagyon lassan, mert az ellenség területén volt ia csata, és minden hír előbb Marylandbe ment, onnan Rich-mondba, s így jutott el végül Atlantába.
A lélegzetelállító várakozás csöndjében rémület kísértete kúszott be lassan a város házai közé. Semmi sem olyan borzasztó, mint ha az ember nem tudja, mi történt. Azok a családok, amelyek nem tudták, hol vannak a fiaik, imádkoztak, hogy akárhol legyenek, csak Pennsylvaniában ne. Azok pedig, akik tudták, hogy fiaik Darcy Meade csapatában vannak, összeszorították fogukat, és azt mondták, boldogok, hogy végre leszámolnak a jenkikkel.
Pittypat néni házánál sápadtan nézett egymás szemébe a három asszony. Ashley is Pennsylvaniában volt.
Ötödikén rossz hír jött, nem északról, hanem nyugatról. Vicksburg elesett. Elesett hosszú és keserű ostrom után. És Vicksburggal együtt az egész Mississippi is a jenkik kezébe került, mert St. Louistól New Orleansig úgyis az övék volt mar. A Konföderáció ketté volt vágva.
Más időkben ideges félelmet és hangos panaszkodást keltett volna ez a hír Atlantában. De most alig gondolt valaki Vicksburgra. Ők csak Lee-re gondoltak, Pennsylvaniában. Ha Lee északon győz, akkor Vicksburg elvesztése nem nagy dolog. Hiszen ott van előttük Philadelphia, New York, Washington. Ez helyreállítja az egyensúlyt.
A szerencsétlenség sötét árnyéka borult a városra. Az emberek szinte csodálkozva néztek fel az égre. Hogyan tud ilyen ragyogó kék lenni? Hogy tud így sütni a nap? Itt-ott asszonyok bújtak össze csoportokban az utcasarkokon, a küszöböknél, de még az utak közepén is, egymást biztatva, hogy ha nincs hír, ez csak jót jelenthet, egymást bátorítva, nyugalmat erőltetve önmagukra. De mintha denevérszárnyakon jött volna hirtelen az ellenőrizhetetlen hír, hogy Lee-t megölték, hogy a csata elveszett, hogy nagy vereségeket szenvedett a déli hadsereg, és hogy hamarosan, megérkezik az elesettek névsora.
Rémület lett úrrá mindenki szívén. Igyekeztek nem elhinni, de azért jöttek az emberek a környékről .a városba, rohantak a parancsnokságokra, a szerkesztőségekbe, híreket követeltek, akár rossz hírt is, de tudni akarták, mi van.
Tömeg verődött össze az állomáson, hírt remélve minden beérkező vonattal, tömeg állt a távíróhivatal körül, a katonai parancsnokságnál, a lapok kiadóhivatalának lezárt kapui előtt. Különös, csöndes tömeg volt, észrevétlenül, némán nőtt egyre nagyobbra.
Senki sem beszélt. Olykor-olykor egy öregember remegő hangja kérdezősködött az újabb hírek felől, de ahelyett hogy az ilyen kérdések izgalmat váltottak volna ki a tömegben, csak még fokozottabbá tették azt a döbbent némaságot, amellyel a kijelentés ismételgetését fogadták:
− Még mindig nem érkezett semmilyen távirat Északról, csak annyit jelentettek, hogy folyik a harc.
A gyalogos és kocsin érkezett asszonyok tömege egyre növekedett, és lassanként elviselhetetlenné vált az egymáshoz zsúfolódott testek hősége és a toporgó lábak által felvert por. Még az asszonyok sem beszéltek. Hiszen sápadt arcuk és döbbent tekintetük beszédesebb volt minden szónál.
Sok-sok asszony…
Alig volt ház a városban, ahonnan valaki, apa, férj, fiú, vőlegény, testvér ne lett volna Pennsylvaniában.
Lehet, hogy kedveseik éppen most, ebben a pillanatban haldokolnak Pennsylvania napszítta füves dombjain. Lehet, hogy most dőlnek halomra a sorok.
De az Ügy, amelyért harcolnak, nem eshet el. Ezrek és ezrek halhatnak hősi halált, de a helyükön új ezrek fognak támadni szürke és dióbarna egyenruhában, ajkukon a lázadók kiáltásával… Hogy honnan támadnának, azt senki sem tudta. Csak azt tudták, olyan biztosan, mint ahogyan Istent hitték az égben, hogy Lee csodát tesz, és Virginia hadserege verhetetlen.
Scarlett, Melanie és Pittypat néni ott ültek hintójukban a Daily Examiner kiadóhivatala előtt. A kocsi ernyője le volt eresztve, csak napernyőjük védte őket a naptól. Scarlettnek remegett a keze, napernyője egy pillanatig sem volt mozdulatlan. Pittypat néninek úgy mozgott kis kövér orra izgatottságában, mint a nyúlé. Melanie úgy ült, mintha kőből faragták volna, csak sötét szeme lett egyre tágabb, amint múlt az idő.
A két óra alatt, mióta várakoztak, egyetlen megjegyzést tett. Elővette tarsolyából a repülősót, odaadta Pittypat néninek, és ezt mondta (ez volt az egyetlen eset egész életében, hogy nem szokott kedves és gyengéd hangján szólt a nénijéhez):
− Vedd, néni, és használd, ha ájulás környékez. Figyelmeztetlek, hogy ájulj el, ha éppen akarsz, és Péter bácsi majd hazavisz, mert én addig el nem mozdulok innen, míg hírt nem hallok róla … És azt sem engedem meg, hogy Scarlett itt hagyjon.
Scarlett sem akart elmenni, nem akarta otthagyni azt a helyet, ahol leghamarabb hallhat hírt Ashleyről. Akkor se, ha Pittypat néni ott helyben meghal. Ashley valahol harcol, talán haldoklik, és a szerkesztőség az egyetlen hely, ahol megtudhatja, mi az igazság.
Körülnézett a tömegben, nézte a barátokat és szomszédokat: Mrs. Meade-t félrecsúszott kalapjával, tizenöt éves fiára támaszkodva; a McLure kisasszonyokat, akiknek remegő felső ajka nem tudta eltakarni kiálló fogaikat; Mrs. Elsinget, a spártai anyát, aki belső izgalmát csak azzal árulta el, hogy szürke fürtjei rendetlenül lógtak ki kalapja alól, és állandóan remegtek, s mellette Fanny Elsinget, aki fehér volt, mint egy kísérteti Nyilván nem a fivéréért aggódott ennyire Fanny, alighanem titkos udvarlója is a fronton volt. Mrs. Merriwether kocsijában ült, mellette Maybelle, aki annyira előrehaladott áldott állapotban volt, hogy mindenki botránkozott, amiért nyilvánosan mutatkozott. Különben is, miért aggódott, hiszen férje, a kis zuáv, nem azon a fronton volt, ahol a harcok folytak.
A tömeg szélén egyszerre mozgolódás keletkezett, és a gyalogosok utat engedtek Rhett Butlernek; aki óvatosan kormányozta lovát Pittypat néni kocsija felé. Scarlett arra gondolt: mégis kell hogy legyen benne bátorság. Most jön ide, mikor csak egy szó kell, s a tömeg széttépheti.
Amint közeledett, az villant az eszébe, hogy ő is segítene megölni. Hogy mer ide jönni szép, jól gondozott lován, fényes csizmájával, finoman vasalt ingmellével, drága szivarral a szájában, mikor Ashley és a többiek a jenkikkel ölik egymást, mezítláb, szédülve a hőségtől, éhesen? Innen is, onnan is keserű tekintetek érték. Öreg emberek morogtak a szakállukba, és Mrs. Merriwether kihajolt a kocsijából, és egészen hangosan mondta: „Árdrágító!” − mintha azt mondta volna: méregkeverő, gyilkos. De Rhett Butler mintha semmit sem látott, semmit sem hallott volna. Megemelte a kalapját Melly és Pittypat néni előtt, aztán Scarlett oldalára lovagolt.
−  Nem gondolja − súgta Scarlettnek −, hogy ez volna  a legalkalmasabb  pillanat  dr.  Meade  számára, hogy megtartsa szokásos szónoklatát győzelmünkről, amely magasra viszi dicsőségünk hírét, és száll, száll, száll, mint a sas.
Az asszony idegei azonban most nem bírták el ezt a gúnyos hangot, hirtelen a férfi felé fordult, és már száján volt egy jó nagy gorombaság, de Rhett leintette.
−  Hölgyeim − mondta emelt hangon −, most jövök a parancsnokságtól. Az első veszteséglisták megérkeztek. Erre a szóra a közelben levők megmozdultak. Halk zúgás csapott fel. A tömeg megmozdult, s mindenki futni akart volna a parancsnokság épülete felé. − Ne menjen senki! − kiáltotta Butler. Felállt a nyeregben, és magasra tartotta a karját. − A névsorokat átadták a lap nyomdájának. Már szedik! Azonnal készen lesznek. Várjunk!
A nyomda egyik ablaka kinyílt, s egy kéz jelent meg.
(Hosszú keskeny papírnyelvet nyújtott ki, még nedves volt a nyomdafestéktől. Sűrűn voltak rányomatva a fekete sorok…
Egymás kezéből kapkodták el a papírnyelveket.
−  Fogd a gyeplőt! − szólt oda Rhett kurtán az öreg Péternek, amint leugrott a lóról. Látták, amint széles  válla kimagaslik a tolongó, lármázó tömeg fölött. Tolakodva, lökdösődve jutott előre. Alig pár perc múlva már vissza is jött, vagy féltucat lappal a kezében. Egyet odadobott Melanie-nek, a többit kiosztotta a legközelebbi  kocsikban ülő ismerősök között. Kapott belőle a McLure testvérpár, Mrs. Meade, Mrs. Merriwether, Mrs. Elsing.
−  Gyorsan, Melly! − kiáltotta Scarlett, torkában érezte a szívét, és .alig bírt magával, mikor látta, hogy Mellynek reszket a keze.
−  Fogd te! −suttogta Melly, és Scarlett elkapta tőle a papírt. A W betűt kereste … Hol vannak a W betűsök? … Ö, itt vannak legalul, egészen elkenődve … Wilkins … Winn … Ze …
−  Ó, Melly, nincs rajta, nincs rajta! . . .
Halk sikolyt hallott, és hátrafordulva látta, hogy Fanny Elsing anyja mellére borul, az elesettek listája kihull kezéből, és a földre esik, Mrs. Elsing vékony ajkai remegnek, amint leányát karjaiba zárja, és odakiált a kocsisnak: „Haza, gyorsan!”
Scarlett gyorsan átfutotta a listát. Hugh Elsing, Fanny bátyja nem volt rajta, tehát mégis titkos udvarlója volt, és az esett el. A tömeg némán fejezte ki rokonszenvét anya és leánya iránt, amint kocsijuk elhaladt az emberek között, mögötte a McLure lányok kissé nyughatatlanabb pónifogatával. Az egyik lány, Faith hajtott, arca megkövült, és talán először történt, hogy összehúzott ajkai eltakarták nagy fogait. Hope, a másik lány halott-fehéren ült mellette, és nővére szoknyáját morzsolgatta ujjai között. Nagyon öregeknek látszottak. Dallas, fiatal öccsük volt a kedvencük, és egyetlen rokonuk széles e világon. És Dallas elesett.
−  Melly! Melly! − kiáltotta Maybelle örömtelt hangon. − René biztonságban van! És Ashley is! Hála istennek!
Kendője lecsúszott a válláról, és állapota még jobban meglátszott, de most sem ő, sem anyja nem törődött vele. Boldog arccal fordult Mrs. Meade felé, és már kiáltani akart neki, de hirtelen elkomolyodott:
−  Melly, nézz oda − szólt ijedten −, nézd a doktornét, csak nem a fia?!
Mrs. Meade csak letekintett üres szemekkel az ölébe, nevére sem emelte fel fejét, de mellette ülő kisfiának arca elárulta, mi történt.
−  Anyám, kedves anyám! − szólította az anyját tehetetlenül.  Mrs. Meade felnézett, tekintete Melanie szemével találkozott,  és csak ennyit mondott suttogó hangon:
−  Nem kell már neki a cipő.
−  Ő, hát ő is! − kiáltotta Melly, és sírni kezdett, ráborult Scarlett vállára, vele együtt kimászott a kocsiból, és a doktornéhoz ment.
−  Anyám, hát én még itt vagyok neked − mondta Phil, a doktorné fia kétségbeesett erőfeszítésében, hogy megvigasztalja a halottfehér arcú asszonyt maga mellett. − Ha engem elengednél, én mind megölném a jenkiket.
Mrs. Meade még szorosabban fogta a fiú karját, és szinte kiáltva szólt rá: „Nem!”
Melly leintette a fiút, és átölelte az asszonyt:
−  Gondolod, hogy az megvigasztalja anyádat − mondta −, ha te is elmégy, és téged is lelőnek? Hagyd abba ezt a bolond beszédet.
Scarletthez fordult:
−  Vidd haza a nénit, és gyere át a doktornéhoz! − mondta aztán Melly. − Butler kapitány, elmehetne a doktorhoz? Bent van a kórházban.
A kocsi lassan vergődött keresztül az oszlófélben levő tömegen. Néhány asszony az örömtől sírt, de a legtöbb arcáról nem tűnt még el az aggodalom, hiszen mindannyian érezték, hogy milyen súlyos csapás érte őket.
Scarlett végignézte a névsort. Ismerősöket keresett. Most, hogy Ashleyt biztonságban tudta, másokra is gondolt már. Milyen hosszú volt a névsor …
Úristen … Calvert Raiford hadnagy … Istenem, Raif ! Egyszer rég, mikor kisgyermekek voltak, elhatározták, hogy együtt mennek világgá. De estére hazamentek, mert megéheztek, és féltek a sötétben.
Fontaine … Joseph … önkéntes. Szegény Joe is … Fiatal felesége alig hozta világra a kicsit.
Munroe … Lafayette … kapitány. Cathleen Calvert vőlegénye… Kis Cathleen, kétszeres csapás érte őt. A bátyja is meg a vőlegénye is. És Sally is kettőt vesztett: a férjét és a bátyját.
Darcy Meade … A doktorék fia … .
Nem, ez rettenetes. Ez borzasztó. Fél tovább olvasni.
De ez már csak sajtóhiba… három Tarleton egymás után… Talán tévedés. Sietett a nyomdász és … De a keresztnevek mások… itt van: Tarleton Brenton hadnagy … Tarleton Stuart önkéntes káplár … Tarleton Thomas önkéntes …
Boyd már az első évben elesett, és ki tudja, hol fekszik Virginiában.
Mind a négy Tarleton fiú elment. Tom és a két lusta, hosszú lábú iker és Boyd, a kis Boyd, aki úgy járt, mint valami táncmester, és olyan ügyesen forgott a nyelve …
Scarlett nem bírt tovább olvasni. Nem akarta tudni, hogy azok közül a fiúk közül, akikkel együtt játszott, táncolt, nevetett, csókolózott, van-e még valaki a halottak sorában. Szeretett volna sírni, nem bírt.
−  Szomorú dolog ez, Scarlett − szólalt meg mellette Rhett. Scarlett felnézett. Szinte el is feledte, hogy még itt van. − Sok ismerőst talált?
−  Majdnem minden családból valakit a környéken … mind a három Tarleton fiú …
A férfi arca most komoly volt és csöndes. Gúnynak nyoma sem látszott a szemében.
−  Pedig ez még nem minden − mondta halkan.− Ezek csak az első, nem teljes névsorok. Holnap− egy még hosszabbat is kapunk.
Egészen lehalkította a hangját, hogy a legközelebb állók sem hallhatták.
−  Scarlett, Lee tábornok elvesztette a csatát. Hallottam a parancsnokságon, hogy visszavonult Marylandbe.
Scarlett rémülten nézett fel rá. De nem a csatavesztés miatt. Holnap új veszteséglista … Holnap … Nem is gondolt a holnapra, olyan boldog volt, hogy Ashley nevét nem találta a többi között. Holnap. De hiszen hiába örülnek! Hiszen talán ebben a pillanatban már halott, és csak holnap tudhatják meg, vagy holnaphoz egy hétre…
−  Ö, Rhett, miért kell háborúnak lenni! Nem lett volna jobb, ha a jenkik megfizettek volna a négerekért, ha szabaddá akarták őket tenni… vagy akár nekünk, hogy szabaddá tegyük őket…
−  Nem a négerek miatt van ez, Scarlett. Ez csak kifogás. Háború mindig lesz, mert a férfiak szeretik. Az asszonyok nem, de a férfiak igen …
Ajka megremegett, azután egyszerre megjelent rajta szokott mosolya, a komolyság eltűnt arcáról. Megemelte széles szalmakalapját:
−  Isten velük! Megyek, megkeresem dr. Meade-et. Képzelem, hogy hat rá, hogy éppen én viszem meg neki fia halálának hírét. Holnap gyűlölni fogja már a gondolatot is, hogy egy üzér hozta neki hírül egy hős halálát.

Scarlett ágyba fektette Pittypat nénit, Prissyt meg a fekete szakácsnőt mellette hagyta, s elindult a doktorék háza felé. Mrs. Meade az emeleten volt, fia, Phil mellette maradt. Várták a férje hazatérését. Melanie lenn ült a fogadószobában, s beszélgetett a gyászhírre összegyűlt ismerősökkel. Közben szorgalmasan fejtette a gyászruhát, melyet Mrs. Elsing adott kölcsön a doktornénak. A házban már érzett a ruhafesték szúrós szaga. A konyhában a zokogó szakácsnő Mrs. Meade minden ruhaneműjét ott kavargatta a fekete lében a tűzhelyen, a nagy mosófazékban.
− Hogy van szegény? − kérdezte Scarlett halkan.
−  Nem tud sírni − felelte Melanie. − Ez a legrettenetesebb. Nem tudom, hogy bírják a férfiak az életet sírás nélkül. Lehet, hogy erősebbek és bátrabbak, mint mi. Azt mondja, hogy elmegy Pennsylvaniába, és megkeresi a fiát ő maga. A doktor nem hagyhatja ott a kórházat.
Egymás után mentek el a szomszédok és ismerősök. Egyik sem akart ott lenni, mikor a doktor hazaérkezik. Scarlett és Melanie egyedül maradtak. Csöndesen varrogattak a nappaliban. Melanie szomorú volt, de nyugodt. Csöndes könnyek peregtek le a fekete szövetre az ölében.
Nem jutott eszébe, hogy a csata még mindig tart, hogy holnap új névsorok érkezhetnek, és hogy ebben a pillanatban talán már Ashley is halott. Scarlett nem tudta,  elmondja-e Mellynek,  amit  Rhett  mondott,  és vigasztalást találjon benne, hogy együtt aggódnak, vagy hallgasson? Végül is hallgatott. Nem lenne jó, ha Melanie észrevenné, mennyire aggódik Ashleyért ő is. Örült, hogy mindenki annyira el volt foglalva önmagával.
Egy idő múlva zajt hallottak odakintről. Kinéztek a függöny mögül, és látták, hogy Meade doktor1 száll le a lováról az (udvaron. Válla meggörnyedt, fejét olyan mélyen lehajtotta, hogy szakálla legyezőszerűen terült szét a mellén. Lassan jött be a házba, letette kalapját és orvosi táskáját, és Melanie-t is, Scarlettet is homlokon csókolta. Aztán fáradt léptekkel indult felfelé a lépcsőn. Egy pillanat múlva Phil, a másik fiú jött le, karját lóbálva, ügyetlenül. Scarlett és Melanie azt hitték, hozzájuk jön be. De a fiú továbbment, leült a ház küszöbére, és eltakarta az arcát.
Melly sóhajtott.
−  Haragszik, mert nem engedik el, hogy bosszút álljon a jenkiken. Tizenöt éves! Ö, Scarlett, ha nekem ilyen fiam lenne …
−  És hagynád, hogy megöljék? −− kérdezte Scarlett kurtán.
−  Inkább öljék meg, mint hogy soha ne legyen fiam − mondta Melanie, és próbálta lenyelni a könnyeit. − Te ezt nem érted, Scarlett. Neked ott van a kis Wade … de én … Ö, Scarlett, úgy szeretném, ha kisbabám lenne! Tudom, azt gondolod, hogy nem illik így kimondani, de ha egyszer így igaz, és utóvégre minden asszony erre vágyik, te is tudhatod.
Scarlett nem felelt.
−  Ha Isten úgy akarná − folytatta Melanie −, hogy Ashley … Ashley … ne jöjjön vissza többé, talán el tudnám viselni, bár inkább meghalnék én is, ha ő nincs többé. De Isten adna nekem erőt az élethez. Hanem így … hogy ő se legyen … és gyermekem sem, aki vigasztaljon … Ö, Scarlett, milyen boldog lehetsz te! Elvesztetted Charlie-t, de itt a fiacskád. Ha Ashley meghal, nekem nincs senkim. Bocsáss meg, Scarlett, de néha olyan féltékeny vagyok rád …
−  Féltékeny? − kérdezte gyorsan Scarlett, és a bűntudat sápadttá tette az arcát.
−  Mert neked van fiad … s nekem nincs … féltékeny vagyok és irigy. És Wade természetesen jobban szeret téged, hiszen te vagy az édesanyja. Néha már próbáltam elképzelni, hogy  Wade  az enyém… Most  megbántottalak? − Ne beszélj csacsiságot! − szólt rá Scarlett kurtán. − Menj ki az udvarra, Phil nagyon sír. A visszavonuló sereg téli szállására húzódott. Fáradt, szárnyaszegett volt a gettysburgi vereség óta.
Karácsony táján Ashley szabadságot kapott.
Scarlett két év óta most látta újra először, és elrémült a saját érzéseinek erejétől. Mikor ott állt a Tizenkét Tölgy ültetvény csarnokában, és Melanie esküvőjét nézte, azt hitte, soha többé nem fogja ilyen szívettépő fájdalmas érzéssel, ilyen gyötrelmesen szeretni őt. Most már tudta, hogy azon az éjszakán csak egy elkényeztetett gyermek sírt, akitől elvették a legkedvesebb játékát. Most a hosszú éjszakák álmai tették mélyebbé a szerelmét, és a fojtott csend.
Ez az Ashley Wilkes, aki fakó, agyonfoltozott egyenruhában, napszítta hajjal jött haza, milyen más volt, mint a könnyű járású, álmos szemű, karcsú fiú, akit a háború előtt olyan kétségbeesetten szeretett. Ezerszer vonzóbb volt. Ezerszer érdekesebb. Barnára sütötte a nap, lesoványította a sok megerőltetés, a nehéz élet. Látszott rajta, hogy hozzászokott a parancsoláshoz és az engedelmességhez. Valami új, idegenszerű volt kemény, egyenes tartásában és a szeme fényében. Valaha közömbös és bágyadt volt a szeme, most éles és eleven, mint a vadmacskáé. Napégette bőre szorosan a csontjához feszült. Az ő szép, szívfájdítóan szép Ashley je volt… és mégis más.
Scarlett úgy tervezte, hogy Tarán tölti a karácsonyi I     ünnepeket, de Ashley távirata után a föld semmi hatalma, a csalódott Ellen nyílt és neheztelő parancsa sem tudta volna rábírni, hogy hazamenjen. Ha Ashley a Tizenkét Tölgy ültetvényre akart volna menni, azonnal indult volna Tarára ő is, hogy a közelében legyen. De Ashley azt írta az apjának, hogy jöjjenek ők a városba. Az öreg Wilkes meg is érkezett már Indiával és Honey-val. Most ő hazamenjen, mikor Ashley itt lesz, két hosszú esztendei távollét után? Ne hallja a hangját, ne olvashassa a szemében, hogy azóta sem feledte el? Nem, nem!
Ashley négy nappal karácsony előtt érkezett haza környékbeli fiúkkal, akik szintén rövid szabadságra jöttek. Szomorúan hézagos volt a csoport a legutóbbi ütközetek óta. Cade Calvert volt közöttük, sovány, beesett arcú fiú, akin nyoma sem látszott egykori szépségének, és aki szüntelenül köhögött; két Munroe fiú volt ott, nem fértek a bőrükben a boldogságtól, hiszen 1861 óta először jöttek szabadságra; és velük voltak a Fontaine fiúk meglehetősen részegen, kötekedők és nyughatatlanok voltak. A csoportnak két órát kellett várni két vonat között, és a józan tagoknak minden képességüket latba kellett vetniük, hogy a kocsmában össze ne verekedjenek a Fontaine fiúk sem egymással, sem a vadidegenekkel. Ashley ezért jobbnak is látta, hogy elhozza valamennyiüket Pittypat nénihez.
− Az ember azt hinné, hogy éppen eleget verekedhettek már Virginiában − mondta Cade elkeseredetten, amikor a fiúk egymást taposták, hogy ki csókoljon elsőnek kezet Pittypat néninek. − De nem. Berúgtak, és Richmond óta minden alkalmat megragadnak, hogy verekedhessenek. Már őrizetbe is vették őket, és ha Ashley nem lép közbe erélyesen, alighanem valamennyien rács mögött ünnepelték volna a karácsonyt.
Scarlettet egészen elkábította a boldogság, hogy egy szobában lehet Ashleyvel megint. Hogyan is gondolhatta két év óta csak egyszer is, hogy van még kívüle csinos vagy érdekes férfi? Hogyan bírhatta el, hogy szerelmet valljanak neki, míg Ashley a világon van? Minden erejét össze kellett szednie, hogy ne öntse el a szemét a boldog könny, ha csak rá is nézett, amint ott ült a díványon, egyik oldalon Mellyvel, a másikon Indiával és Honey a dívány mögött a vállára hajolt. Bár neki is lenne joga hozzá, hogy megbizonyosodjék róla: csakugyan itt van! Bár ő is az ő zsebkendőjével törülhetné le a szemét, ha örömében sír! Mert Melly mindezt megcselekedte, a többiek előtt, minden szégyenkezés nélkül. Olyan boldog volt, hogy elfeledte a tartózkodását, a félénkségét. El nem engedte a férje karját, és nyíltan bálványozta a tekintetével, a mosolygásával, a könnyeivel. Scarlett pedig nem tudott haragudni érte, nem tudott féltékeny lenni ezen a boldog napon. Ashley itthon van, itthon van végre!
Egyszer-egyszer arcához emelte a kezét, ahol Ashley csókja érte. Erezte ajka érintésének szédült örömét, és rámosolygott ilyenkor. Természetesen nem az első csók volt az övé. Melanie hangos zokogással rohant a karjai közé, amint megérkezett, és úgy átölelte, mintha soha többet nem akarná elengedni. Aztán India és Honey kapaszkodtak a nyakába, s szinte úgy tépték ki Melly karjaiból. Aztán az apját csókolta meg, komoly, ünnepélyes öleléssel, erős, nyugodt szeretettel. Most Pitty-pat néni következett, aki már ott szökdécselt az öreg Wilkes háta mögött izgatottságában.
De végre hozzáfordult Ashley, és · megcsókolta az arcát.
Scarlett mindent elfelejtett, amit köszöntésül mondani szeretett volna. Édes, kimondhatatlanul édes volt ez a csók. Még az is csak órák múlva jutott az eszébe, hogy nem a száját csókolta meg. Lázasan eltöprengett rajta, vajon ha egyedül vannak ketten, akkor sem a száját? … Vajon akkor nem hajolt volna föléje, nem emelte volna őt lábujjhegyre, nem szorította volna magához egy hosszú, hosszú, örökké tartó pillanatra? .. * De hát várhat, várhat erre a pillanatra. Melanie csak sírja ki magát, ölelgesse. Eljön azonban majd az ő ideje is. Elvégre mit tud egy ilyen lány, mint Melanie, az igazi szerelemről.
Mikor az első izgalom elmúlt, Melanie jobban megnézte férjét, és hangosan nevetett:
−  Úgy nézel ki, édes, mintha megrágtak és kiköptek volna. Ki szabta át az egyenruhádat, és ki varrt rá ilyen tarka gombokat?
−  Ejnye, én azt hittem, úgy nézek ki, mintha divatlapból léptem volna elétek − nézett végig öltözetén Ashley. − :Nézd csak meg a többieket, és mindjárt jobban értékeled eleganciámat. Moses szabta át a ruhámat, és azt hittem, ahhoz képest, hogy soha még tű nem volt a kezében, ügyesen végezte a dolgát. Ami a kék foltokat illeti, választanom kellett, hogy lyukas nadrággal jöjjek-e, vagy megfoltoztassam egy fogoly jenki egyenruhájának darabjaiból, és én inkább a foltokat választottam, mert melegebbek a lyukaknál. Ami pedig azt illeti, hogy olyan nagyon gyűrött vagyok és rendetlen, hát ez már vele jár, de külön hálát kell adnod a csillagoknak, hogy férjed nem érkezett mezítláb. A múlt héten teljesen leszakadt a lábamról a cipőm, és már úgy volt, hogy zsákba öltözött lábakkal érkezem, ha nem sikerült volna két jenki előőrsöt szerencsésen lelőnünk. Az egyiknek a cipője tökéletesen illett a lábamra.
Kinyújtotta hosszú lábát, és szemlére tette cipőit, amelyek nyilván sok irigységet váltottak ki.
−  Sajnos a másik jenki cipői két számmal kisebbek voltak, mint a lábam − mondta Cade −, és állandóan a csillagokat látom, de mégis viselem hazáig, hogy elegánsabb legyek.
−  És az önző disznó nem adná ide egyikünknek sem −  kiáltotta Tony Fontaine −, pedig mennyire illettek volna arisztokratikus lábaimra. Ő a csillagokat látja, énnekem pedig szégyenkezve kell anyám elé járulnom ezekben a zsákokban. Anyánk a háború előtt azt sem engedte volna meg, hogy a négerek ilyent viseljenek.
−  Ugyan, hagyd − mondta a másik Fontaine fiú, Cade cipőjére pillantva −, majd a vonaton leszedjük a lábáról.
−  Hát erőszakosnak bizony erőszakosak − ismerte el Ashley is, és borotvával összevagdalt arcát simogatta.
−  Már egész szép szakállam nőtt, mondhatom, szebb, mint a tábornokomé, kissé tetvesebb is, de amikor Richmondba értünk, ez a két csirkefogó nekem esett, levágta, és megborotvált. Még jó, hogy a fejem nem vág-ák le a szakállammal együtt, amilyen ügyesek. Csak a többieknek köszönhetem, hogy legalább a bajuszom megmenthettem.
Mikor   Ashley   kikísérte néhány   barátját,   Melanie Scarlett karjába kapaszkodott.
− Te! Ugye milyen borzasztó szegénykémnek az gyenruhája? Milyen nagyszerű meglepetés lesz a kabát neki! Jaj, bár lett volna elég szövet új nadrágra is! Scarlettnek égett az irigység a szívében, ha csak rágondolt a kabátra, mert igen kívánta volna, hogy ne Melanie, de ő adhatná karácsonyra Ashleynek. A szürke gyapjúszövet a szó szoros értelmében ritkább és drágább érték volt a rubintnál. Ashley is dióbarna háziszőttest hordott. De már ez is kifogyóban volt, és sok katona vette fel az elesett jenkik sötétzöld egyenruháját, dióhéj levével sötétbarnára festve.
Melanie azonban, ritka szerencsével, szép, nagy darab szürke szövet birtokába került, abból kitelt egy kabát, ha kissé rövid kabát is. Egy charlestoni fiút ápolt kórházban, és amikor meghalt, levágott egy fürtöt a hajából az édesanyja számára, s kedves, vigasztaló levélben elküldte neki, elhallgatva persze, milyen szörnyű kínok között halt meg a fia. Az anya hálásan válaszolt, s mikor megtudta, hogy Melly férje a harctéren van, elküldte ajándékul a szürke szövetet a hozzávaló rézgombokkal együtt, amit a  fiának vásárolt. Gyönyörű anyag volt, vastag, puha, meleg, tompa fényű, nyilvánvalóan csempészáru. Drága és finom. Most a szabó kezében volt már, és Melanie siettette, hogy1 az ünnep reggelére készen legyen. Scarlett akármit odaadott volna, hogy nadrágot szerezzen a kabáthoz, de egész Atlantában nem akadt hozzávaló szövet.
Ő is készített karácsonyi meglepetést Ashley számára, de mi volt ez a kabát mellett? Kis varrókészlettartót hímzett, amelybe beletette minden értékét, amit Rhett Butlertől kapott; varrótűit, három vászonzsebkendőt, két gombolyag cérnát és egy kis ollót. Szeretett volna valami mást is adni, valami olyant, amilyent feleség ad a férjének, inget, kesztyűt vagy kalapot. Igen… kalap kellene neki. A lapos tetejű sapka, amit a fején hordott, nem áll jól neki.
Rhett Butler jutott az eszébe. Neki annyi kalapja volt. Minek az neki, mikor Ashley, az ő drágája, azzal a kis sapkával jár a hideg esőben, és a víz a nyakába folyik?
„Elkérem Rhett-től azt a fekete puha kalapját − határozta el magában Scarlett. − Szürke szalagot teszek rá, ráhímzem Ashley ezredének jelvényét, és nagyon szép lesz.”
Egész délután azon mesterkedett, hogy egyedül maradhasson Ashleyvel, legalább néhány pillanatra. De Melanie nem mozdult az oldala mellől, és India meg Honey is egyre ott ültek, pillátlan, színtelen szemükkel nézték, és ha felállt, ők is felálltak, ők is utána mentek.
Éppen így volt a vacsoránál is, mindenki elhalmozta kérdésekkel, hogy beszéljen a háborúról. A háború! Ki törődik most a háborúval? Scarlettnek az volt az érzése, hogy Ashley nem szívesen gondol rá.
Ashley hosszú történeteket mondott el, gyakran nevetett, és vezetett a beszélgetésben sokkal inkább, mint bármikor azelőtt, és mégis keveset mondott. Tréfás történeteket, derűs kis eseteket mesélt el barátairól, vidáman beszélt a fogyatékosságokról, félvállról vette az éhezést és a hosszú meneteléseket az esőben, és részletesen leírta azt az esetet, mikor Lee tábornok a Gettysburg utáni visszavonulás alkalmával végignézte a csapatokat és megkérdezte:
− Uraim, ugye maguk georgiaiak? Elvégre hogy vonulnánk vissza georgiaiak nélkül.
Scarlett úgy érezte, hogy a férfi azért beszél ilyen sokat és lázasan, nehogy kérdésekkel ostromolják, amelyekre nem akart válaszolni. Amikor látta, hogyan ráncolódik össze Ashley szemöldöke, és hogyan süti le szemét apja pillantása előtt,” halványan az az aggodalom ágaskodott benne, hogy Ashley valamit rejteget a szívében. De elhessegette magától ezt a gondolatot, mert nem akart helyet adni más érzésnek, csak az örömnek és boldogságnak.
Aztán lassan mindenki ásítozni kezdett a kandalló körül. Az öreg Wilkes és a lányok elbúcsúztak éjszakára, és a szállóba mentek. Péter bácsi meggyújtotta a gyertyákat, és Ashley, Melanie, Pittypat néni meg Scarlett felmentek a lépcsőn. Most egyszerre kihűlt az öröm Scarlett szívében.
Egészen eddig a pillanatig, míg ott nem álltak az emeleti folyosón, Ashley csak az övé volt, a magáénak érezte, még ha nem is válthattak külön egyetlen szót. De most, amint jó éjszakát kívántak egymásnak, látta* hogy Melanie arca hirtelen pirosra gyúl, és egész testében remeg. Makacsul a szőnyeget nézte, és fel sem emelte a tekintetét, amint Ashley kinyitotta a hálószobájuk ajtaját. Sietve ment be. Ashley sem nézett Searlettre, amint gyorsan jó éjszakát kívánt, és utána lépett.
Az ajtó becsukódott. Scarlett félig nyitott szájjal maradt ott egyedül. Árván. Elhagyottan, Ashley nem az övé. Ashley Melanie-é. És amíg Melly él, joga van hozzá, hogy bemenjen Ashleyvel ebbe a szobába, becsukja az ajtót, és kizárja onnan az egész világot.

Ashley búcsúzott. Vissza kellett mennie Virginiába.
Gyorsan elmúlt ez a hét, nagyon gyorsan, mint az álom, fenyőillatával, bűvös karácsonyfa-hangulatával, a gyertyácskákkal, a fényes ezüst díszekkel… Annyi volt egy-egy nap, mint egy-egy szívdobbanás. Scarlett lélegzet-visszafojtva szedett össze magában minden óráról valamit, amire gondolhat, ha nem lesz itt már, apró eseményeket, amelyekhez a hosszú hónapokban menekülhet. Ashley ért volt most minden tánc. ének, nevetés. Igyekeztek a kívánságait kitalálni, mosolyogtak, ha ő mosolygott, hallgattak, ha beszélt, követték a szemükkel minden lépését, minden szemöldökrándulását, szája minden mozdulását, és Scarlett tudta, hogy minden, minden belevésődött az emlékezetébe. Mert egy hét olyan hamar elmúlik, a háború pedig már soha.
Ott ült Scarlett a nappali szoba pamlagán, ölében tartotta búcsúajándékát, és várt, amíg Ashley odafenn elbúcsúzik Melanie-től. Imádkozott, hogy egyedül jöjjön le, hogy csak néhány pillanat jusson neki, csak neki magának. Figyelt, nem hall-e valami zajt felülről, de csendes volt a ház egészen, olyan csendes, hogy még a lélegzete is hangosnak tűnt. Pittypat néni a szobájába zárkózott, és a párnájába sírt. Ashley egy félórával ezelőtt búcsúzott el tőle. Melanie szobája felől sem zokogás, sem beszéd nem jött. Semmi sem. Úgy rémlett Scarlettnek, mintha órák óta lenne már Ashley odabenn, és keserűen érezte minden másodperc múlását, amit a feleségével tölt, mert tudta, hogy annál kevesebb marad neki. . örökkévalóságnak tűnt a várakozás. De egyszerre meghallotta a lépteket maga fölött. A hálószoba ajtaja nyílt és csukódott. Ashley megindult lefelé a lépcsőn. Hála istennek, egyedül! Melanie-t bizonyosan úgy elgyengítette a válás fájdalma, hogy a szobájában maradt. Néhány drága pillanat az övé tehát.
Ashley lassan jött lefelé. Sarkantyúja halkan pengett, a kard neszét is hallotta Scarlett, amint ütemesen a csizmájához verődött. Árnyékos volt a szeme, mikor a szobába ért. Mosolyogni próbált, de fehér és elkínzott volt az arca, mintha valami belső sebből vérezne. Scarlett felállt, amint meglátta, és közben valami édes büszkeség dobogtatta meg a szívét a gondolatra, hogy Ashley a legszebb katona, akit valaha látott. Töltény tartója és pisztolytokja fénylett, ezüst sarkantyúja csillogott. Az öreg Péter szorgalmasan tisztogatta egész héten. Új kabátja nem állt kifogástalanul, mert a szabót siettették, s akadt rajta néhány ferde ránc. De azért nagyon szép volt. Annál inkább elütött tőle az ócska, agyonfoltozott háziszőttes nadrág. Ám ha talpig ezüstvértben lett volna, akkor sem ragyoghatott volna jobban Scarlett szeme előtt −ő így is tündérkirályfinak látta.
−  Ashley … elmehetek, veled a vasúthoz?
−  Kérlek, ne jöjj! Apa és a lányok lesznek ott. Meg azután szívesebben gondolnék arra, hogy itt búcsúztam el tőled, ebben a szobában. Szeretem a szép emlékeket.
Scarlett azonnal lemondott a tervéről. Ha India meg Honey ott lesznek, akkor úgysem tudna egyetlen szót se váltani vele búcsúzáskor.
−  Jó, akkor hát nem megyek. Nézd, Ashley, még valamit szeretnék neked adni búcsúzóul.
Kissé félénken bontotta ki à csomagját. Aranysárga tiszti öv volt, vastag kínai selyemből, nehéz rojttal. Rhett Butler hozott neki egyszer egy sárga selyemkendőt Havannából, kék madarak és virágok voltak ráhímezve. Egész héten ezen dolgozott titkon. Türelmesen felfejtette a hímzést, felszabta a kendőt, és övet varrt belőle.
−  Scarlett, ez igazán gyönyörű. Magad varrtad? Akkor kétszeresen kedves lesz számomra. A fiúk belesárgulnak majd az irigységbe. Ilyen kabátja és ilyen tisztiöve az egész seregben nincs senkinek.
Scarlett ráölelte az övet a férfi karcsú derekára, és gondosan megkötötte oldalt. Melanie adta a kabátot, de az öv az ő ajándéka, az ő titkos védőpáncélja, amit magával visz minden harcba, és valahányszor ránéz, ő fog az eszébe jutni róla. Hátralépett, és büszke tetszéssel nézte.
−  Nagyon szép − ismételte Ashley, és kezébe vette a rojtot. − De tudom, hogy egy ruhát vagy kendőt vagdaltál össze miatta. Kár volt, Scarlett. Manapság nagyon nehéz ilyesmit kapni.
−  Ö, Ashley, én …
Azt akarta volna mondani: én kitépném örömmel a szívemet is, hogy rálépj. De meggondolta.
−  Én… én akármit megtennék érted.
−  Igazán? − kérdezte Ashley, és az arca mintha felderült volna kissé. − Látod, akkor megtehetnél értem valamit. így könnyebb szívvel megyek el.
− Mit? − kérdezte boldogan Scarlett, és elhatározta, hogy akármi legyen is …
−  Scarlett. Vigyázol Melanie-re az én kedvemért?
−  Melanie-re…
Keserű csalódás nehezedett a szívére. Ez hát az utolsó kérése hozzá, mikor ő valami csodálatos, valami szív-dobogtatóan szép dolgot szerttett volna ígérni… Aztán fellobogott benne a harag. Ez a pillanat az övé, egyedül. Most csak ő van Ashleyvel. Minek tolakodik ide Melanie halvány árnyéka megint? Hogyan említheti a nevét, mikor ketten vannak? Hogyan kívánhat ilyet tőle?
Ashley nem vette észre a csalódást az arcán. Mint valaha rég, távolba látó szemmel állt ott. Mintha nem is látná őt. Mintha valami messzi tájat nézne.
−  Igen, Scarlett. Vigyázz rá. Olyan gyenge és törékeny, és nem tud törődni magával. Varr és ápol, pedig nem fogja bírni. Olyan félénk, olyan járatlan. Rajtad, Pittypat nénin és Henry bácsin kívül senkije sincs a világon. Pittypat néni, hiszen tudod, csak gyermek. Henry bácsi pedig öregember. Melanie nagyon szeret téged. Nemcsak azért, mert Charlie felesége voltál. Magadért szeret. Az egyéniségedért. Mintha a testvére lennél. Scarlett, hidd el, nem bírom elgondolni, mi lesz vele, ha én meghalok. Megígéred, hogy nem hagyod el?
Scarlett alig hallotta, mit mond. Csak erre figyelt fel rémülten:
„Mi lesz vele, ha én meghalok?”
Mindennap végigolvasta a veszteséglistákat, és tudta, hogy a világnak is vége lenne, ha Ashleynek valami baja esnék. De mindig, mindig volt valami belső érzése, hogy ha a Konföderáció egész serege elpusztulna is, Ashley életben maradna. És most kimondta a szörnyű szót ő maga! Libabőrös lett a karja, és félelem verejtéke ütött ki a homlokán. Babonás rémület fogta el. Elég ír vér volt benne, hogy higgyen az előérzetben. És a férfi szomorú szürke szemében valami különös· komolyságot látott, Valami mélységes bánatot, amit csak arra tudott magyarázni, hogy a halál hideg ujját érzi a vállán.
−  Ne mondd ki! Ne is gondolj erre! Rosszat jelent, ha valaki a halálról beszél. Ö, mondj egy imát hamar, hamar!
−  Mondj te helyettem, Scarlett! − mosolygott Ashley az ijedelmén. De Scarlett felelni sem bírt, úgy hatott rá a kép,  amit borzadva látott: Ashley Virginia havas földjén, messze tőle, holtan.
Ashley tovább beszélt halkan, csöndesen, és a hangjában annyi bánat és annyi lemondás volt, hogy Scarlett csak sírni tudott volna már, haragudni és féltékenykedni nem.
−  Nem tudhatom, Scarlett, mi lesz a sorsom, és mi lesz a sorsunk. De ha a vég jön, én mindenképpen távol leszek, ha élek is, olyan távol, hogy nem viselhetem Melanie-nek gondját.
−  A… a vég?
−  Igen. A háború vége és a világ vége.
−  De Ashley … csak nem hiszed igazán, hogy a jenkik legyőznek minket? Egész héten arról beszéltél, milyen nagyszerű ember Lee tábornok és …
−  Egész héten hazugságokat mondtam. Mint ahogyan minden katona, ha hazaengedik szabadságra. Minek ijesszem meg Melanie-t és Pittypat nénit, mikor még van idejük reménykedni? Igen, Scarlett, én tudom, hogy le fognak minket győzni. Gettysburg már a vég kezdete volt. Az itthoniak még nem tudják, Scarlett, az embereink mezítláb járnak a mély virginiai hóban. Ha látom szegény, elfagyott lábukat, amint rongyokba meg zsákdarabokba csavargatják, ha látom a vérnyomokat, amik a hóban kísérik őket, aztán tudom, hogy az én lábamon csizma van, hidd el, úgy érzem, hogy le kellene vetnem, és …
−  Ö, Ashley! ígérd meg, hogy nem adod oda senkinek a csizmádat!
−  Ha ilyesmit látok, Scarlett, aztán látom, mi van a jenkiknél, tudnom kell, hogy itt a vég. Nézd, Scarlett, a jenkik ezerszámra vásárolják Európában a katonákat. Azok a hadifoglyok, akik mostanában kerülnek a kezünkbe, nem is tudnak angolul. De ha mi vesztünk egy embert, nem tudjuk pótolni. Ha a mi cipőnk leszakad a lábunkról, nem tudunk másikat venni. Nem harcolhatunk az egész világ ellen, Scarlett.
Scarlett kétségbeesetten gondolta: „Bánom is én, ha porrá lesz az egész Konföderáció! Bánom is én, ha vége a világnak! De neked nem szabad meghalnod. Nem tudnék élni, ha te meghalnál!”
−  Ne beszélj erről senkinek, amit most mondtam, Scarlett. Nem akarom a többieket megijeszteni. És, drágám, nem szívesen mondtam neked sem, de meg kellett magyaráznom, miért kérem tőled, hogy vigyázz Melanie-re. Ő olyan gyenge, te pedig erős vagy, Scarlett. Jó érzés lenne számomra a gondolat, hogy akármi történik, ti ketten együtt vagytok, te Melanie-t nem hagyod el. Megígéred?
− Megígérem! − kiáltotta Scarlett. Ebben a pillanatban mindent megígért volna. − Ashley! Ashley! Nem tudlak így elengedni! Nem bírom! Nem bírom … nem vagyok elég erős.
− Erősnek kell lenned! − mondta Ashley, és most mintha önmagát sürgette volna. − Erősnek kell lenned. Másképpen én sem bírom …
Scarlett gyorsán feltekintett rá, kutatóan, vad boldogsággal. Azt kereste, vajon Ashley szíve is azért szakad meg, mert el kell válniuk egymástól, mint az övé? Arca most is olyan elgyötört volt, mint mikor lejött Melanie szobájából, de a szemében nem olvashatott semmit. Lehajolt, két keze közé fogta Scarlett arcát, és könnyű érintéssel homlokon csókolta.
−  Scarlett! Scarlett! Te olyan jó vagy, olyan erős és olyan szép. Nemcsak az arcocskád, drágám, de így, amint vagy, a tested, a lelked és a gondolataid! …
−  Ö, Ashley − suttogta Scarlett szédült boldogsággal −, ezt még senki sem mondta nekem …
−  Én azt szeretném hinni, hogy jobban ismerlek, mint mások, és látom azt a sok szépet, ami olyan mélyen el van temetve, hogy az emberek, mert sietnek és felszínesek, nem veszik észre.
Elhallgatott. Két keze lehanyatlott Scarlett arcáról, de a szeme még mindig ott volt a szemében. Scarlett várt egy pillanatig lélegzet-visszafojtva, hogy tovább beszéljen, lábujjhegyre állt, hogy hallja a varázslatos szót: szeretlek. De hiába várta. Kétségbeesve kutatta az arcát legalább … mert látta már, hogy nem fog többet mondani.
Ezt a második csalódást már nem bírta elviselni a szíve. Gyermekes, suttogó zokogással ült le hirtelen, könnyek égették a szemét. Odakint baljós nesz hangzott: kint, az ablak előtt kocsizörgés közeledett.
A pogány, ha Kharón csónakja körül a hullámok locsogását hallotta, nem érezhette jobban a magányos elhagyatottságot.  Péter  bácsi,   ócska  pokrócba  burkolózva, odahajtott az udvarra, hogy Ashleyt kivigye az állomásra.
−  Isten veled! − mondta Ashley nagyon halkan. Felvette az asztalról a széles karimájú fekete kalapot, melyet Scarlett Rhett Butlertől szerzett titokban, és kiment a sötét kis előcsarnokba. Mikor már a kilincsen volt a keze, még egyszer megfordult, és visszanézett rá, hosszú, kétségbeesett tekintettel, szomjasan és fájdalmasan. Mintha el akarná vinni magával az arcának, egész alakjának emlékét, amint ott ül és sír. Scarlett könnyei fátylán át látta őt, és fojtogató fájdalommal a torkában érezte, hogy elmegy, elmegy tőle, a ház biztonságos melegéből, az életéből, talán örökre, anélkül, hogy kimondta volna a szót, amelyre olyan nagyon vágyott. Az idő malma gyorsan őröl… most már késő. Magánkívül, meg-megbotolva szaladt ki utána a kis előcsarnokba, és megfogta az öv két végét.
−  Várj… csókolj meg … csókolj meg búcsúzóul…
A férfi gyöngéden ölelte át, és lehajtotta hozzá a fejét. Mikor ajka hozzáért az ajkához, Scarlett vad öleléssel fogta át hirtelen a nyakát. Egy önfeledt, örökké tartó, szédült pillanatig Ashley magához szorította őt. Aztán hirtelen érezte Scarlett, hogy elernyed a karja. Leejtette a földre a kalapját. Megfogta Scarlett két kezét, és lefejtette a nyakáról.
−  Nem, Scarlett. Nem − mondta, és két összefogott csuklóját olyan erősen szorította, hogy fájt.
−  Szeretlek − mondta Scarlett. − Mindig szerettelek. Sohasem szerettem senki mást. Csak azért mentem feleségül Charlie-hoz, hogy téged bántsalak. Ó, Ashley, annyira szeretlek, hogy gyalog el tudnék utánad menni Virginiába, hogy a közeledben maradhassak! Főznék neked, tisztítanám a cipődet, vigyáznék a lovadra …. Ashley, mondd, hogy te is szeretsz! Halálig ez lesz minden vigasztalásom.
Ashley hirtelen lehajolt a kalapjáért, és Scarlett csak egy pillanatra láthatta az arcát. Boldogtalan, elgyötört arc volt, de rá volt írva a szerelem fájdalma és a szerelem boldogsága. Szégyen és kétségbeesés fojtotta el a felvillanó fényt a szemében.
− Isten veled! − mondta még egyszer rekedten.
Az ajtó megnyílt, a kilincs nyikorgott. Hideg szél· vágott be rajta. Meglebbentek a függönyök. Scarlett összeborzongott, amint nézte, hogyan fut Ashley a kis kerten át a kocsihoz. Kardja csillogott a gyenge téli napfényben, övrojtja táncolt…

16
Eltelt az 1864. esztendő januárja és februárja. Kemény harcok után majdnem egész Tennessee az északi csapatok kezén volt már.
De a déliek lelkesedése még nem tört meg. A hetyke reménység helyébe konok, kemény elhatározás lépett. Az emberek még látták a kék eget a felhők között. Georgiából az ősszel mégis megint kiverték a jenkiket.
Itt, Georgia legészaknyugatibb sarkában, Chickamaugánál folytak az első igazán komoly harcok Georgia földjén. A jenkik megszállták a szomszédos hegyeket, átjöttek Georgiába, de innen visszaverték őket, és ebben Atlanta vasútvonalainak nagy szerepe volt. Minden irányból érkeztek a csapatok, hogy bevessék őket a harcba. Az egész útvonalat szabaddá tették, hogy a harcba menő katonák szállítmányai akadálytalanul gördüljenek. Atlanta figyelte, ahogyan szerelvény szerelvény után vonult át a városon, utasokkal, ökrös szekerekkel, sebesültszállító kocsikkal és kiáltozó, vidám emberekkel. Élelem és alvás nélkül utaztak, semmit nem vittek magukkal, és amint megérkeztek, mindjárt harcba vetették őket. De vissza is verték a jenkiket.
Csakhogy a jenkiknél feltűnt egy Sherman nevű tábornok, aki nagyon hamar kivívta a  déliek csodálatát is.
De senki sem tagadta most már, hogy a jenkik jó katonák, és tehetséges hadvezéreik vannak. Grant mészáros, mondták, aki nem törődik vele, hány emberét vágják le, csak győzzön. Sheridan nevétől mindenki félt. Aztán valami Sherman nevű embert kezdtek mind többször emlegetni. A nyugati harcokban tűnt fel a neve.
Természetesen azért egyiket sem lehetett volna Lee tábornokhoz hasonlítani. A generálisban és seregében még mindig törhetetlenül hittek. Egy pillanatra sem rendült meg bizodalmuk a végső győzelemben. De már olyan soká húzódott, a háború. Annyi volt a halott, a sebesült, a nyomorék. Annyi az özvegy, az árva. És még ki tudja, meddig fog tartani… még ki tudja, mennyi halott lesz, mennyi sebesült, nyomorék, özvegy és árva.
Ami még rosszabbá tette a helyzetet: valami tétova bizalmatlanság kezdett terjedni a polgári lakosság körében a vezetők iránt. Sok napilap nyíltan felemelte szavát Davis elnök ellen, és megvádolta, hogy ő felelős a háborúéit. Voltak ellentétek a kabinetben, kényelmetlen szóváltások az elnök és a sereg vezetői közt. A forgalom egyre lanyhult. Cipőt, ruhát alig kapott már a hadsereg, orvosságot és élelmiszert még kevesebbet. A vasutaknak új kocsikra lett volna szükségük, és a jenkik több helyen felszedték a síneket. A generálisok utánpótlást követeltek, de egyre kevesebb, egyre kevesebb alkalmas újonc akadt még. Az államok vezetői közül néhányan, így Brown is, Georgia feje, megtagadta a városi önkéntes védősereg frontra küldését. így aztán ezer és ezer egészséges férfi ült tétlenül a városokban.
A forgalom lassúbbodásával a drágaság újra nőni kezdett. A marhahúsnak, disznóhúsnak, vajnak harmincöt dollár volt fontja. A liszt zsákonként ezernégyszáz dollár. Egy font szóda száz dollár. Egy font tea ötszáz dollár. A meleg ruhanemű, ha egyáltalán volt, olyan szédületes árakat ért el, hogy az atlantai úrhölgyek rongyokkal foltozták régi ruháikat, és újságpapírral bélelték, hogy ne fázzanak olyan nagyon. A cipő párja kétszáz dollárba, a finomabb nyolcszáz dollárba került. Attól függött, hogy igazi bőrből vagy papírból készítették-e. Az asszonyok ócska kendőből, szőnyegmaradékokból varrtak maguknak papucsot. Fából volt a talpa.
Az igazság az volt, hogy Észak már kezében tartotta Délt, bár ezt még nem hitték el. A jenki hadihajók egészen szorosra fogták a zárlatot a kikötők körül, és nagyon kevés hajónak sikerült átsurrannia a blokádon.
A Dél mindig abból élt, hogy eladta a gyapotját, és a pénzen megvásárolta a szükséges dolgokat. Most nem tudott sem venni, sem eladni. Gerald O'Hara háromévi gyapottermése ott állt a raktárépületben Tarán, de mit ért vele? Liverpoolban százötvenezer dollárt kaphatott volna érte. De ki viszi el Liverpoolba? Gerald gazdag ember volt. Most azon töprengett, miből fogja eltartani családját és négereit a télen.
A legtöbb ültetvényes hasonló helyzetben volt. A blokád egyre szorosabbra záródott, nem volt rá lehetőség, hogy amiből a déliek a legtöbb pénzt csinálták, gyapottermésük eljusson fő piacukra, Angliába, nem volt rá lehetőség, hogy a kapott pénz ellenében mindazt megvásárolják, amire szükségük lett volna. Pedig a földműves Délnek az iparosított Északkal vívott harcában rengeteg mindenféle olyasmi is kellett, amit békeidőben sohasem vásárolt volna meg.
Az árdrágítók, közvetítők, spekulánsok ellen már nyíltan felszólalt a közvélemény. 1864 első hónapjaiban nem lapozhatott végig az ember egy újságot anélkül, hogy hangzatos cikkeket ne talált volna a vérszopó árdrágítókról, melyben felszólítják a kormányt, hogy bánjon el velük erős kézzel. Csakhogy a kormány nehezen tudott valamit is tenni.
Senkit nem gyűlöltek úgy, mint Rhett Butiért. Mikor a csempészés veszedelmessé kezdett válni, eladta hajóit, és nyíltan élelmiszerközvetítéssel foglalkozott. Olyan hírek jöttek róla Richmondból és Wilmingtonból, hogy aki valaha is beengedte a házába, szégyenkezett.
Minden megpróbáltatás ellenére, Atlanta tízezer főnyi lakossága kétszeresére nőtt a háború alatt. Még a zárlat is csak növelte a város tekintélyét. Emberemlékezet óta a kikötővárosok voltak az urak Dél felett, kereskedelemben és egyéb téren is. De most, a zárlat miatt a Dél sorsa a belső területektől függ, és Atlanta a középpont. A város lakossága szenved, mint a többi vidék, de maga a város inkább nyert, mint veszített a háborún. Atlanta, a Konföderáció szíve, még mindig erősen, nyugodtan vert, artériái, a vasúti vonalak még mindig pontosan végezték hivatásukat, és szállították a vért: embert, muníciót…
Mennyire bántotta volna Scarlettet máskor,. hogy ócska ruhákban és foltozott cipőben kell járnia! De most nem is törődött vele, mert az az egy ember, aki jelentett valamit a számára, úgysem láthatta. Boldog volt két hónapon keresztül Ashley látogatása után, boldogabb, mint évek óta. Ashley szereti. Szereti őt. Biztosan tudta most már. És ez olyan édes tudat volt, hogy még Melanie-hez is kedvesebb tudott 'lenni. Sajnálta. És egy kicsit le is nézte a vaksága, a gyanútlansága miatt.
„Ha vége lesz a háborúnak − gondolta −, ha vége lesz … akkor …”
Néha félelem szúrt a szívébe. Mi lesz akkor? De elodázta ennek a meggondolását. Ha a háborúnak vége lesz, majd elintéződik valahogyan minden. Ha Ashley szereti, nem élhet Melanie mellett tovább.
Csakhogy a válás elképzelhetetlen volt. Ellen és Gerald, jó katolikus létükre, soha bele nem egyeznek, hogy elvált emberhez menjen nőül, azt tudta. Ki kell lépnie a katolikus egyházból. De ha választania kell az egyház és Ashley között, ő Ashleyt választja. Az elvált embert kiközösítette nemcsak az egyház, de a társaság is. Elvált embert nem fogadnak sehol. Botrány lenne. De Ash-leyért… Ashleyért… még ezt is … akármit…”
Valamiképpen majd csak elintéződik minden. Csak a háborúnak legyen vége. És mindennap nagyobb biztonsággal gondolta, hogy Ashley majd talál valami módot, ha megverik végre a jenkiket, és visszajönnek. Igaz, hogy Ashley nem bízott a győzelemben… de ez csak olyan beszéd. Akkor fáradt volt és levert. Ámbár Scarlett igazán nem sokat törődött vele, megverik-e a déliek a jenkiket. A fontos az volt, hogy hagyják már abba-az egészet, és Ashley jöjjön haza.
Mikor aztán eljött március, és a havas esők mindenkit fedél alá zártak, váratlanul jött a csapás. Melanie fényes szemmel, szégyenkező büszkeséggel mondta meg neki, hogy gyermeke lesz.
−  Meade doktor azt jósolta, hogy augusztus végére vagy szeptemberre várhatom. Már sejtettem, de nem tudtam biztosan, csak ma. Ö, Scarlett, nem csodálatos? Ügy irigyeltem tőled Wade-et, úgy szerettem volna, hogy gyermekem legyen! És úgy féltem, hogy soha nem lesz… pedig nem bánnék egy tucatot !
Scarlett éppen lefeküdni készült, és a haját kefélte. Ott a tükör előtt meredt meg félúton a karja, mikor Melanie beszélni kezdett.
−  Szent isten! − mondta tompán, kábultan. Aztán egyszerre Melanie csukott hálószobaajtaját látta maga előtt, és mintha kés vágott volna a szívébe. Olyan éles volt a fájdalom, mintha Ashley az ő férje lett volna, s arra jött volna rá, hogy megcsalták. Ashley gyermeke … Ö, hogy lehet ez, mikor őt szereti és nem Melanie-t?
−  Tudom, hogy meg vagy lepődve − suttogott tovább Melanie izgatottan és boldogan. − Ö, Scarlett, nem is tudom, hogyan írjam meg Ashleynek! Sokkal könnyebb lenne, ha el lehetne mondani… vagy egy szót sem szólni, hogy észrevegye magától…
−  Szent isten! − mondta Scarlett még egyszer, majdnem sírva. Leejtette a fésűt, és a tükör márványállványához kapott, mert úgy érezte, szédül.
−  Drágám, miért nézel ilyen ijedten rám? Hiszen magad mondtad, hogy nem olyan rettenetes, ha „az embernek kisgyermeke van. Nem kell aggódnod értem. Igazán kedves vagy, hogy ennyire felizgat… sajnálom, hogy … Persze, Meade doktor is mondta, hogy nem kellett volna … hogy nagyon … nagyon … keskeny vagyok, és hogy;” . de talán nem lesz semmi baj. Mondd, Scarlett, je megírtad Charlie-nak, vagy az édesanyád írt neki? Vagy az édesapád? Ö, ha nekem most anyám lenne! Nem tudom, hogyan …
−  Hallgass! − mondta Scarlett hevesen. − Hallgass már!
−  Ö, de buta vagyok én, Scarlett… Ne haragudj! Azt hiszem, aki boldog, az mindig önző. Elfelejtettem, hogy Charlie …
Melanie véghetetlen tapintatosságában rögtön megbánta önző meggondolatlanságát, hogy megint Charlie-t emlegette. Hogyan is hozhatta eszébe Scarlettnek, hogy Charlie meghalt, mielőtt a fia megszületett volna? Hogyan is lehetett ilyen meggondolatlan?
−  Engedd, hogy levetkőztesselek, szívecském! − kérte. − És ha fáj a fejed, majd «megsimogatom.
−  Hagyj nekem békét! −förmedt rá Scarlett. Olyan volt az arca, mint a kőszobor. És Melanie, akit könnyekre fakasztott a bűntudat, kimenekült a szobából. Otthagyta Scarlettet egyedül, könnytelen szemmel, megsértett büszkeséggel, kiábrándultan, féltékenyen … irigyen …
Ügy érezte, nem bír tovább egy fedél alatt élni ezzel az asszonnyal, aki Ashley gyermekét hordja. Hazamegy Tarára. Azonnal.
Másnap reggel azzal az elhatározással kelt fel, hogy csomagol, rögtön reggeli után. Hanem amint ott ültek az asztalnál, Scarlett csöndesen és rosszkedvűen, Pitty-pat néni ijedten és értetlenül, Melanie fájó szívvel és bűnbánóan, távirat érkezett.
Ashley szolgája, Moses küldte Melanie-nek és így szólt:
„Mindenütt kerestem, nem találtam, hazajöjjek vagy nem?”
Senki sem tudta, mit jelenthet ez … A három asszony rémülten nézett össze. Scarlett egyszerre elfelejtette, hogy haza akart menni. Meg sem ették a reggelijüket, siettek a ppstára, hogy táviratozzanak Ashley ezredesének. De már ott várta őket a hivatalban a sürgöny:
„Sajnálattal értesítem, hogy Wilkes százados három nappal ezelőtt előőrsi szolgálat közben eltűnt. Újabb fordulat esetén távirat megy.”
Rettenetes volt hazáig az út. Pittypat néni a zsebkendőjébe sírt. Melanie egyenesen, fehéren ült a helyén, és Scarlett összekuporodott a sarokban. Mikor a házhoz értek, Scarlett felbotorkált a szobájába, és elővette az olvasóját. Letérdelt. Megpróbált imádkozni. Nem tudott. Csak valami szörnyű félelem volt a lelkében, valami elviselhetetlen tudata annak, hogy Isten a t>űnei miatt elfordult tőle. Házasembert szeretett, és el akarta venni a feleségétől, Isten azzal büntette, hogy megölte őt. Könyörögni szeretett volna, de nem jött egyetlen könnye. Mintha a szívére folyt volna mind, égető, forró csöppek. De egyet nem tudott a szeméről letörölni.
Kinyílt az ajtó, és bejött Melanie. Area olyan volt, mint fehér papirosból kivágott kis szív. Fekete haja gyászfátyol módjára keretezte. Szeme tág volt és rémült, mint az eltévedt gyermek szeme a sötétben.
−  Scarlett − mondta, és kinyújtotta feléje két kezét −, meg kell bocsátanod, amit tegnap mondtam. Most már csak te vagy nekem… nincs senki másom, akihez fordulhatnék. Ö, Scarlett, tudom, hogy az én drágám meghalt.
Maguk sem tudták, hogyan, egyszerre csak egymás karjában sírtak. „Ashley meghalt, meghalt − gondolta Scarlett −, és én öltem meg azzal, hogy szerettem.” Feltört belőle a zokogás, és Melanie, aki egy kis vigaszt talált abban, hogy valaki együtt gyászol vele, még szorosabban ölelte magához.
−  De legalább… − suttogta − de legalább… itt van … a kicsi…
„Nekem pedig − gondolta Scarlett, és olyan nagyon fájt a szíve, hogy nem tudott már féltékeny lenni −, nekem semmim sincs, semmi emlékem tőle, csak az a kétségbeesett pillantás, amikor elbúcsúzott.”

Az első jelentések így szóltak: eltűnt, valószínűleg halott, így jelent meg a veszteséglistán is a neve. Melanie vagy tízszer sürgönyözött Sloan ezredesnek, és végre hosszú levél érkezett tőle, telve őszinte részvéttel. Le volt írva benne, hogy Ashley néhány emberrel előőrsi szolgálatra ment, és egyikük sem tért vissza. Jelentés érkezett, hogy valami összecsapás volt a jenki arcvonal előtt. Moses az élete kockáztatásával kutatta át a környéket Ashley után, de nem találta meg a testét. Melanie most már egészen csendesnek és nyugodtnak látszott. Pénzt küldött Mosesnek, hogy jöjjön haza.
Mikor a jelentés úgy változott, hogy: „Eltűnt, valószínűleg fogságban”, nagy öröm és édes reménység fogta el az egész házat, Melanie-t alig lehetett hazacipelni a postahivatalból meg az állomásról. Minden vonattal híreket várt. Pedig beteg volt nagyon. Terhessége sokféle kellemetlen tünettel jelentkezett, és Meade doktor azt akarta, hogy feküdjön. De valami lázas nyugtalanság szállta meg, nem bírt otthon maradni. Éjszaka pedig Scarlett, mikor rég lefeküdt már, sokszor hallotta, hogyan járkál fel és alá a szobájában.
Egy délután eszméletlenül hozta haza Butler kocsin. Elájult a postahivatalban. Rhett arra járt, és észrevette a csoportosulást. Péter kint állt a kocsival. Rhett feltette Melanie-t a kocsiba, és hazakísérte. Karján vitte fel a lépcsőn szobájába, és míg az ijedt háznép ide-oda futkosott, és forró téglát, takarókat, whiskyt keresett, Rhett lefektette a párnákra.
−  Mrs. Wilkes, ugye, gyermeket vár?
Ha Melanie nem lett volna ennyire gyönge, beteg, elgyötört, elájult volna erre a kérdésre. Még az ismerős asszonyokkal sem szívesen beszélt az állapotáról, és Meade doktor látogatása mindig keserves élmény volt számára. Hogy idegen férfi, kivált Rhett kérdezzen ilyent, elképzelhetetlen volt. De amint ott feküdt elbágyadtan, csak csöndesen intett. Nem érezte olyan borzasztónak, mert a férfi kedvesen, gyöngéden nézett rá.
−  Akkor jobban kell vigyáznia magára. Ez a futkosás meg aggodalom semmire sem jó, és csak árt a kicsikének. Ha megengedi nekem, Mrs. Wilkes, felhasználom minden összeköttetésemet Washingtonban, és érdeklődöm férje után. Ha csakugyan elfogták, rajta lesz a neve a listákon, és ha nem, még a rossz hír is jobb a bizonytalanságnál. De meg kell ígérnie, hogy vigyáz magára. Különben, Isten nevére mondom, nem mozdítom a kisujjamat sem.
Rhett szavának állt. Soha nem tudták, hogyan és mi módon, de utánajárt a dolognak. Nem merték kérdezni, attól tartottak,   kénytelenek lesznek   megbizonyosodni arról, hogy milyen szoros összeköttetésben áll a jenkikkel. Egy hónapba telt, és megjött a hír, amely első pillanatban boldoggá tette őket, de aztán gyötrő aggodalommal töltötte meg a szívüket.
Ashley nem halt meg! Sebesülten fogságba került, és a jelentések szerint Rock Islandre vitték, egy illinoisi fogolytáborba. Első örömükben semmi másra nem gondoltak, csak arra, hogy él. De amikor aztán lecsendesedtek, egymásra néztek, és éppen olyan hangon mondták, hogy: Rock Islanden van, mintha ezt mondták volna: a pokolban. Mert mint ahogy Andersonville szálka volt az északiak szívében, éppen úgy borzadtak a déliek Rock Islandnek még a nevétől is, különösen ha hozzátartozóik voltak ott.
Amikor Lincoln visszautasította az ajánlatot, hogy a foglyokat kicseréljék, abban a reményben, hogy így hamarább vége a háborúnak, mert a Konföderációt a sok északi fogoly ellátása is terheli, ezer és ezer jenki volt Andersonville-ben. A Konföderációnak azonban már alig volt ennivalója, kötszere és orvossága a saját emberei számára is. Mi juthatott a hadifoglyoknak? Az, amit a katonák is ettek a fronton: kövér disznóhús és szárított borsó. Ettől aztán az északiak úgy hullottak, mint a legyek. Néha százat temettek egy napon. Mikor ezt északon megtudták, kemény intézkedéseket követeltek a déli hadifoglyokkal szemben. Azontúl sehol nem volt a foglyoknak olyan keserves sorsuk, mint Rock Islanden. Kevés élelem, három ember számára egy takaró, s a himlő, a tüdőgyulladás, a tífusz tizedelte őket. Azoknak, akik odajutottak, háromnegyed része elpusztult.
És Ashley ott van, ezen a rettentő helyen. Él, de megsebesült, és Rock Islandre vitték. Nem halt-e bele a sebébe, mióta Rhett értesítést kapott róla? Nem kapott-e himlőt? Nem fekszik-e lázasan, takaró nélkül?
−  Ö, Butler kapitány, nincs valami mód rá… nem lehetne valakivel kicseréltetni? − könyörgött Melanie.
−  Mr. Lincoln, a könyörületes és igazságos, aki könnyeket hullatott Mrs. Bisby öt elesett fia sírján, nem törődik a jenkik ezreivel, akik Andersonville-ben meghaltak − felelte Rhett. − Ki van adva a rendelet.
Csere nincs. És … én nem mondtam meg előbb, Mrs. Wilkes, a férjének lett volna alkalma, hogy kiszabaduljon, de nem használta fel.
−  Hogyhogy? − kérdezte elképedve, hitetlenül Melanie.
−  A jenkik az indiánok elleni harcokhoz soroznak a hadifoglyok között. Aki leteszi az esküt, és két évre beáll a csapatba, azt kiengedik, és nyugatra küldik. De Mr. Wilkes nem akart elmenni.
−  De miért nem? − kiáltotta Scarlett. − Letehette volna az esküt, aztán megszökhetett és hazajöhetett volna …
Melanie váratlan erővel, villogó szemmel fordult hozzá.
−  Hogyan tehetsz fel ilyet csak gondolatban is Ashleyről? Hogy elárulja a saját zászlóját, és aztán elárulja a másikat is, és esküt szegjen? Inkább tudjam, hogy holtan fekszik a fogolytáborban, mint hogy ilyesmit halljak róla. Büszke lennék rá, ha ott kellene pusztulnia. De ha ezt tette volna, nem tudnék ránézni többé. Természetes, hogy ilyen áron nem kellett neki a szabadság!
Mikor Scarlett az ajtóig kísérte Rhett Butiért, felháborodva kérdezte:
−  Ha maga lenne ott & táborban, beállt volna a nyugati csapatba, hogy aztán hazaszökhessen?
−  Természetes − felelte Rhett, és foga nevetőén villant meg a bajusza alatt.
−  Akkor hát miért nem tette ezt Ashley is?
−  Mert ő úriember − mondta Rhett, és Scarlett, amint utána nézett, azon csodálkozott, hogyan lehet ezt a szót annyi gúnnyal és keserű megvetéssel kiejteni.