Judy Christenberry

Üzleti út

Dani Collins

A magyar gróf

Carol Marinelli

Csókolj meg, édes!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Judy Russel Christenberry, 2007 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: Snowbound with Mr. Right (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Dani Collins, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: Innocent’s Nine-Month Scandal

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Czárán Judit

© Carol Marinelli, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: The Sicilian’s Surprise Love-Child

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA KÜLÖNSZÁM 108. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-380-6

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Judy Christenberry

Üzleti út

1. FEJEZET

Sally Rogers a Bailey’s General Store kirakatában állt, és próbálta szebben, ünnepélyesebben elrendezni. Az imént támadt egy ötlete, és amikor épp meg akarta valósítani, megszólította egy belépő idegen:

– Elnézést, a tulajdonost keresem.

Sally hátranézett a válla fölött, és megpillantott egy magas, karcsú, komoly arcú férfit. Fiatalabb volt, mint először gondolta, és várakozásteljesen nézett rá.

– Miért? – kérdezte enyhén ingerülten.

– Mert valamit meg akarok beszélni vele.

– Sajnálom, de most nem lehet. Jelenleg nagyon elfoglalt.

Sally ugyanis fáradt volt. Az áruház rengeteg munkát jelentett, és egyébként is még most sem tudta elfogadni a szülei váratlan halálát. Egyik napról a másikra át kellett vennie az üzletet, és számos döntést hoznia.

– Sajnálom, Miss, de azt hiszem, ebben a kérdésben nem maga dönt.

Sally kijött a kirakatból, és a füle mögé simított egy hosszú szőke hajtincset.

– De igen. Egyébként is rosszkor jött. Tényleg nincs időm beszélgetni.

– Maga a tulajdonos? – kérdezte döbbenten az idegen.

– Igen.

Sally keresztülvágott a helyiségen, és közben a tekintetével azt a tárgyat kereste, amit a kirakatba akart tenni.

Legnagyobb meglepetésére a férfi követte.

– Mit csinál itt?

– Nem mintha bármi köze lenne hozzá, de hozok egy létrát.

– Létrát? Minek?

Sally ironikusan elmosolyodott. Nyilván nem egykönnyen szabadul a fickótól.

– Ha feltétlen tudni akarja, szeretnék felakasztani egy inget a kirakatba.

A létra után nyúlt, de az idegen elvette tőle.

– Engedje meg, hogy én vigyem!

Sally bosszankodva megállt, a szeme szikrákat szórt.

– Köszönöm, de egyedül is boldogulok.

A férfi elmosolyodott.

– Nézze, beszélnem kell magával, és mivel nagyon elfoglalt, ennyi erővel akár közben segíthetek is.

Sally nagyot sóhajtott. Miután visszamászott a kirakatba, átvette a férfitól a létrát, felállította, és ráakasztotta az inget. Utána kiment az utcára, hogy szemügyre vegye a művét. Meglepődve látta, hogy a fickó megint követi.

– Jól néz ki – állapította meg a férfi. – Mióta lett a magáé ez az üzlet?

– Nemrég, a szüleim halála óta.

A férfi a földet bámulta.

– Nem csoda, hogy hamis információim voltak a tulajdonos személyéről.

– Azt hitte, én vagyok Bob Rogers? – kérdezte halkan Sally.

– Az édesapja volt?

– A szüleim meghaltak, és én örököltem az üzletet. – A férfi mereven nézte, mire Sally vállat vont. – Sajnálom, udvariasabban is fogalmazhattam volna, de még mindig nehezemre esik a részletekről beszélni. A szüleim autóbalesetben veszítették az életüket, a nagynénémmel és nagybátyámmal együtt. Azóta én vagyok a Bailey’s General Store tulajdonosa.

– Talán nem akarja teljesíteni a megállapodást. Úgy vélem, beszélnünk kéne róla, de azt hiszem…

– Nézze, fáradt vagyok, és fogalmam sincs, miről beszél – sóhajtott fel ismét Sally.

– Az édesapja tehát nem említette a tervezett látogatásomat?

Sally dermedten fordult a férfi felé, aki úgy festett, mintha egy divatmagazinból lépett volna elő, és meglehetősen idegenül hatott a kisvárosi környezetben.

– Honnan tudta volna az apám, hogy jönni fog?

A férfi egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát, és hirtelen zavartnak tűnt.

– A nagyapám és ő megállapodást kötöttek.

– A nagyapja? Ki ő?

– Wilbur Hunt a denveri Hunt Corporationtől.

A férfi nyilvánvalóan arra számított, hogy Sally le lesz nyűgözve.

– Nem emlékszem, hogy találtam volna leveleket vagy iratokat a Hunt Corporationtől, amikor átnéztem az apám papírjait. Egyébként miféle megállapodásról van szó?

– A hónap második felében itt kellene dolgoznom az apjának.

Sally megrökönyödve meredt rá.

– Viccel. Ez nevetséges!

– Miért?

– Mert az apámnak elegendő segítsége van… volt a karácsonyi időszakra.

– Nem fizetett volna érte. A nagyapám meg akarta vásárolni az üzletet. – Amikor látta, hogy Sally készül félbeszakítani, felemelte a kezét. – Az apja hallani sem akart erről. De mivel maguk kiemelkedően jó forgalmat produkálnak, a nagyapám úgy vélte, tanulhatnék itt egyet s mást, mivel terjeszkedni akarunk több kisebb bolt nyitásával Coloradóban.

– Tehát az apámnak kellett volna megmutatnia, hogyan szoríthat ki minket a piacról? Sosem tett volna ilyet.

– Nem, megállapodtunk, hogy a közelben egyetlen üzletet sem veszünk át vagy nyitunk újra.

– Amint már említettem, nem találtam erre vonatkozó iratokat.

– Azt hiszem, a megállapodást szóban, kölcsönös bizalom alapján kötötték.

– Nem tudom elképzelni, hogy az apám belement volna ilyesmibe. Biztosan írásba foglalta volna. Csak akkor engedem dolgozni itt, ha aláírja a versenytilalmi záradékot.

– Sally? – csendült fel ebben a pillanatban egy hang a raktárból.

– Jövök. – Sally kényszeredetten az idegenre mosolygott. – Utána kell néznem, miről van szó. Elnézését kérem.

A raktárban a munkatársát, Billy Johnsont találta, aki meglehetősen zavartnak tűnt.

– Mi a baj, Billy?

– Nem tudom, mit kezdjek ezekkel a farmerekkel.

Sally szemügyre vette a nadrágokkal teli dobozokat.

– A férfiosztályon helyezze el a polcokon.

– De vannak itt női farmerek is.

Sally elmosolyodott.

– Azokat vigye a női osztályra, miután szétválogatta őket.

Billy már több mint húsz éve dolgozott a boltban. Kitűnő munkaerő volt, de már majdnem hetvenéves. Sally apja mindig azt mondogatta, hogy ő a legszorgalmasabb ember, akit valaha ismert, és még mindig jó erőben volt.

Miután Sally megmutatta neki, hogyan csoportosítsa a farmereket, visszatért az eladótérbe, ahol az idegen a pultnak dőlt.

– Szüksége van még valamire?

– Csak időre, hogy beszéljek magával.

– Sajnálom, de a karácsony előtti időszakban tényleg azt sem tudom, hol áll a fejem. Másfél hét múlva tartjuk a karácsonyi ünnepséget, és ilyenkor mindig nagyon sok a dolgom. Még egy csomó mindent el kell intéznem.

– Mit ért karácsonyi ünnepségen? – kérdezte a férfi.

Sally elmosolyodott.

– Egy városi ünnepet. A szüleim hívták életre, amikor háromévesek voltunk, és azóta minden évben megrendezésre került.

Eszébe jutott, hogy mindig mennyire élvezték ezt a rendezvényt az unokatestvérével, Pennyvel. A mostani karácsonyi ünnepség mindkettőjüknek nehéz lesz.

– Voltunk? – kérdezte meg az idegen némi szünet után. – Vannak testvérei?

– Nem, egyetlen gyerek vagyok. Az unokatestvéremre és magamra gondoltam. Amikor kicsik voltunk, feltétlen látni akartuk a Mikulást, ezért a szüleink úgy döntöttek, hogy elhozzák a városunkba. Felváltva öltöztek be a télapónak, és sokan eljöttek máshonnan is erre az eseményre.

A férfi fürkészve nézett rá.

– És mennyit lehet keresni ezzel?

A szarkasztikus hang és a kérdés egyaránt bosszantotta Sallyt.

– Semmit. Grátisz adjuk az italokat meg az ételt, és használt ruhát meg játékokat osztunk ki a rászorultak között. Természetesen ilyenkor nagyobb a forgalom a boltban is. Mindig az unokatestvérem, Penny gondoskodik a fenyőről, és én díszítem fel. Ezenkívül a többi önkéntessel együtt süteményt és mézeskalácsot sütünk. Meghitt hangulatú ünnep.

A férfi mintha megint zavarba jött volna.

– Lenyűgöző. Sok pénzt kereshetnének, ha nem ingyen adnák az ételt meg az italt.

– Inkább nem. A nagyvárosokban biztosan így megy, de nem az ilyen kis településeken.

– Lehetséges. De mérlegelhetné…

– Nem! Nem változtatunk – jelentette ki határozottan Sally.

– Mondták már magának, hogy makacs?

A fickó mosolya határozottan megnyerő. Sally gyorsan elfordult, hogy a férfi ne lássa a szemében a könnyeket. Az apja kedvesen mindig makacs szamárnak nevezte őt meg az anyját. Az emlékre elszorult a szíve.

– Hé, csak ugrattam, nem akartam megríkatni!

A férfi közelebb lépett, és megfogta Sally karját.

– Nincs semmi baj. Csak az apám is mindig ezzel élcelődött.

– Sajnálom. Valószínűleg itt szinte minden a szüleire emlékezteti.

– Így van.

Sally sietve letörölte a könnyeit. Nem akart arra gondolni, hogy milyen jólesett az idegen érintése, és milyen kellemes az illata.

Az ajtó fölötti csengő csilingelése zökkentette ki a gondolataiból. Sally gyorsan hátrább lépett, kihúzta magát, majd a belépő vásárlóhoz fordult. Mrs. Ellison cérnát keresett egy karácsonyi ajándékhoz, kifestőkönyvet az unokáinak, ezenkívül ajánlott Sallynek egy új arckrémet. Miután az idős hölgy elhagyta az üzletet, az idegen még mindig ott álldogált.

– Maga tehetséges üzletasszony – állapította meg.

– Köszönöm – felelte hűvösen Sally, és azon tűnődött, vajon a férfi meddig marad. – Mutathatok még valamit, mielőtt elmegy?

– Velem ebédelne? – kérdezte legnagyobb megdöbbenésére a fickó.

Sally szeme elkerekedett.

– Nem, sosem megyek ki délben.

– Akkor este?

– Jelenleg túl sok a dolgom.

– De ennie akkor is kell. Keresek valami szállást, és hatkor magáért jövök. Nem szívesen eszem egyedül.

Sally biztos volt benne, hogy semmit sem akar ettől a férfitól. Megint fájdalmasan belehasított a szülei hiánya. Sosem hagyták úgy elmenni valahová, hogy előtte ne intették volna óvatosságra. Elvégre ez a fickó idegen, a nagyvárosból jött, és már az értésére adta, hogy egész más elképzelései vannak az üzletről, mint neki.

De most egyedül maradt, és neki kell meghoznia a saját döntéseit. Idegesen bólintott, mert ösztönösen bízott a férfiban, noha nem ismerte.

– Itt csak egy jó étterem van, a Diamond Back, egyutcányira innen. Találkozzunk ott hatkor!

– Remek. Akkor viszlát!

A férfi ismét elmosolyodott, majd elhagyta az üzletet.

2. FEJEZET

Noha valóban rengeteg dolga volt, Sallynek a nap folyamán újra és újra eszébe jutott az idegen, akárcsak a látogatásának az oka.

Micsoda őrültség valakit betanítani, hogy egy nap majd átvehesse tőle az üzletet! Viszont ha egy versenytilalmi záradékkal bebiztosítja magát, akkor szívesen beavatja az üzletmenetbe, főleg, mert sürgős szüksége van munkaerőre.

Akkor legalább elmehetne ebédelni, mert most Billyn kívül csupán két kisegítője van. És Billy gyakran már öt óra tájban elmegy, mert esténként nincs szállítás.

A szüleitől megörökölt ház nagyon szép, és közvetlen az üzlet mögötti utcában áll. Tehát nincs messze a munkahelye. Mivel az ebédet és a vacsorát is otthonról hozta, gyakorlatilag mindig az üzletben volt.

Aznap kimondottan megkönnyebbült, amikor végre szünetet tarthatott. Elhatározta, hogy ebédidőben átnézi a könyvelést. Alig volt tizenhat, amikor az apja már beavatta ennek rejtelmeibe. Hányszor ültek együtt a könyvelés fölött, hogy minden rendben legyen! Sally természetesen tisztában volt azzal, hogy egyszer majd átveszi az üzletet, de azt hitte, erre csak akkor kerül sor, ha a szülei nyugdíjba mennek. A haláluk váratlan és nagyon korai volt.

Sally az aznap esti találkozójára gondolt. A fickó tényleg jóképű, de csak most ébredt rá, hogy még a nevét sem tudja!

Nem fordult elő túl gyakran, hogy idegenek érkeztek Bailey-be. A Coloradótól északra fekvő kisvárost hegyek vették körül, ezért nem volt egyszerű megtalálni.

A férfi tehát minden bizonnyal igazat mondott az apja és a Wilbur Hunt közötti megállapodásról. Mi másért jött volna ide? Mindazonáltal az apja egy szóval sem említette a dolgot az anyjának vagy neki. Persze senki sem számított a korai halálukra.

A nap lassan a vége felé közeledett, és Sallyt kínozni kezdte a kérdés, vajon nem követett-e el hibát. Hat felé már azon törte a fejét, hogyan mondja le ezt a vacsorát. Egyszerűen ne menjen el az étterembe? Természetesen a férfi tudná, hol találja, de talán olyan dühös lenne, hogy nem keresné meg.

Lelki szemei előtt hirtelen feltűnt az idegen arca, és rájött, hogy igenis találkozni akar vele. Kellemes változatosság lesz olyasvalakivel beszélgetni, aki nem idevalósi. Egy világlátott emberrel.

Végül hazament a nagy, üres házba, ahol korábban a szüleivel lakott. Levette a pulóvert és farmert, aztán egy kötött felső meg egy szűk fekete szoknya mellett döntött. Finoman kifestette magát, amit csak ritkán tett.

Pontban hatkor belépett a Diamond Back étterembe, de sehol sem látta a férfit. Ezért Diane Diamondhoz, a tulajdonos feleségéhez fordult.

– Helló! – üdvözölte mosolyogva az asszonyt.

– A vendéged ott ül a legjobb asztalunknál. Köszönjük, hogy másoknak is ajánlasz minket.

Sally megkönnyebbülten felsóhajtott, amiért Diane nem tett fel kellemetlen kérdéseket.

– Nagyon szívesen.

Elindult az asszony által mutatott irányba. A sarokhoz érve felfedezte az idegent az egyik asztalnál.

Ahogy közeledett, a férfi felállt, és kihúzott neki egy széket.

– Köszönöm – mondta Sally, és helyet foglalt.

Az idegen mosolyogva követte a példáját.

– Jól néz ki, Sally.

– Honnan tudja a nevem?

– A kisváros egyik előnye, nem? Az emberek szívesen beszélnek. Néhány dolgot már megtudtam magáról és az unokatestvéréről, Pennyről.

– Kérem, ne gúnyolódjon a kisvárosi embereken! Közel állnak a szívemhez.

– Elnézést. Ha jól emlékszem, ma délelőtt be sem mutatkoztam, mert annyira meglepett. Hunter Bedford vagyok.

– Jó estét, Mr. Bedford. Sajnálom, de azt hiszem, hiába tette meg ide az utat.

A férfi ismét elmosolyodott, kivillantva tökéletes fogsorát.

– Én ezt nem mondanám.

– Mr. Bedford, csak ma értesültem az apám és a nagyapja közötti megállapodásról. Amint már említettem, nem áll érdekemben, hogy betanítsam a versenytilalmi záradék aláírása nélkül.

Semmi esetre sem fogja hagyni, hogy a férfi nyomást gyakoroljon rá.

– Csakhogy maga nem ismeri a nagyapámat. A ma délelőtti beszélgetésünket követően felhívtam, és vázoltam neki a helyzetet. Nagyon megdöbbentette az édesapja halála, és kérte, hogy biztosítsam a részvétéről. Ezenkívül elmesélte, hogy ez egy szóbeli megállapodás volt, és nem talál semmi kivetnivalót abban, ha aláírom a versenytilalmi záradékot. Feltétlenül azt szeretné, ha Bailey-ben maradnék, hogy megismerjem az üzlete munkamenetét. És feltételezem, hogy a hónap hátralévő felében segítségre van szüksége. Természetesen úgy értem, hogy nem kell fizetnie érte.

Sally pár másodpercig gondolkozott a férfi szavain. Nem akarta elárulni, hogy bizony nagyon jól jönne a támogatás.

– Majd megbeszéljük – felelte végül.

Ebben a pillanatban megjelent a pincérnő, de Sally megkérte, jöjjön vissza később, mert még nem jutottak hozzá, hogy átnézzék az étlapot. Amikor a felszolgáló nemsokára ismét megjelent, közölték vele, hogy mindketten sült csirkét kérnek.

– Máris hozom – felelte a pincérnő vidáman, és közben ismét Mr. Bedfordra mosolygott.

– A kiszolgálás itt tényleg nagyon jó – jegyezte meg a férfi, miután a hölgy távozott.

– Ennek inkább az előnyös külsejéhez van köze, mint ahhoz, hogy idegen a városban, Mr. Bedford.

– Ezt bóknak veszem. De kérem, szólítson Hunternek!

– Rendben van, Hunter. Tehát mit kell megbeszélnünk?

– Még egyáltalán nem hagyta, hogy közöljem a mondanivalómat. Megegyeztünk a versenytilalmi záradékban, ezek után el tudja képzelni, hogy magának dolgozzak?

Sally ivott egy korty ásványvizet, aztán elmosolyodott.

– Egyáltalán honnan tud az üzletünkről? Kérem, mesélje el!

– A beszállítóinktól. A rendeléseikből magas forgalomra lehet következtetni, ami szokatlan egy kisvárosi áruházban.

– Nagy a vonzáskörzetünk, mert a közelben nincsenek nagyobb települések.

– Igen, ez nekem is feltűnt, amikor a térképre pillantottam. Sőt a környéken meglátogattam néhány üzletet. De messze a maguké a legnagyobb, és itt a legszélesebb a választék is. Véleménye szerint mi ennek az oka?

– Valószínűleg az, hogy a bolt már régóta a családunk tulajdonában van. A dédapám 1922-ben nyitotta meg, és az évek során folyamatosan bővült. Mindig így van, ha egy üzlet beindul, nem?

– Természetesen. Ezért is olyan vonzó ez a szemünkben. Vannak üzleteink Denverben, három Colorado Springsben és egy-egy Pagosa Springsben, Fort Collinsban meg Boulderben. És szeretnénk terjeszkedni.

– Miért nem vesznek számításba más államokat is?

– Eljátszottunk a gondolattal, de jobb szeretjük, ha minden közel van.

– Értem.

– Tehát hajlandó a hónap hátralévő részében alkalmazni, ha aláírom a versenytilalmi záradékot?

– Nem tudom. Még gondolkoznom kell rajta.

Sally fürkésző pillantást vetett a férfira. Kék szemében őszinteséget látott, és megállapította, hogy Hunter Bedford egyre rokonszenvesebb neki.

– Nem kell fizetnie, és megígérem, hogy nem teszek fel túl sok kérdést.

– Mit akar egyáltalán tudni? Számomra is új ez az egész, és nem is sejtem, mit akar tanulni tőlem.

Hunter Bedford ironikusan elmosolyodott.

– Pontosan én sem tudom, de meg kellett ígérnem a nagyapámnak, hogy eljövök ide.

A következő percben a pincérnő felszolgálta az ételt, és megkérdezte Huntert, kér-e még valamit.

– Köszönöm, nem. Fantasztikusan néz ki ez a fogás.

Újabb mosollyal ajándékozta meg a pincérnőt, amitől az valósággal elolvadt.

– Nem kéne flörtölnie a fiatal nőkkel. Talán soha többé nem jön el ide.

– Nem?

Sally arca megfeszült.

– Még semmibe sem egyeztem bele.

– Talán maradok még egy kicsit, hogy megpuhítsam.

Sally evett egy falat sült csirkét.

– Nem hiszem, hogy a nagyapja aláírja a versenytilalmi záradékot. Elvégre a környék nagyon szép, és bizonyára szívesen nyitna a közelben egy üzletet.

– Biztosított, hogy nem akar konkurenciát magának. Feltételezem, hogy ebben az időszakban nem könnyű mindenre odafigyelnie. Miért utasítaná vissza a segítséget? – kérdezte Hunter szelíden.

Ezzel érzékeny pontra tapintott. Reggelente Sallynek összeszorult a gyomra, amikor arra gondolt, mennyi munka vár rá. De miért akar segíteni neki ez az idegen? Ő most jelenleg három szerepben próbál helytállni: a sajátjában, az anyjáéban és az apjáéban. Karácsony után pedig mindig holt időszak következik.

De most?

– Gondolja, hogy menne magának ez a munka? – kérdezte, mert feltétlen többet akart tudni a férfiról.

– Ebben az időszakban minden segítségre szüksége lehet. Egyébként meg van valamennyi tapasztalatom.

– Dolgozott már a nagyapja vállalkozásában?

– Igen. Ő régi vágású üzletember, úgy véli, hogy a szakmát legalulról kell kezdeni.

Sally vágott egy grimaszt.

– Maga nyilvánvalóan nem örült ennek, igaz?

– A legtöbb részét élveztem. Az eladás mindenesetre ezek közé tartozott. Kedvelem az embereket.

– Nem szeretné a karácsonyt inkább a családjával tölteni?

– A nagyapám elvárja, hogy egészen szentestéig dolgozzak. Akkor már inkább itt vagyok, mintsem visszamenjek Denverbe.

– A nagyapja az egyetlen rokona?

– A nagyanyám már nem él, és a szüleim jó ideje elváltak. Az anyám karácsonykor valószínűleg nem is lesz Denverben.

A férfi láthatóan nem szívesen beszélt a családjáról.

– Fogadok, hogy a nagyapja azt szeretné, ha együtt töltenék az ünnepeket.

– Csak szenteste napjáig maradnék. Mi a véleménye?

– Még meggondolom. Ma este többet nem ígérhetek.

Sally kellemesebbnek találta Hunter társaságát, mint gondolta volna. De tényleg jó lenne nap mint nap együtt dolgozni vele?

A férfi kék szeme felragyogott.

– Rendben, akkor holnap találkozunk.

3. FEJEZET

Másnap Sally alig várta, hogy munkába induljon. Igyekezett bebeszélni magának, hogy nem Hunter Bedford miatt van így, hanem mert rengeteg az elintéznivalója még a karácsonyi ünnepség előtt.

Amint belépett az üzletbe, azt várta, hogy a férfi is hamarosan felbukkan. Délfelé már nem is számított rá. Pedig jól jött volna a segítsége.

Az üzlet természetesen ment olyan jól, hogy fizetni is tudott volna Hunter Bedfordnak. Sőt neki magának dolgoznia sem kellene. Az apja az elmúlt huszonöt évben rendszeresen félretett pénzt, amit aztán ügyesen befektetett. A megtakarításokból és a szülei életbiztosításának az összegéből legalább húsz évig gondtalanul élhetne, de Sally szívén viselte a vállalkozás sorsát.

– Ma nem ebédelsz, Sally? – kérdezte Mary, az egyik alkalmazott.

– De igen. Csak egy kicsit elálmodoztam. Kösz, Mary.

Sally a hátulsó helyiségbe ment, ahol egy asztal volt székekkel, valamint egy hűtő és egy mikró.

Leült az asztalhoz, és enni kezdett. Közben arra gondolt, örülnie kellene, hogy nem jelent meg Hunter Bedford. Mindazonáltal be kellett vallania, hogy izgatónak találta a vele való találkozást, és kellemes változatosságot jelentett az egyhangú hétköznapokban. De egyedül is kitűnően boldogul.

Ethel, a másik alkalmazott lépett be a helyiségbe.

– Sally, van itt egy férfi, aki…

– Máris megyek – felelte Sally, és felugrott.

Tehát visszajött! Gyorsan hátrasimította a haját, és az eladótérbe sietett. Legnagyobb csalódására csak egy overallt viselő farmert látott.

– Jó napot! Segíthetek valamiben?

– Igen, asszonyom. Joe Sanders vagyok. A feleségem kinézett itt egy karácsonyi ajándékot. Megmutatná, kérem?

– Ó, Mrs. Sanders! Igen, természetesen. Jöjjön velem!

– Van egy kis gond.

Sally megállt, és a férfira nézett.

– Mi a gond?

Joe Sanders láthatóan zavarba jött.

– Nos, a feleségem mondta, hogy száz dollárba kerül, és… és nincs ennyi pénzem. Lehetne, hogy most csak harmincöt dollárt fizetek, aztán januárban és februárban ugyanennyit? Megbízható ember vagyok.

Sally elmosolyodott.

– Elhiszem, Mr. Sanders. És igen, fizethet részletekben is.

A férfi elvörösödött.

– A feleségem nagyon csalódott lenne, ha nem kapná meg ezt az ajándékot karácsonyra. Ő mintha még mindig hinne a Mikulásban.

– Megértem. Írok egy szerződést. De először mutassa meg, miről van szó!

Miután félretette a kiválasztott árut, Mr. Sanders fizetett, majd aláírta a szerződést, Sally pedig visszament a pihenőhelyiségbe. A férfi kérése ismét tudatosította benne, milyen fontos az itteni munkájuk. Az apja már tizenöt évvel ezelőtt lehetővé tette, hogy a vevők részletre fizessenek. Más üzletekben viszont az a bevett szokás, hogy a vevő az árut csak az utolsó részlet befizetése után kapja meg.

Egész délelőtt Hunter Bedfordon járt az esze. Egy hozzá hasonló nagyvárosi ember biztos nem helyeselné az eljárásukat, és ő szívesen beszélne erről vele. Kár, hogy erre már nem kerülhet sor. Természetesen csak ezért bánja, hogy a férfi mégsem jött el.

Zárás után húsz perccel Sally elindult hazafelé. Negyedórával később csörgött a telefonja. Valószínűleg Penny lesz az. Azóta nem beszélt vele, hogy kint volt nála a ranchen vacsorázni.

– Halló! – szólt bele Sally a kagylóba.

– Halló, Sally, itt Hunter. Elnézést szeretnék kérni, amiért ma nem tudtam bemenni az üzletbe. Denverbe kellett utaznom, hogy elhozzam a nagyapám által aláírt szerződést a versenytilalmi záradékkal együtt. Gondoltam, biztos akar lenni a dolgában, mielőtt alkalmaz. Holnap reggel akkor az üzletben leszek.

– Hunter, még nem mondtam igent…

– Várjon, míg elolvassa a nagyapám levelét, és aztán döntsön!

– Rendben. Biztosan találok feladatot magának, ha dolgozni akar.

– Persze hogy akarok. Csak egy probléma van. Az apja azt mondta, hogy maguknál lakhatok. Tudom, hogy ez most már lehetetlen, de talán tudna ajánlani valamit?

Sally egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy befogadja Huntert. Bailey azonban kisváros, és az emberek imádnak pletykálni.

– Csak egy panzió van itt – felelte ezért inkább. – Igazán kellemes hely.

– Rendben. Megkérdezem, hogy van-e szabad szobájuk. Holnap reggel találkozunk. Jó éjt, Sally!

– Jó éjt, Hunter!

Az elképzelésre, hogy másnap viszontlátja a férfit, Sally szíve gyorsabban kezdett verni. Pedig tudta, hogy csupán munkáról van szó. Hogy ebben megerősítést nyerjen, végiggondolta, milyen feladatokat bízhatna Hunterre. Így a szokásosnál tovább maradt fenn, és amikor végre ágyba bújt, gyorsan elaludt.

Amikor másnap reggel csörgött a vekker, csak nehezen kelt fel. Egyedül az hatott rá serkentően, hogy viszontlátja Huntert. A megszokottnál fél órával később esett be kissé zihálva az üzletbe, ahol Billy már a hátsó bejáratnál várta.

– Elnézést, Billy, de elaludtam – mentegetőzött. – Biztosan fázik.

– Melegen öltöztem – felelte a férfi, miközben összedörzsölte kesztyűbe bújtatott kezét.

– Helyes. Főzök egy kávét. – Sallyt furdalta a lelkiismeret, amiért a hidegben megvárakoztatta az idős férfit.

– Rendben. Te is iszol egyet?

– Most nem, inkább majd később.

Sally besietett az üzletbe, és az elülső oldalon felhúzta a redőnyt. Az ajtó előtt ott állt Hunter.

– Azt hittem, korábban kezd.

– Elnézést, de ma elaludtam – mentegetőzött Sally egy kicsit bosszúsan, amiért a férfi első napja így kezdődik.

Vajon mit gondol most róla?

– Nem probléma. Én jöttem túl korán. Minden rendben?

– Köszönöm, igen. Jól vagyok.

Hunter belépett az üzletbe.

– Tehát mivel kezdünk?

– Először is egy kicsit összepakolok. Azaz az árukat rendesen visszateszem a helyükre, és megbizonyosodom róla, hogy a próbafülkében nem maradt semmi.

– Rendben. Utánanézek.

Hunter elindult a fülkék irányába. Sally utánanézett. Tulajdonképpen nem várhatja el tőle, hogy ilyesmit csináljon. Ő is nekiállt a rendrakásnak, és fél óra múlva már végeztek is. Megkérdezte Huntert, inna-e egy csésze kávét.

– Szívesen – felelte a férfi mosolyogva. – De mi van, ha most jön valaki?

– Hátul is halljuk az ajtó fölé szerelt csengőt.

Amikor beléptek az eladótér mögötti helyiségbe, ott találták Billyt, aki éppen kávézott.

– Billy, ő Hunter Bedford – mutatta be Sally Huntert. – Néhány hétig nálunk fog dolgozni. Hunter, ő Billy Johnson. Billy már régóta a munkatársunk, és szinte minden nehéz fizikai munkát ő végez. Nélkülözhetetlen az üzletben.

Miután a két férfi üdvözölte egymást, és kezet ráztak, Billy felhajtotta a kávéját.

– Kezdek is, Sally – mondta, és távozott.

Sally Hunterhöz fordult.

– Az apám és Billy régóta barátok voltak – mondta halkan. – Az apám mindig azt mondogatta, hogy senki sem dolgozik olyan keményen, mint Billy.

– Jó, ha az embernek olyan munkatársa van, akiben tökéletesen megbízhat.

– Ez igaz.

Egy másodpercre találkozott a tekintetük, és Sally észrevette, hogy megborzong.

A következő pillanatban megszólalt az ajtónyitást jelző csengő, és ő felpattant.

– Hagyja, majd én megyek! – ajánlotta fel Hunter.

– Nem. Még senkit sem ismer. Inkább én. – Sally belépett az eladótérbe. – Üdvözlöm, Mr. Jackson! Miben segíthetek?

– Jó reggelt, Sally! Karácsonyi ajándékot szeretnék a főnökömnek.

Sally tudta, hogy a férfi Mr. Graynek dolgozik a városszéli istállókban.

– Amikor legutóbb itt járt, munkáskesztyűket keresett. Az ünnep után akarja megvenni.

– Tökéletes! Hol találok ilyet?

– Erre!

Sally előrement, és mutatott három különböző fajtát. Miután Mr. Jackson választott, a kasszához mentek, ahol Sally egy piros dobozba tette a kesztyűt.

– Így. És boldog karácsonyt!

– Köszönöm, és magának is.

Mielőtt a férfi az ajtóhoz ért volna, az kinyílt, és belépett két fiatal nő. Sally odament hozzájuk.

– Jó reggelt, hölgyeim! Karácsonyi bevásárlást terveznek?

– Pontosan. A lányaink mindig ugyanazt az ajándékot akarják, mert mindig együtt játszanak. De nincs szükségünk segítségre, mert jól ismerjük a választékát.

– Ha nem lennék itt, amikor fizetnének, egyszerűen nyomják meg a pénztárnál lévő gombot!

Sally vissza akart menni a hátulsó helyiségbe, de ebben a pillanatban belépett a következő vevő. Egy férfi, akit nem ismert. Tehát az elválasztófüggönyhöz lépett, és bekiabált:

– Hunter, idejönne, kérem?

A férfi azonnal megjelent.

– Egy úr van itt, akit nem ismerek, tehát maga szolgálhatja ki. Mozgalmas délelőtt ígérkezik.

– Legalább gyakorlok egy kicsit.

Sally figyelte, ahogy Hunter odamegy az idegenhez, és a férfiosztályra vezeti. Csak most ébredt rá, hogy jó volt alkalmazni egy férfi eladót. Persze senki sem pótolhatja az apját, de némelyek a női alkalmazottakkal szemben elfogódottak, mások meg flörtölnek velük.

Nem sokkal később belépett Sally kedvenc vevője az üzletbe.

– Mrs. Grabowski, hogy van? Elég meleg van az otthonában?

– Ó, igen. Ma reggel be se gyújtottam – mesélte az idős hölgy, aki már hosszú évek óta megbecsült vevő volt itt.

– Tényleg spártai életmódot folytat. Nekem ma reggel fel kellett állnom a kályhára, hogy egy kicsit felmelegedjek.

– Bolond lány! Az apja sosem… Ó, sajnálom, Sally, nem kellett volna… Néha olyan feledékeny vagyok. Cérnára lenne szükségem.

Az apja említése sokkolta Sallyt, de gyorsan összeszedte magát. A rövidáruosztályra vezette a hölgyet, és miután kiszolgálta, a pénztárhoz ment, ahol a két korábbi nő ajándékait is becsomagolta.

Végül Hunter is megjelent ott az idegen úrral, és dobozokba csomagolta a kiválasztott ruhadarabokat. Sally átadta a számlát. Jelentős összeg volt.

– Tudja, ki volt ez a férfi? – kérdezte Sally, miután az idegen távozott az üzletből.

– Talán személyes beszélgetést kellett volna kezdeményeznem vele? – vonta fel Hunter a szemöldökét.

– Csak azon tűnődöm, honnan jött, mert még sohasem láttam.

– Épp most vásárolta meg a Gibson-farmot. A felesége és ő ott akarják tölteni a nyugdíjas éveiket.

– De jó! Tom és Ellen remélték, hogy karácsonyig eladják a farmot. Nem is tudtam, hogy találtak rá vevőt.

– Örülök, hogy tájékoztathattam erről – jegyezte meg Hunter.

– Ez is nagyon fontos. Mi kicsiny közösség vagyunk, és ismerjük egymást.

– Nyomtassunk egy körlevelet, és osztogassuk?

– Ez a szarkazmus nem helyénvaló. Minél többet tudunk a vevőinkről, annál jobban tudunk segíteni nekik.

Sally újra ráébredt, hogy Hunter és ő teljesen különböző világokból jöttek. Nagyon sok mindent meg kell tanítania a férfinak.

– Csak csipkelődtem. Egyébként van itt valami újság? Azonnal elő kell fizetnem rá!

– Úgy látom, mulat rajtam, de igen, van egy napilapunk. Az üzlet előtti ládában találja. Abból sokat megtudhat a vevőinkről – magyarázta Sally a gúnyolódás miatt kissé bosszúsan.

– Igen, egy kicsit talán tényleg mulattam magán. De sokkal okosabb annál, hogy ezt felvegye.

– Valószínűleg.

Hunter elmosolyodott.

– Biztosan. A szüleim megtanították, hogyan ismerhetem fel az okos embereket.

Mielőtt Sally válaszolhatott volna, megérkezett Mary és Ethel. Sally bemutatta nekik Huntert, és közölte, hogy az elkövetkező néhány hétben a férfi itt fog dolgozni velük. A két idősebb nő valósággal elolvadt Hunter sármos mosolyától és a szavaitól, miszerint örül, hogy megismerheti őket.

Sally javaslatát, hogy mutassák meg neki a különböző osztályokat, mindketten lelkesen fogadták. Sally magukra hagyta őket, és örült, hogy végre van egy kis ideje magára – legalábbis ezt próbálta bebeszélni magának.

Egészen ebédig a könyveléssel bíbelődött. Utána ismét kiment az eladótérbe, és meglepve állapította meg, milyen sok a vevő. Nagyon elmerülhetett a munkában, mert nem is hallotta az ajtócsengőt. Nemcsak a két női alkalmazottja, hanem Hunter is kiszolgált, miközben sokan sorban álltak. Sally rögtön csatlakozott a munkatársaihoz, miközben újabb és újabb vevők érkeztek. Tehát beállt a pénztárba.

Pár óra múlva alábbhagyott a roham, és Sally a hátsó helyiségbe küldte Maryt meg Ethelt kávézni.

– Ha majd visszajönnek, Hunter is mehet egy kicsit pihenni – mondta.

– Tud kávét főzni magának? – kérdezte Mary.

– Remélhetőleg, különben nem kap.

Hunter kisfiús vigyorra húzta a száját.

– Ne féljen, Sally, menni fog!

– Gondoltam. – Sally hátat fordított a férfinak. Hihetetlenül vonzó, amikor mosolyog, állapította meg. – Úgy látom, újra el kell rendezni a farmereket.

– Máris csinálom.

– Nem! Én… na jó, köszönöm.

Miközben Hunter a farmerekhez ment, és nekilátott, hogy gondosan összehajtogassa őket, Sally más feladatot keresett. Muszáj elfoglalnia magát valamivel, különben egész nap a férfit bámulná.

Még jól emlékezett egy fiatalemberre, aki valaha kisegítőként dolgozott náluk. Akkoriban azt hitte, hogy szerelmes belé, de az apja figyelmeztette – lehet, hogy jóképű, de a viselkedésével akadnak problémák. Vajon Hunter is a sármját akarja bevetni nála, vagy inkább a képességeivel szeretné meggyőzni őt?

Sally gyanította, hogy inkább az előbbiről lehet szó. Legfőbb ideje, hogy kijelölje a férfi határait. Hunter azt mondta, hogy szenteste napjáig marad, de talán jobb lenne, ha csak néhány napot dolgozna itt, aztán visszatérne Denverbe.

Megcsördült a telefon, és Sally felvette a kagylót.

– Bailey’s General Store – jelentkezett be vidáman.

– Sally Rogersszel beszélek?

– Igen. Miben segíthetek?

– Üdvözlöm, Miss Rogers, itt Wilbur Hunt beszél. Remélem, az unokám rendesen viselkedik.

Sally elmosolyodott.

– Jó napot, Mr. Hunt! Nagy segítséget jelent számomra.

– Örömmel hallom. Beszélhetnék vele?

– Egy pillanat! – Sally félretette a kagylót, és a telefonhoz hívta a láthatóan meglepett Huntert. – A nagyapja az.

A férfi a homlokát ráncolva ment oda.

– Halló, nagyapa?

Sally a legtávolabbi osztályra ment. Noha feszülten fülelt, nem hallott semmit. Talán visszarendeli a nagyapa az unokáját Denverbe? Ezzel megoldódna az ő problémája, jóllehet váratlanul gyorsan.

– Mikor akar elutazni? – kérdezte Huntert, miután a férfi befejezte a beszélgetést.

– Miért utaznék el?

– Azt hittem, a nagyapja ezért hívta.

Hunter arcán ismét megjelent a kisfiú vigyor.

– Csak azt akarta tudni, hogy rendesen dolgozom-e. Fontosnak tartja, hogy megkeressem a kenyeremet.

– Erről akartam beszélni magával. Ma nagy volt a forgalom, ezért pont annyit akarok fizetni magának, mint Marynek és Ethelnek. Így fair.

– Nem várom el, hogy fizessen nekem. Azért jöttem, hogy gyakorlati tapasztalatokat gyűjtsek.

– Ha így megy tovább, a következő hetekben azt sem tudjuk majd, hol áll a fejünk.

– Megcsinálok mindent. Csak szólnia kell.

– Van valami, amiben tényleg segíthetne.

– Persze. Miről lenne szó?

Sally elmosolyodott, mert tudta, hogy a kérése meg fogja lepni a férfit.

– Játssza el nekem a Mikulást!

4. FEJEZET

Hunter meredten bámult rá.

– Hogy mit mondott?

– El kéne játszania a Mikulást. Már meséltem, hogy az apám és a nagybátyám minden évben belebújt a Nagyszakállú jelmezébe. De ezúttal nincs senki.

Hunter gondolkozott egy kicsit.

– Nem tudok bánni a gyerekekkel – jelentette ki végül komoly ábrázattal.

– Hamar megtanulja.

– Valaki mást kell keresnie, aki jobban ért a kicsikhez. Egyébként sincs jelmezem.

– Nekem van. Maga körülbelül ugyanolyan magas, mint az apám volt. Ő egy kicsit ugyan meghízott, de majd egy párnával kitömjük a kabátot. Remekül fog állni.

– Tényleg azt várja, hogy egész egyedül eljátsszam a Mikulást? Még segítőm sem lesz?

– Biztos vagyok benne, hogy egyedül is jól fog boldogulni.

– Nem, nem! Szükségem van egy segítőre. Például magára – jegyezte meg mosolyogva Hunter.

Sally megdermedt.

– Ezt még át kell gondolnom.

– Mit kell ezen töprengeni? Talán fél elvegyülni az emberek között?

– Szó sincs róla! Csak nem értem, miért van rám szüksége. Meghallgatja a gyerekek kívánságait, és azt mondja, hogy megteszi, amit tud. Semmi üres ígérgetés! Mert az szabályellenes. Aztán készítenek magáról egy képet, és elmennek.

– Lefényképeznek? Ez tönkreteszi az imidzsemet.

– Miféle imidzsről beszél?

Sallynek az volt az érzése, hogy Hunter megint cukkolja.

A férfi épp válaszolni akart, de ekkor megszólalt az ajtónyitást jelző csengő, és több vásárló is belépett.

– Később – mondta, majd mosolyogva odament az érkezőkhöz.

Sally megállapította, hogy jól csinálja a dolgát. Mary és Ethel nyilván tökéletesen betanították. Hirtelen észrevette, hogy Hunter feltűnés nélkül int neki, mire odasietett.

– Segíthetek?

– Mr. Carson feleségének segítségre van szüksége a férfiosztályon.

– Természetesen, Mrs. Carson. Mit tehetek önért?

– Egy ajándékot szeretnék – felelte a hölgy, és közben a férjére pillantott.

Sally elindult vele a férfiosztály felé, és közben az elképzeléseiről faggatta. Végül Mrs. Carson egy kis hordozható tévé mellett döntött. Sally megkérdezte, szüksége van-e még valamire.

– Már semmi kedvem ehhez a nagy felhajtáshoz. Időben beszereztem a karácsonyi ajándékokat, a férjemet leszámítva, mert neki nem könnyű találni valamit.

– Akkor igyunk meg egy csésze kávét! Így legalább nem látja, hogy a férje, mit vásárol.

Sally a hátsó helyiségbe vezette a hölgyet, és kávét főzött. Aztán mindketten leültek az asztalhoz, és elbeszélgettek. Végül emlékeztette Mrs. Carsont a karácsonyi ünnepségre, és megkérdezte, hogy esetleg tudna-e hozni valamit.

– Azt hiszem, igen. Jó, hogy említi, Sally. Vannak még jó állapotban lévő játékok és ruhák, amelyeket szívesen odaadok.

– Nagyszerű. Én… Igen, Hunter? – fordult Sally az ajtóban felbukkanó férfihoz.

– Nem szívesen zavarom meg a hölgyeket, de Mr. Carson tudni szeretné, hogy a felesége végzett-e a vásárlással.

– Igen – felelte mosolyogva Mrs. Carson.

– Ez jól ment – állapította meg Hunter, miután a házaspár elhagyta az üzletet, és leült Sally mellé az asztalhoz.

– Igen, mind a ketten régi barátai a szüleimnek, és nagyon kedves emberek. Emlékeztettem Mrs. Carsont a karácsonyi ünnepségre. Játékokat és ruhákat fog ajándékozni.

– Tulajdonképpen ki veszi át ezeket?

– Mi. Az emberek behozzák az adományokat az üzletbe, mi megnézzük, és eldöntjük, hogy alkalmasak-e ajándékozásra.

Hunter a fejét csóválta.

– Hogy lesz időnk erre a karácsonyi csúcsforgalomban?

– Kevesebb kávészünetet tartok – felelte mosolyogva Sally.

– Pedig én kimondottan élvezem ezeket a pihenőket, főleg magával.

Sally hallgatott egy kicsit, mert a levegő hirtelen szikrázni kezdett körülöttük.

– Talán egyszerűen magára ruházom ezt a feladatot.

– A vevőkkel jobban boldogulok.

– Valószínűleg igaza van.

– Úgy hangzik, mintha ez rossz lenne.

– Nem, csak…

Az ajtócsengő megint félbeszakította őket.

– Majd én. – Hunter felállt, és az eladótérbe sietett.

Sally megkönnyebbült, mert ha nem vigyáz, a végén még mindent megad a férfinak, amit csak követel tőle.

Lassan felemelkedett, és az áruátvételhez sietett.

– Billy? Van dolga?

– Nincs. Épp egy új szállítmányra várok.

– Értem. Elmenne a raktárba, és elhozná a karácsonyi dekorációt?

– Szívesen.

Sally felsóhajtott. Billyvel sokkal egyszerűbb, mert mindent megtesz, amire kéri. Egyszerűen nélkülözhetetlen, az árufelvételnél és a raktárban mindent rá lehet bízni. Hunterrel egészen más, mert a közelében képtelen tisztán gondolkozni.

Fel-alá kezdett járkálni a helyiségben, és azon töprengett, vajon mit tartogat még ez a nap. Az unokatestvére, Penny megígérte, hogy ajándékoz nekik egy karácsonyfát. Majd megbízza Billyt, hogy állítsa fel a fenyőt a város központjában. A díszítésnél segítségre lesz szüksége, és mivel az a tennivaló eléggé el fog húzódni, az üzletben gondoskodnia kell elegendő személyzetről.

Billy megjelent több dobozzal, és Sally tudta, hogy ezt még továbbiak követik.

– Köszönöm, Billy. Maga valóban pótolhatatlan.

– Oké.

Sally elmosolyodott, mert az „oké” volt a férfi kedvenc szava. Kár, hogy Hunter nem olyan könnyen szerethető, mint Billy.

Mintegy végszóra felbukkant a férfi.

– Miért mosolyog?

– Valami vidám dologra gondoltam. Baj van?

– Nem, tulajdonképpen nincs. A hölgyek mondták, hogy kérdezzem meg magát, de azt hiszem, tudom a választ.

– Miről van szó?

– Hétvégén is dolgoznom kell?

– Talán valami mást tervezett?

– Nem.

– Akkor jó lenne, ha szombaton be tudna jönni.

– Oké. – Hunter kíváncsian nézett az elmosolyodó Sallyre. – Mi olyan vicces?

– Csak… csak eszembe jutott valami.

– A legtöbb vevő szombaton jön?

– Igen. Ráadásul jövő héten kapjuk meg a karácsonyfát, és valószínűleg szükségem lesz Billy segítségére. Addig talán maga foglalkozhatna a szállításokkal.

– Rendben. Annak megfelelően kell öltöznöm.

Sally elfojtott egy mosolyt, mert a férfi elegáns inget és szürke nadrágot viselt, míg a legtöbb vevő farmerben jött.

– A farmer jó lenne.

– Nem gond.

– Köszönöm, Hunter.

A férfi elfordult, hogy visszamenjen az eladótérbe. Sally utánanézett, és eltűnődött, milyen lehet farmerben. Valószínűleg csábos, hiszen izmos, és feltehetően rendszeresen jár fitneszterembe.

És a munka helyett már megint őrá gondol! Pedig rengeteg a dolga, nem utolsósorban a karácsonyi ünnepség előkészületeivel. Közben egyáltalán nem volt karácsonyi hangulatban.

Ez lesz az első ünnep a szülei nélkül.

Billy újabb dobozokkal jelent meg.

– Tegye csak oda őket! Aztán egyiket a másik után átnézzük.

Miután Billy elhagyta a helyiséget, Sally kinyitotta a legfelső dobozt. A díszek nagy részét az édesanyjával együtt barkácsolta. A nagyokat könnyű volt megtalálni. Legfelül voltak buborékfóliába csomagolva, és tavaly készítették őket. Sally elmerengve végighúzta a kezét a kedvenc darabján. Egy évvel ezelőtt csinálta, akkor még sejtelme sem volt róla, hogy hamarosan milyen tragédia történik.

A szeme megtelt könnyel. Tavaly olyan boldog volt! Mindenkinek nagyon tetszett a karácsonyi ünnepség. A szülei mindig éreztették vele, mennyire szeretik. Annak idején több gyereket is terveztek, de az anyjával a sokadik vetélés után közölte az orvosa, hogy egy további terhesség kockázatos lehet. Ezért maradt ő egyetlen gyerek. A szülei egyre több mindent bíztak rá, mert tudták, hogy egyszer majd ő veszi át az üzletet. Remélte, mindent megtanítottak neki, amit tudnia kell, és hogy büszkék lennének rá.

– Mik ezek? – kérdezte Hunter, amikor visszatért a pihenőhelyiségbe, és ezzel kizökkentette az ábrándozásból.

– A városban felállítandó fenyőfa díszei.

A férfi közelebb lépett, és szemügyre vette a Sally kezében tartott darabot.

– Szép. Hol vette?

– A legtöbbet az édesanyám és én készítettük. Ezt itt tavaly csináltuk, de idén valószínűleg megszakad a sor.

– Miért?

– Ööö… túl sok időt vesz igénybe. Ki sem látszom a munkából… a történtek után. De azt hiszem, elég is ennyi dísz. Tavaly meglehetősen sokat készítettünk, hogy pótoljuk a régieket.

– Miben segíthetnék?

Sally szipogott, és visszapislogta kibuggyanni készülő könnyeit.

– Talán a díszítésben, miután felállítottuk a fát? Jövő hét csütörtökön vagy pénteken hozzá kell fognunk, akkor elkészülünk szombat estére, amikor is a karácsonyi ünnepség kezdődik.

– Rendben. Fényfüzérek is kerülnek a fára?

– Igen. Ez a legnehezebb rész. Általában január másodikáig világítanak a fények. Természetesen ilyenkor nagyobb a villanyszámla, de apa szerette, ha január másodikáig meghagytuk.

– És ki fizeti az áramot?

– Mi. De kapunk kedvezményt.

– Leírhatják költségként?

– Természetesen.

Sally megint rádöbbent, hogy ő és Hunter mennyire különböznek egymástól. A férfi mindig számításba veszi a költségeket is, ahelyett hogy valamit a maga kedvéért csinálna. Talán a nagyvárosi meg a kisvárosi élet közötti különbség az oka, és Sally pontosan tudta, hogy ő melyiket részesíti előnyben.

– Ráadásul fel kell díszítenem az üzletet is – folytatta. – Itt is felállítunk egy fát, girlandokat és díszeket akasztunk rá. Persze ez sok helyet elvesz, de csak rövid időre. Remélem, hogy magát és a többieket nem zavarja.

– Természetesen nem. Már azt hittem, hogy megfeledkezett az üzletről. A nagyapám mindig ünnepélyesen feldíszít mindent. A vevők valószínűleg el is várják.

– Nem, nem felejtettem el, csak elhalasztottam. Mindenki nagyon megértő, de az élet megy tovább. Mindent úgy kell feldíszítenem, ahogy anya és apa tették. Örülnék, ha segítene ebben.

– Ha holnap túl sok a dolog, csinálhatjuk szombaton is. Egyébként sincs más dolgom.

– Köszönöm. Nagyvonalú ajánlat.

Sally elmosolyodott, és jóleső melegség járta át a szívét. Talán mégsem lesz olyan rémes ez a karácsony.

Hunter elfordult.

– Már megint sokan vannak. Szeretne még pihenni egy kicsit? Majd azt mondom a többieknek, hogy itt van dolga, és nem tud jönni.

– Nem szükséges. Máris megyek.

A vevőktől Sally megtudta, hogy szombat reggelre hóvihar várható. Ezért is voltak most olyan sokan, mert rossz időben már senki sem merészkedik az utcára. Talán délelőttre be is zárhat. A munkatársait feltétlen utasítania kell, hogy maradjanak otthon.

Zárás körül néhány vevő még mindig a boltban tartózkodott. Sally udvariasan megkérte őket, hogy fáradjanak a pénztárhoz.

– Az édesapja sosem sürgetett minket – panaszkodott az egyik asszony.

– Sajnálom, hölgyem, de egyedül vagyok. Korábban hárman voltunk, ezért maradhattak tovább.

Az asszony elvörösödött.

– Elnézést, Sally! Még mindig nem tudom elhinni, hogy tényleg meghaltak. Maga valószínűleg folyton rájuk gondol, ugye?

– Igen, de megpróbálok olyan türelmes lenni, mint az apám volt. Az üzlet volt az élete.

– Így igaz. És mindannyian tudjuk, hogy maga is mindent megtesz.

– Köszönöm, Mrs. Crawford, ez kedves öntől.

Miután az asszony kifizette a kiválasztott árucikkeket, Sallyre mosolygott.

– Meglátja, egyszer majd könnyebb lesz. Az élet megy tovább.

– Igen. Kellemes estét!

Sally az asszony után nézett, ahogy utolsóként elhagyta az üzletet.

– Megnehezítette a dolgát? – kérdezte Hunter halkan, és megállt Sally mellett.

– Nem, a szüleimről beszélgettünk. Nem is tudatosult bennem, hogy kettőjük halála mekkora sokkot jelentett az itteni embereknek.

Rövid csönd után Hunter megszólalt:

– Hogy mindenkinek könnyebbé tegyük egy kicsit, feldíszíthetnénk például az üzletet. Ha tényleg hóvihar közeledik, holnap befejezhetjük, mert úgysem lesz sok vásárló.

– Ez igaz, de csak akkor jöjjön, ha a vihar elvonult.

– Hm, meglátjuk.

– Hogy érti?

– Valószínűleg felkelek a szokott időben. Tehát kilenckor találkozunk?

– Akkor talán még nem is leszek itt. Legalább hívjon fel előtte!

– Rendben. Velem vacsorázik?

– Nem, nem hiszem.

– Ne csinálja ezt! Nem szívesen eszem egyedül. Nem könyörülne meg rajtam?

Hunter esdeklő tekintete láttán Sally elnevette magát.

– Nem hiszem, hogy itt sokáig egyedül maradna. Hamar lenne társasága.

– Azt akarja bebeszélni nekem, hogy inkább egyedül ül a tányérja előtt? Kizárt dolog.

Sally csüggedten nézett a férfira.

– Nem akarok bebeszélni semmit, de nem jó folyton étterembe járni.

– Akkor hadd főzzek én… a maga konyhájában.

– Tud főzni?

– Meglehetősen jól. Bevásárolok, aztán elmegyek magához. Rendben?

– Ööö… jól van.

– Helyes. – Sally legnagyobb meglepetésére Hunter előrehajolt, és megpuszilta az arcát. – Már alig várom.

A lány pár percig mozdulatlanul állt ott. A szülei gyakran megölelték, és meg is puszilták. De a haláluk óta az unokatestvérén kívül, aki üdvözlésképpen mindig átölelte, senki sem érintette meg. Főleg nem egy férfi! Tisztáznia kellene Hunterrel, hogy nem puszilhatja meg. Csakhogy a férfi tetszik neki…

Nagyon is. Ám valamit mondania kell neki, ha meg akarja őrizni vele szemben a három lépés távolságot. Akkor is, ha két hét múlva elutazik. Az anyja biztosan figyelmeztette volna, hogy ne szeressen bele egy olyan férfiba, aki csak rövid ideig marad. Az apja meg kiselőadást tartott volna…

Csakhogy már egyikük sincs itt, és ő egyedül magára van utalva. Tényleg töltsön el több időt Hunterrel, hogy közelebb kerüljenek egymáshoz? Nem, természetesen nem. Elvégre a férfi visszatér a nagyvárosba, és ő soha többé nem fogja viszontlátni. Nemrég súlyos veszteséget kellett elviselnie, és nem akar hasonló időszakot újra átélni. Ennek következtében a kapcsolatának Hunterrel szigorúan üzleti természetűnek kell maradnia.

Mary és Ethel zökkentették ki a borús gondolataiból, amikor hozták a kabátjukat, hogy elbúcsúzzanak. Miután Sally a lelkükre kötötte, hogy másnap reggel csak akkor jöjjenek be, ha elvonult a hóvihar, a két nő elhagyta a kisáruházat.

Sally rendet csinált az eladótérben. Aztán lekapcsolta a világítást, bezárta a bejárati ajtót, és a hátsó ajtón át elhagyta az üzletet. Lassan átvágott az utcán a szülei háza felé. Nagyon szép épület volt, tökéletesen alkalmas egy nagy családnak. Talán egyszer majd gyerekei lesznek. Legalábbis remélte. Akkor a családot és a munkát könnyebben össze tudja majd egyeztetni.

Belépett a házba, és megpróbálta Hunter szemével nézni. Vajon a férfinak is van saját lakása?

Hirtelen megborzongott, mert kimondottan hűvös volt. Tüzet rakott a kandallóban. Az apja mutatta meg, hogyan kell, mert mindig szerette, ha lobogtak a lángok. Utána levette a kabátját, és felakasztotta. Belépett a konyhába, ahol reggel szép rendet hagyott. Ezt az anyjától leste el, aki irtózott a rendetlenségtől. A szülei sok mindenre megtanították.

A következő pillanatban csöngettek.

Sally mély lélegzetet vett, és a bejárathoz ment, hogy beengedje Huntert az ő kis világába. Ajtót nyitott, de a küszöbön Billy állt.

5. FEJEZET

– Billy, történt valami?

– Hóvihar közeledik – emlékeztette az idős férfi.

– Igen, tudom. Már mondtam is a többieknek, hogy csak akkor jöjjenek be dolgozni, ha elvonult. Addig egyedül is jól elboldogulunk.

– Oké. Mindened megvan, amire szükséged lehet? Elég meleg van?

– Igen. Nem kell aggódnia miattam – felelte Sally elérzékenyülve a kedves törődés miatt.

– Tudom, de az édesapád megbízott, hogy vigyázzak rád.

Sallynek elakadt a lélegzete.

– Mikor… mikor mondta ezt?

– Többször is, de a halála előtt is beszéltünk erről. Nagyon megérintett, főleg most, hogy ő már nincs többé.

Könnyek szöktek a férfi szemébe. Sally a karjára tette a kezét.

– Billy, boldogulok, tényleg. De nagyra értékelem, hogy gondol rám.

Hirtelen felbukkant Hunter az idős férfi mögött.

– Én is vigyázok rá, Billy – jelentette ki. – Gondoskodom róla, hogy ne fázzon.

– Hunter! – Billy megpördült. – Nem is tudtam, hogy idejön. Akkor megyek is. Kellemes estét!

– Viszont, és köszönöm, hogy ránézett Sallyre – bólintott Hunter komoly arccal.

– Szép estét! – kiáltott Sally Billy után.

Hunter a verandán állt, és a férfi után nézett.

– Gyakran jön ide? – kérdezte, miután belépett.

– Nem. Azt hiszem, az időjárás-előrejelzés miatt aggódik, főleg, mert egyedül élek.

– Kedves tőle. – Hunter levette a kabátját, miközben körülhordozta a pillantását az előszobában. – Kellemes itt.

– Köszönöm. Anya rendezte be.

– Nyilván hasonlít az édesanyjára, mert ez itt magára emlékeztet engem.

– Köszönöm a kedves bókot.

Hunter felemelte a táskát, amit az imént letett a földre.

– Merre van a konyha?

– Jöjjön utánam! – Sally előrement, és felkapcsolta a villanyt. – Azt hiszem, itt mindent megtalál, amire szüksége lesz. Anya folyton újabb és újabb konyhai eszközöket rendelt.

– Remek! Steaket, brokkolit és krumplit vettem.

– Nagyon úgy hangzik, hogy a kedvencemet akarja elkészíteni. – Sally kivett a szekrényből egy serpenyőt. – A fűszerek meg itt vannak.

Miközben Hunter a húst előkészítette, Sally lemosta a krumplit, megkente vajjal, és alufóliába bugyolálta.

– Szüksége lesz párolóedényre a brokkolihoz?

– Maga igazán nagy segítség. Általában, ha főzök, a nők bemennek a nappaliba, és tévét néznek. Most csak a steaket kell kisütnöm, aztán már ehetünk is.

– Utána leülünk a kandalló elé, és kávézunk.

– Jól hangzik. Mindenesetre sokkal jobb, mint a szállásomon a szobában üldögélni.

– Mrs. Brady panziója nagyon kellemes hely – jegyezte meg Sally.

– Igen, ennek ellenére nem olyan, mint egy igazi otthon. Van egy lakásom Denverben, de a kilátás onnan nem olyan szép, mint Bailey-ben. Három oldalról a várost látom, csak nyugatról a Sziklás-hegységet.

– Nem él együtt a nagyapjával?

– Nem. Régebben a szüleimnél laktam, de ők elváltak. Az anyám meg én a nagyszüleimhez költöztünk, és az egyetem elvégzése után saját lakást kerestem.

Sally bekapcsolta a kávéfőzőt.

– Sok fiatal költözik el a szüleitől az egyetem után.

– Maga nem akart?

– Nem, én feltétlen újra otthon akartam lakni. Megkérdeztem a szüleimet, hogy elköltözzek-e, de ők hallani sem akartak róla.

– Értem. Mit tanult? Marketinget?

– Igen. Az üzletben azonban sokkal többet tanultam, mint az egyetemen.

– El tudom képzelni. Nekem is marketinges diplomám van. Az apám nem akarta, hogy a nagyapámnak dolgozzak. Anya viszont folyton azt mondogatta, hogy egy nap az enyém lesz az üzlet. Különben sincs más, amit csinálhatnék.

– Valójában mit keres itt, Hunter?

– Meg szeretném ismerni az üzletvezetés különböző fortélyait. A nagyapám megbeszélte a maga édesapjával, hogy idejövök. Ennyi a történet.

– Ez megmagyarázza, miért jött ide, de azt nem, miért marad két hétig.

– Nagyapa azt akarta, hogy betekintést nyerjek a dolgok menetébe. Mivel átlagon felüli forgalmat produkál, talán tanulhatok magától. Az már feltűnt, hogy nagy a raktárkészlete.

– Már említettem, hogy a környéken mi vagyunk az egyetlen ilyen jellegű üzlet. Itt többnyire farmerek élnek, és csak azt veszik meg, amire szükségük is van. De ha kell nekik valami, akkor a legközelebbi boltban szerzik be. És ez vagyunk mi.

– Azt hiszem, most már betehetjük a steaket a sütőbe.

Sally átvette a serpenyőt, és betette a sütőbe. Aztán a pulthoz lépett.

– Itt van a párolóedény a brokkolihoz.

Miután Hunter feltette a zöldséget, ismét a lányra pillantott.

– Addig üldögéljünk a kandalló előtt?

Sally hirtelen ideges lett a gondolatra, ennek ellenére beleegyezett. De miről fognak beszélgetni?

Hunter megkönnyítette a dolgát. A gyerekkoráról kérdezősködött, és a saját életéről mesélt. Aztán az egyetemi éveiről faggatta Sallyt.

– Volt barátja?

– Igen, néhány.

– És akadt köztük olyan, aki feleségül akarta venni?

– Nem. És magával mi a helyzet?

– Volt néhány barátnőm, akik azért érdeklődtek irántam, mert a nagyapám pénzére fájt a foguk.

– Ilyet biztosan nem mondtak.

– Nem. Ennél ravaszabban jártak el.

Sally elmosolyodott.

– Magukon kívül lehettek, amikor nemet mondott nekik.

– Így van. Csak akkor szabad megházasodni, ha az ember komolyan gondolja a dolgot.

– Így igaz. Én senkit sem találtam, aki megfelelt volna az igényeimnek, vagy hajlandó lett volna Bailey-ben élni. Mindannyian a nagyvárost preferálták. De az nem nekem való.

Most Hunter mosolyodott el.

– Egyáltalán nem tartja vonzónak?

Sally a fejét rázta.

– Megvan itt minden, amire szükségem lehet. Anya és apa munkát meg otthont nyújtottak nekem.

– Úgy hangzik, mintha kicsit magányos lenne.

– Igen, valószínűleg. De itt mindenkit ismerek. És Penny is a közelben van.

– Még nem találkoztam vele.

– Nem. Jelenleg… rengeteg a dolga a ranchen.

– Gyakran látják egymást?

– Múlt héten nála vacsoráztam.

– Jó szakácsnő?

– Igen – felelte mosolyogva Sally. – De szerződtetett egy házvezetőnőt, mert ő a ranchet irányítja, és a legtöbb időt nyeregben tölti.

– Hűha! Kemény lehet.

– Pennynek nem az. Már kislányként rengeteget lovagolt.

– Maga is lovagol?

– Igen, ha kilátogatok a ranchre. Régebben gyakrabban nyílt rá lehetőségem. Mostanában szinte mindig itt vagyok – sóhajtott fel Sally.

– Eladhatná az üzletet.

Hunter ezt olyan halkan mondta, hogy Sally először azt hitte, rosszul hallotta. Hirtelen az a szörnyű érzése támadt, a férfi alattomos szándékkal jött ide. Felugrott.

– Ezért akart ma este főzni nekem? Hogy megpuhítson? Nem áll szándékomban eladni az üzletet, és ha csak ezért jött, már mehet is!

– Fel sem merült bennem… De olyan stresszesnek tűnt. Megnézem a steaket.

Hunter felállt, és a konyhába ment.

Sally a kanapéra rogyott. Nem akarja elkergetni innen a férfit, de esze ágában sincs eladni a boltot. Ám egyvalamiben igaza van Hunternek. Túl sok minden nehezedik a vállára.

– Sally? – kiáltotta a férfi.

A lány nagyot sóhajtva felállt, és a konyhába ment.

– Igen?

Hunter a pultnak dőlt, és a lágy fényben nagyon vonzónak hatott. Közelebb lépett Sallyhez, és a karjára tette a kezét.

– Még mindig haragszik rám?

– Igen – felelte a lány, de nem húzta el a karját.

– Nem akartam célozni semmire… Csak olyan kimerültnek tűnt, hogy jó ötletnek tartottam.

– Jelenleg tényleg a padlón vagyok, de sohasem fogom eladni az üzletet.

– Megértettem. Sajnálom, ha felbosszantottam, nem állt szándékomban. Barátok maradunk?

Sally tudta, hogy nem lenne szabad haragudnia a férfira. Csak elmondta a véleményét, és ő valószínűleg túlreagálta a dolgot. Elvégre eddig jól érezte magát a társaságában. Most a sütőhöz ment, és ellenőrizte a krumplit.

– Persze, barátok maradunk. Ennek még kell negyedóra – váltott aztán témát, és a krumplira mutatott.

Hunter elmosolyodott.

– Addigra elkészül a steak is.

6. FEJEZET

Sally megterítette az asztalt, két pohárba jegesteát töltött, majd hátrább lépett, hogy megbizonyosodjon róla, semmit sem felejtett el.

– Még vaj kell a krumplihoz – jegyezte meg Hunter.

Sally hozta a vajat, a reszelt sajtot és a tejfölt.

– Gondolja, hogy a brokkoli már kész van?

– Maga a szakács – felelte Sally kissé élesen.

– Igen, de… Rendben, akkor leszűröm.

Hunter meg is tette, aztán még egyszer ránézett a steakre.

– Nem ülünk le ismét a kandallóhoz? – kérdezte.

– Nem.

Sally helyet foglalt az asztalnál, mire Hunter kihúzta a másik széket, és ő is leült.

– Folytathatjuk az iménti beszélgetést?

Sally mereven nézett rá.

– Persze, beszélgethetünk, csak nem arról, hogy eladom az üzletet.

– És mi lesz, ha férjhez megy? – kérdezte Hunter. – Ha beleszeret valakibe, aki mondjuk Denverben él?

– Nem hiszem, hogy feleségül mennék egy olyan emberhez, aki nem költözik ide, és nem segít nekem az üzlet vezetésében.

– Ezzel leszűkíti a lehetőségeit, nem?

Sally felállt, mert hirtelen azt akarta, hogy Hunter menjen el. A kérdései túlságosan személyessé váltak, és neki nem volt kedve a válaszokon gondolkozni.

– Tányérra szedem az ételt.

– Feltettem egy kérdést. Gondolkozott már ezeken a dolgokon?

– Természetesen! De magának tényleg semmi köze ehhez.

– Csak mint a barátja érdeklődtem.

– Nem hiszem, hogy barátok lehetünk. Elvégre maga nekem dolgozik. Valószínűleg hiba volt beleegyeznem, hogy ma este eljöjjön hozzám.

– Nézze, Sally, az étel mindjárt kész. Nem élvezhetnénk csak úgy egyszerűen a vacsorát, és feledkezhetnénk meg az üzletről?

– Tényleg nem beszélünk többet róla?

– Nem, megígérem.

Sally elmosolyodott.

– Rendben van.

Hunter felállt, kivette a steaket, valamint a krumplit a sütőből, és a brokkolival együtt feltálalta.

– Ó, elfelejtettem megsütni a kenyeret! Nem tart soká.

Sally némán nézte, ahogy a férfi beteszi a kenyeret a sütőbe.

– Csak öt perc. Kezdjünk el enni?

– Nem, szívesen várok.

Az ételnek isteni volt az illata, és Sally rájött, milyen éhes.

A férfi leült hozzá, és kutató pillantást vetett rá.

– Sokat utazott?

– Nem, szinte soha.

– Az egyetem befejezése után nagyapa Európába küldött, ahol sok érdekes tapasztalatot szereztem.

– Merre járt? – kérdezte Sally, és örült, hogy már nem beszélnek az üzletről.

– Először Londonban. Kellett egy kis idő, míg megértettem az ottani embereket, noha azt állították, hogy angolul beszélnek – jegyezte meg Hunter nevetve. – Nagyon élveztem az ott-tartózkodásomat, és még pár helyre ellátogattam.

– Megnézte Stonehenge-et is?

– Igen. Egy halom magas kő körberakva. De van valami atmoszférája. Úgy értem, fura érzés, ha beállunk a kör közepébe.

Sally megborzongott.

– Tényleg? Már sokszor tűnődtem rajta, milyen lehet.

– Nem hittem volna, hogy hatni fog rám, de hatott.

– Felkereste Shakespeare szülőházát is?

– Igen. Nem különösebben nagy – felelte Hunter, és kisfiúsan elvigyorodott.

A következő pillanatban jelzett az időzítő. A férfi felugrott, hogy kivegye a sütőből a kenyeret. Tányérra tette, majd visszajött az asztalhoz, és leült.

– Most már ehetünk.

Sally bólintott. Aztán félrebiccentette a fejét, és elmondta a rövid imát, amelyet annak idején az apja is mondott minden étkezés előtt. Amikor ismét felpillantott, látta, hogy Hunter őt nézi.

– Van valami gond?

– Nincs. Brokkolit?

– Igen, köszönöm. – Miután Sally vett a brokkoliból, kettévágta a sült krumpliját, megkente vajjal, tett rá sajtot és tejfölt is. Aztán fogott egy szelet kenyeret, és azt is megkente vajjal. – Köszönöm, hogy főzött nekem vacsorát. Be kell ismernem, hogy nem mindig táplálkozom egészségesen, mert sokszor semmi kedvem a konyhában ügyködni.

– A nagyapám gyakran mondta, hogy csak azért tudott olyan keményen dolgozni, mert a nagyanyám minden este finom vacsorával várta.

– És az édesanyja?

– Az anyám inkább szórakozni járt: partikra, operába, színházba. A hét öt estéjén távol volt.

– De azért vacsorát csak készített, nem?

– Nem. Az a házvezetőnő dolga volt. Semmiben sem szenvedtem hiányt, de mindig egyedül kellett ülnöm az asztalnál.

– Szomorú lehetett.

– Azután sem változott meg anya viselkedése, hogy elvált az apámtól, és a nagyszüleimhez költöztünk. Attól kezdve a nagyszüleimmel ettem. Jókat beszélgettünk, és a nagyi megtanított az illemre.

Sally elmosolyodott.

– Jó munkát végzett.

– Igen. Most már én is hálás vagyok érte, de eleinte rettenetesnek találtam. De együtt ülni az asztalnál olyanokkal, akiknek fontos vagy, akik időt szánnak rád, nagyszerű élmény volt.

– Jól hangzik.

– Az egyetem alatt az egyik hétvégén meglátogattam őket, és elmondtam a nagyanyámnak, milyen sokra értékelem, amit tanultam tőle. Örülök, hogy megtettem, mert nem sokkal később meghalt.

– Ó, részvétem!

Sally elgondolkozva nézett Hunterre.

– A nagyapám még él. És a szüleim is.

– Igaz – bólintott Sally, majd némán tovább ette a steaket.

Néhány perc hallgatás után Hunter törte meg a csöndet:

– Sajnálom, nem gondoltam bele.

– Semmi baj.

– Nem, tapintatlan voltam. Beszéljünk másról! Ha elutazhatna valahová, mit választana úti célnak?

– Párizst. A főiskolán franciául tanultam, és mindig látni szerettem volna ezt a várost.

– Párizs csoda szép. Nagyon tetszett. De ha az ember nem beszél franciául, nehezen boldogul.

– A főiskolán nem ezt tanulta?

– Nem, a németet választottam. Az apám így akarta.

– Akkor Németországot is felkereste?

– Igen. Szép ország, de Párizs sokkal jobban tetszett.

– Felmászott az Eiffel-toronyra is?

– Igen, de tériszonyom van, és féltem, hogy lezuhanok.

– Mi tetszett Franciaországban a legjobban?

– A pain au chocolat. Mindennap azt reggeliztem, és nagyon hiányzik.

– Én csak Denverben a La Madeleine-ben kóstoltam.

– Tehát már járt Denverben?

– Igen. Az anyám nem szívesen hagyta magára az apámat, de évente kétszer elmentünk vásárolgatni oda.

– Ott is éjszakáztak?

– Néhányszor, de az anyám tulajdonképpen nem szerette.

– Bárcsak már akkor ismertem volna! Szívesen megmutattam volna a várost.

– Az üzleteiket láttam. Sőt az egyikben, a városközpontban vásároltunk is.

– Ó! Az nagyapa első üzlete. Az évek során folyamatosan bővítették, és még mindig az a kedvence.

– Fantasztikus hely, és hihetetlen a választék. Bár a legtöbb holmit itt nem lehetne eladni.

– Igaz. El tud képzelni egy ranchen élő nőt zebramintás ruhában és tűsarkúban?

– Van itt néhány nő, aki hasonlóan öltözködik, de megmosolyogják őket.

– Viselt valaha zebramintás ruhát?

– Nem. Semmilyen állatmintásat.

– Szerintem jól illene a szőke hajához.

Sally megrázta a fejét, mielőtt bekapott volna egy újabb falat steaket.

– A pirosat szereti?

– Természetesen, de a kéket jobban.

– Szerintem jól állna magának.

– Köszönöm, de a megjelenés az én munkámban nem olyan fontos.

– Tényleg? Nagyapa azt mondogatja, hogy egy csinos eladónő nagyobb forgalmat csinál, mint egy csúnyácska.

– Csak szép embereket alkalmaz?

– Nem. Ápolt külsejű embereket, legyenek szépek vagy átlagosak.

– Szerintem a mosoly a legfontosabb.

– Igen, úgy vélem, ez is szerepet játszik.

Evés után közösen elmosogattak.

– Kávé a kandalló előtt? – kérdezte végül Hunter.

– Szívesen. Mindjárt hozom a tálcát.

Öt perccel később a kanapén ültek a kandalló előtt, amelyben még izzottak a fahasábok. Miután Sally kitöltötte a kávét, némán kortyolgatták. Egy idő után a lány lehunyta a szemét.

Amikor ismét kinyitotta, ijedten állapította meg, hogy már reggel van, mindjárt kilenc óra, és Hunter Bedford mellette alszik.

7. FEJEZET

– Hunter! – kiáltotta rémülten.

Eltartott egy darabig, míg a férfi felébredt.

– Mi az? – kérdezte álmosan.

– Mindjárt kilenc! Itt töltötte az egész éjszakát!

– Mi? Ó, nagyon sajnálom! Csak egy pillanatra hunytam le a szemem, mert olyan fáradt voltam. Nem akartam ilyen sokáig maradni.

Csöppet sem hangzott töredelmesen. Sally egy pillanatra újra lehunyta a szemét. Arra gondolt, hogy mit fognak mondani az emberek.

– Maga ezt nem érti. Egy kisvárosban hamar megindul a pletyka. A lehető leggyorsabban és feltűnés nélkül mennie kell.

– Persze, de ez nem olyan nagy ügy.

– Denverben talán nem, de itt igen. Kérem, menjen, és senkinek se beszéljen erről!

– Nem, persze hogy nem.

Hunter felkelt, az előszobába indult, ahol felvette a kabátját. Amikor kinyitotta az ajtót, megtorpant, mert az arcába vágott a hó.

– Csukja be! – kiáltotta Sally, és hozta a felmosót.

Hunter engedelmeskedett, de állva maradt, mert tele lett hópelyhekkel. Sally adott neki egy törölközőt, hogy szárítkozzon meg, és feltörölte a bejárati részt.

– Azt hiszem, mennem kéne, Sally.

– Nem ebben az időben. Teljesen megfeledkeztem a hóviharról.

– Akkor most mit csinálunk? – kérdezte Hunter.

Sally ebben a pillanatban azt kívánta, bárcsak itt lennének a szülei!

– A konyhába megyünk, és reggelizünk.

Hunter követte, és ajánlkozott, hogy elkészíti a reggelit.

– Nem, ma reggel én csinálom. Gyorsan meglesz.

Miközben szalonnát sütött, összekeverte a tojásokat, és bekapcsolta a kávéfőzőt. Bevajazott egy kenyeret, betette a sütőbe, és töltött maguknak narancslevet. Tíz perc alatt minden kész volt.

– Nagyon finom – állapította meg Hunter evés közben.

– Örülök, hogy ízlik – felelte a lány udvariasan, de közben újra meg újra kipillantott az ablakon. Bizonyos tekintetben hálás volt a hóviharnak, mert Hunter így talán elmehet, mielőtt bárki észrevenné.

A férfi most felállt, hogy kitöltse a kávét.

– Tejet vagy cukrot? – kérdezte.

– Nem, feketén iszom. És maga?

– Egy kis tej jó lenne.

Sally felállt, hogy a tejet egy kis kancsóba öntse, majd letette az asztalra, és ismét leült.

– Meddig fog ez tartani?

– Mi? – kérdezte Sally szórakozottan, mert közben a saját problémáján gondolkozott.

– Meddig tart a hóvihar?

– Sejtelmem sincs. Meg kellene nézni az időjárás-jelentést.

Sally bekapcsolta a hűtő tetején álló kis tévét. Épp az időjárás-jelentés ment. A meteorológus közölte, hogy a hóvihar kora délutánra elvonul.

– Itt a válasz.

– Addig maradhatok?

– Természetesen. Most nem sok mindent csinálhatunk.

Sally titkon azt kívánta, bárcsak behavazódna Hunterrel.

Hallgatagon fogyasztották el a reggelijüket. Miután rendet raktak, újra helyet foglaltak, és egymásra néztek.

– És most mit csinálunk? – kérdezte Hunter.

– Várnunk kell. Szeret olvasni? A könyvespolcon vannak krimik, szerelmes regények és thrillerek. De nézhetünk dvd-t is.

– Ha nincs ellene kifogása, szívesen vetnék egy pillantást a krimikre.

– Persze. Jöjjön csak!

Sally a nappaliba vezette a férfit, ahol az egyik sarokban magas könyvespolc állt. Megmutatta az apja kedvenc könyveit.

– Vegye le, amelyiket szeretné!

Hunter felfedezte az egyik népszerű szerzőt, és a legújabb könyvével leült a kanapéra.

– Mindjárt jövök. – Sally felsietett az emeletre a szobájába, és tiszta holmit keresett.

Legszívesebben lezuhanyozott volna, de nem lett volna bölcs dolog. Ám mihelyt átöltözött, sokkal jobban érezte magát.

Végül a szülei hálószobájába ment, és megkereste az apja régi farmerjét, amelyet abban a reményben tartott meg, hogy egyszer lefogy, és akkor újra felveheti. Ez a nadrág valószínűleg illik Hunterre. Aztán kicsomagolt egy inget, amelyet a legutóbbi denveri vásárolgatása során az apjának vett. Fájó szívvel szemügyre vette, és elképzelte, hogy nézett volna ki benne. Aztán levitte ezt meg a farmert.

– Tessék – mondta Hunternek. – Próbálja fel a fürdőszobában, szerintem jók lesznek.

Pár perc múlva a férfi visszatért a nappaliba – az inget és a farmert is mintha ráöntötték volna. Most már csak cipő kellett neki, mert amiben jött, az nem használható ilyen időben.

– Hányas a lába? – kérdezte Sally.

Hunter vállat vont.

– Negyvennégyes.

– Mindjárt jövök.

Mivel az apja lába is negyvennégyes volt, a bakancsa biztos jó lesz. Sally hozott egy pár tiszta zoknit is. Hunter nemsokára teljesen új öltözékben feszített.

– Köszönöm – mondta. – Ma reggel egy kicsit ápolatlannak éreztem magam.

– Apának van… volt egy elektromos borotvája, azt nyugodtan használhatja. Lehozom az emeletről.

Miután Hunter megborotválkozott, közölte, hogy sokkal jobban érzi magát, és elégedetten elhelyezkedett egy krimivel a kezében a kanapén.

Egy óra felé úgy tűnt, csökken a vihar ereje. Sally a konyhába ment, ahol pulykás szendvicseket csinált, utána enni hívta Huntert.

– Ínycsiklandóan néz ki. Köszönöm.

– Azt hiszem, hamarosan kimehetünk. Csak nem akartam, hogy addig éhen haljon.

– Már félig kivégeztem a könyvet. Az írónak olvastam egy korábbi regényét is, de ez most jobban tetszik.

– Apám is nagyon szerette. Azt mondogatta, hogy az író könyvei egyre jobbak.

– Az apja sokat olvasott?

– Igen. Mindig szívesebben olvasott, mint tévézett.

– És maga melyiket szereti?

– Mindkettőt. Az anyámmal gyakran mentünk moziba, de a könyvek szeretetét az apámtól örököltem.

– Egy filmet mindig együtt kell megnézni valakivel, nem?

– Igen. Anya és én mindig ugyanazokon a helyeken sírtunk. Az apám mindig cukkolt minket, hogy limonádékat nézünk.

– Én nem nézek ilyen filmeket, mert nem szeretném, ha mások sírni látnának.

Sally csak mosolygott, és beleharapott a szendvicsébe. Miután a konyhában rendet raktak, bejelentette:

– Most benézek az üzletbe. Ha gondolja, hazamehet, ma nem kell dolgoznia.

– Ne butáskodjon! Túl veszélyes, ha egyedül van ott. Szívesen segítek.

– Boldogulok magam is.

– Nem, elkísérem. Elvégre más ruha van rajtam, mint tegnap. Senki sem fog rájönni, hogy itt éjszakáztam.

– Remélem is.

Sally felvette a kabátját, sálat tekert a feje és a nyaka köré, kesztyűbe bújt, aztán kinyitotta az ajtót. A szél valamelyest alábbhagyott.

A hó húsz centi magasan állt. Átvágtak az utcán. Sally kinyitotta az üzletet, belépett, majd ismét bezárta.

– Először rendet kell csinálnom, hátha jönnek vevők – magyarázta.

Hunter bólintott, majd követte az eladótérbe.

– Én vállalom a férfi- és a női osztályt – javasolta, és azonnal munkához is látott.

Sally hosszasan nézett utána. Hunter tényleg nagyon előzékeny. Eszébe jutott a tegnap esti kérdése, miszerint eladná-e az üzletet. Noha ezt megbeszélték, Sallyt még mindig gyötörte a gondolat, hogy Hunter talán csak azért kedves hozzá, mert át akarja venni a családi vállalkozást.

Mihelyt végzett a rendrakással, hozta a nagy dobozt a karácsonyi díszekkel. Mivel még mindig nem jött senki, ki akarta használni a kedvező alkalmat, hogy feldíszítse az üzletet. Hunterrel is közölte a terveit:

– Először mindkét kirakatot körberakjuk műanyag fenyőágakkal, aztán jönnek a díszek.

– És hogyan erősítjük őket a falhoz?

– Apa ehhez kampókat használt.

Sally bemászott a kirakatba, és nekilátott az ágak felerősítésének.

– Milyen ötletes! Gyorsan megy, nem igaz?

– Igen. Apa nagyon ügyes volt.

Sally nem nézett Hunterre. Újra tudatosítania kellett magában, hogy az apja többé nem fog visszajönni. A fenyőágak felhelyezése után következtek a gömbök.

– Hunter? Van…? Ó, ez nagyon szép! Már hamar készen leszünk. Most két koszorút kell a bejárati ajtóra felerősíteni.

Kinyitotta a kétszárnyú ajtót, az egyik koszorút az egyik felére, miközben Hunter a másikat a másikra rögzítette.

– Most mi következik? – kérdezte a férfi.

– Felállítjuk a fát. A raktárban van.

Hunter a fenyőért ment, miközben Sally helyet csinált. Először a fényfüzért aggatták fel a fára, aztán a díszek következtek. Végül a csúcsára felkerült a csillag.

– Lassan ünnepi hangulatba kerülök – jegyezte meg Hunter kisfiús vigyorral.

– Érthető. Az ember nehezen vonja ki magát ezalól.

A férfi futó pillantást vetett Sallyre.

– Előjönnek a régi emlékek?

– Igen. Apának hála ez a munka mindig sok örömet okozott – bólintott Sally, és halkan szipogott egyet.

– Sajnálom, hogy most olyan nehéz magának, de egyszer majd könnyebb lesz.

– Remélem. Most be kell tennem a karácsonyi cédét, amit az apám annyira szeretett.

– Melyik volt a kedvenc dala?

Sally elmosolyodott.

– Bing Crosbytól a White Christmas. Illik a mai naphoz, nem?

– Feltétlen – bólintott Hunter mosolyogva.

Sallynek ismét feltűnt, hogy milyen vonzó férfi. Gyorsan összeszedte magát, és hátrament, hogy betegye a cédét, amelyet a karácsony előtti időszakban szoktak lejátszani. Abban a pillanatban, hogy felcsendültek az első taktusok, megszólalt az ajtócsengő. Gyorsan az eladótérbe sietett, és megpillantotta a Denton családot.

– Mrs. Denton, hogy van? – kérdezte.

A múlt héten hallotta, hogy az asszony csúnyán megfázott.

– Jobban. De inkább ne menjen Harry közelébe! – Az asszony a férjére mutatott. – Nincs a topon, de nem akart otthon maradni.

– Talán most épp egy családi bevásárlásra van szüksége. Segíthetek valamiben, vagy egyszerűen csak körülnéznek?

– Először körbejárunk. A gyerekek feltétlen velünk akartak jönni, mert ma délelőtt nem mehettek ki a házból.

– Szóljon, ha szüksége van ránk!

Sally intett Hunternek, aztán visszatért a hátsó helyiségbe.

– Még fel kell akasztanunk ezeket a koszorúkat mindenhová, ahol csak hely van.

Hunter fogta a nagy rakás kisebb koszorút, és visszament az eladótérbe. Sally körülnézett, és próbálta felidézni, mit kell még tennie, de semmi sem jutott az eszébe.

Még csak kevés adomány érkezett a karácsonyi vásárra. Nekilátott a ruhák átvizsgálásának, hogy megbizonyosodjon róla, megfelelő állapotban vannak-e. A javításra szoruló darabokat egy kupacba tette, a jó állapotban levőket állványra akasztotta, külön a női és a férfiruhákat.

– Sally? Mit csináljak még?

– Azt hiszem, ez volt minden. Ha rajta tartaná a szemét az üzleten, amíg én a ruhákat szortírozom, azt megköszönném.

– Persze, szívesen.

Sallynek egyre jobb kedve lett, és hamarosan már ő is hangosan dúdolta a karácsonyi dalokat. Megkönnyebbüléssel töltötte el a tudat, hogy valaki levette a válláról a munka egy részét.

Hunter a pénztárnál állva szemmel tartotta a vevőket. Legnagyobb csodálkozására egyre többen érkeztek.

Végül meg kellett zavarnia Sallyt, hogy megkérje, segítsen neki. Amikor Mary és Ethel is befutottak, Sally gyorsan hazasietett, hogy szendvicset készítsen magának meg Hunternek. Sajnos, csak hét óra felé jutottak hozzá, hogy elfogyasszák.

Nyolckor Sally elhatározta, hogy zárnak, és ezt közölte a még ott lévő vevőkkel. Miután az utolsó ember is távozott, Mary meg Ethel kihozták a próbafülkékből az otthagyott ruhákat, és rendet raktak az eladótérben. Sally fáradtan köszönetet mondott mindkettőjüknek, és elbúcsúzott tőlük. A tekintetével Huntert kereste. Látta, hogy a pultnál áll, és lesimítja a csomagolópapírokat.

– Ideje, hogy hazamenjen. Hosszú volt a mai nap.

– Igaz – bólintott a férfi, és nyújtózott egyet. – De ma délután nagy forgalmat csináltunk.

– Bizony. Köszönöm a segítségét.

– Szívesen. Ezért vagyok itt.

Sally délelőtt kifizette a két női alkalmazottját, és félretett valamennyi pénzt Hunternek is.

– Tessék a bére – mondta.

A férfi a feléje nyújtott borítékra meredt.

– Mondtam, hogy ugyanannyit fogok fizetni magának, mint Marynek és Ethelnek. Nem túl sok, de megdolgozott érte.

– Nem fogadom el.

– Ragaszkodom hozzá.

– Akkor adományozza jótékony célra! Maga tesz szívességet nekem.

– Nem, én…

A következő pillanatban Hunter lehajtotta a fejét, és megcsókolta Sallyt.

– Ezt fogom tenni minden alkalommal, ha vitatkozik velem. Nem fogadom el a pénzt.

– De…

Hunter ismét megcsókolta, és őszintén remélte, hogy a lány tovább erősködik. Jó volt megcsókolni.

– Ezt… ezt nem teheti.

– Mit?

– Nem csókolhat meg. Ez nem helyes.

– Teljesen rendjén valónak tűnt.

Sally csak állt ott, nem találta a szavakat. Hunter várt, és remélte, hogy újra vitába száll vele.

De nem tette.

– Na jó. Ha ragaszkodik hozzá, akkor hozzáteszem a karácsonyi ünnepségre szánt adományokhoz. És jó éjszakát!

– Menjek ki a hátsó ajtón? Szeretném látni, hogy biztonságban hazaért. Odakint meglehetősen sötét van.

– Felesleges.

– Veszélyes lehet, ha egyedül megy, Sally. Ragaszkodom hozzá.

– Azt akarja, hogy vitatkozzak, ugye?

– Így igaz. Egyébként megcsókolhat bármikor, ha akar.

– Köszönöm, inkább nem.

Sally belebújt a kabátjába, betekerte magát a sáljába, majd fogta a kulcsát és néhány javításra váró ruhadarabot, aztán az ajtóhoz ment.

Hunter közvetlen a nyomában haladt. Miután ő is elhagyta az üzletet, Sally bezárta az ajtót. Csak a bejárat fölötti lámpa adott némi fényt, mögötte koromsötét volt.

– A terasz előtti világítást fel kellene kapcsolnunk – vélekedett Hunter.

– Sosem szoktam, mert akkor hiába ég egész nap.

– Biztonságosabb lenne.

– Felesleges.

– Azt hiszem, megint vitatkozik velem.

Hunter lehajtotta a fejét, mire Sally gyorsan elfordult.

– Szó sincs róla. Nem töri a cipő?

– Nem. Príma bakancs, nem megy bele a hó.

– Rendben, akkor hétfőn találkozunk.

– Várjon! Mit csinál holnap?

– Általában templomba megyek, de holnap nem. Nagyon fáradt vagyok. Valószínűleg kialszom magam, aztán kijavítom ezeket a ruhákat, hogy a karácsonyi vásárra elkészüljenek.

– Értem. Tehát nem látjuk egymást.

Hunter megvárta, míg Sally el nem tűnt a házban. Aztán a hóval borított utcán megszaporázta a lépteit. Arra gondolt, jó lett volna, ha a lány behívja.

Másnap reggel Sally sokáig aludt, hogy kipihenje a hosszú munkanapot. Végül felkelt, és müzlit evett, mint mindig. Aztán nekilátott a ruhák javításának, miközben a háttérben ment a tévé.

Közben be kellett ismernie, hogy nem boldog. Folyton a szülei neszezését vélte hallani, persze csak képzelődött. Senki sem volt a házban, senki sem beszélt. Csak a tévé szólt.

Hirtelen olyan egyedül érezte magát, mint közvetlen a haláluk után. De miért? Végül be kellett vallania magának: az az oka, hogy Hunter tegnap nála volt.

És most megint egyedül van.

Sally próbálta bebeszélni magának, hogy hozzá fog szokni ehhez. Csak türelmesnek kell lennie.

Nem akart emlékezni a férfi hangjára, gyöngéd csókjaira. Főleg nem a csókjaira! De nem sikerült. Sőt még Hunter illatát is érezni vélte.

Hangos kopogtatás zökkentette ki a gondolataiból.

8. FEJEZET

Sajnos, a ház ajtaján nem volt kémlelőnyílás. De mivel Sally egyedül élt, tudni akarta, ki van odakint.

– Ki az? – kiáltotta.

– Hunter vagyok.

A lány tétovázott. Szívesen ajtót nyitott volna, de az esze óvatosságra intette. Mit akar tőle a férfi vasárnap? Talán valamit az üzlettel kapcsolatban? Remélte, hogy így van, és végül kitárta az ajtót.

– Helló! – üdvözölte a váratlan vendéget.

– Bejöhetek? Még mindig nagyon hideg van idekint.

Sally hátrább lépett.

– Persze, természetesen.

– Köszönöm. Hogy van?

– Jól. És maga?

– Én is, csak egy kicsit unatkoztam a szobámban. Ezért úgy döntöttem, idejövök, és megkérdezem, hogy folytathatom-e a tegnap elkezdett krimit. Nagyon izgalmas.

Normális esetben Sally odaadta volna a könyvet, de ezt az apja maga vette, és ő egyelőre képtelen volt megválni a dolgaitól.

– Miért is ne, ha nem zavarja, hogy itt kell olvasnia. Egyelőre meg szeretném tartani az apám tárgyait.

– Igen, megértem.

– Hozom a könyvet. Vegye le a kabátját, és helyezze magát kényelembe!

– Köszönöm. Igyekszem, hogy ne legyek útban.

Sally nem felelt, mert tudta, hogy úgyis képtelen lenne levegőnek nézni a férfit. Miután Hunter a krimivel letelepedett egy fotelba, Sally tüzet rakott a kandallóban.

Amikor a lángok fellobbantak, a férfi felpillantott.

– Nagyon szép. Köszönöm.

Sally bólintott, majd visszatért a konyhába. Az imént dolgozta össze a tésztát a mézeskalácshoz, amit majd a legfiatalabb vevői között oszt szét.

A karácsonyi ünnepség egy hét múlva kezdődik. Penny hamarosan küldi a fát, és Hunter meg ő csütörtökön vagy pénteken feldíszítik. Mary tinédzserkorú lánya pedig jövő héttől egészen szenteste napjáig besegít az üzletben.

Hunter valószínűleg már előbb visszatér Denverbe, de nélküle is boldogulnak. Ennek ellenére Sally szomorúságot érzett a gondolatra.

Hirtelen kivágódott a konyha ajtaja, és a férfi jelent meg a küszöbön.

– Minek van ilyen jó illata? – kérdezte.

– Mézeskalácsot sütök – felelte Sally.

Sütőpapírra tette a tésztát, és ki akarta nyújtani.

– Segíthetek?

– Talán. Kiszúrhatja a figurákat, én meg a tepsibe teszem őket.

– Megpróbálom.

Sally adott neki két formát.

– Kicsik.

– Igen, tudom. De a mézeskalácsok főleg a gyerekeknek készülnek, akik a szüleikkel jönnek az üzletbe.

– Aha, értem.

Sally kinyújtotta a tésztát, és Hunter kiszúrta mézeskalács figurákat, ügyelve, hogy kevés tészta menjen veszendőbe. Mihelyt az egyik tepsi megtelt, Sally betette a sütőbe, és megfordította a homokórát. Aztán következett az újabb tepsi. Kitűnően ment a közös munka, rövid idő alatt százötven mézeskalácsot készítettek el.

– Szépek lettek – állapította meg Hunter.

– Ó, még nem vagyunk kész! – felelte mosolyogva Sally. Azzal megkeverte a kék, a piros és a zöld cukormázat, és megtöltött velük három habzsákot. Aztán nekiállt a díszítésnek, a figurák szeme kék lett, a szájuk piros, és a gombjaik zöldek. – Látja?

– Klasszul néz ki.

– Akkor én csinálom az arcot, és maga a gombokat. Rendben?

– Persze. Már évek óta nem élveztem így semmit. Tetszett volna a nagyanyámnak is.

– Sokat sütött?

– Igen. Már hetekkel karácsony előtt nekilátott a mézeskalács elkészítésének, aztán jöttek a sütik, majd a pástétomok.

– Hűha! Akkoriban biztos sok édességet evett.

– Nem, a nagyi a legtöbbet elajándékozta.

– Szép gesztus.

– Igen. Amikor meghalt, sokan eljöttek a temetésére, és mondták, mennyire hiányoznak majd nekik ezek a karácsonyi ajándékok.

Sally felsóhajtott, mert eszébe jutott az a sok dolog, amit a szülei tettek, és ami hiányozni fog neki.

– A francba, megint rosszat mondtam, ugye? – Hunter kérdő pillantást vetett rá, és hozzátette: – A szüleire emlékeztettem.

– Igen, de jó érzés tudni, hogy ők is sok embernek hiányoznak.

– Örülök, hogy nem szomorítottam el.

Miután végeztek, Sally a mézeskalácsokat egy nagy dobozba tette, hogy másnap reggel elvigye a boltba. Aztán előkészített egy csirkét, és betolta a sütőbe.

– Szeretne itt maradni vacsorára, Hunter?

Annyira élvezte a délutánt, és nem látta okát, miért ne hívja meg a férfit.

– Nagyon szívesen. Maga kitűnő szakács.

Sally nevetett a bók hallatán.

– Legutóbb maga főzött vacsorát, ha elfelejtette volna.

– De megkóstoltam az egyik mézeskalácsot, és ilyen finomat még nem ettem.

A lány ismét nevetett.

– Magát könnyű lenyűgözni.

– Ez nem egészen igaz. A nagyanyámnak köszönhetően magasak az igényeim.

– Na majd meglátjuk, mit gondol a csirkémről.

– Mi lesz hozzá a köret?

– Krumplipüré, zöldbab és természetesen zsemle.

– Jó hangzik. Mit segíthetek?

– Esetleg meghámozhatná a krumplit.

– Rendben. Azt nem lehet elrontani.

Alig egy órán múlva elkészült a vacsora. Sally még kávét is főzött.

– Jó az illata – jegyezte meg Hunter, amikor asztalhoz ültek.

– Örülök.

Sally átnyújtotta a csirkés tálat.

– A hús csodásan omlós – szólalt meg a férfi, miután megkóstolt egy falatot.

– A recept még az anyámtól van.

– Nyilván kitűnően főzött.

– Igen – bólintott Sally, és felsóhajtott. – Szerencsére minden receptje megvan. Mindig felváltva főztünk.

– Most már tudom, miért akart a fősuli után hazajönni.

Sally elmosolyodott.

– Aki nem főzött, annak kellett elmosogatnia.

– És az édesapja mit csinált?

– A könyvelést, mégpedig itt a konyhában. Sokszor még vacsora után is a számok fölött görnyedt.

– Nem csoda, hogy maga most ilyen fáradt. Túl sok munka szakadt a nyakába.

– Hamarosan belejövök. Csak kell hozzá még egy kis idő.

– Látom, szép emlékei vannak a szüleiről.

Egy darabig néma egyetértésben ettek. Végül Sally a férfira nézett.

– Szeretne valaha családot alapítani?

– Igen, majd egyszer. Csak előbb tisztáznom kell, mit kezdjek az életemmel.

– Nem a nagyapjának fog dolgozni? – kérdezte meglepetten Sally.

Eltartott pár másodpercig, míg Hunter válaszolt:

– Nem tudom. Megpróbáltam, de az üzlet irányításában kellene részt vennem, és én inkább az eladással foglalkoznék.

– Ó! És a nagyapja csalódott?

– Igen. Van egy kitűnő munkatársa, és én azt javasoltam neki, hogy ne engem, hanem inkább őt nevezze ki a helyettesének. Eddig hallani sem akart róla.

– De bizonyára nem elégítené ki, hogy csak eladó lenne, főleg, mert azok nem keresnek valami sokat.

– A nagyanyám tekintélyes összeget hagyott rám, amit jól befektettem. Nem lesznek pénzügyi gondjaim.

– Vagy úgy.

– Nem hiszi?

– De igen, csak a nagyapját sajnálom. Hiszen maga az egyetlen, aki az örökébe léphet.

– Az is fontos, hogy boldog legyek.

– Igen, természetesen, de nem tartozik ennyivel a nagyapjának?

– Mindig szeretni fogom, és mindent megteszek, hogy elégedett legyen, csak nem a magam boldogsága árán.

– De…

– Nem. Ha maga arról álmodott volna, hogy a nagyvárosba menjen, és ott dolgozzon, visszatartották volna a szülei?

– Nem, természetesen nem, de…

– Szerencséje van, hogy itt jól érezte magát, és egy nap amúgy is át szerette volna venni az üzletet.

– Lehetséges.

– Unalmasnak és fárasztónak tartom az üzlet irányítását. A legjobb akarattal sem tudom elképzelni, hogy az életem hátralévő részében ezt csináljam.

Sally a férfi vállára tette a kezét, és megértően nézett rá.

– Sejtem, hogy érzi magát. Csak azt remélem, hogy ezt meg tudja értetni a nagyapjával is.

– Már többször próbáltam elmagyarázni neki. Több áruház tulajdonosa, és ő ezt szereti. Én viszont jobban kedvelem a kis dolgokat. Nagyon mások vagyunk.

Sallynek átfutott a fején, hogy Hunter tökéletes üzlettársa lenne, persze ezt sosem fogja elárulni neki. Ez a szerep a jövendő férjére vár, és Hunter természetesen nem őt fogja feleségül venni, hanem valami csinos, nagyvárosi lányt.

Miután közösen rendet raktak a konyhában, Sally a kávéval a nappaliba ment.

– Egyet ígérjen meg nekem, Hunter!

– Mi lenne az?

– Hogy legkésőbb kilenckor hazamegy. Ma nem alszik a kanapén.

– Megígérem. De azt hiszem, senki sem látott meg minket. Apropó… Itt hagyom a bakancsot. A félcipőmben is eljutok a panzióig.

– Nyugodtan megtarthatja. Apa már nem fogja viselni.

– Köszönöm, Sally, nagyon kedves magától.

A lány átnyújtott neki egy csésze kávét, majd magának is töltött. Az utóbbi koffeinmentes volt, mert nem akarta ébren tölteni a fél éjszakát.

Hétfő reggel bejött Mary lánya, Susie az üzletbe, hogy a karácsony előtti időszakban besegítsen. Nyilvánvalóan rögtön megtetszett neki Hunter, és Sally arca önkéntelenül megfeszült, amint figyelte, hogy mindig a sarkában van.

Miután Susie-t megkérte, hogy segítsen egy anyukának, aki két kisgyerekkel érkezett, Hunter megkönnyebbülten rámosolygott, és ő viszonozta a mosolyát. Elhatározta, hogy ezentúl szemmel fogja tartani Susie-t.

Visszament a raktárba, hogy átnézze az újonnan érkezett adományokat. Közben Hunter előző napi látogatására gondolt, és melegség járta át a szívét.

– Ó, ezt majdnem elfelejtettem! – mondta hirtelen önmagának.

A süteményesdobozzal a kezében visszament az eladótérbe, és megkínálta a két kisgyereket mézeskaláccsal. Az anyuka örült, hogy a kicsik így legalább elfoglalják magukat, és ő nyugodtan körülnézhet. Volt ott még néhány más gyerek is, Sally nekik is adott mézeskalácsot.

Hunter mosolyogva biccentett oda. A következő vevő is több gyerekkel érkezett, és a férfi odasietett Sallyhez, hogy nekik is hozzon mézeskalácsot.

– Boldogul? – kérdezte a lány halkan.

– Addig igen, míg leköti Susie-t. Idegesít, hogy folyton a nyomomban van.

– Ha én nem veszem észre, szóljon egyszerűen az anyjának! Majd ő intézkedik.

– Várjon! – szólt Hunter, amikor Sally sarkon fordult, és indulni akart. – Ma este mit tervezett vacsorára?

– Hogy mit terveztem? – kérdezett vissza csodálkozva a lány.

– Igen. Arra gondoltam, meghívom, hogy viszonozzam a tegnapi estét.

– Nem szükséges. Igazán nem volt semmi különleges.

– De az volt. Egyébként is tudja, hogy nem szívesen eszem egyedül.

– Nem szeretnék udvariatlan lenni, de nem tartom jó ötletnek.

– Miért nem?

– Ez egy kisváros. Az emberek már így is beszélnek magáról. Ha ismét együtt vacsorázunk, elindul a pletyka.

– Miről pletykálnak?

– Jelenleg semmiről, de mi lesz, ha elutazik? Ha az emberek azt hiszik, hogy beleszerettem magába, sajnálni fognak. Ezt inkább elkerülném.

– Biztosan elmehetünk vacsorázni anélkül, hogy elindulna a szóbeszéd.

– Csak ha tisztázzuk, hogy semmi sincs köztünk, és mindenki magának fizet.

– Nevetséges! Tegnap este maga hívott meg, amit szívesen viszonoznék.

– Azt sem szeretném, ha túl gyakran enne nálam. Érti?

Hunter csípőre tette a kezét.

– Rendben – mondta végül. – Mindenki fizeti a részét. Így beleegyezik?

– Igen. De csak az üzlet bezárása után mehetünk, tehát nyolc után.

– Akkor még nyitva az étterem?

– Igen, kilencig.

– Rendben. Akkor menjünk nyolckor!

– Jól van.

Sallynek tulajdonképpen jólesett a meghívás. Mindazonáltal nem szabad elfelejtenie, hogy Hunter hamarosan elutazik, és ő megint egyedül lesz.

Nyolc óra felé megállapította, hogy nagyon fáradt. Legszívesebben hazament volna, hogy egyen valami apróságot, aztán korán lefeküdjön. Miután Mary, Susie és Ethel távoztak, fogta a kabátját meg a ridiküljét. Látta, hogy Hunter épp a férfiosztályon rak rendet.

– Hunter, ezt holnap reggel is megcsinálhatja.

– Igaz. Farkaséhes vagyok. És maga?

– Én is. Hosszú volt a mai nap.

– Sokan vásároltak. Jobban megy az üzlet, mint az elmúlt években?

– Egy kicsit talán igen. A karácsonyi időszakban mindig nagy a forgalom.

– El tudom képzelni. Az üzlete mindig nagyon hívogató, de a karácsonyi dalokkal még inkább.

– Biztosan a maguk üzleteiben is szól karácsonyi zene – jegyezte meg Sally, amikor már az utcán voltak.

– Igen, de a kinti tömeg és forgalom túlharsogja. Itt, Bailey-ben egészen más.

– Igen. Itt alig van utcai forgalom.

Hunter a lány hátára tette a kezét, ahogy átvágtak az utcán. Sally megborzongott.

– Ne csinálja ezt, Hunter! – mondta, és megszaporázta a lépteit.

– Mit?

– Ne tegyen úgy, mintha randevúznánk! Csak jó barátok vagyunk.

– Mert a hátára tettem a kezem? Nincs ebben semmi különös, édesem. Csak átkísértem az úton.

– Nem. Ha a hátamra teszi a kezét, úgy tűnik, mintha randevúznánk. Pedig nem.

– Igaz, csak barátok vagyunk. De én vigyázok, hogy semmi baja ne essen a barátaimnak.

Az étteremhez értek, és Hunter előreengedte a lányt. Sally kényelmetlenül érezte magát, ahogy belépett.

– Sally! Milyen jó, hogy eljött! Hogy van… Ó, magát még nem is láttam itt, Mr. Bedford! Isten hozta az éttermünkben!

– Végigdolgoztuk az egész napot, Diane, és arra gondoltunk, bekapunk valamit. Még nincs túl késő, ugye?

Sally igyekezett, hogy közönyösen csengjen a hangja.

– Jaj, dehogy! Erre!

Diane ugyanahhoz az asztalhoz vezette őket, ahol egyszer már ettek.

Hunter udvariasan kihúzta a széket Sallynek, és a lány leült, mert Diane jelenlétében nem akart tiltakozni. A férfi megkerülte az asztalt, és helyet foglalt vele szemben.

– A pincérnő mindjárt jön – mondta az étterem tulajdonosnője, és visszasietett a bejárathoz.

– Nem akarom, hogy háborogjon, Sally – mondta Hunter halkan. – Most arra gondol, hogy nem kellett volna kihúznom a széket, de én ezt a barátaimnak is megteszem.

– Nem akartam háborogni – füllentett Sally, majd felvette és kinyitotta az étlapot.

A múltkori pincérnő lépett oda hozzájuk, és ugyanúgy bámulta Huntert, mint Susie.

– Választottatok már? – kérdezte egy kicsit zihálva.

– Igen – felelte Sally. – Hússal töltött tortillát kérek, és egy jegesteát.

Hunter az alkalmazottra mosolygott.

– Én is ugyanezt.

– Máris, uram.

A pincérnő elvette az étlapokat, és távozott.

Sally fürkészve nézett a férfira.

– Szereti a mexikói konyhát?

– Igen. Remélhetőleg jól készítik.

– Általában igen.

Amikor a pincérnő meghozta a jegesteát, Sally elhatározta, hogy tisztázza, nem randevúzik Hunterrel.

– Majd szeretnénk külön fizetni.

A pincérnő csodálkozva meredt rá.

– Csak viccel, Gretchen – szólt közbe Hunter. – Ne vegyen róla tudomást, és evés után hozza nekem a számlát!

Sally tanácstalanul nézett rá. Hogy csaphatta így be? Már tiltakozni akart, de a pincérnő megelőzte.

– Rendben van – mondta, még egyszer rájuk mosolygott, majd távozott.

– Ezt meg miért mondta? – támadt rá Sally a férfira.

– Mert meg akarom hívni, akár tetszik, akár nem. Elvégre tegnap este maga látott vendégül engem.

– Már az elején megmondtam, hogy külön fizetünk.

– Ide figyeljen! Utólag odaadhatja a pénzt, ha gondolja, de nem akarom, hogy megsértsen férfiúi önérzetemben.

Sally csüggedten a tenyerébe hajtotta az állát. Nem hitte volna, hogy az este így alakul. Mikor ismét felnézett, látta, hogy Gretchen Diane-nel pusmog, és közben feléjük pillantgatnak. Halkan felnyögött.

– Fogalma sincs, milyen egy kisváros. Most mindenki azt hiszi, hogy szerelmes vagyok magába!

9. FEJEZET

– Ha bármelyik férfival vacsorázni menne, az emberek akkor is azt hinnék, hogy szerelmes az illetőbe? – kérdezte ingerülten Hunter.

– Igen. Ezért nem is járok vacsorázni senkivel. Legalábbis általában nem – magyarázta Sally. – Egyébként is itt, a városban nincs sok egyedülálló férfi.

– Akkor hogy akar férjet találni? – kérdezte Hunter egyre dühösebben. – Egyáltalán hogyan akarja kideríteni, ki illik magához?

Ebben a pillanatban odalépett Gretchen, és felszolgálta a vacsorát. Sally megköszönte, majd mihelyt a pincérnő távozott, Hunterhöz fordult.

– Volt néhány barátom a főiskolai évek alatt. Nem túl sok, de épp elég, hogy tudjam, milyen férfit keresek.

– Hány éves, Sally? – kérdezte élesen Hunter.

A lány dacosan felszegte az állát.

– Hamarosan huszonhat leszek.

– Akkor majd három éve senkivel sem randizott? Ez őrület! Biztosan egyedül érzi magát.

Sally önkéntelenül is arra gondolt, milyen magányos a szülei halála óta, és hogy sokkal jobb, amióta Hunter felbukkant itt. De ezt semmi esetre sem fogja elárulni neki.

– A szüleim halála óta annyira lefoglal az üzlet, hogy nem volt időm magányosnak érezni magam – jelentette ki határozottan.

– Értem. Sajnálom, de… Á, mindegy! Élvezze a vacsorát!

Azzal Hunter az ételnek szentelte minden figyelmét, és nem is nézett a lányra.

Néhány percnyi hallgatás után Sally megszólalt:

– Nagyon kedves volt ahhoz a férfihoz, aki ma egyedül jött. Nem ismerem az illetőt, de láthatóan teljesen feloldódott.

Hunter a lányra pillantott, láthatóan örült, hogy Sally a pengeváltást követően nem neheztel rá.

– A rokonait látogatja meg itt, és mindenkinek akart venni valamilyen ajándékot.

– Milyen kedves! Maga csomagolt be minden árut?

– Mary átvállalta. A csomagolás nem éppen az erősségem – vallotta be Hunter mosolyogva.

– Egy kisvárosban rugalmasnak kell lenni, és érteni mindenhez.

– Pontosan ez tetszik az üzletében. Maga mindenen rajta tartja a szemét, és rögtön értesül róla, ha valahol gond van.

– Igen. – Sally felsóhajtott. – Tavaly elromlott a fűtés. Rögtön észrevettük, de három napba telt, mire jött a szerelő.

– És mit csinált az apja?

– Próbálta megjavítani, de nem sikerült. Ezért folyton hívta a céget, hogy küldjenek már valakit. Aztán ki kellett fizetnie a sürgősségi díjat – tette hozzá nevetve.

– Az üzlet három napig zárva volt?

– Nem. Kölcsönkért néhány elektromos radiátort, és felállította őket. Mi meg lehetőség szerint a közelükben tartózkodtunk.

– Ezt megértem. Szerencse, hogy a fűtés most üzemel.

– Így igaz. – Sally beleharapott a tortillába. – Ízlik.

– Igen, nagyon finom.

Miközben békés egyetértésben falatoztak, Sally arra gondolt, milyen kellemes itt üldögélni Hunterrel. Noha sok mindenben különbözik a véleményük, meglepően jól kijönnek egymással.

– Ha vállalom a Mikulás szerepét, egyedül kell csinálnom? – kérdezte végül Hunter.

Sally felnézett a tányérjáról.

– Igen, miért ne? Nem jelenthet gondot, vagy mégis?

– Úgy vélem, segítségre lenne szükségem. El kellene kísérnie engem.

– Nálunk még sohasem volt segédje a Mikulásnak.

– Akkor idén új hagyományt teremtünk. Gondolja csak meg!

Hunter kisfiúsan elvigyorodott.

– Nem is tudom…

Sally az orrát ráncolta, Tulajdonképpen tetszett neki az újítás ötlete, és így talán érezné, hogy tartozik valakihez, különösen, mert a szülei már nincsenek itt.

– Meglátja, Sally, élvezni fogja!

– Ígérem, hogy gondolkodom rajta.

Folytatták a vacsorát, és közben a nap eseményeiről beszélgettek. Végül Hunter fizetett, aztán kiléptek a hidegbe.

– Ha az ember odabent van, egész elfelejti, milyen fagyos az idő.

Hunter lehelete meglátszott a levegőben.

– Igen, mindig sokkolóan hat rám.

Miután átkeltek az úton, Sally megállt.

– Köszönöm a vacsorát. Kellemes este volt.

– Igen, de miért kellene véget érnie?

– Mert most szétválunk. A maga panziója az ellenkező irányban van.

– Nincs messze. Előbb hazakísérem.

– Hunter, nem lesz semmi bajom! Elvégre mindenkit ismerek a városban.

– Lehetséges, de nem szeretném, ha egyedül menne haza. Elkísérem az ajtóig, aztán visszamegyek a panzióba.

Sally vonakodva beleegyezett. Titkon be kellett vallania magának, hogy örül is az ajánlatnak. Szaporán szedte a lábát, mert egyre hidegebb lett.

– Nem kell rohannunk.

– Tudom, de fázom.

– Mindjárt hazaér. Ez is olyasvalami, ami tetszik Bailey-ben. Nincsenek nagy távolságok.

Sally megállt a házuk előtt.

– Köszönöm, hogy hazakísért.

– Tudja mit? Azt hiszem, hogy ebből most már randevú lett.

Mielőtt a lány észbe kapott volna, Hunter magához húzta, és megcsókolta, ezúttal úgy istenigazából.

Eltartott pár másodpercig, míg Sallyben tudatosult, mi történik.

– Hunter! Ezt… nem kellett volna – dadogta.

– Az első nap meg kellett volna tennem. Akkor már több csókot kaptam volna. Jó éjt, Sally! – tette hozzá halkan a férfi, de még nem indult el, csak nézte a lányt.

– Mire vár?

– Hogy bemegy, és bezárja az ajtót. Látni akarom, hogy biztonságban van, mielőtt eltűnök.

– Rendben. Jó éjt!

Sally kinyitotta a bejárati ajtót, majd becsapta maga után.

Hunter mosolyogva indult meg visszafelé. Az utca elhagyatott volt, és a hó napközben olvadni kezdett. Határozottan élvezte a Sallyvel töltött estét.

10. FEJEZET

Másnap reggel Sally a megszokottnál korábban ment be az üzletbe, hogy e-mailen feladjon néhány rendelést. Negyed kilenckor Billy is megérkezett, és néhány perccel később kopogtak a bejárati ajtón.

– Ez Hunter lesz. Kinyitná neki, Billy?

– Oké.

Hunter még kabátban lépett be a hátsó helyiségbe.

– Jó reggelt, Sally! Nagyon hideg van odakint.

– Valóban. Jó reggelt, Hunter!

– Mit csinál éppen?

– Árut rendelek. A készleteink meglehetősen szűkösek.

– Igen, nekem is feltűnt. Ellenőrizte a férfiosztályt is?

– Nem, azt teljesen elfelejtettem. Mire lenne szükségünk? – kérdezte Sally meglepetten.

Csak most ébredt rá, hogy az elmúlt napokban teljesen Hunterre bízta ezt a részleget. Gyakorlatilag egyedül irányította az osztályt.

A férfi felsorolt néhány tételt, és Sally hozzáírta a listához.

– Köszönöm. Esetleg kell még valami?

– Talán csomagolópapír?

– És szalag. Nagyon jó!

Miután Sally elküldte a megrendelést, becsukta a számítógépét, és az eladótérbe ment, hogy utánanézzen a dolgoknak, és rendet rakjon. Amint az állóóra kilencet ütött, kinyitotta a bejárati ajtót. Kezdődik egy újabb munkanap.

Nagy volt a forgalom, de néha azért tudtak szüneteket tartani. Sally remélte, hogy Hunter nem hozza többé szóba a vacsora témát.

Ám az üzlet bezárása után a férfi ismét ragaszkodott hozzá, hogy hazakísérje, és megvárta, amíg elfordította a kulcsot a zárban. Sally a legszívesebben elmondta volna, milyen nagyra értékeli a figyelmességét, de nem tette. Nem akarta bevallani, hogy sokszor milyen nehezére esik átvágni a sötét utcán.

Korábban ez nem volt téma. Ha ő és az anyja előbb mentek el, hogy vacsorát készítsenek, ketten voltak, különben hárman együtt távoztak. De most ő egyedül maradt, és szenteste napján Hunter elutazik.

Holnap megérkezik a megrendelt áru. Mihelyt Billy mindent kipakolt, Hunternek, Marynek, Ethelnek, Susie-nak és neki be kell árazni őket, aztán az eladótérben a polcokra tenni, illetve a fogasokra akasztani.

Sally egész délelőtt ezzel foglalkozott, míg a többiek a vevőkkel foglalkoztak. Ám még mielőtt elkészült volna, telefonon hívta az unokatestvére, Penny. Egy darabig elbeszélgettek, s miután bontotta a vonalat, Sally odahívta Huntert.

– Az unokatestvérem épp most telefonált. Öt ajándékra van szüksége ötven dollár értékben férfiak számára. Segítene ebben?

– Persze. Jelenleg nincs túl sok dolgom. Mindegyik ajándék férfinak lesz?

– Igen. Penny bizonyára az alkalmazásában álló cowboyoknak szánja.

– Cowboyoknak? Nem is tudom, hogy ezen a téren mennyire vagyok otthon… Oké, azért keresek valamit.

– Köszönöm, Hunter. Én egyelőre még a ma érkezett árut pakolom, aztán majd segítek. Ha a pénztárhoz hozza az árut, még én is megnézem.

– Rendben.

Hunter elindult a férfiosztályra, és Sally folytatta a munkáját. Hamarosan ismét csöngött a telefon. Jake Larson volt, Penny munkavezetője, aki közölte, hogy a piactéren várnak rá a karácsonyfával.

Sally tájékoztatta a többieket, majd Billyvel odasietett. A Jake-et kísérő cowboyokkal felállították a fát. Csoda szép volt. Sally átölelte a láthatóan zavarban lévő Billyt, amikor a férfi megjegyezte, hogy az apja büszke lenne rá.

Másnap reggel Mary és Susie egy kicsit korábban jöttek, hogy Sally Hunterrel együtt feldíszíthesse a fát.

– Olyan szívesen segítenék nektek – sóhajtotta Susie, és jelentőségteljes pillantást vetett a férfi irányába.

– Azt hiszem, rád ma itt lesz szükség – felelte mosolyogva Hunter.

– Egyébként sem kellemes munka – tette hozzá Sally. – Az ember egy magas létrán áll, miközben majd lefagynak az ujjai.

Együtt mentek a piactérre. Hunter hozta a létrát, Billy meg az egyik nagy dobozt. Hunter vissza akart fordulni, hogy segítsen Billynek a másik két doboz idecipelésében, de Sally leintette.

– Egyedül is bírja. Neki kell látnunk a díszítésnek. Szerintem a fának támaszthatjuk a létrát. Fel tud mászni, hogy a csillagot felerősítse a csúcsra?

Hunter kisfiúsan elvigyorodott.

– Nem látok itt senki mást, aki megtenné.

– Ha fél a magasságtól, én szívesen megcsinálom.

– Nem félek. Hol a csillag?

– Itt.

Sally kivette a csillagot a dobozból, és átnyújtotta Hunternek. Visszafojtott lélegzettel figyelte, ahogy a férfi felmászik a létrán, és rögzíti a csillagot.

– És most mi következik? – kérdezte Hunter, amikor már ismét a földön állt.

– A fényfüzérek. Iderendeltem Mr. Robinsont. Villanyszerelő, és gondoskodik róla, hogy ne legyen rövidzárlat. Ó, már jön is!

Egy idősebb férfi közeledett feléjük.

– Tehát ma kezdődik a díszítés?

– Igen. Köszönöm, hogy idejött – mosolygott Sally barátságosan Mr. Robinsonra.

– Szívesen. Ki ez a fiatalember?

– Hunter Bedford. Besegít nálunk a karácsonyi időszakban.

A férfi kezet rázott Hunterrel.

– Ha gondolja, szólítson Tednek!

– Köszönöm, Ted. Jó, hogy itt van, mert én nem sokat értek az elektromossághoz.

– Nem gond. Mutatok néhány fogást, amiket annak idején Bobnak is megmutattam. Meglehetősen gyorsan szert tett bizonyos alapismeretekre.

Sally bánatos mosollyal nézte, ahogy a két férfi munkához lát. A hosszú évek során Mr. Robinson sosem ajánlotta fel neki, hogy a keresztnevén szólítsa.

Billy megérkezett a másik két ládával, Sally megköszönte neki, aztán visszaküldte az üzletbe. Nekilátott, hogy sorban kivegye a nagy méretű díszeket. De először a fényfüzéreket kellett felaggatni, és ez eltartott délig. Örömmel állapította meg, hogy minden gyertya ég. Búcsúzóul Mr. Robinson ismét kezet rázott Hunterrel, és közölte, hogy jó volt vele együtt dolgozni.

Hunter megdörzsölte kesztyűs kezét.

– Rengeteget tanultam ma délelőtt.

– Mielőtt feltennénk a díszeket, előbb ebédeljünk meg, és melegedjünk fel egy kicsit!

– Tényleg szükség lesz még az egész délutánra és a holnap délelőttre? – kérdezte Hunter visszafelé menet a boltba.

– Attól tartok, igen. Remélem, holnap kora délutánra készen leszünk.

– Oké. Elugrom az élelmiszerboltba, és veszek valami harapnivalót – mondta Hunter, és már sarkon is fordult.

– Nem kell. Hoztam magának is ebédet, hogy megköszönjem a segítségét. A hűtőben van.

– Köszönöm, ez igazán kedves. – Hunter kis idő múlva hozzátette: – Tulajdonképpen nem fogadhatnám el. A végén még azt hiszik, hogy jegyesek vagyunk.

Sally nem vette zokon a heccelődést. Továbbindult, de Hunter megfogta a karját.

– Tudja, hogy csak viccelek, ugye?

– Igen – felelte Sally. – De nem szép dolog, mert én csupán kedves akartam lenni.

– Tegnapelőtt este én is – mosolyodott el újra Hunter.

– Tudom, de ez más. Ez csak egy bedobozolt ebéd.

– Rendben, elfogadom, sőt nagyon szépen megköszönöm. – Hunter arca komoly volt, de a szeme ragyogott.

Sally mosolyogva folytatta az útját.

Hunter meg akarta csókolni őt, de itt sokan látták volna, ezért nem tette. Ma este azonban ismét hazakíséri Sallyt, és talán nyílik rá alkalom. Odafent a létrán semmi másra nem tudott gondolni, csak erre. Muszáj újra megcsókolnia.

Hamarabb kínálkozott lehetőség, mint gondolta volna. Mihelyt beléptek az üzlet hátulsó helyiségébe, átkarolta a lány vállát, és a száját az ajkára nyomta.

– Hunter! Mit művel…?

Zaj hallatszott az ajtó felől, és mindketten megfordultak. Ott állt Ethel kővé váltan.

– Én…én… – dadogta az asszony, de aztán megfordult, és visszasietett az eladótérbe.

– Remek – jegyezte meg Sally. – Pont erre van szükségünk.

– Semmi jelentősége. Ne törje ezen a fejét!

– A városban most mindenki rólunk fog beszélni, aztán meg sajnálni fognak, ha maga elutazik.

– Magamat fogom sajnálni, ha elutazom.

Hunter figyelte, amint Sally kiveszi a két dobozt a hűtőből.

– Itt az ebédje – mondta kurtán a lány, majd asztalhoz ült.

– Nem akar semmit se mondani?

– Mivel kapcsolatban?

– Hogy sajnálni fogja, ha elutazom.

– Ha majd ismét Denverben lesz, az itt töltött idő olybá fog tűnni magának, mint egy álom. Tudom, hogy mozgalmas életet él ott.

– De azt hiszem, itt szívesebben vagyok.

11. FEJEZET

Sally az ebédjére koncentrált, és kerülte a férfi tekintetét. Hunter nyilvánvalóan arra számít, hogy miután hazatér Denverbe, őt összetört szívvel hagyja itt. Az elképzelés csöppet sem tetszett a lánynak.

– Sally, komolyan gondoltam.

– Persze, és én vagyok a Mikulás.

Hunter kinyitotta a dobozt, és kivett belőle egy szendvicset.

– Marhasült? Nagyon szeretem.

Mosoly játszott Sally ajka körül, és szintén enni kezdett. Tett néhány mézeskalácsot is a férfi dobozába, de az még nem fedezte fel. Hunter most felállt, hogy mindkettőjüknek hozzon valami innivalót.

– Köszönöm.

– Legalább most már szóba áll velem.

– Miért ne tenném? Ha valami értelmeset mond.

– És nem tartja értelmesnek, hogy jobban tetszik itt az élet, mint Denverben?

– Talán maga is elhiszi, de nem gondolom, hogy így lenne.

– Miért nem? Maga is jobb szeret itt élni, nem?

– Igen, de én az egész életemet itt töltöttem. Denver nem az esetem.

– Tehát ha jön valaki, akibe beleszeret, és akihez feleségül akar menni, de Denverbe kéne költöznie, inkább nemet mond, mert nem akarja itt hagyni Bailey-t?

Hunter fürkészőn nézte Sallyt.

– Ezt nem mondtam, de jól meg kellene fontolnom a dolgot. Ugyanis ez azt jelentené, hogy feladom az üzletet, a szüleim örökségét és azt az életformát is, amit szeretek. Magára hagynám Pennyt, mert nincs itt rokona rajtam kívül. Nagyon nehéz döntés lenne.

– Azért fontolóra venné a dolgot?

– Igen… De nem hiszem, hogy a távozás mellett döntenék.

– És mi lenne a meglepő abban, ha én a kisvárosi életformát választanám?

– Nincsenek itt a gyökerei. Mit dolgozna? Nálam?

– Miért ne? Elégedett velem, vagy nem?

– Nagyon is. Mindenesetre nem tudom elképzelni, hogy az élete hátralévő részében az utasításaimnak engedelmeskedik.

– Hiszen maga a legjobb főnök. Sosem érezteti velem, hogy jelentéktelen lennék, inkább azt, hogy hozzájárulok a cég sikeréhez. Ez nagyon fontos.

– Megpróbálom alkalmazni, amit a szüleimtől tanultam. Mindazonáltal nehéz három munkakört betölteni.

– Ezért van szüksége rám.

– Senkire sincs szükségem, legalábbis olyasvalakire semmiképp, aki az életem része szeretne lenni.

Hosszan egymás szemébe néztek, de ebben a pillanatban belépett Susie, és megtörte a varázst.

– Helló, Hunter! Nem tudtam, hogy éppen ebédel. Zavar benneteket, ha én is leülök enni? – fordult Sallyhez.

Ő sajnálkozva elmosolyodott, és egy kicsit elhúzódott, hogy Susie leülhessen Hunter mellé. A férfi vágott egy grimaszt.

Ám Susie ezt nyilván nem vette észre, mert amint leült, nagy szemeket meresztett rá.

– Hogy tetszik Bailey-ben, Hunter?

– Nagyon. Tulajdonképpen vissza se szeretnék menni Denverbe – felelte a férfi, de közben Sallyt nézte.

– Viccel! Denver klassz város. Egyszer szívesen elutaznék oda.

Sally gyorsan megette a szendvicsét, és felállt. Az eladótérbe ment, hogy lássa, Mary és Ethel miként boldogul a vevők rohamával. Szünetre küldte Maryt, hogy ehessen, és egyben szemmel tarthassa a lányát.

Váltott pár szót Ethellel a küszöbönálló karácsonyi ünnepségről, aztán az alkalmazottja a boltba belépő hölgynek szentelte a figyelmét. Sally egy idősebb úrhoz lépett oda, de megállapította, hogy az nem kér a segítségéből. Tehát hátrament, és megkérdezte Huntert, hogy tudna-e jönni. A férfi határozottan megkönnyebbültnek tűnt.

– Azt hiszem, Mr. Washington jobb szeretné, ha egy férfi szolgálná ki – mondta Sally.

Ő maga a következő vevőhöz lépett, és a szeme sarkából látta, amint Susie égő arccal visszajön az eladótérbe. Az anyja nyilván alaposan megmosta a fejét. Most már Ethelt is szünetre küldhette.

Húsz perccel később ismét elindult Hunterrel a piactérre, hogy feldíszítsék a fát. Míg a férfi a létra tetején állt, és a felsőbb ágakra aggatta a díszeket, ő a középső részt vállalta magára. Pár óra múlva már csak az alsó harmad várt rájuk.

– Amilyen szorgalmas, azt hiszem, hogy holnap délelőtt végzünk – közölte Sally.

– Gondolja? Jó lenne.

– Biztosan gyakran segített a nagyapja üzleteiben is a díszítésben.

– Így igaz. Sőt még a kreativitásomat is bevethettem, és a díszek egy részét én magam terveztem.

– Fiatalabb koromban gyakran vitáztam az apámmal, mert mindig ugyanazokat a díszeket használta. Úgy vélte, nehéz lenne újakat venni. Ezért az anyám és én elhatároztuk, hogy magunk készítünk új díszeket.

Hunter nevetett.

– Akkor hozzám hasonló tapasztalatokat szerzett, ugye?

– Bizonyos értelemben igen, de maga nagyobb dimenzióban dolgozott.

– Ezáltal a dolog személytelenebbé vált.

– El tudom képzelni. Ha most be akarja fejezni a munkát, megérdemli. Keményen dolgozott.

– Inkább elkísérném a boltba.

– Miért? Nem akarja feltenni a lábát?

– Nem. Talán jönnek újabb vevők, akik fehérneműt akarnak venni, és nem szeretnék, ha maga szolgálná ki őket.

– Ó, az a férfi tehát fehérneműt keresett? Nem akartam ott sertepertélni körülötte.

– Valószínűleg jól tette. Mindenesetre nagyon megkönnyebbült, amikor megjelentem – vélekedett vigyorogva Hunter.

– Annyira, mint maga, amikor elcipeltem Susie mellől?

– A pokolba, abban a lányban nincs semmi szégyenérzet! Folyton azt kérdezgeti, hogy lefeküdnék-e vele?

Sally hüledezve meredt a férfira.

– Hogyan?

– Így van. Attól fél, hogy különben unatkoznék.

– Az anyja megdöbbenne, ha tudná.

– Susie úgy véli, meglehetősen tapasztalt, mert van egy barátja. Aki állítólag megértené, ha lefeküdne velem, elvégre Denverből jöttem.

– Atyaég, az anyja szívinfarktust kap, ha meghallja!

– Biztos benne, hogy nem tud róla?

– Egész biztos. Mindig arról beszél, milyen ártatlan még a lánya.

– Susie vagy gátlástalan hazudozó, vagy az anyja rosszul ismeri őt.

– Fel nem foghatom…

– Szedje össze magát, mielőtt belépnénk az üzletbe!

– Igen. – Sally vett néhány mély lélegzetet, aztán mosolyt kényszerített az arcára. – Na milyen?

– Tökéletes – vigyorodott el a férfi.

Aztán előrehajolt és megcsókolta.

– Hunter!

– Egyszerűen képtelen voltam ellenállni. Olyan édes volt.

– Pontosan úgy viselkedik, mint Susie.

– Nem! Vagy mégis?

– Gyerünk, nézze meg, vannak-e vevők, akik segítségre várnak!

– Igenis, főnök asszony!

Sally figyelte, amint Hunter a férfiosztályra megy. Elmosolyodott. A következő pillanatban Mary sietett oda hozzá.

– Beszéltem Susie-val. A jövőben nem próbál meg közeledni Hunterhöz. Megmondtam neki, hogy ő a maga pasija, és békén kell hagynia.

Sally bosszúsan hunyorgott.

– Köszönöm, Mary, de fölösleges volt. Hunter meg én csak jó barátok vagyunk, és ő szenteste napján visszatér Denverbe.

A pletyka már valószínűleg elindult, és csak rosszabb lesz, ha a férfi elutazik.

– De talán ő másként gondolja – felelte mosolyogva Mary.

– Biztosan nem.

– Ó! Fel a fejjel, Sally. Talán majd felbukkan valaki más, aki éppen ilyen kedves.

Sally mosolyogva fordult el, de titkon megfogadta, megfojtja Huntert. A pihenőhelyiségbe ment, leült az asztalhoz, hogy megigyon egy kólát. Arra gondolt, nagyon jól kell színészkednie, ha Hunter elutazik. Mert tényleg össze fogja törni a szívét.

Nem akar egyedül lenni. Szeretne egy férfit, akivel megoszthatja az életét. Egy olyan férfit, mint Hunter.

– Ne ostobáskodj! – intette magát.

– Kivel beszélsz? – vetette észre magát a következő pillanatban Susie.

– Saját magammal. Néhány komoly döntést kell hoznom az üzlettel kapcsolatban.

– Miért? Esetleg eladod?

– Nem. Bizonyos megrendelésekről van szó.

– Vagy úgy – legyintett Susie.

– Azt hiszem, a gondjaim megalapozottak. Elvégre az üzlettel keresem a kenyeremet.

– Igen, de más dolgok fontosabbak. Komoly az ügy közted és Hunter között?

– Nem, természetesen nem!

– Anya másképp gondolja. Nem akarta, hogy rivalizáljak veled.

– Majd tíz évvel idősebb vagyok nálad. Azt hiszem, az anyukád segítsége nélkül is egész jól boldogulok.

– Igen? Lefeküdtél már vele? Mert így lehet megtartani egy pasit, nem pedig kedves mosolyokkal.

Sally felsóhajtott, és a fejét csóválta Susie naivitásán.

– Nem, még nem, és nem is tervezem. Csak barátok vagyunk.

– Világos – mondta a fiatal lány gúnyosan.

– Máris szünetet tartasz, Susie? Azt hittem, csak az imént ebédeltél – fakadt ki Sally dühösen a lány szemtelensége miatt.

– Csak fel akartam térképezni a helyzetet. Megyek is dolgozni – felelte Susie negédes mosollyal.

Sally sóhajtva a kezébe temette az arcát. Hunter attól még nem fog itt maradni, ha ő lefekszik vele. Bárcsak ismerné a módját, hogy maradásra bírja! Mert nehezen fogja viselni, ha visszamegy Denverbe.

Vett néhány mély lélegzetet, aztán felállt, és visszatért az eladótérbe.

Háromnegyed nyolckor Hunter nekilátott, hogy rendbe tegye a férfiosztály próbafülkéit. Fáradt volt, és már semmi másra nem vágyott, csak hogy ágyba bújhasson. Nem tudta, Susie miért kezdett el ismét flörtölni vele, de amióta visszatértek a piactérről, nem hagyta békén.

Még mindig tartózkodott néhány vevő a boltban. Hunter ennek ellenére megkönnyebbült, amikor Sally Maryt és Susie-t hazaküldte. Mihelyt Ethel befejezte egy vevő kiszolgálását, Sally őt is elengedte.

Susie most kijött a hátsó helyiségből, és odament Hunterhöz.

– Velem tartasz? – kérdezte jelentőségteljes pillantással.

– Nem. Meglehetősen fáradt vagyok.

– Szalad az idő, Hunter. Már nem sokáig vagy itt.

– Igaz. De ma este nem megyek sehová.

– Rendben. Mindenesetre felajánlottam.

– Igen.

Hunter tüntető közönyösséggel nézett Susie-ra. Felfoghatná már végre, hogy csöppet sem érdeklődik iránta.

A lány felemelt fejjel elindult a bejárat felé, ahol az anyja várta.

Hunter a tekintetével Sallyt kereste, és megállapította, hogy még kiszolgál egy vevőt. Ezért a pénztárhoz ment, és tett néhány ajándékdobozt a pultra, hogy segítsen neki.

Egy idő múlva Sally az asszonnyal együtt odajött a pénztárhoz. Hunter megkérdezte a hölgytől:

– Becsomagoljuk az ajándékot?

– Nem, inkább majd én odahaza, de a dobozok jól jönnének. – A nő most Hunterre nézett. – Jó, hogy segít Sallynek, fiatalember. Ez az év nem volt könnyű a számára.

– Úgy vélem, remekül teszi a dolgát – jelentette ki Hunter komolyan.

– Persze, természetesen. De tudja, nehéz neki.

– Igen, asszonyom, tudom.

– Köszönöm, hogy a záróra ellenére ennyit foglalkozott velem, Sally. Örülök, hogy sikerült elintéznem a bevásárlásokat.

– Szívesen, Carol. – Sally követte a hölgyet, és kinyitotta neki a már kulcsra zárt ajtót. – Kellemes estét!

Miután lehúzta a zsalut, és újra bezárta az ajtót, kimerülten Hunterre mosolygott.

– Susie már megint üldözi?

– Igen. Tudja, hogy miért?

– Talán az én hibám. Amikor megkérdezett, van-e köztünk valami komoly, én gondolkodás nélkül rávágtam, hogy nincs.

– A pokolba, nem mondhatott volna valami mást? Most képtelen vagyok szabadulni tőle.

– Sajnálom, Hunter, de maga miatt nem fogok hazudni.

A férfi komoly pillantást vetett rá.

– Biztos abban, hogy hazugság lenne?

– Ne kezdje már megint! Maga nem tervezi, hogy itt marad. És nem szeretnék mindent megbánni, amikor elutazik.

– Értem. – Hunter körülnézett az eladótérben. – Rendben, menjünk haza! – tette hozzá, mintha ugyanott lenne az otthonuk.

Sally egy pillanatra megdermedt. Haza! Hunterrel. Amikor elképzelte, milyen lehet, beleborzongott. Milyen lenne minden este bezárni a boltot, aztán kéz a kézben átvágni az utcán? Együtt főznének, aztán ennének, megbeszélnék a nap eseményeit… De ebből sohasem válik valóra semmi, mert Hunter visszamegy Denverbe, és ő megint egyedül lesz. Felsóhajtott.

– Igen, fárasztó nap volt.

– Véletlenül nem lenne kedve csinálni nekem egy szendvicset? – kérdezte Hunter.

Sally a férfira nézett.

– Megcsinálhatom. Egész nap keményen dolgozott.

Sally úton a hátsó ajtó felé felkapta a kabátját meg a táskáját. Hunter is vette a kabátját, és odakint várt, míg Sally bezárta az ajtót. Aztán az úton átvágva elkísérte a házáig. Belépve a konyhába, Sally villanyt gyújtott.

– Jó illat van itt – állapította meg Hunter.

Sally elmosolyodott.

– Igen. Valószínűleg az lehet az oka, hogy az utóbbi időben sokat sütöttem.

– A nagyanyám konyhájára emlékeztet. A halála után aztán idővel elszállt az illat.

– Nehéz lehetett, de az emlékeiben bizonyára tovább él.

– Igen. Jóllehet az emlékek élénkebbek, ha itt vagyok.

– Örülök, hogy jól érzi itt magát. – Sally kinyitotta a hűtőt, és kivett néhány dobozt. – Szendvics helyett megehetnénk a maradék marhasültet zöldséggel. Rendben?

– Csodásan hangzik – felelte lelkesen Hunter.

– Egy kis kárpótlás azért, hogy visszautasította Susie-t.

– Nem esett nehezemre. Csöppet sem érdekel az a lány.

– Hiszen olyan édes – évődött Sally.

– Egy tinédzser szemében biztosan. Én az idősebb hölgyek iránt érdeklődöm – tette hozzá Hunter érzéki pillantással.

– Ó! Talán figyelmeztessem Mrs. Grabowskit, hogy szemet vetett rá?

– Nem olyan idősre gondoltam, hanem úgy huszonhat évesre.

– Ügyes kísérlet, de nem vesz le a lábamról ilyen nagyvárosi szövegekkel.

– Valami rosszat mondtam?

Sally nevetett, és remélte, hogy Hunter nem veszi észre a szomorúságát.

– Alábecsülte a publikumát.

Betette a marhasültet a mikróba, majd keresett egy serpenyőt, és zöldségeket tett bele.

– Megterítsem az asztalt? – kérdezte Hunter.

– Igen, legyen szíves. A szalvéta a kredencben van.

Miután Hunter megterített, kivette a hűtőből a jegesteát, és töltött két pohárba. Aztán elbeszélgetett Sallyvel az üzletről, míg az étel elkészült.

Helyet foglaltak, és a lány ivott egy nagy korty teát.

– Nagyon jólesik.

– Igen. Jó ötlet tartani belőle a hűtőben.

– Az anyám vezette be ezt a szokást, amikor még tinédzser voltam. Azt mondta, inkább ezt igyam, mint a különböző üdítőket.

– Okos asszony.

– Igen, ő és a fivére nagyon intelligensek voltak. Apa is az volt, de anya mindig azzal húzta, hogy csak az eszéért vette őt feleségül.

– Ezt el sem tudom képzelni, ha csak megközelítőleg is úgy nézett ki, mint maga – jegyezte meg mosolyogva Hunter.

– Aha, már megint a nagyvárosi szöveg! – kiáltotta Sally. – Tudom, hogy látta a fényképeket az anyámról a nappaliban.

– Valóban. Igazi szépség volt, akárcsak maga. Az unokatestvérével is hasonlítanak egymásra?

– Nem igazán. Penny egy kicsit magasabb, mint én, és sötét a haja. De hasonlóan látjuk a világot.

– Tehát ő is immunis a nagyvárosi szövegekre?

– Nem tudom. Jelenleg valószínűleg az egyik meglehetősen jóképű munkása szövegét hallgatja.

Hunter hirtelen felkapta a fejét.

– Kedveli őt?

– Én? Nem, természetesen nem.

– Jól van. – Hunter elmosolyodott, majd megkóstolta a marhasültet. – Finom.

Vacsora után ragaszkodott hozzá, hogy segítsen elrámolni.

– Magával tényleg jó együtt dolgozni, Hunter.

– Köszönöm. Én ugyanezt elmondhatnám magáról. Most már jobb, ha megyek, későre jár.

Sally az ajtóig kísérte. Ott Hunter váratlanul megfordult, megfogta a lány vállát, és jóéjt-puszit adott neki. Sally tudta, hogy tiltakoznia kellene. Vonakodva eltolta magától a férfit, és közben halkan a nevét mondta:

– Hunter…

A következő pillanatban a férfi ismét megcsókolta, de olyan gyengéden, hogy az a lelke mélyéig megérintette Sallyt. Ha most nem húzódik el, hát akkor soha.

– Hunter… nekem most… le kell feküdnöm.

– Egyedül? – kérdezte a férfi halkan.

– Igen. Holnap találkozunk.

– Rendben. Akkor holnap.

Hunter újra megcsókolta, majd elhagyta a házat.

12. FEJEZET

Péntek délelőtt elkészültek a díszítéssel.

– Tényleg fantasztikusan néz ki a fa – jegyezte meg Hunter.

– Miért is ne? Már önmagában is csoda szép volt.

– Igaz, Penny jól választott.

Sally felsóhajtott.

– Igen.

Hunter kicsit közelebb lépett.

– Mi a baj?

– Semmi. Csak… csak aggódtam, hogy nem tudjuk megcsinálni mindazt, amit a szüleim minden évben karácsonykor. És most úgy néz ki, sikerülni fog. Ha holnap minden jól megy, fellélegezhetek.

Hunter átkarolta a lányt, és megpuszilta a halántékát.

– Maga és Penny remek munkát végeztek. Maga egyedül vezeti a boltot, a vevők elégedettek, és a karácsonyi vásár is megkezdődhet. Mit akar még?

– Otthon még nem állítottam fel a fát, igaz, csak ritkán tartózkodom a házban.

– Jól mutatna a nappaliban a kandallónál.

Sally a férfihoz fordult, és mereven nézte.

– Mindig is ott állt. Ha hazaértünk, apa felkapcsolta az égőket. A szoba ilyenkor varázslatos lett.

– Még elég ideje van. Csak csütörtökön lesz karácsony.

– Nem, ehhez már nincs energiám. És egyedül feldíszíteni a fát valahogy olyan… Á, ostobaság! Ebédeljünk! – váltott témát Sally, és kibontakozott a férfi karjából.

– Jó ötlet. Farkaséhes vagyok.

– Ma ismét hoztam magának valamit. Ugyan nem marhasült, de remélem, ízleni fog.

– Most már tényleg elmondhatom, hogy maga nagyon jó szakács – felelte Hunter mosolyogva.

Beléptek a boltba, ahol nagy volt a tömeg. Sally ezért azt javasolta, hogy evés előtt még segítsenek be a többieknek. Csaknem egy óra múlva először Maryt és Susie-t küldte ebédszünetre. Ez általában fél óráig tartott, de Mary már tizenöt perc múlva visszatért. Utána Ethelnek és Hunternek engedélyezett pihenőt, de a férfi kijelentette, hogy megvárja őt.

– Menjen csak! – makacsolta meg magát a lány. – Susie pihenőideje mindjárt lejár, egyébként is ott van Ethel.

– Nem, megvárom magát.

– És még azt hittem, hogy én vagyok makacs!

Amikor Ethel is visszatért az eladótérbe, Sally intett Hunternek, hogy mehetnek ebédelni.

– Ma elszabadult a pokol – jegyezte meg a férfi, és helyet foglalt.

– Azt hiszem, ennyien még sohasem voltak. Pedig várhatóan holnap lesz a legerősebb nap.

– Még az is meglehet. De legalább kész vagyunk a díszítéssel.

– Igaz, de itt rengeteg munka lesz, amikor maga eljátssza a Mikulást.

– Velem tart, nem?

– Azt hiszem, igen. Nem lenne fair, ha egyedül vetném a farkasok elé.

– Semmiképpen.

– Ma este felhívom Pennyt. Ő segíthet Jake-nek, én meg magának.

– Rendben. Ez megkönnyíti a dolgot.

Megették a szendvicsüket, közben nem sokat beszélgettek. Tíz perc múlva Susie bejött, és közölte, hogy segítségre van szüksége.

– Beteszem az ételt a hűtőbe, és máris maga után megyek – mondta Hunter.

Sally felállt, és az eladótérbe ment. Miután a hölgyet, aki Susie modorára panaszkodott, kiengesztelte, már számtalan új vevő várt rá. Sally azon tűnődött, hogy kérjen-e segítséget Huntertől. De nem akart ehhez hozzászokni, elvégre a férfi szenteste napján elutazik.

Próbálta elhessegetni a gondolatot, de nem sikerült. Amikor Hunter hirtelen felbukkant, és átvette az egyik sorban állót, Sally rámosolygott.

Aznap már egyikük sem jutott hozzá, hogy egyen valamit, míg az utolsó vevő mögött be nem zárták az ajtót. Mary, Susie meg Ethel nyolckor elmentek, utána Hunter és Sally szolgálták ki a későn érkezőket.

– Köszönöm, hogy ilyen sokáig maradt – mondta Sally.

– Hiszen tudja, nem hagyom egyedül.

– Igen, de ha elutazik, akkor megint csak saját magamra számíthatok. A lehető leggyorsabban újra hozzá kell szoknom.

– Lehetséges, de amíg itt vagyok, zárásig maradok, aztán pedig hazakísérem. Biztos szeretnék lenni benne, hogy semmi baja sem történik.

– Tudom – felelte Sally halkan.

Átvágtak az úton, és a lány meghívta Huntert egy késői vacsorára. Ez lassan kezdett hagyománnyá válni. Legnagyobb meglepetésére azonban a férfi a fejét rázta.

– És hol akar ilyenkor enni?

– A Diamond Back még nyitva van. Menjen haza, és pihenje ki magát!

Hunter lehajtotta a fejét, és szájon csókolta Sallyt. A lány belépett a házba, és bezárta az ajtót maga mögött.

– Jó éjt! – hallotta még kintről a férfi hangját.

Mivel Sallynek semmi kedve sem volt magának kotyvasztani valamit, ezért csak egy müzlit csinált. Utána kényelembe helyezte magát a nappaliban, a kandalló előtt álló kanapén. Körülnézett, és felidézte, milyen volt, amikor Hunterrel kávézott itt. Beszéltek üzletről meg családról is, és Sally rég nem érezte olyan jól magát, mint akkor. Ha a férfi tovább maradna, talán kialakulhatna köztük valami.

De miért töri ezen a fejét? Hunter már szenteste napján elmegy. Vajon csak azért vonzódik a férfihoz, mert magányos? Eltöprengett a kérdésen, végül arra a következtetésre jutott, hogy nem. Azért szeretett bele Hunterbe, mert tökéletesen illik hozzá. Az üzletben kitűnő munkát végez, és törődik vele. S noha Sally tudta, hogy Bailey-ben semmi rossz sem történhet vele, mégis nagyobb biztonságban érezte magát a férfi közelében.

A lángokba bámult. Nem tudja megmagyarázni az érzéseit. Azt kívánta, bárcsak élnének a szülei, és beszélhetne erről velük. Talán Pennynek szóba hozhatná a dolgot. Karácsony napján úgyis együtt akarnak ebédelni.

Sally letörölte váratlanul kibuggyanó könnyeit, és ágyba bújt. Aznap este különösen fáradt volt.

Szombat reggel már sorban álltak a vevők az üzlet előtt, így Sallynek meg Hunternek rengeteg dolga akadt. Sally felhívta mindkét alkalmazottját, és megkérdezte tőlük, be tudnának-e jönni. Ethel már negyedóra múlva felbukkant, Mary és Susie csak tízkor.

A vevők lelkesen dicsérték a városban felállított karácsonyfát. Sally mindenkinek azt mondta, hogy Hunter segítsége nélkül nem sikerülhetett volna.

A boltban egész nap ünnepi hangulat uralkodott, és Sallynek jobban hiányoztak a szülei, mint valaha. De legalább nem csalódtak volna benne, mert sikerült életben tartania az üzletet.

Ahogy közeledett a karácsonyi ünnepség kezdete, egyre nagyobb lett a tolongás a boltban. Sally a három kisegítőjének egyórás szünetet adott, mert fél héttől nyolcig csak ők lesznek az üzletben. Egyébként aznap este egy órával tovább akart nyitva lenni.

Előkereste az apja Mikulás-jelmezét meg a színházi sminket, és elmosolyodott, amikor elképzelte benne az apját. Hatévesen rájött, hogy a nagybátyja játssza az egyik Mikulást, és a másik jelmezben pedig az apja rejtőzik.

Ma este két új Mikulás lesz. De legalább nem kell lemondani erről a hagyományról. Tudta, hogy a szülei büszkék lennének rá. És Pennyre. Együtt sikerült továbbvinniük a tradíciót.

Fél ötkor megjelent Penny és a munkavezetője, Jake. Sally a hátsó helyiségbe sietett, hogy segítsen nekik az átöltözésnél.

– Készen áll a Mikulás szerepére, Jake? – kérdezte.

– Azt hiszem, igen. Egy kicsit lámpalázas vagyok.

– Nem kell félnie. Penny ott lesz magával.

Miután mindkettőjüket a városközpontba küldte, ahol az önkéntes segítők az asztaloknál kiosztották a természetbeni adományokat, és frissítőket kínáltak, visszatért az eladótérbe.

– Hunter, ha meg akarja nézni az ünnepséget, mielőtt átöltözik, menni kéne – súgta oda a férfinak.

– Akkor megyek ki, ha a fán felkapcsolják a fényfüzéreket – felelte Hunter, és a következő vevőhöz fordult.

Sally szívesen elkísérte volna, de túl sok volt a tennivaló. A férfi pár perc múlva visszatért.

– Csodásan néz ki a fa.

– Helyes. Most át kell öltöznünk. Mindjárt jövök, és segítek magának.

Amikor belépett a hátsó helyiségbe, Hunter már felvette a jelmezt, a hasrészén egy párnával kitömte. Sally elmosolyodott.

– Készen áll a szakállra és a szemöldökre?

– Igen. Csináljon velem, amit akar!

Hunter leült az egyik székre, Sally pedig szempillaragasztóval óvatosan rögzítette a busa szemöldököt és hófehér szakállat. Rá sem lehetett ismerni Hunterre. Végül a fejére tette a piros süveget.

– Készen van – mondta, és átnyújtott egy tükröt.

– Ez tényleg én lennék?

– Remélem.

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és egy másik Mikulással találták szemben magukat. Sally bemutatta Huntert Pennynek és Jake-nek. Miután ő is felvett egy piros pulóvert és egy Mikulás-sapkát, Huntert a piactérre, a fa mellett álló karosszékhez vezette, ahol eddig Jake ült.

– Néhány gyerek már idősebbnek tűnik – súgta oda a férfi.

– Igen, általában a kisebbek jönnek előbb, mert nekik korán ágyba kell bújniuk. Aztán következnek az idősebbek, noha ők már nem hisznek a Mikulásban.

Intett az első gyereknek, hogy jöjjön oda. Másfél órával később már végeztek is. Sally az üzletbe vezette a szerepét tökéletesen alakító Huntert.

– Rendben van, Mikulás, most már átöltözhet. Nekem vissza kell mennem, hogy megnézzem, rendben van-e minden.

Alighogy beléptek a boltba, Susie Hunter nyakába borult, és átölelte.

– Mikulás! Tudni akarod, mit kérek karácsonyra?

Hunter megpróbált szabadulni a karjaiból, de Susie a fülébe súgott valamit, amitől Hunter láthatóan kijött a sodrából. Sally intett Marynek, aki nyomban a lányához fordult.

– Susie, azonnal engedd el!

Miután a lány egy cuppanós puszit nyomott Hunter arcára, eleresztette, és sietett, hogy kiszolgálja a következő vevőt.

Sally követte Huntert a hátulsó helyiségbe.

– Minden rendben?

– Örülök, hogy nem mászott az ölembe.

– Mit súgott a fülébe? – kérdezte kíváncsian Sally.

– Ugyanazt, mint korábban, csak ezúttal… személyesebben.

Sally az égre emelte a szemét.

– Jöjjön, segítek!

Miután Hunter leült, Sally óvatosan eltávolította a szemöldökét és a szakállát. A férfi megkönnyebbülten dörzsölte meg az arcát és az állát.

– De jólesik!

– Tudom. Apa mindig panaszkodott, hogy a smink alatt viszket a bőre. – Sally együttérzően Hunterre mosolygott. – Ha átöltözött, mehet is haza.

Válaszra sem várva ismét az eladótérbe sietett. Amikor néhány perccel később megpillantotta Huntert, amint az egyik vevővel beszélget, elmosolyodott. A férfi nyilván megvárja, míg ő is végez.

Kilenckor Sally elbúcsúzott az utolsó vevőtől is, és megköszönte Marynek, Susie-nak meg Ethelnek, hogy bejöttek segíteni.

Hunter megfogta Sally karját.

– Majd holnap rendet rakunk. Foglaltam a Diamond Backben asztalt, ami negyedóra múlva felszabadul. Ma tízig vannak nyitva. Tehát sietnünk kell.

Sally tiltakozni akart, de a férfi nem engedte szóhoz jutni. Az étterembe vezető úton megállapította, hogy a hideg levegőn szinte elszállt a fáradtsága. Mivel otthon úgysem volt ennivalója, örült a finom vacsorának. És annak, hogy Hunterrel tölti az estét.

Az étterembe érve elégedetten állapította meg, hogy már megterítették az asztalukat. Hunter enchiladát rendelt mindkettőjüknek.

– Ó, tökéletes! Köszönöm!

– Csak biztos akartam lenni abban, hogy eszik valami rendes ételt. Tegnap este mit vacsorázott?

– Csak müzlit. Túl fáradt voltam, hogy készítsek valami mást.

– Akkor jó étvágyat! Desszertet is rendeltem.

– Tényleg? Nem is tudom, hogy…

– Késő! Már megrendeltem. Kókuszos tejszínes tortát.

– Te jó ég! Most majd fogyókúráznom kell.

Vacsora után Hunter fizette az egész számlát, és nem hagyta erről lebeszélni magát. Visszafelé úton megfogta a lány kezét, és a házáig kísérte.

– Minden nagyon finom volt. Túlságosan fáradt voltam, hogy főzzek, tehát ez most nagyon jól jött. És szép este volt.

– Örülök neki. Most valószínűleg azt kell mondanom, hogy adok egy jóéjt-puszit. Csak megcsókolom, de nem megyek be, mert az túl veszélyes. Rendben?

– Rendben.

Sally átölelte a férfi nyakát, és viszonozta a csókot.

– Bárcsak ne ígértem volna meg! – sóhajtott egy nagyot Hunter. – De nem kellene végre tegeződnünk?

– Igaz – zihálta Sally.

– Oké, menj be! Holnap találkozunk.

Sally belépett a házba, bezárta az ajtót, majd nekidőlt. Hunter visszamegy a panziójába. Egyedül.

Csak most fogta fel, hogy a férfi azt mondta, másnap találkoznak. Sally nem tervezte, hogy vasárnap bemegy az üzletbe, de ezen még változtathat. Hunter kedvéért.

Sally nem állította be a vekkert, mert szeretett volna egy jót aludni, akár délig is. Amikor másnap reggel megszólalt a telefon, először az órára nézett. Nyolc! Csak egyvalaki képes ilyenkor felhívni: Hunter. Felfoghatatlan!

És ezt közölte is, amikor felvette a kagylót.

A vonal másik végén néma csönd. Nyilvánvalóan tévedett.

– Sajnálom, azt hittem, hogy… Kivel beszélek?

– Jó reggelt, Miss Rogers! Itt Wilbur Hunt. Hol van az unokám?

Sally nyomban felült az ágyában.

– Jó reggelt, Mr. Hunt! Azt hiszem, a panziójában. Próbálta már ott?

– A panziójában? Nem. Ez az egyetlen szám, amit megadott nekem.

– Egy pillanat, mindjárt kikeresem önnek.

Sally felkelt, hogy megkeresse Bailey és környéke telefonkönyvét. Aztán újra felvette a kagylót, és megadta Hunter nagyapjának a panzió számát.

– Köszönöm. Az unokámnak ma kellene hazajönni. Ugye ez nem jelent önnek problémát?

– Nem, Mr. Hunt – felelte Sally, mert az idős ember nyilván ezt szerette volna hallani. Jóllehet ő nem akarta, hogy Hunter elutazzon. – Ha az unokája is ezt szeretné.

– Természetesen. A fiú már túl hosszú ideje van távol. Szükségem van rá.

– El tudom képzelni.

– Most felhívom.

– Rendben. Viszonthallásra, Mr. Hunter!

Sally hátrahanyatlott a párnáira, és próbálta visszafojtani feltörni készülő könnyeit. Mindig is tudta, hogy Hunter el fog utazni, akkor most miért sír? Szipogott egy kicsit, aztán ismét lecsukódott a szeme. Az előző nap szörnyen kimerítő volt.

Amikor újra felébredt, már fél tizenegyet mutatott az óra. Az első gondolata az volt, hogy Hunter időközben már biztosan elutazott. Még csak be sem nézett hozzá, hogy elbúcsúzzon.

Még mindig fáradtan kikászálódott az ágyból. Legszívesebben hálóingben maradt volna, de az kellemetlen lenne, ha váratlan látogató érkezik. Tehát felöltözött, a konyhába ment, és feltette a kávét. Készített egy kis palacsintatésztát, hogy az édességgel vigasztalódjon. Csöngettek.

Lekapcsolta a gázégőt, az ajtóhoz sietett, és lendületesen kinyitotta. A mosolygó Hunter állt a küszöbön.

– Helló! Azért jöttél, hogy elbúcsúzz? Nem lett volna szükség rá.

A férfi a homlokát ráncolta.

– Elbúcsúzni? Miről beszélsz?

– Hát nem hívott fel a nagyapád?

– De igen. Honnan tudsz róla?

– Az én számomat adtad meg neki.

– Igen, vészhelyzet esetére. Egyébként a panzió számát is közöltem vele. Telefonált?

– Igen, reggel nyolckor.

– Sajnálom, nem tudtam. Nem akarsz beengedni?

Sally hátrább lépett.

– Kávéillatot érzek!

– Kérsz egy csészével?

– Jó lenne.

Hunter követte a konyhába a lányt. Sally töltött neki kávét, és arra várt, mikor jelenti be az elutazását.

– Leülhetek? – kérdezte ehelyett Hunter.

– Persze.

– Te nem kávézol?

– Legyünk rajta túl! Minek ez az időhúzás?

– Miről beszélsz?

– A nagyapád azt mondta, hogy haza kell menned, tehát ne add az ártatlant! Azért jöttél, hogy elbúcsúzz.

13. FEJEZET

Hunter homlokráncolva nézett rá.

– Azt hiszed, gyerek vagyok, és ugrok, ha valaki csettint?

– Azt állítod, hogy a nagyapád nem parancsol neked? Azt mondta, hogy szüksége van rád.

Hunter elmosolyodott.

– Természetesen szüksége van rám. Imád irányítani. Kontrollmániás. Mindenkiről tudni akar mindent. És mivel nincs egészen képben, mit is csinálok itt, vissza akar hívni Denverbe.

– Nagyon úgy beszélt, mintha sürgős lenne. Úgy számítottam, hogy szenteste napjáig maradsz, de ha előbb el szeretnél menni, tudlak nélkülözni.

– Hm, inkább maradnék. Mi van abban a tálban?

– Palacsintatészta. Kaphatsz te is. De mi lesz a nagyapáddal? Teljesen egyedül van.

– Van házvezetőnője és egy asszisztense, aki bármikor a rendelkezésére áll. Igen, szívesen ennék palacsintát.

Sally elfordult, hogy ismét bekapcsolja a gázégőt.

– Hol az édesanyád?

– Azt hiszem, Svájcban síel.

Sally megrökönyödve fordult a férfi felé.

– Síel?

– Igen.

– Karácsonyra hazajön?

Hunter vállat vont.

– Mindegy. Ha hazajön, egyfolytában veszekedni fog nagyapával, és ez nem valami kellemes. Elég forró az olaj?

– Igen – felelte Sally szórakozottan, és tésztát öntött a serpenyőbe. – Miért veszekednek?

– Mert az anyám nem akarja azt csinálni, amit a nagyapám mond.

– Mégis miről van szó?

– Hogy az anyám szálljon be az üzletbe. A nagyapám azt szeretné, ha ő lenne az elnök, és a cég családi kézben maradna, de szerinte az anyám túl kevés információval rendelkezik. Amiben természetesen igaza van.

Sally megforgatta a palacsintát.

– De te neki dolgozol. Ennyi nem elég?

– Nem. A nagyapám véleménye szerint egyrészt jó anyának kéne lennie, már ami engem illet, és jó lánynak, ami őt.

– És te mit gondolsz? – kérdezte Sally, és tányérra tette a kész palacsintát.

– Hogy kéne egy kis szirup.

– Mi? – hökkent meg Sally, aztán bólintott. – Persze, természetesen.

Az asztalra tette a juharszirupot, aztán folytatta a palacsinták sütését. Végül leült Hunter mellé.

– Azt hiszem, az anyámnak igaza van, hogy a saját életét éli – szólalt meg végül a férfi. – De megszokta, hogy szabadon rendelkezhet a nagyapám pénzével, és nem hajlandó megdolgozni érte. A nagyapám ezért nagyon dühös.

– De te dolgozol neki.

– Már nem.

Sally épp a szájához emelte a villát, de aztán a rászúrt palacsintával együtt visszatette a tányérjára.

– Mit mondtál?

– Amikor az első este visszatértem Denverbe, megmondtam neki, hogy találtam egy helyet, ahol szívesen maradnék, legalábbis egy darabig. És átadtam a felmondásomat.

– Felmondtál? Ezek szerint már semmi okod, hogy nálam dolgozz. És még pénzt sem akartál elfogadni! Ha tudtam volna, hogy ingyen dolgozol, sosem fogadtam volna el a segítséged! Őrület!

– Nem, ez a legértelmesebb dolog, amit valaha csináltam. És most szeretnék valami fontosat kérdezni.

Sally mereven nézett rá.

– Igen?

– Tudsz korcsolyázni?

– Igen.

– Nagyszerű. Akkor reggeli után korcsolyázni megyünk.

Sally némi tépelődés után elmosolyodott.

– Rendben. Ezen a télen még nem jutottam hozzá, mert ki se látszottam a sok munkából. De van hozzá kedvem.

– A panzió tulajdonosnője elmesélte, hol szoktak a gyerekek korizni.

– Igen, a Brown család taván.

– Jó, hogy képben vagy, mert nem egészen tudtam követni a magyarázatát. – Hunter vett még egy palacsintát. – Egyébként nagyon finom.

– Köszönöm. – Sally valami nagy-nagy melegséget érzett a szíve körül. – Te is tudsz korcsolyázni, ugye?

– Igen, noha rég nem próbáltam. Lehet, hogy eleinte fognod kell a kezem.

– Már előre örülök, hogy valamiben nem vagy tökéletes.

– Maga hízeleg, hölgyem. Mit szólnál még egy kis palacsintához?

– Bírsz még enni?

– Fejlődésben lévő szervezet vagyok.

Sally fejcsóválva ment vissza a tűzhelyhez, hogy palacsintát süssön. Miután végzett, odatette a tálat a férfi elé.

– Most átöltözöm, mindjárt itt vagyok.

Hunter utánanézett. Örült, hogy a lány olyan lelkes. Előző este egy kicsit aggódott érte, mert olyan kimerültnek tűnt.

Épp a mosogatógépbe tette a tányérokat, amikor hallotta, hogy Sally lefelé jön a lépcsőn. A szirupot már betette a hűtőbe.

A lány belépett a konyhába, és meglepetten körülnézett.

– Rendet raktál?

– Persze, hiszen én is itt reggeliztem.

– Tetszik a hozzáállásod.

– Köszönöm, hölgyem. Indulhatunk?

– Igen.

Tíz perccel később leparkoltak a tó közelében, ahol néhányan már korcsolyáztak. Egy hordóban tűz égett, hogy az emberek olykor megmelegedhessenek. Leültek a lángok közelében egy padra, hogy felvegyék a koricipőt. Sally a férfi felé fordult.

– Milyen rég nem korcsolyáztál?

– Azt hiszem, az egyetemi évek óta, ami körülbelül nyolc évet jelent.

– Értem – felelte Sally. – Készen vagy?

– Persze.

Hunter megfogta a lány kezét, és a tóhoz vezette. A jégre érve siklani kezdtek. Hunter megfogta Sally másik kezét is, és így rótták a köröket.

– Hazudtál! Remekül korizol.

– Csak egyenesen siklok.

– Mindenesetre sokkal jobban csinálod, mint én. Azt hittem, lépten-nyomon elveszted majd az egyensúlyodat, és engem is magaddal rántasz.

– Nem vagyok jobb, mint te. És hamarosan támogatnod kell, mert hamar elfáradok.

A következő pillanatban kis híján összeütköztek egy párral. Sally összeismertette Huntert Chris és Linda Baronnel. Már a gimiben egy pár voltak, de aztán Chris egyetemre ment, és elváltak az útjaik. Amikor visszatért a család tulajdonában lévő ranchre, ismét összejöttek, és nem sokkal később összeházasodtak. Sally nagyon örült, hogy találkozott velük.

Miután egy darabig egymás mellett koriztak és beszélgettek, a tűzhöz mentek, hogy felmelegedjenek. Hunter épp Chrisszel társalgott, amikor észrevette, hogy Linda súg valamit Sallynek, mire a lány gratulál neki. Természetesen sejtette, miről lehet szó.

Csak amikor már ismét kettesben siklottak a jégen, kérdezte meg Sallyt, hogy mit mondott Linda.

– Elárulta, hogy terhes. Már évek óta vágytak gyerekre. Nagyon örülök a boldogságuknak.

– Tényleg jó hír. Egyébként nagyon rokonszenvesnek találom Christ. Remek fickó.

– Tényleg az. Egy éve az apjának szívinfarktusa volt, azóta ő irányítja a ranchet.

– Óriási felelősség.

– Lehetséges, de előbb-utóbb úgyis át akarta venni. A húgát nem érdekli, jóllehet szereti a pénzt. Valószínűleg hasonlít az anyádra.

– Elképzelhető. De örülök, hogy Chris jól boldogul.

– Igen. Lindának és neki saját házuk van a ranchen.

– Ez megkönnyíti a dolgukat.

– Valószínűleg.

Hunter most többször megkerülte Sallyt, míg végül átölelte.

– Most nem egyenesen siklottál!

– Lassan újra belejövök a dologba.

Körülbelül még egy órát korcsolyáztak, és Sally többeket bemutatott Hunternek, akikkel aztán elbeszélgettek. Amikor a lány visszatért a tűzhöz felmelegedni, Hunter versenyezni kezdett néhány tinédzserrel.

Sally csak nevetett. Nem tudta volna megmondani, mikor érezte magát utoljára ilyen jól. A szülei halála óta biztos nem. Hunter odajött hozzá, hogy korcsolyázzanak néhány kört még együtt.

– Nem is tudtam, milyen nagy szükségem volt erre a kikapcsolódásra – fordult Sally a férfihoz. – Köszönöm ezt a csodás délutánt.

– Örülök, hogy élvezed. Az volt a benyomásom, hogy folyton csak dolgozol. Pedig az élet nem kizárólag munkából áll.

– Igen, tudom. Csak… csak megpróbáltam megfelelni a szüleim elvárásainak. De ez most nagyon jólesett. Most már kibírom karácsonyig.

– Remélem – felelte Hunter, majd lehajtotta a fejét, és megcsókolta a lányt.

– Megláthatnak! – méltatlankodott Sally.

– Gondolod, sokkolja az embereket, hogy valaki megcsókolja a kedvenc üzletük tulajdonosnőjét?

– Nem, de már mondtam, nem akarom, hogy sajnáljanak, amikor elmész.

– Tehát akkor csókolhatlak, amikor itt vagyok, ugye?

– Nem! Nem úgy értettem!

Hunter szeme megvillant.

– Tehát csókolhatlak nyugodtan, ha kettesben vagyunk.

– Ez már közelebb áll az igazsághoz.

– Jól van – suttogta Hunter, majd átkarolta Sallyt, és úgy siklottak tovább.

Néhány további kör után visszatértek a padhoz, levették a korcsolyákat, és belebújtak a csizmáikba.

– Fura érzés most a talajon járni, ugye? – kérdezte Hunter.

– Igen. – Sally mindjárt meg is botlott, de a férfi elkapta a derekát. – Elnézést, nem akartam…

– Így legalább kölcsönösen melegítjük egymást.

Mihelyt a kocsiban ültek, Hunter odahajolt Sallyhez.

– Tudod, mi lenne most a tökéletes?

– Egy forró csoki?

– Igen, és egy nagy pizza. Jól sejtem, hogy Bailey-ben nincs pizzéria?

– De van. Remek hely, csak nem vállalnak házhoz szállítást.

– Azért elvinni lehet, nem?

– Igen, de inkább együk meg ott. Az asztalok egy nagy nyitott kandalló előtt állnak. Nagyon kellemes hely.

– És miért csak most mondod?

– Úgy gondoltam, hogy neked… túl egyszerű lenne. Nincsenek abroszok, étlapok, csak egy tábla, ahol felsorolják, milyen pizzákat lehet kérni.

– Nem ismersz valami jól, ugye? Nekem nem kell se abrosz, se étlap. Sokkal többet számít, ha jó a pizza.

Sally elmagyarázta, hogy kell odamenni, és néhány perc múlva megálltak a mellékutcában lévő pizzéria előtt.

Az óriási kandalló körül elhelyezett asztalok némelyikénél már ültek. Alighogy helyet foglaltak, megjelent egy fiatal pincérnő.

– Mit kérsz a pizzádra, Sally? – kérdezte Hunter.

– Mindent szeretek a szardellán kívül.

– Tökéletes – felelte Hunter, majd rendelt egy pizzát öt különböző feltéttel. – És a legnagyobbat kérem. Majd éhen halunk.

– Nem tudjuk megenni! – súgta oda Sally, mihelyt a pincérnő távozott.

– Akkor magunkkal visszük a maradékot holnap estére.

– Azt megtehetjük. De holnap és kedden hétkor zárunk, szerdán négykor. Valószínűleg már dél körül el akarsz indulni, hogy még a sötétség beállta előtt Denverben legyél.

– Meglátjuk.

– Szerintem túl nagy forgalom már nem lesz az üzletben, mert a legtöbben megvették a karácsonyi ajándékokat. Csak azok jönnek, akik az utolsó pillanatra halasztották a vásárlást, vagy akik valamit elfelejtettek.

– És mit kezdesz magaddal, ha annyi időd lesz? – kérdezte Hunter mosolyogva.

– Még sütnöm kell. Talán ma este elkészítem az otthonra szánt mézeskalácsot. És szerda este valamilyen süteményt, valamint különböző pástétomokat a karácsonyi ebédhez. Azt hiszem, említettem, hogy Penny meglátogat.

– Igen. Felhívott, és megkérdezte, hogy magával hozhatja-e Jake-et?

Sally teste megfeszült.

– Miért akarod tudni?

– Láttam, hogy Jake megcsókolta, amikor a piactérre jöttek.

– Nem! Tényleg? Penny egy szót sem szólt róla.

– Talán fél, hogy akkor majd még jobban egyedül érzed magad – jegyezte meg Hunter halkan.

– Igazad lehet.

– Lenne egy ötletem – szólalt meg a férfi. – Miért nem hívsz meg engem is a karácsonyi ebédre?

– Téged? Miért tenném?

– Hogy Penny és Jake ne legyenek zavarban.

– Természetesen szívesen látlak, de a nagyapád biztosan azt szeretné, ha vele lennél karácsonykor.

– Arra bőven lesz idő. Általában csak késő este eszik. Ha háromkor elindulok, még időben odaérek.

– Tényleg? Akkor örülnék, ha társaságot nyújtanál Pennynek meg nekem… és Jake-nek, ha tényleg eljön.

– El fog jönni.

Beszélgettek még egy kicsit, míg a pincérnő meg nem érkezett az óriási pizzával meg az italokkal.

– Hűha! Nem sejtettem, hogy a nagy pizza itt ekkora – mondta mosolyogva Hunter a pincérnőnek.

– Igen, uram. Hozhatok még valamit?

– Köszönöm, nem. De tényleg isteninek tűnik.

A pincérnő távozott, és ők enni kezdtek. Hunter szólalt meg először:

– Nagyon jól sikerült a karácsonyi ünnepség. Varázslatos este volt, egészen különleges.

– Tudom. Azért ilyen szép, mert mindenki részt vesz benne. Néhány család játékokat és gyerekruhákat kapott. Az egyik anyuka mondta, hogy nekünk köszönhetően igazi karácsonyt tud varázsolni a családjának. Nagyszerű érzés.

– Elhiszem. Másoknak meg azért lesz szép az ünnepük, mert nálad vásároltak.

Sally nevetett.

– Természetesen. Mindenesetre ők fizettek érte.

– Igaz, de remekül végzed a munkád. Tisztességes áraid vannak, és a vevők állnak nálad az első helyen. És hidd el, nem a levegőbe beszélek, értek hozzá!

– Tudom. Rögtön észrevettem, hogy tapasztalt vagy, és tényleg értékelem az odaadásodat.

– Számomra élvezet volt.

Sally ismét nevetett.

– El tudom képzelni. Tizenegy órás munkanapok… igazi álommeló.

Hunter a pizzára mutatott.

– Kérsz még egy darabot?

– Igen.

Sally elvett egy szeletet, miközben Hunter nekilátott a harmadiknak.

– Nem ettem még ilyen jó pizzát. Karácsonykor lesz nálad pizza?

– Nem! Hagyományos karácsonyi ebéd lesz pulykával. Az anyám is mindig ezt készítette.

– Biztosan finom lesz.

– És mi vár a nagyapádnál?

– Ő karácsony napján steaket szokott enni.

– Steaket? Nem túl bonyolult az elkészítése.

– Igaz, és nem sok szokott maradni belőle.

– Én nagyon szeretem a maradékokat. Karácsony másnapján mindig pástétom a reggeli.

Hunter a lányhoz hajolt.

– Te vagy a legédesebb ember, akivel valaha találkoztam.

Sally meglepetten dőlt hátra a székében.

– Ez most hogy jutott eszedbe?

– Mert így van. Kérsz még egy darabot?

14. FEJEZET

Miután jóllaktak, Hunter intett a pincérnőnek, és kért egy dobozt a maradéknak. Nem sokkal később elindultak hazafelé.

Sally háza előtt megálltak, és Hunter a lányra nézett.

– Ha megígérem, hogy rendesen viselkedek, bemehetek, és segíthetek a mézeskalács sütésében?

– Persze.

A konyhában Sally dupla adag tésztát kevert ki, aztán kinyújtotta. A fiókból elővette a karácsonyi formákat.

– Válassz belőlük!

Hunter egy harangot, egy fenyőfát, egy Mikulás-fejet és egy koszorút választott.

– Ezek a kedvenceim. Általában csak ezt a négyet használjuk.

Az este hátralévő részében kiszaggatták a mézeskalácsot, majd megsütötték, és cukormázzal díszítették. Hunter megállapította, hogy tehetsége van hozzá. Sally bátorította, hogy nyugodtan kísérletezzen a színekkel. Tíz óra felé minden mézeskalács megszáradt, így Sally dobozba tette őket.

– Köszönöm a segítségedet, Hunter. Jó volt együtt dolgozni.

– Nekem is. Hozol holnap belőlük az üzletbe?

– Csak néhányat. Nem szeretnélek túlságosan elkényeztetni.

Hunter magához ölelte a lányt.

– Olyan anya leszel, aki nem kényezteti el a gyerekeit.

A következő pillanatban lehajolt, és megcsókolta Sallyt.

– Nem vagy a gyerekem! – zihálta a lány.

– Ne legyél ilyen kicsinyes! – felelte Hunter, és ismét megcsókolta.

– Most már menned kéne. Későre jár.

– Rendben. Adj egy búcsúcsókot, és már itt sem vagyok!

– Már két csókot adtam!

– Igen, de csak futó csókok voltak. Rendes búcsúcsókot szeretnék.

Sally átkarolta a férfi nyakát, és megnyitotta az ajkait. Olyan jó volt, hogy azt kívánta, bárcsak soha ne érne véget. Amikor Hunter végül kibontakozott a karjaiból, és hátrább lépett, vágyakozva pillantott rá.

– Ne nézz így rám, Sally, különben a vállamra kaplak, és felviszlek az emeletre. Mennem kell, amíg tudok. Jó éjt, drágám!

Azzal elhagyta a házat. Sally mosolyogva az ajtónak dőlt, és pár másodperc múlva hallotta az autó egyre halkuló zaját.

Ahogy Sally gyanította is, másnap a boltban nem volt sok dolog. A legtöbb vevő már csak apróságokat vásárolt, ragasztót vagy dekorszalagot.

Mivel Susie unatkozott, Sally megkérte, hogy rakjon rendet a gyerekosztályon, miközben Hunter, Mary és Ethel kiszolgáltak. Ő maga a hátsó helyiségbe ment, hogy elvégezze a papírmunkát. Hunternek igaza volt, az előző napokban nagyobb forgalmat bonyolítottak, mint korábban. Kivette a trezorból a bankjegyköteget, és a retiküljébe rakta. Ha nagyobb összeget fizetett be, sosem tette pénzes zacskóba, hogy kerülje a kockázatot, bármilyen biztonságos hely volt is Bailey.

Maga sem tudta, miért, de valamilyen okból odament Hunterhöz.

– Lenne kedved egy kis sétához?

– Persze – felelte a férfi a homlokát ráncolva. – Hová?

– A bankba kell mennem – felelte halkan Sally. – De nem szeretnék egyedül menni.

– Elkísérlek.

Miután szóltak Ethelnek és Marynek, együtt elhagyták az üzletet.

– Mindig így jársz el, ha pénzt fizetsz be?

– Nem, általában nem. Rendszertelen időpontokban megyek a bankba. De ma nagyobb összeg van nálam, mert az elmúlt napokban több volt a bevétel.

Pár perccel később beléptek a csupán pár száz méterre lévő bankba. Az ablaknál álltak néhányan, de nem kellett sokáig várniuk. Sally kitöltötte a befizetési nyugtát, és a pénzzel együtt a pultra tette.

A pénztáros, egy régi barátnője, megszámolta a pénzt, és lepecsételte a nyugtát. Ebben a pillanatban egy sállal félig eltakart arcú férfi lépett a bankba, és így kiáltott:

– Mindenki viselkedjen nyugodtan, akkor nem lesz semmi baj!

Elővett egy pisztolyt, mire mindenki megdermedt. A bejárat közelében Hunter egy oszlopnak dőlve várakozott. Sally ösztönösen feléje fordult, hogy lássa, ott van-e még, és titkon azért fohászkodott, ne próbálja meg feltartóztatni a fickót.

Hiába! Hunter a bankrablóra vetette magát, és a földre rántotta. A fiókvezető odarohant hozzájuk, és segített Hunternek a fickó kezéből kicsavarni a pisztolyt. A következő pillanatban eldördült egy lövés. Sally tétovázás nélkül odaszaladt a három férfihoz.

Hunter a karját szorította, és az ujjai közül vér szivárgott.

– Hunter! – kiáltotta Sally halálra váltan. – Megsérültél!

– Igen, de semmi komoly – biztosította a férfi.

Sally átkarolta.

– Orvoshoz kell vinnünk.

– Nem sürgős – dörmögte Hunter.

Öt perccel később megjelent a seriff meg a munkatársa, és őrizetbe vették a bankrablót. A fiókvezető, Gerald Hornwright ragaszkodott hozzá, hogy Huntert elvigyék a Bailey-ben praktizáló egyetlen orvoshoz. Sallyvel együtt elkísérték oda.

Amikor beléptek a rendelőbe, a vér Hunter karjáról a tiszta padlóra csöpögött.

– Ó! Mi történt?

Egy asszisztensnő sietett oda hozzájuk. Miután lesegítette Hunterről a kabátot, kérte, hogy üljön le egy székre. Gerald Hornwright beszámolt a meghiúsított bankrablásról.

Közben az orvos is bejött a rendelőbe, és megvizsgálta Huntert. Szerencsére csak horzsolta a lövés Hunter karját. Az orvos ellátta és bekötözte a sebet, majd adott Hunternek egy tetanuszinjekciót.

– Rendben, most már elmehet, Mr. Bedford. Néhány nap múlva jöjjön vissza kontrollra! A kötést saját maga is kicserélheti. Felírok egy fájdalomcsillapítót és a biztonság kedvéért antibiotikumot is. Pihenjen sokat!

– Majd én gondoskodom róla – ígérte Sally. – Hunter, hozzam a kocsimat, hogy ne kelljen gyalogolnod?

– Ne viccelj! Nincs olyan messze a bolt.

Sally közben elhatározta, hogy Hunter nála fog lakni, amíg teljesen fel nem épül. Amikor kiléptek a rendelőből, néhányan, akik hallottak a bankrablási kísérletről, már az ajtó előtt gyülekeztek. Amint Sally és Hunter megjelentek, megtapsolták őket.

– Hű, de kínos – mondta a férfi halkan.

– Csak köszönetet akarnak mondani.

– Csupán azt tettem, amit bárki más megtett volna. A fickó nem volt valami erős.

– Akkor is meglehetősen veszélyes volt a közbeavatkozás, ha nem könnyelműség.

– Nagyon ideges volt szegény fickó.

– Hogy mondhatsz ilyet, amikor meglőtt? Hívjam fel a nagyapádat?

– Ne, inkább ne.

– Biztosan tudni szeretne a történtekről.

– Valószínűleg jobb, ha egyelőre semmit sem tud. Hé, hová megyünk? – kérdezte Hunter, amikor Sally a bolt mögötti utcába vezette.

– Hozzám. Ma már nem dolgozhatsz. Feküdj le, és pihenj! Elvégre meglőttek.

– Ugyan, szóra sem érdemes! Nem kell lefeküdnöm.

– Az orvos azt mondta, hogy sok pihenésre van szükséged.

– Akkor a panzióba megyek.

– Nem, a kötést rendszeresen cserélni kell, és ezt nem tudod egyedül. Először is most ágyba duglak, hogy aludj.

– Nem vagyok kisbaba.

– Tudom. Gyere szépen!

Beléptek a házba, aztán felmentek az emeletre. Amikor Sally visszahajtotta a takarót, Hunternek be kellett ismernie, hogy nagyon csábító az ágy, és hirtelen rettenetesen kimerültnek érezte magát.

– Vetkőzz, és feküdj le! Hozok valami innivalót és pár mézeskalácsot, hogy megemelkedjen a vércukrod – közölte Sally.

– Jól hangzik.

Mikor pár perccel később a lány visszatért, egy párnát tett Hunter háta mögé, és leült mellé. A férfi megivott egy csésze kávét, megevett néhány mézeskalácsot, bevette a fájdalomcsillapítót és az antibiotikumot.

– A mézeskalács nagyon finom – mondta.

– Örülök neki. Még visszajövök, és rád nézek. – Hunter meglepetésére Sally föléje hajolt, és megcsókolta a homlokát. – Most próbálj meg aludni egy kicsit!

Elvette az üres tányért meg a csészét, és lement a földszintre.

Hunter hirtelen nagyon álmosnak érezte magát. Először azt hitte, hogy csak egy kis karcolás, de most fájdalmasan lüktetett a seb. Nemsokára lecsukódott a szeme.

Szerencsére aznap délután nem volt nagy forgalom az üzletben, de azért többen jöttek, mint Sally várta volna, mert mindenki hallani akart a meghiúsított bankrablásról. Az emberek együttérzően érdeklődtek Hunter állapota felől, és Sally minden alkalommal türelmesen válaszolgatott. Elmondta, a sérülés nem komoly, a férfit a házában szállásolta el, hogy elláthassa a sebét.

– Sally, tudom, hogy jót akarsz, de légy óvatos, ha egy férfi van a házadban. Könnyen megindulhat a szóbeszéd – jegyezte meg egy idősebb asszony.

– Ápolni fogom Huntert, mert tartozom neki ennyivel, Edith. Ha az emberek pletykálnak, hát tegyék! – felelte Sally.

– Igen, mindannyian tartozunk neki. A bank természetesen biztosítva van, de eltartott volna néhány napig, míg hozzájutunk a pénzünkhöz. Én egyszer már átéltem ilyet.

– Tudom. Hunternek nem kellett volna szembeszállnia a rablóval, mégis megtette. Ezért gondoskodom most róla.

Az idős hölgy mosolyogva bólintott, mintha érezné, hogy ennél többről van szó.

Miután aznap este Sally hétkor bezárta az üzletet, nyomban hazasietett, hogy ránézzen Hunterre, és vacsorát főzzön neki. Kivett két szelet steaket a hűtőből, és betette a serpenyőbe, mielőtt felment volna az emeletre.

Kinyitotta a vendégszoba ajtaját, és látta, hogy a férfi alszik. A homlokára tette a kezét, és megkönnyebbülten állapította meg, hogy nem lázas. Aztán gyöngéden megrázta, és a nevén szólította. Egy idő után Hunter lassan kinyitotta a szemét, és körülnézett.

– Szia, Sally! Mi történt? Hol vagyok?

– Egy bankrablási kísérlet során meglőttek, és az orvos pihenést rendelt. Bevetted a gyógyszereidet, és egész délután aludtál. Jobban vagy?

– Igen, azt hiszem. Hol a nadrágom?

– Ott, a széken. Steaket sütök, mert enned kell valamit. Gyere le, amint felöltöztél! Akkor megkapod a következő fájdalomcsillapítót is.

– Rendben.

Sally ismét lement, hogy elkészítse a vacsorát. Épp belépett a konyhába, amikor kopogtak az ajtón. Odasietett, kinyitotta, és meglepetten pillantotta meg a polgármestert.

– Üdvözlöm, Sally! Elnézést a zavarásért, de úgy hallottam, hogy Hunter Bedford itt van nálad.

– Igen, ma délután óta. Szeretném rajta tartani a szemem, míg fel nem épül annyira, hogy visszatérhessen Denverbe.

– Nagyon kedves tőled. Válthatnék vele néhány szót?

– Gyere be, lehívom!

– Köszönöm.

Sally a lépcsőhöz ment.

– Hunter? – kiáltotta. – Itt van a polgármester, és beszélni szeretne veled. Le tudsz jönni?

– Máris – felelte a férfi tompa hangon.

Pár perc múlva megjelent ingben és nadrágban.

– Mr. Bedford, Richard Grant vagyok, Bailey polgármestere – mutatkozott be a vendég. – Meg akartam köszönni, hogy az életét kockáztatva megakadályozta a bankrablást. Nagyra értékeljük a bátorságát.

– A fickó nem volt se túl nagydarab, se túl erős. Tehát nem kockáztattam sokat.

– Nem biztos, hogy más is ilyen gyorsan közbeavatkozott volna. Szeretném kifejezni az elismerésünket.

– Köszönöm. Nagyon kedves.

A két férfi kezet rázott, a polgármester elbúcsúzott, majd távozott.

Sally hallgatagon lépett be a konyhába. Hunter követte.

– Mi volt ez?

– Mire gondolsz?

– A polgármester. Miért volt itt?

– Hiszen elmagyarázta: köszönetet akart mondani a lakosok nevében, és kifejezni az elismerését.

Sally nekilátott megmosni a brokkolit.

– Igen, de… hiszen nem tettem semmi különöset.

Sally mosolygott, de nem fordult meg.

– Itt van a fájdalomcsillapító. Kérsz most egyet?

– Talán jobb, ha elalvás előtt veszem be. Akkor nagyobb szükségem lehet rá.

Sally feltette párolódni a brokkolit. Hunter leült a konyhaasztalhoz, és töltött magának egy pohár vizet.

– Tényleg kedves tőled, hogy befogadtál, de nyugodtan elküldhettél volna a panziómba is. Boldogulnék.

– Már nem mész vissza oda. Elhoztam onnan a holmidat meg az autódat. Itt maradsz, amíg vissza nem indulsz Denverbe. – Mivel Hunter csak némán nézett rá, hozzátette: – Mi a baj?

– Nem félsz attól, hogy az emberek pletykálni fognak… hogy lefekszünk egymással?

– Ami sosem fog megtörténni, ugye? Tudom, hogy nem érdeklődsz komolyan irántam.

– Aha. És honnan tudod?

– Ugyan már! Te nagyvárosi ember vagy, nekem meg itt vannak a gyökereim. Két teljesen különböző világból származunk. Pár nap múlva vissza kell térned Denverbe, akár akarod, akár nem. Ott van az otthonod. De amíg itt vagy, gondoskodom rólad viszonzásképpen. Így fair.

15. FEJEZET

Másnap reggel Sally a szokott időben kelt fel. Arra számított, hogy Hunter aludni fog, míg fel nem ébreszti.

Elkészítette a férfi ebédjét, és a hűtőszekrénybe tette. Tálcára rakta a reggelijét, aztán maga is evett néhány falatot, majd tiszta gézt keresett, felment az emeletre, és bekopogott Hunter ajtaján.

– Ébren vagy?

Amikor belépett, a férfi kinyitotta a szemét, és felült. Sally letette a tálcát az éjjeliszekrényre.

– Hány óra? – kérdezte Hunter fáradtan.

– Mindjárt kilenc. Vedd be a gyógyszereidet, aztán kicserélem a kötést.

Sally átnyújtotta a tálcát meg egy poharat.

– Fel kell öltöznöm. Mindjárt nyit a bolt.

– Ma semmi esetre sem fogsz dolgozni. Ha sokat szaladgálsz, nem gyógyul be a sebed.

– Csak horzsolt a lövedék. Tudok…

– Nem! – vágott a szavába Sally, s miután párnákat tett a férfi háta mögé, kicserélte a kötést. – Most vedd be a fájdalomcsillapítót és az antibiotikumot.

– Nem kell a fájdalomcsillapító. Attól vagyok ilyen fáradt.

– Nem számít, hiszen ma úgyis ágyban maradsz.

– Ki kell mennem a fürdőbe – közölte Hunter.

– Rendben. Addig leszaladok a fölszintre, és felhozom a krimit, amit elkezdtél. Aztán odaadom a gyógyszereket, és megreggelizel.

– Nem kell kiszolgálnod, egyedül is boldogulok.

– Ugyan már!

Sally felállt, és elhagyta a szobát. A fürdőszobában Hunter csak felfrissítette magát, mert nem tudta, hogy a kötéssel miként zuhanyozzon. Amikor Sally ismét feljött, gyorsan visszafeküdt az ágyba.

– Itt a krimi. És most jön a gyógyszer.

Hunter a narancslével engedelmesen lenyelte a tablettákat. Utána megette a szalonnás rántottát. Ivott egy korty kávét, és észrevette, hogy koffeinmentes.

– Nem kapok rendes kávét?

– Nem, mert aludnod kell. – Miután Hunter visszatette a csészét a tálcára, Sally folytatta: – Ha később felébredsz, és még nem jöttem vissza, a hűtőben találod az ebédet.

– Rendben.

Sally a férfi fölé hajolt, és megpuszilta a homlokát. Hunter kísértést érzett, hogy megragadja a vállát, és szájon csókolja, de ez nem lett volna jó ötlet, mivel ágyban feküdt.

– Dél körül jövök.

– Jól van – felelte Hunter, majd az éjjeliszekrényen fekvő krimi után nyúlt.

Ám miután Sally elhagyta a házat, félretette a könyvet. Nehéz volt kézben tartania, és egyébként is fáradt volt.

Sally aznap reggel kicsit késve érkezett az üzletbe, de Billyn kívül senki sem várta. A rendrakásnál hiányzott Hunter, de hozzá kell szoknia az egyedülléthez, intette magát.

Amikor az ajtó fölötti csengő megszólalt, felpillantott.

– Szóljon, ha segítségre van szüksége! – mondta mosolyogva az idegennek.

Amikor a férfi körülnézett, Sallynek akaratlanul is Hunter első látogatására kellett gondolnia. Mennyi minden történt az azóta eltelt rövid idő alatt!

A férfi közelebb jött.

– Maga Sally Rogers?

– Igen. Miben segíthetek?

– Mit művelt az unokámmal?

Sally megdermedt.

– Az unokája pillanatnyilag a házamban van. Szeretné látni?

– Természetesen! Ma reggel hétkor a panzióban jártam, de ott azt mondták, hogy elköltözött – magához!

– És azt is elmondták, miért?

– Nem. De nem is kérdeztem. Elvégre nem vagyok hülye, magam is kitaláltam az okát!

Noha az idős úr dühös volt, Sally megőrizte a nyugalmát.

– Azért fogadtam be a házamba az unokáját, hogy cserélhessem a kötését, és rajta tartsam a szemem a sebén.

A férfi láthatóan megdöbbent.

– Milyen sebén?

– Az unokája tegnap megakadályozott egy bankrablást, és ennek során megsérült. Nem komoly, ha nem fertőződik el a seb. Pillanatnyilag valószínűleg alszik, mert a fájdalomcsillapítótól elálmosodik. Ha vár egy negyedórát, addigra itt lesznek az alkalmazottaim, és átkísérhetem.

– Rendben. Türtőztetem magam, de nem szívesen.

– Értem.

Sally folytatta a farmerek összehajtogatását, miközben Mr. Hunt a szeme sarkából figyelte. Lassan körbejárta az üzletet, egy-két dolgot a kezébe vett, aztán visszarakta.

– Sokat ad el ebből?

Felemelt egy könyvet, amelyekből Sally még a karácsonyi roham előtt rendelt néhányat. Már csak kettő maradt.

– Igen, nemrég tizenötöt rendeltem. Ezek az utolsó darabok.

– Hm. – Az öregúr visszatette a könyvet a polcra, majd folytatta a járkálást.

Pár perc múlva ismét megszólalt az ajtócsengő. Ethel, Mary és Susie érkezett meg. Sally odament hozzájuk, és tájékoztatta őket a helyzetről, majd visszament Wilbur Hunthoz.

– Ha most velem jön, elkísérem Hunterhöz.

Az öregúr szó nélkül követte az utca másik oldalán álló házhoz, majd fel a lépcsőn.

– Hunter? – kiáltotta a folyosóról Sally. – Ébren vagy?

Amikor kinyitotta a vendégszoba ajtaját, megállapította, hogy Hunter mélyen alszik. Egy kicsit oldalt lépett, hogy az idős férfi is bejöhessen.

– Hunter! Ébresztő, fiam!

Sally látta, hogy Hunter a homlokát ráncolja, de nem nyitja ki a szemét. A nagyapja odament az ágyhoz, és Sally követte.

– Ébren vagyok, nagyapa – mondta Hunter. – Mit keresel te itt?

– Meg akarom akadályozni, hogy végzetes hibát kövess el!

– Tulajdonképpen miről beszélsz?

– Bújj ki az ágyból, és öltözz fel! Rögtön hazaviszlek.

– Nem jó ötlet! – tiltakozott Sally.

– Igaza van. – Hunter nyugodtan pillantott a nagyapjára. – Jól vagyok. Sally gondoskodik rólam, és holnap már felkelhetek.

– Nem engedem, hogy egy ilyen boltban fecséreld el az életed. Vagy egy ilyen nő mellett… Haza kell jönnöd velem, méghozzá azonnal!

– Sally, drágám, nem baj, ha egy kicsit négyszemközt beszélnék a nagyapámmal? – kérdezte Hunter.

– Nem. Addig lemegyek a konyhába.

Hunter még egy párnát tett a háta mögé, és az öregúrra nézett.

– Nem megyek veled. Megtaláltam azt a helyet, ahol élni akarok. Egyébként is beleszerettem Sallybe.

– Őrültség! Neki csak a pénzedre fáj a foga!

– Nem mondtam, hogy ő is belém szeretett. Remélem, de nem tudom biztosan. És nem a pénzemre fáj a foga. Kitűnően megy az üzlete.

– Kitűnően! Alig van vevő a boltban!

– Igaz, a nagy rohamon már túl vagyunk. Sallynek szép forgalma volt, a múlt héten még rendelnie kellett árut.

Wilbur Hunt kinézett az üzletre nyíló ablakon.

– Kitartok a véleményem mellett, hogy őrült vagy.

– Nagyapa, szeretlek, de nem az a munkatárs vagyok, akit kívánsz magadnak. Boldogtalan lennék, ha az igazgatóságban kéne dolgoznom. Itt viszont olyan boldog vagyok, mint még soha életemben – tette hozzá halkan Hunter.

A nagyapja most ismét feléje fordult.

– Rendben. De gyere velem haza, és nyugodtan gondolj át mindent, mielőtt elhamarkodott döntést hoznál! Mivel megsebesültél, most úgysem tudsz itt segíteni. Miért nem otthon lábadozol? Semmi értelme, hogy annak a nőnek a terhére legyél.

– Nem. Nem kell gondolkoznom ezen, és tudom, hogy nem vagyok Sally terhére. A karácsonyi vacsorára hazajövök, és őt is magammal hozom, ha beleegyezel. Sőt havonta egyszer majd Denverbe utazom, hogy részt vegyek az igazgatósági üléseken. De ez minden. Mostantól kezdve Bailey-ben lakom.

– Majd meglátjuk! – A nagyapja sarkon fordult, és leviharzott a lépcsőn. – Miss Rogers? – kiáltotta.

Sally kijött a konyhából.

– Igen, Mr. Hunt?

– Kérhetnék egy csésze kávét?

– Persze. Jöjjön!

A konyhába érve töltött az öregúrnak egy csésze kávét, és letett eléje egy tányéron néhány mézeskalácsot.

– Miss Rogers, haza kell vinnem a fiút. Őszintén szólva hajlamos rá, hogy minden nőbe beleszeressen, aki főz rá. Sajnálom, de így van – mondta Mr. Hunt, és mereven bámulta a csészéjét.

– Értem.

– Ezért hazaviszem.

– Szívesen ápolom őt, Mr. Hunt. Ennyivel tartozom neki. Holnap már felkelhet. Egyébként az itteniek szemében igazi hős.

– Hazaviszem! – vakkantotta a férfi, közben mereven nézte Sallyt.

– Rendben, akkor szívesen lekísérem őt az autóhoz… amennyiben Hunter is akarja. – Büszkén állta az öregúr tekintetét. – Csak gyorsan felmegyek és beszélek vele.

Azzal válaszra sem várva Sally elhagyta a konyhát, és felsietett az emeletre. Szívből remélte, hogy Hunter nem akar elutazni.

16. FEJEZET

Amikor belépett a szobába, a férfi a párnákra dőlt, a szemét behunyta.

– A nagyapád ragaszkodik hozzá, hogy magával vigyen. Te is ezt akarod? – kérdezte Sally idegesen az ajtóból.

– Csak ha kidobsz.

Hunter kinyitotta a szemét, és a lányra nézett.

– Ezenkívül még azt is mondta, hogy minden nőbe beleszeretsz, aki főz rád. Beleszerettél a panzió tulajdonosnőjébe?

Hunter elmosolyodott.

– Nem. És egyetlen nőbe se szerettem bele a Diamond Backben vagy a pizzériában. Csak téged szeretlek.

Sally pislogott, aztán nyelt egyet.

– Mert főztem neked?

– Nem. Mert az hiszem, te vagy a legcsodálatosabb nő a világon. Az életem hátralévő részében itt akarok élni veled Bailey-ben, és felnevelni a gyerekeinket. – Szünetet tartott, és vágyakozva nézett Sallyre. – Feleségül jössz hozzám?

– Nagyon szívesen, de biztosnak kell lenned abban, hogy tényleg ezt akarod. A padlóra kerülnék, ha néhány hónap múlva elhagynál, és visszatérnél Denverbe.

– Soha, kedvesem, ezt megígérhetem! Gyere ide! Nem akartalak megcsókolni, mert attól féltem, hogy olyasmire ragadtatnánk magunkat, amit később megbánnánk, de most minden megváltozott.

Sally odament, leült az ágyra, és a férfihoz simult.

– Vigyázz a karodra! Nem szeretnék fájdalmat okozni.

– Sosem tudnál.

– Ó, Hunter! Beléd szerettem, és olyan boldogtalan voltam, mert azt hittem, hogy nemsokára elutazol.

– Lássuk, fel tudlak-e deríteni – suttogta a férfi, mielőtt megcsókolta.

Néhány perc múlva Wilbur Hunt hangjára rebbentek szét.

– Megmondtam ennek a nőnek, hogy hazaviszlek – közölte az ajtóban állva.

– Otthon vagyok – biztosította Hunter a nagyapját, és szerelmes tekintettel nézett Sallyre.

– Az unokája az üzlet vezetésében fog segíteni nekem, Mr. Hunt.

– Azt mondta, hogy magával hozná a karácsonyi vacsorára.

– Nem bánná?

Az öregúr egy darabig fürkészte őket, aztán megrázta a fejét.

– Mindkettőtöket szívesen látlak. De remélem, hosszú lesz a jegyesség, mert nem szeretném, ha hibát követnél el, Hunter.

– Én rövid jegyességet tervezek. – Hunter Sallyre mosolygott. – És a lehető leghamarabb gyereket akarunk, legalább négyet. És nem, nem nálad fognak felnőni, hanem a szüleiknél ebben a kisvárosban, Bailey-ben. De ha kedves leszel, olykor-olykor meglátogatunk.

– Négy? Akkor talán nem is olyan rossz ötlet a házasság. Talán építek itt, Bailey-ben egy idősotthont – tette hozzá Wilbur halkan.

– A hazafelé úton elgondolkodhatsz ezen – javasolta Hunter.

– Nem vagyok biztos benne, hogy magatokra hagyhatlak-e benneteket.

– De csak így lehet dédunokád, nagyapa.

– Bizony – helyeselt Sally. – Én ugyanis meglehetősen szégyenlős vagyok.

– Rendben, megértettem. De mindketten eljöttök a karácsonyi vacsorára?

– Megígérem. Hatra ott leszünk.

– Maradtok éjszakára is?

– Nem lehet. Az üzlet másnap kinyit – magyarázta Sally.

– Sajnálom, nagyapa, de hív a kötelesség.

– Jól van, megyek már! Néhány nap múlva találkozunk.

Az idős ember most először mosolyodott el.

Sally és Hunter mozdulatlanok maradtak, míg az ajtó be nem csukódott az öregúr mögött.

– Mit gondolsz, tényleg elment? – súgta Hunter.

Sally az ablakhoz sétált, és kinézett.

– Igen. – Aztán ismét Hunterhöz fordult. – Csak azért beszéltél rövid jegyességről, hogy bosszantsd?

– Nem, drágám, előbb vagy utóbb úgyis megkértelek volna. Szeretlek, és ígérem, hogy jó férjed leszek. Itt, Bailey-ben szeretném leélni az életemet veled.

– Ó, Hunter!

Sally lehuppant az ágyra, hogy megcsókolja. A férfi azonban pár perc múlva szelíden eltolta magától.

– Szívesen csókolnálak tovább, drágám, de félek, hogy elgyengülök. És csak a házasságkötés után akarok lefeküdni veled.

– Én is így szeretném. De olyan jó csókolni téged! – suttogta Sally vágyakozva. – Csak még egyet!

– Rendben.

Miután Hunternek felvitte az ebédet, és a sajátját is elfogyasztotta, Sally visszatért az üzletbe.

Mosolyogva lépett be, és mindenki tudni akarta, miért olyan vidám. Azt felelte, azért, mert vége az üzletben az ünnepi rohamnak. Csöngött a telefon, és ő vidám hangon fogadta a hívást:

– Halló?

– Sally? Te vagy az?

– Halló, Penny! Mi újság?

– Csak… kérdezni akarok valamit.

– Ki vele!

– Magammal hozhatom Jake-et a karácsonyi ebédre?

– Ha szeretnéd, természetesen.

– Szeretném. Mondanunk kell neked valamit.

– Most?

– Nem, azt hiszem, holnapig várhat.

– Rendben. Hunter is ott lesz.

– Még nem ment haza?

– Nem, úgy határozott, hogy tovább marad. Akkor délben?

– Igen. Pontosak leszünk. Hozok süteményt.

– Már alig várom, hogy találkozzunk.

– Én is.

Sally épp a vacsorát készítette, amikor Hunter bejött a konyhába, és felült az asztal szélére.

– Igazad volt – szólalt meg a lány.

– Miben?

– Penny ma felhívott.

– Jake is jön a karácsonyi ebédre? – kérdezte mosolyogva Hunter.

– Igen, és el akarnak mondani valamit.

– Mit gondolsz, miről van szó?

– Azt hiszem, eljegyezték egymást.

– Nekünk is van egy meglepetésünk számukra, igaz?

– Bizony. Pezsgő is kell. Holnap reggel elmehetnél a boltba, és hozhatnál pár üveggel.

– Pár üveggel? Nem ihatok annyit, hiszen utána még vezetnem kell.

– Igaz, teljesen elfelejtettem. Akkor csak egy üveg pezsgőt meg egy cidert hozz. Azt amúgy is jobban szeretem.

– Rendben. És most szeretnék megbeszélni veled valamit. Bevásárolhatnám magam az üzletbe, hogy egyenjogú partnered legyek?

– Erre semmi szükség. Ha összeházasodunk, úgyis tiéd a fele.

– Tudom. De nem akarom, hogy azt hidd, emiatt veszlek feleségül. Hadd vásároljam meg a felét! Ha nincs rá szükséged, félreteheted a pénzt, és később eloszthatjuk a gyerekeink közt, például a tanulmányaik fedezésére.

Sally egy darabig tűnődve nézte Huntert. Ez lenne az első döntés, amit közösen hoznak meg. Egyszerre volt ideges és izgatott.

– Nem tudom, hogy szükség van-e erre. Ha az üzletet két egyenlő részre osztjuk, akkor ki lesz a főnök?

– Hm, igazad van. Akkor vegyem meg csak a negyvenkilenc százalékát?

Borzongás futott végig Sally hátán. Nem kellene idegesnek lennie, mert Hunter nyilván mindent elkövet, hogy boldoggá tegye. Amikor hozzáhajolt, hogy megcsókolja, a férfi az ölébe húzta.

– Tehát így szeretnéd? – kérdezte, amikor végre szétváltak.

– Nem, természetesen nem. Lehet ötven százalékod. Ha valamiben nem értünk egyet, egyszerűen megbeszéljük. Anya és apa is mindig ezt tették.

– Valószínűleg mindig egykettőre meg tudsz majd győzni.

– De még mennyire!

Sally újra megcsókolta, majd a vacsora elkészítésének szentelte magát.

Karácsony napjának délelőttjén Hunter csatlakozott a konyhában Sallyhez. Már csak az utolsó előkészületek voltak hátra az ebédhez. Az étkezőben az asztalt ünnepélyesen megterítették négy személyre, a tálalón már ott sorakoztak az edények. A pulyka felvágásával Sally Jake-et akarta megbízni, mert félt, hogy Hunter még megerőltetné a sérült karját.

Amikor csöngettek, a férfit küldte, hogy nyisson ajtót.

– Jöjjenek be! – mondta Hunter Pennynek és Jake-nek. – Sally a konyhában van.

Penny mereven nézett rá.

– Maga Hunter?

– Igen, és már találkoztunk. Emlékszik?

– Persze, de akkor Mikulásnak volt öltözve. Fogalmunk sem volt, valójában hogy néz ki.

Hunter nevetett.

– Sajnálom, erre nem gondoltam.

Mindketten követték Huntert a konyhába, ahol Sally átölelte az unokatestvérét.

– Isten hozta, Jake! – fordult a munkavezetőhöz. – Örülök, hogy eljött.

– Köszönöm a meghívást.

– Megkérhetem, hogy vigye a pulykát az étkezőbe? Hunter megsérült, és még nem terhelheti a karját.

Jake homlokráncolva nézett Hunterre.

– Megsérült?

– Még nem hallotta? – kérdezte Sally. – Földre tepert egy bankrablót, és közben meglőtték a karját. Ő a város hőse.

Hunter kicsit zavartnak tűnt.

– Menj már, Sally! Mondtam, hogy az illető nem volt valami erős.

A lány nevetett.

– Ennek ellenére megsérültél.

– Igen, de szóra sem érdemes – tiltakozott Hunter. – Egyébként is remek ápolónőm van – tette hozzá kisfiús mosollyal.

Jake az étkezőbe vitte a pulykát, ahol mindnyájan az asztal körül gyülekeztek. Sally megfogta a tőle balra meg jobbra álló Penny és Hunter kezét.

– Fontosnak tartom, hogy érezzük, összetartozunk, különösen ezen a mai napon. Tehát fogjuk meg egymás kezét, és mondjuk el az asztali áldást!

Miután elmondták az imádságot, helyet foglaltak. Ebben a pillanatban Sally észrevette a gyémántgyűrűt az unokanővére kezén.

– Penny! Honnan van ez a szép ékszer?

Penny szemügyre vette a gyűrűsujját.

– Annak idején apa ajándékozta karácsonyra anyának. Megtaláltam, amikor átnéztem a holmijukat. De… most jegygyűrűnek hordom. Ugyanis Jake meg én eljegyeztük egymást.

– Ó, Penny! Szívből gratulálok! – Sally felugrott, és átölelte az unokanővérét. – Csodálatos újság! Annyira örülök nektek! – Letörölte a szeme sarkából az örömkönnyeket. Miután ismét helyet foglalt, Hunterre nézett, aki kedvesen mosolygott rá. – Nekem is el kell mondanom valamit. Hunter és én szintén eljegyeztük egymást.

– Ez aztán a meglepetés! – kiáltotta Penny, és most ő ugrott fel, hogy átölelje Sallyt.

– Egy pillanat! – szólt közbe Jake. – Mi miért nem öleljük meg egymást?

– Igazad van. – Hunter is felállt, és meglapogatta Jake hátát. – De talán jobb lenne, ha a hölgyeket ölelnénk meg.

– Jó ötlet.

Jake magához húzta Pennyt, Hunter pedig Sallyt.

Miután mindnyájan újra helyet foglaltak, Hunter ismét felemelkedett, és az asztalt megkerülve Sallyhez lépett.

– Nem fogod elhinni, de amikor az első találkozásunk után Denverbe mentem, elhoztam ezt neked.

Letett a lány mellé az asztalra egy kis dobozkát.

Sally megrökönyödve nézett rá.

– Mi ez?

– Nyisd ki!

Sally remegő kézzel emelte fel az ékszerdobozt, és kinyitotta. Amikor meglátta, mi van benne, a keze még jobban remegni kezdett.

– Gyűrű! És milyen szép!

Ismét Hunterre nézett.

– Próbáld fel! Talán egy kicsit be kell szűkíttetni.

Sally felhúzta a gyűrűt a bal keze középső ujjára.

– Tökéletes!

– A nagyanyámé volt, és ő annak idején rám hagyta. Gondoltam, hogy illik rád.

Megcsókolták egymást, majd ismét helyet foglaltak, és Hunter feltette a legfontosabb kérdést:

– Ti ketten mikor akartok összeházasodni?

– Újév napján. A következő évet már együtt akarjuk kezdeni.

– Nagyszerű ötlet! Sally? Te mit gondolsz?

– Szerintem is csodás ötlet. Lehetséges addig megszervezni az esküvőt?

– Biztosan. Újév estéjén megesküszünk, és aztán egy hosszú hétvégére Denverbe utazunk. A lakásomban van egy vendégszoba. Közösen tölthetnénk a mézeshetet.

– Jól hangzik. Jake, mit szólsz hozzá? – kérdezte Penny.

– Nekem megfelel – felelte mosolyogva a férfi. – A lényeg, hogy elégedett légy.

– Jó válasz – vélekedett Hunter.

– A boldog házasság receptje. Az apám hosszú évekkel ezelőtt árulta el nekem.

– Remek! Akkor tervezzük meg a nagy napot! – javasolta Penny.

UTÓHANG

Hat nappal később Jake és Penny, valamint Hunter és Sally a barátaikkal meg a rokonaikkal együtt megjelentek Bailey templomában. Az egyszerű szertartás alatt egymás tanúi voltak.

Hunter nagyapja az első sorban ült Jake szülei mellett, mögöttük Bailey lakosai.

A házassági eskü után a pap megkérte mindkettőjüket, hogy forduljanak a vendégek felé.

– Hölgyeim és uraim, kérjük közösen Isten áldását Mr. és Mrs. Jake Larsonre, valamint Mr. és Mrs. Hunter Bedfordra!

A vendégek tapsoltak. Amikor a párok elindultak kifelé, Sally meg Penny középen ment, és mind a négyen fogták egymás kezét. Az új évet végül nem egyedül köszöntötték, hanem a házastársukkal.

És a szívük tele volt szerelemmel.

VÉGE

Dani Collins

A magyar gróf

1. FEJEZET

– Ide nem léphet be, kisasszony! – közölte az egyenruhás férfi. Unottnak tűnt, rá sem nézett Tóth Rozáliára. – A szemben levő dombokról tud fényképezni.

A lány arra gondolt, tulajdonképpen nem csoda, hogy az őr turistának nézte, hiszen tényleg le akarta fotózni a Rohan család rezidenciáját, hogy otthon, New Yorkban majd megmutathassa a családjának a budapesti építészet remekét.

A pompás épületet hatalmas juharfák és tölgyfák vették körül, falai évszázados szőlőtövek indáival voltak befuttatva. A bejárathoz vezető széles lépcsőt két oldalról színes virágágyások szegélyezték.

Rozáliát a látvány akkor is elvarázsolta volna, ha történetesen nem áll rokonságban a Rohanokkal – igaz, ez a rokonság nem volt éppen közelinek mondható.

– Mara Rohannal van találkozóm – közölte az őrrel magyarul.

– Szabad a nevét?

– Tóth Rozália. Én jöttem az unokatestvérem, Gizella Drummond helyett.

Miközben az őr rádión bemondta a nevét, ő még egyszer alaposan megnézte a házat. Milyen kár, hogy Gizella nem tudott eljönni! Őt gyerekkora óta nagyon érdekelte a családjuk története. Eredetileg úgy volt, együtt utaznak Budapestre, hogy megkeressék a nagyanyjuk szülőházát, illetve a helyet, ahol Gizella nagyapja, István született, de ez sajnos nem jött össze.

Közös nagymamájuk, Eszti az egyetemen ismerte meg Istvánt, és rögtön egymásba szerettek. Pár hónap múlva Eszti teherbe esett, István pedig megkérte a kezét. Eljegyzési gyűrű helyett egy értékes családi ékszert, egy pár fülbevalót ajándékozott neki. Később, mikor Magyarországon kitörtek a zavargások, István előreküldte Esztit Amerikába, hogy biztonságban tudja őt és születendő gyermeküket.

Ám István sajnos meghalt, mielőtt utánuk tudott volna utazni, Eszti pedig egy idő után hozzáment Rozália későbbi nagyapjához, de szíve mélyén még sokáig az első szerelmét gyászolta.

Ez a történet nagyon megérintette Rozáliát, és akárcsak Gizella, ő is vágyott rá, hogy visszaszerezze azt a bizonyos fülbevalót, amelytől Esztinek később ugyanúgy meg kellett válnia, ahogy korábban Istvántól.

Évekig kutattak az ékszer után, hátha sikerül visszaszerezniük és visszaadniuk a nagyanyjuknak.

Közben Rozália hallotta, hogy egy hang a rádión keresztül közli az őrrel, hogy Mara Rohan nincs a városban, mire az őr megkérdezte, hogy van-e esetleg más, aki fogadni tudná.

Mikor kiderült, hogy Mara fia, Viktor, itthon van, nagyot dobbant Rozália szíve. Hátha hajlandó beszélni vele! Tudta ugyanis, hogy a férfi szívdöglesztő, ráadásul gróf. Persze Magyarországon már nem lehet nemesi címeket használni, de akkor is.

Egyszer egy fényképen látta a férfit, amikor a fülbevaló után kutatott, és mindjárt elvarázsolta átható tekintete, sűrű, sötét szemöldöke, simára borotvált, markáns álla.

De a legjobban mégis a szép ívű szája nyűgözte le. Mikor meglátta, úgy érezte, a legszívesebben beleharapna. Pedig vele még életében nem fordult elő ilyen…

Egy másik, tengerparti fénykép még jobban beindította a fantáziáját. Azon ugyanis Viktor Rohan egy szál fürdőnadrágban volt látható, ami nem sokat takart csupa izom testéből, aranybarna, fényes bőréből…

A portás most megint odafordult hozzá.

– A találkozóját lemondták – közölte barátságtalanul.

Ő azonban próbálta megőrizni a nyugalmát.

– És lehet róla szó, hogy kérek új időpontot?

– Nem.

A portás nem vette a fáradságot, hogy egyeztessen azzal, akivel korábban rádión beszélt.

– Ez esetben szeretnék üzenetet hagyni.

A férfi arcán megrándult egy izom, de megvárta, amíg Rozália előveszi a jegyzetfüzetét, és beleírja, miszerint sajnálja, hogy nem sikerült megismerkednie a családdal, de pár napig még itt marad Budapesten. És persze megadta a szálloda nevét meg a saját telefonszámát, majd kitépte a lapot a füzetéből, és odaadta az őrnek. Nem volt sok kétsége afelől, hogy a papír a szemeteskosárban fogja végezni, de azért megköszönte a segítséget, és elindult vissza a szállodába.

Nem, ilyen könnyen nem adom fel, gondolta. Hiszen már majd tíz éve próbálja megtalálni a nagyanyja fülbevalóját.

Viktor Rohan kilépett az épületből, és miközben elindult a ház előtt várakozó limuzinja felé, végiggondolta, kikkel kell aznap találkoznia.

A sofőr oldalán, a lehúzott kocsiablak mellett egy fiatal nő állt, aki leginkább valami hátizsákos turistának tűnt. A kezében térképet tartott, a lágy tavaszi szél nekinyomta vékony pólóját kicsi, feszes mellének, az arcából hátrafújta sötét haját.

Smink nem volt rajta, de nem is volt rá szüksége. Makulátlan bőre hófehéren ragyogott.

Viktor nem sajnálta a sofőrjétől a magánéletet, de most valamiért nem tetszett neki, hogy flörtöl ezzel a nővel.

Ő az enyém – akaratlanul is ez visszhangzott a fejében.

Pedig ifjúkorában eléggé kitombolta magát – mégpedig többnyire kétes hírű nőkkel –, nem utolsósorban azért, hogy meggyógyítsa összetört szívét. Aztán valamikor a húszas évei közepén elkezdett a saját köreihez tartozó nőkkel randizni, és megállapította, hogy kényelmesebb az élet, ha az ember tartósabb kapcsolatokra rendezkedik be.

Mostanában már a házasság gondolata is felmerült benne, már csak azért is, mert az anyja is egyfolytában rágta a fülét, hogy nősüljön már meg, és legyenek örökösei.

A csinos turistalány iránti érdeklődését azonban hajlamos volt az anyja erőfeszítéseivel szembeni lázadásának betudni, aki mindent elkövetett, hogy „hozzá illő” nővel boronálja össze. Magában már kezdte is átrendezni a mai találkozóit, hogy felszabaduljon az estéje arra az esetre, ha a lány hajlandó vele vacsorázni. És persze vacsora utánra sem csinál programot, ki tudja, hogy végződik az este.

– József!

A sofőrje már ugrott is ki a kocsiból, hogy kinyissa neki a hátsó ajtót, ő azonban a lány felé fordult, aki először megmerevedett, de a következő pillanatban már el is mosolyodott. A mosolya angyalokat vagy termékenységi istennőket ábrázoló festményekre emlékeztette, azzal a különbséggel, hogy festmény még soha nem váltott ki belőle olyan heves vágyat, mint ez a nő.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem, Rohan úr!

A nő közelebb lépett hozzá, és kezet nyújtott. Tökéletesen beszélt magyarul, Viktornak mégis az volt az érzése, hogy valószínűleg külföldi.

– Tóth Rozália vagyok – mutatkozott be a lány. – Van rám egy perce?

Viktor megfogta Rozália feléje nyújtott kezét, de aztán gyorsan el is engedte, mert úgy érezte, mintha égetné a bőrét.

De Rozáliát is sokkolta az érzés, amit a kézfogásuk kiváltott belőle. Viktor Rohan már a fényképeken is elvarázsolta, de az érintése egyenesen lángra lobbantotta a testét. Hirtelen úgy érezte, mindent tudnia kell erről a férfiról.

– Nincs – vágta rá Viktor, és a tekintete máris elkomorult. – Hogy merészel leselkedni utánam?

Viktor Rohan a valóságban sokkal veszélyesebbnek tűnt, mint a képeken. Erős, férfias kisugárzása parancsoláshoz szokott, magabiztos fellépéssel párosult.

Rozáliának minden önuralmára szüksége volt, hogy megőrizze a nyugalmát.

– Az édesanyjával lett volna ma találkozóm. Megígérte, hogy megmutatja nekem azt az antik fülbevalót, ami egykor a nagyanyámé volt…

– Én javasoltam neki, hogy mondja le. És egyébként sem magával találkozott volna. Hogy képzeli, hogy csak úgy megjelenik itt nálunk? Ahelyett, hogy bocsánatot kérne!

Megfordult, és készült beszállni a kocsiba.

– Igaza van, sajnálom. Már az elején mondanom kellett volna, hogy Gizella helyett jöttem.

A férfi megpördült a tengelye körül.

– Úgy értem, azért nem kért bocsánatot, hogy a nagyanyja annak idején ellopott tőlünk egy családi ékszert.

– Mit beszél? Azt a fülbevalót a nagyanyám nem lopta! Hogy gondolhat róla ilyet?

– Ezt nem gondolom, hanem tudom – közölte a férfi, és már szállt is be a limuzinba.

– Várjon egy kicsit! Ez egyszerűen nem igaz!

Rozália beállt a nyitott kocsiajtó és a kocsi közé, majd odahajolt Viktorhoz.

– A nagyanyám a maga nagy-nagybátyjától kapta azt a fülbevalót eljegyzési gyűrű helyett.

– Lehetetlen. Ő már azelőtt meghalt, hogy a maga nagyanyja feltűnt volna. József! – szólt oda haragosan a sofőrnek.

A sofőr, aki pár perccel ezelőtt még bármit megtett volna, hogy elnyerje a lány rokonszenvét, most megfogta a karját. Rozália azonban tudta, hogy kell lerázni a szemtelen férfiakat. Olyan pillantást vetett a sofőrre, hogy az önkéntelenül is hátrált egy lépést.

Bár tudta, hogy az ember nem ül be egy idegen mellé az autóba, ő most mégis pontosan ezt tette. Becsusszant a hátsó ülésre, és próbált átnyomakodni Viktoron, aki ettől az elképesztő udvariatlanságtól teljesen összezavarodott. Önkéntelenül is megfogta a lány derekát, hogy segítsen neki, ő mégis kis híján az ölében landolt. Rámeredt a férfira, az orruk hegye majdnem összeért, mintha csókolózni készülnének.

Viktor szeme sötét volt, és fenyegető, mint az ég vihar előtt.

Te jó ég, micsoda érzéki száj!

Rozi még mindig a bőrülésre támaszkodott, pont Viktor combja mellett, akinek illatában mintha az erdő, finom fűszerek, drága gyapjú és egy árnyalatnyi konyak illata keveredett volna.

Mindez a férfi fekete szemének fenyegető villogásával párosulva teljesen megfosztotta a józan eszétől. Úgy szédült, mintha egy toronyház tetejéről nézne lefelé.

– Csukd be az ajtót – szólt ki Viktor a sofőrnek.

A férfi engedelmeskedett, Rozi meg vett egy nagy levegőt.

Fogoly vagyok, gondolta. A hatalmas autót hirtelen elviselhetetlenül szűknek és fullasztónak érzete. Mintha egy párduccal zárták volna egy ketrecbe. Egy éhes párduccal. Mivel a lábaik még mindig egymásba voltak gabalyodva, óvatosan kiszabadította a magáét.

– Ma már nem kell visszamennie dolgozni? – kérdezte a férfit. – Mert akkor szívesen meghívom egy italra. És közben tisztázhatnánk néhány dolgot. Én eddig úgy tudtam, hogy István azután halt meg, hogy a nagyanyámnak ajándékozta a fülbevalót.

Szándékosan békülékenyen fogalmazott. Nem véletlen, hogy a családban mindenki nagy diplomatának tartotta.

– Akkor tévedett. – Viktor hangja továbbra is kérlelhetetlen volt. – Az a nő István halála után eljött hozzánk, ellopta a dédnagyanyám fülbevalóját, majd az egyiket a kettő közül eladta, a pénzből pedig Amerikába menekült, ahol nem sokkal később a másikat is pénzzé tette.

Rozália most már tényleg kezdett dühös lenni.

– A nagyanyám szeretetre méltó, becsületes ember. Soha nem jutna eszébe ellopni a másét, és hazudni sem hazudna soha. Nem tudom, hogy voltak képesek így kiforgatni a történetét. És egyáltalán, hogy került magukhoz az a fülbevaló? És mikor?

– A nagyanyám, Dóra műtárgykereskedő volt – felelte Viktor. – Mikor rábukkant a fülbevalóra, rögtön tudta, hogy kincset talált, még úgy is, hogy a párja nem volt meg.

– Nem ismerte fel, hogy az édesanyja fülbevalójáról van szó? – kérdezte Rozália a homlokát ráncolva.

– Ő az apai nagyanyám volt. Az anyám a Károlyi család leszármazottja. De amúgy igen, Dóra rögtön tudta, hogy a fülbevaló az anyai dédnagyanyámé, Károlyi Cilié volt. Ezért nem értékesítette tovább, hanem megtartotta csalinak.

– Ezt meg hogy érti?

– Vonzóbbá akarta tenni az anyám számára a házasságot az apámmal. Ezt a partit ugyanis Dóra hozta össze, és tudta, hogy az anyám nagyon örülne a fülbevalónak. Ami generációról generációra öröklődött a család nőtagjai közt.

– Ezek szerint a szülei házassága előre elrendezett házasság volt? Nem is tudtam, hogy itt ilyesmi létezik.

– Nem véletlen, hogy ilyen sikeres család vagyunk – közölte Viktor szárazon. – Ebben nyilván az is szerepet játszik, hogy generációk óta stratégiai kapcsolatokat kötünk. Nem ígérünk felbecsülhetetlen értékű ékszereket és házasságot egyszerű parasztlányoknak.

A sértés után Rozália másodpercekig megszólalni sem tudott.

– Akkor most már értem, hogy az édesanyja miért nem szerelemből házasodott be ebbe a szeretetre méltó családba – mondta végül.

Ám mikor meglátta a férfi jeges tekintetét, elhallgatott.

– Mégis mit remélt ettől a látogatástól, Tóth kisasszony? Csak vesztegeti az értékes időmet.

– Ajánlatot akartam tenni a fülbevalóra – felelte Rozi tőle telhetően higgadtan.

– Nem.

– Akkor legalább engedje meg, hogy megnézzem.

– Nem.

– De miért nem? Még ha a nagyanyám lopta is azt a fülbevalót – ami egészen biztosan nem igaz –, akkor sem engem kellene büntetnie ezért.

– Miért akarja látni?

– Hogy lefényképezzem – felelte. Látta, hogy a férfi összevonja a szemöldökét. – Én ugyanis a szakmám szerint drágakőszakértő és aranyműves vagyok. Szóval szeretném megmérni és osztályozni a benne levő köveket, illetve rajzokat készíteni róla. Hogy ha már az eredetit nem tudom megvenni, akkor legalább csinálhassak belőle egy másolatot a nagyanyámnak. Biztos annak is örülne.

– Eltekintve attól, hogy cseppet sem érdekel a nagyanyja boldogsága, jól értettem, hogy másolatot akar készíteni a fülbevalóról? Az anyám sokszor gondolt már arra, hogy a hiányzó darabot elkészítteti másolatban, de aztán belátta, hogy az ékszer értékének az is része, hogy nincs több belőle a világon. Úgyhogy éppen készülök megvenni a másikat is.

– Valóban? Nos, az unokatestvérem is éppen most tesz ajánlatot rá.

Állta a férfi tekintetét, bár a szemében villogó haragtól szinte megfagyott az ereiben a vér.

– Mondja meg neki, hogy ha jót akar magának, ne keresztezze az utamat!

Rozália tőle telhetően vidáman rámosolygott Viktorra.

– Nos, a nők a mi családunkban nagyon meggyőzően tudnak érvelni.

– Ebben nem kételkedem.

– És makacsok is – tette hozzá Rozi, büszkén felszegve az állát. – Megtehetném, hogy felhívom és figyelmeztetem, de Gizella ugyanolyan elszánt, mint én. És Károlyi-vér csörgedezik az ereiben, úgyhogy pontosan annyi joga van a fülbevalóhoz, mint maguknak.

– Valóban? És ő is ugyanolyan rámenős, és ugyanúgy szeret keresztbe tenni befolyásos embereknek, mint maga?

Rozália próbált nem tudomást venni a félelemnek és az izgalomnak arról a furcsa keverékéről, ami most elfogta.

– Ha a fülbevaló az édesanyjáé, akkor neki kell eldöntenie, hogy eladja-e nekem, vagy sem. Csak azért vagyok most itt magával, mert az édesanyja végül is nem fogadott.

– Az anyámnak Visegrádra kellett utaznia, ahonnan legkorábban egy hét múlva jön vissza.

– Talán a nagy-nagynénjével, Bellával találkozik?

– Ne üsse bele az orrát a családi ügyeinkbe, Tóth kisasszony, mert megbánja!

– Nem azért jöttem, hogy konfliktusba keveredjek magukkal – próbált békülékenyebb hangot megütni Rozi. – Miért olyan nehéz megérteni, hogy kíváncsi vagyok? Az édesanyja hajlandónak mutatkozott rá, hogy fogadjon engem. Miért nem hívhatom meg helyette magát egy italra, hogy feltehessek néhány kérdést?

– Mert nem szeretem a hazudós embereket, Tóth kisasszony.

– Mikor hazudtam én magának? Sohasem próbáltam becsapni. Én csak egy elveszettnek hitt rokon…

– Maga nem a rokonom – szögezte le Viktor.

Ez bizony elutasításnak hangzik, amin akár meg is sértődhetne. Rozália valami szemtelen válaszon törte a fejét, de akkor a tekintete találkozott Viktor pillantásával, és a levegő hirtelen megtelt sistergő feszültséggel.

Az ő ereiben egy csepp Károlyi-vér sem folyik.

Ez viszont azt is jelenti, hogy nincs abban semmi rossz, hogy Viktor ajkáról álmodozik. Bár ostobaságnak azért elég nagy ostobaság.

Bámulta a férfi száját, és ebben a pillanatban semmire nem vágyott jobban, mint hogy megcsókolja. Ráadásul Viktor is majd felfalta a szemével, amitől neki azonnal felgyorsult a szívverése, megkeményedett a mellbimbója, a lába közt pedig furcsa lüktetést érzett.

– Hol lakik? – kérdezte a férfi olyan hangon, ami leginkább a smirglire emlékeztetett.

Rozi nyelt egy nagyot, mert ebben a pillanatban tényleg nem jutott eszébe, hol lakik. De végül csak sikerült kinyögnie a szálloda nevét.

A férfi megvetően elhúzta a száját.

– Akkor már inkább menjünk hozzám! És vacsora közben megmutathatja, hogy tényleg olyan jó-e a rábeszélőképessége, mint ahogy állítja.

2. FEJEZET

Viktor látta, hogy Tóth kisasszony gyanakvóan néz rá. Pedig az imént még kifejezetten érezte benne a hajlandóságot.

– És akkor megmutatja a fülbevalót? – billentette félre a fejét a lány, aki egészen elvarázsolta az illatával, amelyben mintha vanília- és friss virágillat keveredett volna.

– Mindenesetre lehetősége lesz elmagyarázni, miért kellene így tennem.

– Hát jó – bólintott Rozália némi gondolkodás után.

Viktor megkopogtatta a hátsó ülést az első üléstől elválasztó ablakot, és utasította a sofőrt, hogy hajtson haza. Közben azon gondolkodott, mi az ördögöt művel. Nem elég, hogy felszedett egy hátizsákos turistát, akiről kiderült, hogy veszélyes a családjára, most még haza is viszi?

Bár első ránézésre Rozália egyáltalán nem látszott veszélyesnek. A lezser öltözetével és a smink nélküli arcával inkább ártatlan kislánynak tűnt. Most meg az ajkát harapdálja, mint aki szörnyű zavarban van.

Nos, a naiv kislányok általában nem az esetei, de ebben a nőben van valami, ami felébreszti benne a vágyat.

Nem az tetszett neki, hogy ilyen gyámoltalan, inkább az, ahogyan leplezni próbálja, mennyire vonzódik hozzá. Az imént úgy bámulta a száját, mintha hangtalanul könyörögne, hogy csókolja meg. És ő kis híján engedett is neki. Az ördögbe is, érzett ő már valaha ilyet egy vadidegen nő iránt?

Pedig azt hitte, a bátyjával együtt az érzéseit is örökre eltemette. De most hirtelen mintha kinyílt volna előtte a szabadságba vezető ajtó. Más nők ezzel szemben inkább csalimadaraknak tűnnek, akik őt is kalitkába akarják zárni. Trudi is ilyen, az osztrák örökösnő, akivel az anyja folyton össze akarja hozni.

Eddig összesen kétszer randiztak, és mindkét alkalom valami tessék-lássék csókkal ért véget, de az anyja máris telekürtölte a világot, hogy ő és Trudi jegyesek.

Ami ellen Trudinak nem volt semmi kifogása, sőt. Neki viszont annál több.

De nem szabad elfelejtenie, hogy végül ez a mostani ajtó is fogságba vezetne. Hiszen Rozália egy csaló unokája, az angyali ártatlansága pedig nyilván csak megtévesztés.

Eszébe jutott, hogy a lány nagyanyja hogy verte át az ő nagy-nagybátyját. A családjában sokat meséltek róla, hogy István tolvaj szeretője annak idején azt állította, hogy egy Károlyi fattyút hord a szíve alatt, csak hogy bejusson a palotába.

Az anyja ezért egyezett bele a találkozóba azzal a másik nővel. Elejét akarta venni a botránynak és annak, hogy valakik jogosulatlan igényeket támasszanak a birtokra. Ma már léteznek DNS-tesztek, és ők ragaszkodni fognak hozzá, hogy a vizsgálatot elvégezzék.

Vajon ezért Rozália jött a másik nő helyett, aki azt állítja magáról, hogy vérrokonuk?

És egyáltalán, mit akar valójában? Mert hogy nem csak egy pillantást akar vetni a fülbevalóra, az biztos.

Közben megállt az autó a villa előtt, és ők elindultak felfelé a széles lépcsőn. Mikor beléptek az előcsarnokba, a lánynak elkerekedett a szeme a csodálkozástól.

– Ez olyan, mint egy múzeum – állapította meg.

Viktornak nem tűnt fel az őt körülvevő pompa, de most megpróbálta Rozália szemével nézni a művészi berakásokkal díszített márványpadlót, a hatalmas aranykeretes tükröket a falon, a freskókkal meg stukkókkal díszített mennyezetet és a díszes csillárokat.

– Nyilván azért építették ilyenre, mert el akarták kápráztatni az ismerőseiket – jegyezte meg a lány. – Szinte látom magam előtt a báli ruhába öltözött, rizsporos parókát viselő embereket. Most is sok bált rendeznek még?

– Csak amennyit muszáj – vonta meg a vállát Viktor.

Rozália ránézett, majd gyöngyöző kacagásban tört ki. A férfi arra gondolt, hogy még életében nem hallott senkit ilyen kedvesen, vonzóan nevetni. Igazából arra sem nagyon emlékezett, hogy mikor hallott utoljára kacagást ebben a díszes mauzóleumban.

Gyerekkora óta biztos nem. Annyira lenyűgözte a lány hangja, az arca elevensége és napsugaras lénye, hogy ő is önkéntelenül vele nevetett. Ami nem gyakran fordult elő vele.

A komornyikja, Endre komoly képpel odalépett hozzájuk, és ki akarta venni Rozália kezéből a kissé már elnyűtt hátizsákját.

A lány először meglepetten pislogott, aztán rámosolygott Endrére.

– Hagyja csak, viszem én!

A szalonba lépve aztán ledobta a hátizsákot a kanapéra, Endre meg olyan képet vágott, mint a kutya, mikor a farkára lépnek.

Aztán megkérdezte, mit kérnek inni, és Rozália pálinkát kért.

– Otthon is pálinkát szoktunk inni a családi összejöveteleken, és most úgy érzem, jót tenne egy kupicával. El sem tudom képzelni, milyen lehet egy ilyen házban élni. Bárcsak itt lenne Gizella, és ő is látná!

Rozália most megint annak a szegény unokatestvérnek érezte magát, aki mindig is volt az előkelő Gizella árnyékában. Mert persze ez a pompás ház is Gizella öröksége lesz egyszer.

Teljes szívéből szerette az unokatestvérét, akit sok szempontból még közelebb is érzett magához, mint a vér szerinti testvéreit. Egyidősek voltak, és mindketten szenvedélyesen érdeklődtek a nemesfémek meg a drágakövek iránt. Valamint volt egy közös céljuk: hogy megtalálják imádott nagyanyjuk fülbevalóját.

Ám a karcsú, lélegzetelállító szépségű Gizella elkényeztetett egyke volt. Ő egy ilyen helyen biztos nem törne ki nevetésben. Számára magától értetődő lenne, hogy ő idetartozik.

Rozália észrevette, hogy Viktor nézi őt. Mint a macska az egeret, ha lusta elkapni. Vagy várja a megfelelő időpontot.

Próbált hasonlóságokat találni közte és szeretett unokatestvére között, hátha akkor otthonosabban érezné magát a férfi társaságában. De csak felületes dolgokban hasonlítottak: a magasságukban és a színeikben. Viktor sokkal hűvösebb alkat, de olyan karizmája van, aminek nehéz ellenállni.

Persze Gizella tudná, hogy kell kezelni őt. Ugyanis természetesnek vette, és alaposan ki is használta, hogy a férfiak rajonganak érte.

Őt, Rozáliát a férfiak többnyire csak arra használták, hogy közelebb férkőzzenek Gizellához. Persze az unokatestvére nem tehetett erről, de rajta ez mély sebeket ejtett.

Ezért is jött úgy zavarba, mikor Viktor meghívta vacsorázni. Ugyanis biztos volt benne, hogy azt az erős vonzalmat ott az autóban csak ő érezte, a férfi meghívásának viszont igenis volt erotikus tartalma.

De tudta, ha egy icipici érdeklődést is kiváltott a férfiból, az csak annak köszönhető, hogy éppen ő akadt az útjába. Látott már elég szoknyavadászt ahhoz, hogy messziről felismerje ezt a típust. Ami nem fordult még elő vele, az az, hogy egy ilyen szoknyavadász benne is vonzalmat ébresszen.

Hogy a férfi ne vegye észre a zavarát, a falon levő festményeket bámulta. Az első kép, amelyet meglátott, egy akt volt: fiatal nőt ábrázolt meztelenül egy romantikus, buján zöldellő kertben. Gyorsan másfelé fordította a tekintetét.

– Említette, hogy az apai nagyanyja műkincskereskedéssel foglalkozott. Én sajnos nem ismerem ezeket a képeket, de gondolom, csupa remekműről van szó. És a bútorok eredetiek vagy reprodukciók? – kérdezte.

– Ilyen is, olyan is akad köztük – felelte Viktor.

Közben Rozi észrevett egy valószínűleg még XV. Lajos korából származó íróasztalt.

– Imádom az ilyen kicsi fiókokat és titkos rekeszeket – mondta, miután közelebb lépett hozzá.

– Be kellett zárnunk őket. A szellemek miatt, hogy ne kísértsenek a házban.

Rozi elnevette magát. Az inas ebben a pillanatban meghozta az italokat.

A lány ránézett a házigazdájára, a magasba emelte a poharát.

– Egészségére!

– Egészségére! – mondta Viktor is.

– Nagy szemtelenség lenne, ha megkérném, hogy vezessen körbe a házon? – kérdezte Rozi.

– Miért? Talán fel akarja mérni az értékeket?

– Dehogy! Csak mint művészt érdekel.

– Azt hittem, nemesfémekkel és drágakövekkel foglalkozik.

– Nos, igen, diplomás aranyműves vagyok, az anyai nagybátyám ékszerboltjában dolgozom, amit ő még a nagyapámtól örökölt. Nem ismeri véletlenül a Barsi on Fiftht? New Yorkban híres ez az üzlet. De az a helyzet, hogy én mindenből, ami művészet, inspirációt tudok meríteni.

A férfi bólintott, és mutatta, hogy kövesse. Először a zeneszobába vezette a lányt, amelyet tolóajtó választott el a hatalmas bálteremtől, amely olyan volt, mintha itt forgatták volna a Szépség és a szörnyeteget.

– Jótékonysági rendezvényeket szoktunk itt tartani, de forgattak már nálunk kosztümös filmet is – közölte Viktor, mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Egyszerűen lélegzetelállító – mondta Rozália. – Csodálatos lehet ilyen környezetben élni.

– Sok pénzt és energiát emészt fel – felelte a férfi. – Én megelégednék szerényebb otthonnal is.

Rozália arra gondolt, hogy milyen más elképzelései lehetnek Viktornak a szerény otthonról, mint neki. És ez itt csak az egyik háza. Vajon a többi milyen lehet?

– Azt hiszem, én javíthatatlan romantikus vagyok – vallotta be, miközben végigmentek a portrékkal és díszes vázákkal szegélyezett folyosón. – Olyasmi ritkán jut eszembe, hogy régen milyen hideg lehetett itt télen, vagy hogy sokáig nem ismerték a vízöblítéses vécét, és az emberek nem jutottak tiszta vízhez.

Átmentek egy hatalmas étkezőbe, ahol csak egy nagy kerek asztal volt rengeteg székkel, meg egy gigantikus szőnyeg a padlón.

– Ezalatt van egy negyven személy befogadására alkalmas pince. Ott bújtak el az emberek, ha veszély fenyegette őket. De szükség esetén a titkos szeretők is el tudtak rejtőzni.

– Gondolom, erre a szülők által elrendezett házasságok miatt volt szükség. Mármint a szeretőkre – kuncogott Rozi.

– Szerintem meg inkább az emberi természet miatt.

Viktor olyan pillantással nézett rá, hogy a lánynak azonnal felgyorsult a szívverése.

Vajon mit szólna a férfi, ha tudná, hogy ő huszonnégy évesen még szűz? Mert tizenhárom éves korában megbeszélték az unokatestvérével, hogy megtartják az érintetlenségüket az igazinak.

Ezt az elhatározásukat nem utolsósorban István és a nagymamájuk szerelmi története inspirálta, de Rozi számára kicsit arról is szólt, hogy semmiképpen nem akarta olyan férfinak odaadni magát, aki titokban Gizella után epekedik.

– Gondolom, a maga szülei szerelemből házasodtak – jegyezte meg Viktor, miközben bevezette őt a kertre néző reggelizőszobába, amely a korábbi helyiségeknél lényegesen lakályosabb volt. Az asztal közepén levő só- és borstartó pedig arról árulkodott, hogy használják is.

– A szüleim még mindig szerelmesek egymásba – felelte mosolyogva a lány, majd odalépett az ablakhoz. – De tisztában vagyok vele, hogy az ilyesmi elég ritka.

Viktor odasétált mellé, és rámutatott egy lapos tetejű, kör alakú építményre a kertben.

– Ez ugyanolyan őrültség, mint az ott.

– De miért őrültség? És az micsoda?

– Melegház. Az anyám ragaszkodik hozzá, hogy működtessük, pedig a fűtési költségeinek a töredékéért rengeteg orchideát tudna vásárolni.

– Megnézhetem?

A melegház felé menet már megcsapta őket a hűvös esti szellő, és Rozi összefonta maga előtt a karját, hogy Viktor ne lássa, ahogy a megkeményedett mellbimbója a pólójának nyomódik.

Belőle még életében nem váltott ki férfi ilyen reakciót, és azt kérdezte magától, vajon a nagyanyja is ezt érezhette-e, amikor Istvánnal találkozott.

A növényházban olyan párás volt a levegő, mint a trópusokon. Rozália mélyen belélegezte a virágok, a citrusfélék és a fűszernövények illatát.

– Imádom ezeket a szagokat.

– Évek óta nem jártam itt – vallotta be Viktor.

– Ha az enyém lenne, én mindennap kijönnék ide – felelte Rozi, és nézte a melegház üvegtetejére felkapaszkodott trópusi növényeket. – Ó, pillangók! – kiáltott fel. – Istenem, de gyönyörűek! Milyen boldog lehet, hogy ilyesmije van! Képzelje, nekünk is volt kertünk gyerekkoromban – mesélte. – Rengeteg gyümölcs termett benne, úgyhogy nyaranta az anyám mást se csinált, csak befőzött.

– Ezek szerint az édesanyja nem dolgozott?

– Hat gyereke volt. Az elég kemény munka, higgye el. Világéletében anyának és háziasszonynak készült. Bevándorlók gyermekeként gyakorlatilag egy ékszerbolt hátsó helyiségében nőtt fel, és többnyire a féltestvére, István lánya, Aliz vigyázott rá.

Elhallgatott, hogy Viktor reagálhasson, ha akar, de a férfi egykedvűen felvonta a szemöldökét, és nem szólt egy szót sem.

Úgyhogy Rozi folytatta:

– Azt szerette volna, ha mi mindent megkapunk, amit neki nélkülöznie kellett. Napközben Gizellára is ő vigyázott, amiért nem fogadott el egy fillért sem. Pedig Aliz néni odaadta volna neki azt az összeget, amit egyébként a bébiszitternek kellett volna kifizetnie. De a szüleimet nem érdekelte a pénz. Anyám egyébként is úgy gondolta, hogy családon belül ilyesmiért nem jár fizetség. Meg talán egy kicsit viszonozni akarta Aliz néninek, hogy félig-meddig ő nevelte fel.

Viktor szeme összeszűkült, mintha magában mérlegelné a szavait.

– És az apja mit csinál? – kérdezte.

– Ő egy közhasznú szervezetet vezet, amely hajléktalanok lakáshoz juttatásával foglalkozik.

– Akkor talán tőle örökölte az idealizmusát.

– Lehet. A családunk mottója mindig is az volt, hogy „kövesd az álmaidat”.

– Csakhogy álmokból nem lehet megélni.

– Nekem mondja? De azért nem vagyunk mi olyan ostobák. A bátyám vulkanológus, az öcsém úszik. Napi nyolc órát edz, mert ki akar jutni az olimpiára. A húgunk, Bea pedig a Juilliard iskolába jelentkezett, mivel táncosnő szeretne lenni. Nagyon tehetséges. – Rozi lehajolt, hogy megszagoljon egy liliomot, de közben az orra hozzáért a virághoz, úgyhogy gyorsan felegyenesedett. – Nem lett virágporos az orrom?

A férfi könnyedén végighúzta az ujját Rozália orrán, ő meg úgy érezte, mintha áramot vezettek volna a testébe. Hátrahőkölt. A lelkében ezerféle érzés kavargott.

Vajon mit gondol most róla Viktor?

A férfi nem mosolygott, úgy nézett rá, mintha a veséjébe látna.

– Szóval maga kézműves és művész is egyben.

Rozinak nagyon jólestek a szavai, pedig Viktor nyilván nem bóknak szánta őket. De mikor olyan kevés ember van, aki megértené őt… Mindig ő volt a háttérbe szorított középső gyerek, az állandó béketeremtő, aki mindig enged – hol az idősebb, hol a fiatalabb testvérének.

– Ékszerek közt nőttem fel, soha nem jutott eszembe, hogy mást is csinálhatnék. A szüleim pedig mindig arra bátorítottak, hogy kövessem az álmaimat. Nagyon szerencsés vagyok, hiszen egész életemre boldogtalan lettem volna, ha mondjuk közgazdaságtant kellett volna tanulnom.

– Nos, én közgazdaságtant tanultam az egyetemen.

– Igen? És szereti a munkáját?

– Én azt az életszínvonalat szeretem, amit megengedhetek magamnak – felelte a férfi szárazon. – Nem kell ahhoz festenem vagy szobrászkodnom, hogy jól érezzem magam. Elég, ha a részvényeim ára emelkedik. Akkor tudom, hogy jól döntöttem.

– Én nem szeretek kockáztatni.

– Nekem nem ez volt a benyomásom – mondta Viktor gúnyosan.

Amiben volt valami igazság. Rozi elképzelte, mit szólna az édesanyja, ha tudná, hogy itt van egy vadidegen férfival egy vadidegen országban, egy üvegházban, ahol még a kiáltását sem hallaná meg senki.

Csakhogy a kockázat, amit Viktor jelentett számára, nem abban állt, hogy a férfi esetleg meggyilkolja, feldarabolja, és a testrészeit elrejti a pincében. Nem, itt egészen másféle veszélyekről van szó. Hiszen még mindig bizsereg a bőre ott, ahol Viktor futólag megérintette.

Gyerekkorában irigyelte Gizella szép ruháit, drága mobiltelefonjait és számítógépeit, irigyelte, hogy annyit utazik, a szülei folyton vidámparkba viszik, de azért magát is szerencsés és boldog embernek érezte.

Gizella szülei elváltak, úgyhogy ő meg a népes családja, a szerető szülei és a meleg otthona miatt irigyelte, meg azért, mert nem lógnak rajta fürtökben a férfiak.

Rozália titkon azt kívánta, bárcsak találná őt Viktor legalább feleannyira érdekesnek, mint ő a férfit. Nagyon szeretett volna közelebb kerülni hozzá, de tudta, hogy ez kockázatos dolog, hiszen nem egy ligában játszanak.

De mikor a férfi egyszer csak letépett egy hibiszkuszvirágot, és odatűzte a füle mögé, már tudta, hogy ezúttal vállalni fogja a kockázatot. Hogy ezt a lehetőséget nem hagyhatja ki.

Szégyenlősen lehajtotta a fejét, mire a férfi se szó, se beszéd, megsimogatta a haját, és utána nem is húzta rögtön vissza a kezét.

Azonban Rozihoz hasonlóan Viktor is tele volt kétségekkel. Emlékeztette magát, hogy a legártatlanabbnak tűnő nők is tőrbe csalhatják az embert. Nem, ez a nő biztosan veszélyesebb, mint amilyennek kinéz, de a csillogó, meleg barna szemével egyszerűen megbabonázza az embert. Ráadásul szemlátomást csalhatatlan érzéke van a művészetekhez, a gyűjteményének sem a legfeltűnőbb, hanem a legértékesebb darabjait nézegeti a legtovább.

Igen, ez a lány kíváncsi, impulzív és nyitott a világra.

Vajon mit szólna, ha megcsókolná? Vajon arra is nyitott lenne? Mert ő egyre nehezebben tud ellenállni a kísértésnek…

Megfogta a lány állát, és gyengéden felemelte a fejét. Rozália ránézett, majd gyorsan megnedvesítette az ajkát a nyelve hegyével. Viktornak egy pillanatra a lélegzete is elállt ettől az érzéki gesztustól. Aztán mégis lehajtotta a fejét. A habozás nem volt rá jellemző, de most tudta, hogy ha ez az este véget ér, soha nem látja többé a lányt. Soha többé nem fogja megcsókolni, úgyhogy szerette volna minden pillanatát kiélvezni az együttlétüknek.

A szájával először csak futólag megérintette Rozália ajkát, akinek mindjárt hatalmasra tágult a pupillája. Viktor azonban – bár már reszketett a vágytól – még mindig csak az ujjbegyével simogatta az állát. Azt akarta, hogy ez a csók örökre emlékezetes maradjon mindkettőjük számára.

Mikor az ajkuk végre egymáshoz ért, a lány megremegett. Aztán egyszer csak lábujjhegyre állt, s habozva és szégyenlősen bár, de viszonozta a csókját.

Csodálatos volt az ajkán érezni a lány puha, telt ajkát, imádta, ahogy csimpaszkodik belé, és ahogy minden mozdulata arról árulkodik, hogy többet akar ennél.

Viktor átfogta a karcsú derekát, közelebb húzta magához, és élvezte, ahogy Rozália kemény mellbimbója nekinyomódik a mellkasának. Remélte, hogy Rozália is érzi, menyire kívánja.

A lány szégyenlős kényeztetései egyszerre voltak édesek és kimondhatatlanul érzékiek. Viktor lassan mindent elfelejtett maga körül, kivéve egy dolgot: hogy ez a nő az övé lesz, ha törik, ha szakad. A legszívesebben itt rögtön a magáévá tette volna. De közben arra is vágyott, hogy a csókjuk soha ne érjen véget. Mert ilyen édes még soha senkinek nem volt a csókja. Mikor felemelte, és a csípőjére tette a lány egyik lábát, Rozália hangosan zihálni kezdett, és úgy szorította, mintha soha többé nem akarná elengedni. Bár elég biztonságosan tartotta, azért Viktor lépett egyet hátra, hogy még szilárdabban álljon a lábán. Csakhogy ez az apró mozdulat elég volt hozzá, hogy megszűnjön a varázslat.

A lány tanácstalanul bámult rá. Még mindig lihegett, a melle ütemesen emelkedett és süllyedt, ahogy levegő után kapkodott.

– Én… én… nem ezért jöttem ide – dadogta még mindig vágytól rekedten, és hátrálni kezdett.

Persze hogy nem. Hanem a fülbevaló miatt, gondolta Viktor keserűen. Mert minden nőnek vannak hátsó gondolatai, még azoknak is, akik ilyen csodásan csókolnak.

3. FEJEZET

A vacsorát a verandán fogyasztották el, ahonnan gyönyörű kilátás nyílt a kertre. A gyertyák és egy hősugárzó kellemesen langyossá varázsolták a hűvös estét. A kerti tóban békák kuruttyoltak, mintha nem is egy nagyváros kellős közepén lennének. Ha nincs ez a feszültség köztük, akkor igazán olyan lett volna minden, mint a mesében.

Igen, akarta, hogy a férfi megcsókolja, akarta tudni, milyen az ajka íze, de arra a szenvedélyre, amit ez a csók kiváltott belőle, egyáltalán nem számított.

Azóta már eltelt vagy húsz perc, és még mindig nem szóltak egymáshoz egy szót sem. Rozália még mindig a bőrén érezte a férfi érintését, és még akkor is a csókjukon járt az esze, amikor beleszúrta a villáját a pompás narancsszószos kacsába, és kortyolt egyet a gondosan kiválasztott, testes vörösborból.

Nem mintha ez lett volna élete első csókja, az istenért, dehogy! Bár technikailag még szűz, azért randizott már fiúkkal korábban is, de azt az intimitást, amit az imént, soha egyikükkel sem élte át.

Viktor csókja olyan volt, mint a legfinomabb csokoládé, mint egy tál tejszínhab vagy valami tudatmódosító szer.

A férfi annyira felizgatta, hogy akkor sem tudott volna ellenállni neki, ha akar. De nem akart. És ez az, ami a legjobban megrémítette. Hiszen ha valakinek, neki nagyon nem valók az egyéjszakás kalandok.

És most mégis itt ül Viktorral, és azt fontolgatja, hogy vele tölti az éjszakát. Nem a varázslatos környezet, hanem egyes-egyedül Viktor személye miatt. Végül a férfi törte meg a csendet.

– Miért olyan fontos neked az a fülbevaló? – kérdezte.

És akkor Rozi hirtelen rájött, hogy pillanatnyilag egyáltalán nem is érdekli az ékszer.

Kortyolt egyet a borából, hogy megnedvesítse az ajkát.

– Amikor Gizellával először hallottuk a nagyszüleink történetét, elhatároztuk, hogy megkeressük a fülbevalót, és visszaadjuk a nagymamánknak.

– Mert ebben a történetben ő azt Istvántól kapta, ugye? – ráncolta a homlokát a férfi.

– Igen, eljegyzési ajándékként. Később István azt mondta neki, hogy az egyiket adja el, és vegyen belőle hajójegyet Amerikába. És azt is megígérte neki, hogy Amerikában majd találkoznak. De mivel Istvánt a zavargások alatt megölték, ebből nem lett semmi. Aztán amikor az első fülbevalóért kapott pénze elfogyott, a nagyanyám megpróbálta eladni a másikat Barsi Benedeknek. Aki ahelyett, hogy megvette volna tőle az ékszert, megkérte a kezét. Később Benedek adta el a fülbevalót, abból nyitotta meg az ékszerboltját.

– Nem lehetett valami állhatatos nő a nagyanyja.

– A nagyanyám őszintén szerette Istvánt. Ahányszor csak beszélt róla, mindig könnybe lábadt a szeme. De egyedülálló, fiatal nőként egy idegen országban nagyon nehezen tudott volna boldogulni.

– Ezért kötött egy érdekházasságot, amit te szörnyen elavultnak tartasz, és mélyen elítélsz. De azt ugye megérted, hogy DNS-vizsgálat nélkül semmi okom nincs rá, hogy elhiggyem, az unokatestvéred és én tényleg rokonok vagyunk? És mi van, ha az egész történetet csak a nagyanyád találta ki?

Rozi megrázta a fejét, és azon gondolkodott, hogy érezhet ilyen erős vonzalmat egy ennyire cinikus férfi iránt.

– Nem, ahhoz túl őszintén gyászolta Istvánt.

Bár az utóbbi időben már nem sokat beszéltek erről. Rozi nem is emlékezett pontosan, mikor hallotta először a történetet a nagyanyjától, de az biztos, hogy a nagyapjuk halála után.

– Majd írok Gizinek, és megkérem, hogy csináltasson DNS-tesztet. Nem tudom, miért nem jutott ez magamtól eszembe. Valószínűleg azért, mert én soha nem kételkedtem a nagyanyám szavaiban.

A férfi elmosolyodott. Szemlátomást roppant naivnak tartja őt.

– De miért hazudna? Miért mondaná, hogy István az apja az első lányának, ha nem így lenne?

– Azért, hogy hozzájusson a vagyonunkhoz – közölte a férfi szárazon.

– Minket a vagyon egyáltalán nem érdekel. Én csak azért jöttem, hogy visszaszerezzem a nagyanyámnak azt a fülbevalót, amit az első szerelmétől kapott. Ez minden, amit akarok.

– És ő akarja ezt egyáltalán?

– Miért ne akarná?

– Például azért, mert ő nem olyan szentimentális, mint te.

– Mi abban a rossz, ha valaki szentimentális? Te talán nem ragaszkodsz bizonyos tárgyakhoz vagy helyekhez? Neked nincsenek fájdalmas emlékeid arról, mikor még együtt ettétek a bátyáddal a finom déligyümölcsöket a melegházban?

Viktor arca elkomorult, és Rozi látta, hogy most vékony jégre merészkedett. Pedig egyáltalán nem akarta provokálni a férfit, csak szerette volna, ha egy kicsit az ő fejével gondolkodik.

– Itt nem az anyagi érték számít – folytatta. – Én például dolgozhatnék akárhol, kereshetnék sokkal többet is, mégis a nagybátyám üzletét választottam. Mert ott vagyok otthon, és ott van a családom. Te soha nem érzed úgy, hogy a családod mögötted áll, és a háttérből segít neked?

– Nos, nekem csak az anyám van, meg egy nagy-nagynéném. És én vagyok az, aki segítem őket, nem fordítva.

– Más rokonaid nincsenek?– pislogott Rozi zavartan. – Akkor feltétlenül meg kell ismerkedned Gizellával és Aliz nénivel.

– Minek? Hogy még több felelősség nyomja a vállamat?

– Nem, hanem hogy nagyobb családod legyen.

– Ők nem a családtagjaim – szögezte le Viktor. – Akkor sem, ha azonos lenne a DNS-állományunk. Úgy látom, te tényleg javíthatatlanul romantikus vagy.

– Ezt úgy értsem, hogy egyáltalán nem kötődsz érzelmileg… semmihez?

– Csak nagyon egyszerű szükségleteim vannak: szeretem, ha nincs melegem, és nem fázom, szeretek jókat enni, és akkor érzem jól magam, ha sikerül elérni a céljaimat. Néha megnézek egy focidöntőt, vagy elmegyek horgászni a jachtommal. És szexelni is szeretek – tette hozzá, és jelentőségteljesen ránézett a lányra. – Viszont nincs igényem szerelmi drámákra, és nem kell az életemet kockáztatnom vagy egyéb hülyeséget csinálnom ahhoz, hogy érezzem, élek.

– Nahát! – nevetett fel Rozi keserűen. – Aliz nagynéném is pont ilyeneket szokott mondani, le sem tagadhatod, hogy rokonok vagytok. – Leült, vett egy nagy levegőt, és megkérdezte: – De ha ennyire nem jelent neked semmit az a fülbevaló, akkor miért nem adod el nekem?

– Mert nem akarom, hogy a tied legyen – közölte a férfi, majd hozzátette: – A nagyanyád lopta azt az ékszert. Még mindig nem értem, hogy van képed idejönni, és ilyet kérni tőlem.

– De legalább megmutatod a fülbevalót?

– Nem tudom, ezen még gondolkoznom kell.

– Hát jó. – Rozi ledobta a szalvétáját a tányérja mellé. – Akkor tegyünk félre minden érzelmet. Megpróbálom neked még egyszer kizárólag észérvekkel elmagyarázni a dolgot. Ha hinni lehet annak, amit hallottam, a fülbevaló egy csodálatosan megmunkált kézműves darab, amiről én eddig csak rossz minőségű fényképeket láttam. Tudom, hogy ez neked nem számít, de számomra megtiszteltetés lenne, ha a kezembe vehetném, és megnézhetném. Remélem, hajlandó vagy kielégíteni a művészi kíváncsiságomat.

A férfi elmosolyodott.

– Legalább szórakoztató vagy – állapította meg, majd hátradőlt a székén, kortyolt egyet a borából, aztán letette a poharat. – Hát jó, menjünk át a dolgozószobámba!

Rozinak nagyot dobbant a szíve.

– Tényleg?

– Csak azt ne mondd nekem, hogy hamisítvány!

Bevezette Rozit a dolgozószobájába, amelynek fala bőrkötésű könyvek százaival volt borítva, az ablak előtt pedig hatalmas mahagóni íróasztal állt, előtte két bőrfotel.

Rozi hosszan nézte a kandalló fölött levő portrét.

– Ő az apád? – kérdezte.

A férfi öltözete kissé régimódi volt, de a hasonlóságot nem lehetett nem észrevenni.

– Nem, ő István – mondta, majd rámutatott a mellette levő képre. – Ő pedig Cili, István édesanyja, az én dédanyám.

Viktor félretolta a portrét, amely mögött ott volt a széf.

– Nincs zárkombináció, a széfet az ujjlenyomatom nyitja – mondta.

– Ez igazán nagyon érdekes, de én nem téged nézlek, hanem a kutyás nőt a képen. Nem értem, hogy tudtak az emberek régen olyan hosszan modellt ülni. És a kutya? Vajon ő nem türelmetlenkedett?

Viktor bezárta a széfet, és a helyére tolta a festményt.

– A festő Cili szeretője volt – mondta. – Cili házassága a szülők által elrendezett házasság volt, és a kapcsolata a férjével nem volt boldog. Többek közt ezért is engedte meg a nagy-nagynénémnek, Bellának, hogy ne menjen férjhez. Nem volt hajlandó a lányát ugyanolyan helyzetbe kényszeríteni, amiben ő maga boldogtalan volt.

– Ezek szerint Bella soha nem ment férjhez?

– Nem, őt a hajlamai olyan irányba vitték, ami akkoriban nem volt elfogadott. Pár évig együtt élt egy nővel, de most már újra egyedül van.

– Az anyád viszont hagyta, hogy rábeszéljék, menjen hozzá az apádhoz, mikor az apai nagyanyád felajánlotta neki a fülbevalót?

– Igen, ezt itt.

Viktor felnyitotta a bársonydobozkát, és Rozi megpillantotta az ékszert.

Hosszú ideig levegőt sem vett, csak meredten nézte a zafírokat, melyeket virágszirom alakban apró brillkövek kereteztek, alul pedig egy igazgyöngybe foglalt értékes drágakő függött.

A szemét elfutották a könnyek. Percekig csak állt, és meghatottan bámulta a fülbevalót, még arra is képtelen volt, hogy megérintse.

Viktor meghökkent. De miért? Talán arra számított, hogy a lány majd mohón utánakap?

– Mit látsz benne, amit én nem? – kérdezte. – Nagyon szép, de állítólag még csak nem is olyan nagyon értékes. Huszonkét karátos aranyból van, a kövek kézzel csiszoltak, és tényleg gyönyörűek, de nincs különösebb ritkaságértékük.

– Elsősorban a művészi megmunkálás az érték – mondta Rozi, és megdöntötte kicsit a dobozkát, hogy jobban lásson.

– Cili, a dédanyám annak idején fogadásokon viselte – magyarázta Viktor. – Ezért érintette olyan rosszul a családot az ékszer eltűnése.

– És ha mégis István ajándékozta a nagyanyámnak?

– Ez esetben István a saját anyját lopta meg!

– Nos, egyetemista volt, lehet, hogy így lázadt a családja ellen.

– Ha így van, akkor ez a nagyanyád hatása lehetett.

– Ezt mesélték neked? Hogy elcsábította Istvánt, és aztán letérítette a helyes útról? Én ennek pont az ellenkezőjét hallottam. Hogy a nagyanyám rettenetesen féltette Istvánt, és szerette volna, ha szakít a felkelőkkel. – Előreszegte az állát. – Abban, amit mondasz, nincs semmi logika. Gondolod, hogy direkt elcsábított egy gazdag családból származó egyetemistát, aztán rábeszélte, hogy csatlakozzon a felkelőkhöz, hogy ő el tudja lopni István anyjának a fülbevalóját?

Viktor letette a dobozkát az íróasztalra, és ránézett Rozira. A szeme villámokat szórt.

– Nem, azt gondolom, hogy feleségül akart menni egy gazdag egyetemistához. És valószínűleg befolyásolta Istvánt a politikai nézeteivel.

– És mégis hogyan? Gyereket várt. Csak a gyerekének szeretett volna jobb életet.

– De hát azt sem tudjuk, hogy a gyerek tényleg Istvántól volt-e.

– Ugyan miért talált volna ki ilyesmit?

– Vitatkozhatunk mi itt napestig, az igazság úgyis csak akkor fog kiderülni, ha az unokatestvéred csináltat egy DNS-tesztet.

Rozi elhúzta a száját.

– Nem tetszik, hogy rosszat gondolsz a nagyanyámról.

– De hiszen nem is ismerem őt! Mit számít az, hogy mit gondolok róla? Szerintem téged inkább az aggaszt, hogy rólad mit gondolok.

Rozi megvonta a vállát.

– Igazad van – ismerte el. – Bár nem tudom, miért. Nem az a fajta férfi vagy, akinek tetszeni akarok.

– Miért, milyen fajta férfi vagyok?

– Olyan, aki megszokta, hogy mindent megkap az életben, a nőkkel meg csak szórakozik.

– Te viszont nagyon más vagy, mint azok a nők, akiket eddig ismertem. Kalandvágyó, impulzív, és sokkal érzékibb, mint bárki, akivel eddig dolgom volt. Felkeltetted az érdeklődésemet. Tudni szeretném, hogy ha egy csók ilyen hatással van rád, milyen lehet szeretkezni veled.

Erre én is kíváncsi lennék, gondolta Rozi, de próbált komoly maradni.

– Nos… én sem vagyok mindig ilyen.

A helyzet ugyanis az, hogy a kapcsolatainak eddig pont a szex miatt lett vége. Az ő korában ugyanis már elvárták volna a férfiak, hogy egy idő után ágyba bújjon velük, ám eddig még egyikük sem váltott ki belőle olyan mély érzéseket, hogy eszébe jutott volna megszegni a Gizivel tett közös fogadalmukat.

Mert még senkivel nem érezte azt, amit Viktorral.

A férfi a száját bámulta, és Rozi hirtelen megint nem tudott másra gondolni, mint az iménti csókjukra. Szerette volna újra érezni, amit akkor. Minden idegszálával vágyott rá, hogy engedjen Viktor csábításának.

Közelebb lépett hozzá, a kezét a mellkasának támasztotta, és érezte a férfi szívverését. Tudta, hogy a mozdulata kihívó, már-már provokáló, de nem érdekelte.

Viktor morgott valamit. Vajon ez bátorítás volt, vagy figyelmeztetés? A ki nem mondott kérdésére máris választ kapott, ugyanis Viktor megfogta a kezét, és magához húzta. Aztán simogatni kezdte a haját, majd birtokba vette a száját, és máris ott folytatták, ahol nemrég abbahagyták.

Pillanatok alatt olyan heves vágy ébredt Rozi testében, hogy az szinte már fájt. A melle megduzzadt, az ajkát is teltebbnek és érzékenyebbnek érezte. Görcsösen kapaszkodott Viktorba, mert úgy érezte, nem tartja meg a lába.

És mindezt egyetlen csók váltotta ki belőle!

A férfi hátrált egy lépést, megfogta a kezét, és kérdően ránézett.

Rozi engedelmesen elindult vele a lépcső felé. Egyszerűen őrület! De hát ő hagyta, hogy idáig fajuljanak a dolgok, akkor miért ne menne el most már a végsőkig?

A galérián keresztül eljutottak egy nagy kétszárnyas ajtóig, amin belépve máris a hálószobában találta magát, közepén hatalmas franciaággyal. Ekkora ágyban még a királyok sem alszanak, futott át az agyán.

Viktor becsukta maguk után az ajtót, és elfordította a kulcsot a zárban. Aztán odament hozzá, és magához húzta. A szeme lázasan csillogott.

És ez volt az, ami őt a legjobban meghatotta. Ez a forró vágy, aminek nem tudott ellenállni. Egyszerűen a férfi nyaka köré fonta a karját, és átadta magát neki.

Viktor azonnal birtokba vette az ajkát. Szemlátomást mindketten úgy érezték, ha a bennük tomboló sóvárgást nem elégítik ki, abba belehalnak.

A férfi ölelése olyan vad volt, olyan elsöprő erejű, hogy Rozi egész teste beleremegett. Már az sem érdekelte, hogy a szorításában alig kap levegőt. Egyszerűen megadta magát.

De az utolsó percben még átfutott az agyán, hogy vajon mit gondol Viktor az ő viselkedéséről? Vajon lehet még gátlástalanabb? Vagy legyen visszafogottabb? Csakhogy Rozi mindent akart. A bőrén akarta érezni a férfi meztelen bőrét. Aztán mikor elkezdett ügyetlenkedni Viktor inggombjaival, a férfi egyszerűen letépte magáról az inget, ő pedig simogatni kezdte a mellkasát.

Viktor torkából furcsa hangok törtek elő, és a következő pillanatban a pólója alá csúsztatta a kezét. Rozi gyorsan felemelte a karját, hogy le tudja húzni róla a pólót, majd mindjárt újra átölelte a férfi nyakát.

Egyszerűen nem tudott betelni vele, úgyhogy nagyon csalódott volt, mikor Viktor váratlanul lefejtette a karját a nyakáról, eltolta magától, és egy darabig szótlanul bámulta.

Rozi nyelt egyet, és próbálta nem szégyellni a meztelenségét.

A következő pillanatban Viktor megfogta a mellét, és simogatni kezdte.

Rozi lehunyta a szemét, és érezte, hogy forogni kezd vele a világ. Most már szabályosan reszketett a vágytól… Úgy érezte, a forróság, amit a lába közt érez, mindjárt elégeti, ezért megfogta a férfi karját, jelezve, hogy hagyja abba.

– Nem – közölte Viktor ellentmondást nem tűrően, majd a feneke alá csúsztatta a kezét, és kicsit megemelte Rozit.

A lány akaratlanul is a dereka köré fonta a lábát, és mohón csókolni kezdte. Nem fogta vissza magát, azt csinálta, amire azóta vágyott, hogy meglátta a férfit. Harapdálta az ajkát, a nyelvével játszott, ízlelgette, kóstolgatta…

Aztán egyszer csak ott feküdt a hátán, Viktor pedig – miután gyorsan megszabadult a nadrágjától és az alsónadrágjától is – meztelenül a lába közé térdelt.

Először a csípőjét markolta meg, aztán elindult a keze a testén felfelé, és ismét a mellét kezdte kényeztetni. Föléje hajolt, és a bimbóját szívogatta, Rozi pedig hangosan felkiáltott a gyönyörtől. Erre a férfi egy kicsit elhúzódott, de nem sokkal később újra kezdte a másik mellével.

Rozi számára pedig megszűnt létezni a külvilág. Már semmi nem érdekelte, csak Viktor keze, teste, ajka. Egyszerűen nem tudott betelni vele. Aztán az ő keze is elindult, hogy felfedezze a férfi testét, kőkemény izmait, a finom szőrzetet a mellkasán, tűzforró bőrét.

Igazából maga sem tudta, mit csinál, csak azt hallotta, hogy Viktor hangosan felnyög.

De a férfi nem sietett, még hosszú időn keresztül simogatta, csókolta a mellét, a hasát, a combját, míg végül a lába közé csúsztatta a kezét, és megérintette a teste legérzékenyebb pontját.

Rozi összeharapta az ajkát, és lehunyta a szemét.

Igen, az isten ezért teremtett férfit és nőt a világra. Ez a férfi pedig mindent meg tud adni, amire egy nő vágyhat.

A teste ívben megfeszült, mintegy felkínálva Viktornak a mellét, az ajkát, mindenét…

A férfi meg úgy játszott rajta, mint egy érzékeny hangszeren, simogatta, harapdálta, kényeztette, szinte az eszméletvesztés határára kergetve őt.

Az jutott Rozi eszébe, hogy hátha viszonozni tudja neki ezt a gyönyört, tehát bátran megérintette Viktor kemény férfiasságát, és hirtelen úgy érezte, egy új világ tárul fel előtte. Mint mikor az acél a bársonnyal találkozik. Mély, rekedt hang tört elő Viktor torkából.

– Igen, igen… – suttogta kábultan.

Az érzés olyan csodálatos volt, hogy semmilyen kétség nem maradt Roziban. Legfeljebb egyetlen pillanatra jutott eszébe, hogy amit most művel, az olyan, mintha repülőből ugrana ki ejtőernyő nélkül, de igazából ez sem érdekelte. Mert minden porcikájával vágyott rá, hogy Viktoré legyen. Egyre többet és többet akart. És meg is kapott mindent.

Mikor a férfi végül egy erőteljes mozdulattal belehatolt, halkan felsikoltott a fájdalomtól.

Viktor ijedten felkapta a fejét. Látszott rajta, hogy meg van döbbenve. A teste először megfeszült, de a következő pillanatban ellágyultak a vonásai. Megsimogatta az arcát, majd gyengéden, szinte áhítatosan megcsókolta.

Lehet, hogy csak a romantikus lelke teszi, amely még egy olyan ősi dologban is képes varázslatot látni, mint a szex, de Rozi úgy érezte, akárha a föld fölött lebegne. Bár soha ne érne véget ez a pillanat! Ez a gyengéd csók, ez a csodálatos intimitás…

Aztán a férfi megint megmozdult. Először visszahúzódott kicsit, de aztán újra belehatolt – ezúttal olyan finoman és óvatosan, hogy a fájdalomba immár kéj is vegyült, és ahogy egyre magasabbra csaptak benne a szenvedély lángjai, a fájdalmat teljesen el is felejtette. A karját a férfi nyaka köré fonta, a lábával átkulcsolta a derekát, még jobban magához húzta, és immár ő is együtt mozgott vele. Sőt egy idő után szinte már követelte, hogy csinálja gyorsabban, erőteljesebben.

Viktor azonban nem csak a péniszével szeretkezett – a kezét, az ajkát, sőt a fogait is használta. Csókolta és simogatta, közben mindenfélét suttogott a fülébe, de Rozi pillanatnyilag nem a szavak világában élt. Csak a közös gyönyörükre tudott koncentrálni – ahogy akkor érezte: most és mindörökké.

4. FEJEZET

Viktor csak akkor jött rá, hogy nem használt óvszert, mikor szeretkezés után meg akart szabadulni tőle.

De hát hogy létezik ez? Ilyen még soha nem fordult elő vele…

Visszahanyatlott a párnára, és próbálta feldolgozni a csapást. És lehetséges, hogy a lány ráadásul még szűz volt?

Pedig Rozi pont olyan szerető, amilyenről minden férfi álmodik: önfeledt, érzékeny és odaadó. Ellenállhatatlan. Már azelőtt, hogy meztelenül látta volna, tudta, neki ebből a lányból egyszer nem elég. De miután Rozi finom ujjai megérintették, már csak azon járt az esze, hogyan vehetné teljesen birtokba őt.

Megint hallani vélte az apró sikolyt, mikor belehatolt. Meglepetés volt? Vagy fájdalom? Még mindig nem hitte el, hogy ennyire félreismerte.

Ráadásul igazi érzelmeket vélt leolvasni az arcáról, és neki akkor hirtelen már semmi nem volt fontos, csak az, hogy boldoggá tegye a lányt. Minden sóhaj, minden apró nyögés, ami kiszakadt a torkából, az ő gyönyöre is volt. Akár ezer évig is szeretkezett volna vele, de Rozi orgazmusa óhatatlanul az övét is kiváltotta.

Igen, abban a pillanatban egyszerűen nem tudott gondolni semmire. Teljesen kicsúszott a kezéből az irányítás.

De ez már elmúlt.

– Ezek szerint szűz voltál még – állapította meg. – Ami azt jelenti, hogy nem szedsz fogamzásgátlót?

– Hogyan? – nézett rá a lány zavartan.

Keresztben feküdtek az ágyon, alattuk összegyűrt párnák és takarók, Rozi teste még mindig forró volt, az ajka még duzzadt a csókjaitól. Pislogott egy kicsit, aztán szemlátomást leesett neki, mire vonatkozik a kérdés.

– Nem, tehát azt hiszem, be kellene vennem egy esemény utáni tablettát.

– De még mennyire, hogy be kell venned! – felelte Viktor, akiben máris a bizalmatlanság és a kijózanodás váltotta fel a kielégültség jóleső érzését.

Istenem, hogy lehetett ennyire ostoba! Pedig biztos volt benne, hogy őt többé nem fogja kísértésbe vinni egyetlen édes mosoly vagy gyengéd simogatás sem.

Hogy nem fogja újra elkövetni azt a hibát, amit egyszer már elkövetett. Amikor hagyta, hogy egy nő, akinek hitt a szerelmében, galádul cserben hagyja.

Most, hogy megint képes volt hideg fejjel gondolkodni, megértette, mit akarhatott tőle a lány.

– Ez valami kísérlet volt arra, hogy megszerezd a fülbevalót? Mert ha igen, akkor közlöm veled, hogy továbbra sem eladó.

– Micsoda? Dehogy!

Ha nem lett volna gombóc a torkában, Rozi talán még nevetni is tudott volna a feltételezésen.

Éppen próbálta megemészteni magában az iménti szeretkezésüket, amikor a férfi meggyanúsítja azzal, hogy… Felült az ágyban.

– Ezt most komolyan kérdezted?

– Hány éves is vagy? Huszonhárom? Huszonnégy?

– Huszonnégy.

– Manapság a nők ennél jóval korábban vesztik el az ártatlanságukat.

– És? Mit akarsz ezzel mondani? Talán azt, hogy valami nincs rendben velem?

Elpirult. Biztos ügyetlen voltam, gondolta.

– Csak azt, hogy ha ennyi ideig őrizgetted a szüzességedet, akkor nyomós okod lehetett rá, hogy végül egy vadidegennek add oda. Nyilván akarsz tőlem valamit.

– Miért sértegetsz?

Rozi felkelt, és próbálta összeszedni a ruháit.

Viktor feltámaszkodott a könyökére, Rozi pedig még ebben a rémes pillanatban sem tudott másra gondolni, mint arra, hogy olyan a teste, mint egy görög szobor. Gyorsan elfordult.

– Válaszolj a kérdésemre! – erősködött Viktor. – Miért éppen én? Mit reméltél tőlem? Szerinted normális dolog, hogy egy romantikus természetű nő, aki huszonnégy éves koráig őrzi a szüzességét, egyszer csak ágyba bújik egy férfival, akit mindössze pár órája ismer?

– Itt csak nekem lenne okom haragudni. Hiszen te egy megátalkodott nőcsábász vagy, nem is értem, hogy sétálhattam bele a csapdádba. – Gyorsan belebújt a farmerjába, és felhúzta rajta a cipzárt. Mikor a férfi nem válaszolt, még hozzátette: – Mást nem akarsz mondani?

– Mit kellene mondanom? Hogy szálljunk be az autómba, elviszlek egy gyógyszertárba, és kifizetem az esemény utáni tablettát?

– Te aztán igazi úriember vagy! Nem kell, kösz. – Rozi arra gondolt, ha Viktor most pénzt talál ajánlani neki, akkor megfojtja. – Van a szálloda mellett egy gyógyszertár. Majd én elintézem.

– Szólok a sofőrömnek, hogy vigyen haza.

– Ugyan, ne fáradj!

Rozi próbált sietni az öltözködéssel, és közben az járt az eszében, hogy pont azért kötötték azt a szerződést Gizivel, hogy ilyesmi soha ne fordulhasson elő velük.

– Ne butáskodj! – mondta Viktor. – Sötét van már.

– Nem baj, majd a portás hív nekem egy taxit – közölte Rozi, majd felkapta a holmiját, és kiviharzott a szobából.

Viktor korán felébredt, a feje zúgott, és bár semmi kedve nem volt felkelni, azért elment lezuhanyozni.

Még mindig nem értette, hogy veszíthette el ennyire a fejét. Igazából örülnie kellene, hogy a lány elment, de ő nem érzett örömöt, csak bűntudatot és önutálatot.

Tényleg első látásra ennyire megkívánta? Igen. De igazából nem játszott vele, nem szokott ő hazudni a nőknek. Mindig is nagyvonalú fickónak tartotta magát, és nem csak az ágyban. És Rozáliával nagyon is összeillettek. Lehet, hogy egyszerűen csak arról van szó, hogy a lányt is ugyanúgy maga alá gyűrte a szenvedély, mint őt?

De őt mióta szokta így maga alá gyűrni bármilyen szenvedély? Hiszen felnőtt férfi, nem ostoba kamasz, aki meglát egy női dekoltázst, és nem bír magával. El kellett volna küldenie Rozáliát, nem pedig meghívni a házába…

Nem, nem akar rágondolni. Nem akarja újra és újra felidézni az este történteket, és azon emészteni magát, hogy nem volt-e vele igazságtalan.

Mert tegnap óta mást sem csinált. Kétszer is felhívta a portást, hogy megkérdezze, szerencsésen hazaért-e a lány. Aztán meg itta egyik whiskyt a másik után, hogy megpróbálja eltompítani az agyát.

De hiába. A nyugtalanság vele maradt azután is, hogy lezuhanyozott, felöltözött, és lement a földszintre. Vajon miért adta neki az ártatlanságát Rozália? Miért? Miért?

Elhatározta, hogy ma pár órát otthon dolgozik, és megpróbálja kikúrálni a másnaposságát, mielőtt bemegy az irodába, ahol mindig akar tőle valaki valamit, még hétvégén is. A dolgozószobája felé menet találkozott a házvezetőnőjével.

– Kávét? – kérdezte az asszony.

Viktor bólintott, és fájdalom nyilallt a fejébe. A dolgozószobába érve bevett egy aszpirint, majd nekiállt, hogy megtervezze a napját.

Ebben a pillanatban belehasított, hogy tegnap este elfelejtette visszatenni a fülbevalót a széfbe. Ám az ékszer nem volt az íróasztalon, ahol hagyta. És máshol sem látta a szobában.

Hogy miért adta oda neki magát a lány?

Nos, itt a válasz.

Rozália arra ébredt, hogy valaki erőteljesen kopog a szobája ajtaján.

Még mindig a tegnapi ruhája volt rajta, mert amikor este visszaért a szállodába, úgy, ahogy volt, az ágyra vetette magát, és órákig sírt.

– Rendőrség! Nyissa ki!

Mielőtt egyáltalán felkelhetett volna, már nyílt is az ajtó. Két egyenruhás, egy férfi és egy nő lépett be rajta, a velük levő szállodaigazgatót pedig megkérték, hogy odakint várjon.

– Valami baj van?

Persze rögtön a családja jutott Rozi eszébe, arra gondolt, hogy velük történt valami szörnyűség. Hiszen mi mást akarhatnának tőle a rendőrök.

– Üljön le! – parancsolt rá a férfi, a nő meg elkezdett a holmija közt kutatni.

– Mit csinál? – kérdezte Rozi megrökönyödve.

– Mit tud arról a fülbevalóról, amit tegnap este meg akart venni Rohan úrtól? – kérdezte a rendőr.

Rozália megmerevedett. Ez valami rémálom, biztos mindjárt felébred… De sajnos nem ébredt fel, sőt. A helyzet tovább romlott.

A rendőrök elvitték az őrsre, ahol ujjlenyomatot vettek tőle, és kihallgatták. Azzal vádolták, hogy ellopta a fülbevalót Viktor házából.

Hiába bizonygatta, hogy a saját hátizsákján kívül semmit nem hozott el onnan.

– Nincsenek ott megfigyelőkamerák? Hiszen látják, hogy nincs nálam a fülbevaló!

Hiába beszélt tökéletes magyarsággal, szemlátomást nem akartak hinni neki. Mindenét elvitték, csak a rajta levő gyűrött pólót és farmernadrágot tarthatta meg.

Mikor közölték vele, hogy telefonálhat egyet, ha akar, Rozi teljesen összeomlott. A jelenlegi állapotában csak egyetlen telefonszám jutott eszébe: az ékszerbolté, ahol dolgozott, de annak semmi hasznát nem veszi. Hiszen New Yorkban most éjfél van, a nagybátyja nyilván alszik.

A szüleit meg nem hívhatja fel. Ők rögtön pánikba esnének. Persze megpróbálnák megnyugtatni, de segíteni úgysem tudnának. Annyi pénzük nincs, hogy óvadékot fizessenek, magyarországi ügyvédet meg nyilván nem tudnak szerezni neki.

Próbált visszaemlékezni Gizella telefonszámára, és reszkető kézzel tárcsázott. Semmi. Az ügyeletes rendőr úgy nézett rá, mintha szívességet tenne neki, amiért hagyja, hogy még egyszer megpróbálja. Rozi visszatartotta a könnyeit, és újra tárcsázott.

Egy férfi vette fel a telefont.

– Jaj, istenem! – mondta kétségbeesetten. – Ezek szerint rossz számot hívtam. Sajnálom.

– Várjon! Gizellával akar beszélni? Mindjárt szólok neki.

Aztán egyszer csak meghallotta az unokatestvére hangját. Rozi most már tényleg elsírta magát – ezúttal a megkönnyebbüléstől. Utólag nem is emlékezett pontosan, mit mondott neki, csak arra, hogy Gizi azonnal indulni akart.

Rozi odanyújtotta a rendőrnek a telefont, hogy adja meg az összes információt az unokatestvérének, majd a kezébe temette az arcát, és sírva fakadt.

– Hogyhogy letartóztatták? – ordította Viktor. – És mégis hol az ördögben van?

Máris a fogdában? Nyolc óra telt el azóta, hogy felfedezte a fülbevaló eltűnését, és szólt a házvezetőnőjének, értesítse a rendőrséget, és mondja meg nekik, hallgassák ki Rozáliát. Azt is hozzátette, ha kell, kutassák át a szállodai szobáját, és gondoskodjanak róla, hogy ne hagyhassa el az országot, amíg elő nem kerül a fülbevaló.

De azt egy szóval sem mondta, hogy tartóztassák le.

Hozzá is kijöttek a rendőrök, és ujjlenyomatot vettek az íróasztaláról. Órákon keresztül faggatták az alkalmazottakat, és közben kiderült, hogy Trudi tegnap este itt járt a házban.

– De hát mit keresett itt?

– Rajta volt a látogatói listán, ezért beengedtem – dadogta a portás.

Nyilván az anyja tette rá a listára!

Kiderült, hogy a komornyikja, Endre megpróbálta elküldeni Trudit, mert tudta, hogy neki éppen vendége van. Trudi azonban ragaszkodott hozzá, hogy Endre menjen fel Viktorhoz, és kérdezze meg, hajlandó-e fogadni őt. Endre fel is ment az emeletre, de mivel nem tudta, hogy Rozália ott van-e még Viktornál, mindjárt vissza is jött, mert nem akarta zavarni őt.

Endre megesküdött Viktornak, hogy legfeljebb öt percre hagyta magára Trudit a szalonban, ahonnan Viktor dolgozószobája nyílt, amelynek egyébként nyitva volt az ajtaja.

Viktor erre felhívta Trudit, hogy megkérdezze, mit akart.

A nő hangja egyszerre volt gőgös és elutasító.

– Az anyád azt mondta, ő nincs a városban, te viszont biztos szívesen velem vacsorázol. De mint kiderült, addigra már találtál magadnak társaságot.

Mikor Viktor egyenesen rákérdezett a fülbevalóra, eleinte hosszú hallgatás volt a válasz.

– A rendőrség éppen most vesz ujjlenyomatot az íróasztalomról. Ha közölni akarsz velem valamit, még megteheted.

– Benéztem a dolgozószobádba is, hogy nem vagy-e ott – mondta Trudi némi habozás után. – Láttam a fülbevalót az íróasztalon, és arra gondoltam, hogy egy ilyen értékes ékszernek nem kellene őrizetlenül ott hevernie, ezért kihoztam onnan, és betettem a szalonban levő asztal fiókjába.

Jó kis csel. Gyerekes és gonosz egyszerre.

– Velem te ne játszadozz, Trudi! És főleg ne csinálj úgy, mintha bármi közöd lenne az én tulajdonomhoz! És ha netán miattam vagy még Budapesten, akkor közlöm veled, hogy kár strapálnod magad – tette hozzá, majd bontotta a vonalat.

Eldöntötte magában, hogy Trudit látni sem akarja többet.

Felhívta a szálloda igazgatóját, aki elmondta, hogy ő személyesen kutatta át a lány szobáját, de mikor Tóth kisasszony nem volt hajlandó elárulni, hová dugta el a fülbevalót, illetve kinek adta el, bevitték őt a rendőrségre.

Viktor a legszívesebben puszta kézzel fojtotta volna meg Trudit.

Elindult a rendőrségre, de közben felhívta az ügyvédjét, hogy menjen ő is oda.

Rozi testileg is, lelkileg is össze volt törve, de meg sem próbált aludni. Csak ült a cellája kemény priccsén szálfaegyenesen, és arra gondolt, hogy nemsokára jön Gizi, és kiszabadítja. Csak addig kell kibírnia.

Aztán egyszer csak hallotta, hogy az őr a nevén szólítja. Az ügyvédje érkezett, tehát próbált felállni, de a lába úgy remegett, hogy meg kellett kapaszkodnia az ajtórácsban.

Az őr bekísérte egy helyiségbe, ahol már többen vártak rá, de Rozi ösztönösen az egyetlen nő felé fordult.

A világ minden kincséért sem nézett volna a széles vállú, elegánsan öltözött férfira, aki nemrég még izmos karjában tartotta, és soha nem tapasztalt örömökkel ajándékozta meg.

Nyelt egy nagyot. Nem, nem néz rá, bármennyire is fáj a szíve. Mert Viktor az oka, hogy most itt van.

A nőről kiderült, hogy az ügyvédje, és Balogh Zsófiának hívják.

– Az unokatestvérem bízta meg önt?

– Nem, a megbízóm Kaine Michaels, de igen, Gizella Drummond kívánságára vagyok itt.

Kaine Michaels? Ha valamit Rozi nem akart, az az, hogy Gizi eladósodjon miatta Kaine Michaelsnek.

A pillantása önkéntelenül Viktorra tévedt, és látta, hogy a férfi is őt nézi. Az arca olyan volt, mint egy kőszoboré, és úgy tűnt, rettenetesen haragszik.

– Nem én vittem el a fülbevalót! – tört ki belőle.

– Tudom, megtalálták a házban – felelte a férfi.

– Akkor én miért vagyok itt? – csattant fel Rozi.

Zsófia odalépett hozzá, és a karjára tette a kezét.

– Rohan úr már elintézte, hogy szabadon engedjék.

– De én nem akarom, hogy Mr. Michaels fizesse önt! Majd én kiegyenlítem a számlát. Nem akarok Kaine Michaels adósa lenni, neki ehhez az egészhez semmi köze.

– A számla már ki van egyenlítve – közölte az ügyvédnő. – Önnek szabadságában áll akár most rögtön távozni.

Rozi Viktorra nézett, aki még mindig olyan arcot vágott, mintha legszívesebben letépné valakinek a fejét.

– A hotel előtt nyüzsögnek az újságírók – mondta. – Úgyhogy inkább visszaviszlek magamhoz…

– Szó sem lehet róla! Akkor már inkább a cella!

– Na de Tóth kisasszony! – tiltakozott az ügyvédnő, de Viktor intett, hogy hallgasson, és már nyitotta is ki az ajtót.

– Gyere! – mondta lágyan. – Miattam kerültél ebbe a helyzetbe, engedd, hogy jóvátegyem.

– És mégis hogyan akarod jóvátenni?

– Van egy házam a hegyekben, ott senki nem fog zaklatni.

Rozi az ajkába harapott, hogy elnyomja a remegését, majd kisétált az ajtón. Odakint odaadták neki a hátizsákját, ő pedig megnézte, benne van-e minden. Mobiltelefon, pénztárca… de hol a gyűrűje?

– Hol a boríték, amibe a gyűrűmet tettem? – kérdezte, miközben tovább matatott a táskájában. – Azt mondták, később visszakapom. Hová lett?

Viktor a vállára tette a kezét.

– Meglesz az valahol, ne idegeskedj.

Rozi lesöpörte a férfi kezét a válláról, majd ököllel az asztalra csapott.

– Ok nélkül tartóztattak le, azonnal adják vissza, amit elvettek tőlem! Keressék meg a gyűrűmet!

– Nono, ne olyan hevesen! – intette őt a rendőr.

Viktor azonban óvón elé állt, és szemlátomást az ügyvédje is készen állt rá, hogy megvédje.

Később valóban meglett a boríték, de Rozi úgy remegett, hogy alig tudta felhúzni az ujjára a gyűrűt. Viktor próbált segíteni, de ő eltolta a kezét.

Most, hogy már megvolt mindene, sarkon fordult, és kiment az ajtón.

Viktor megállapította magában, hogy bár Rozália szeme karikás, a haja kócos, a ruhája gyűrött, de a gyűrűs epizódig úgy-ahogy tartotta magát.

Te talán nem ragaszkodsz bizonyos tárgyakhoz vagy helyekhez? – tette fel magának rögtön a kérdést.

Nem, igazából őt az sem zavarta volna különösebben, ha ellopják a fülbevalót. Vagy legalábbis érzelmi törést nem okozott volna neki. Persze bosszantó, ha megkárosítják az embert, de érzelmileg ő nem kötődött sem pénzhez, sem ékszerhez.

Viszont ha becsapták, az nagyon tudta bántani. Aztán kiderült, hogy Trudi tehet mindenről.

Ahogy most ránézett Rozáliára, elszorult a szíve. Szörnyű lehetett átélni mindezt. Hiszen nem tudhatta, nem fog-e évekig börtönben ülni.

– Mikor lementem az emeletről, már sehol nem volt a gyűrű – magyarázta Viktor később a kocsiban. – Végigkérdeztem a személyzet összes tagját, de mivel senki nem tudott semmit a fülbevalóról…

– …elhatároztad, hogy letartóztattatsz engem.

– Nem. Valóban a rendőrséghez fordultam, de azt nem akartam, hogy letartóztassanak.

– Tényleg nem? Pedig már azt hittem, ez valami szerelmi utójáték Viktor Rohan módra – mondta a lány metsző gúnnyal.

Aztán elővette a mobilját, és felhívott valakit.

– Útban vagyok a repülőtér felé – hallott egy női hangot a telefonból Viktor. Biztos az unokatestvére, Gizella az, gondolta.

– Most már minden rendben van, nem kell jönnöd – felelte Rozália.

Gizella felajánlotta, hogy mégis repülőre száll, de a lány lebeszélte.

– És most már felejtsd el a fülbevalót, Rozi! Ennyit nem ér az egész.

Rozi. Szép név. Tetszik neki.

Aztán egyszer csak pittyegni kezdett a lány telefonja.

– Ó, anya hív, be kell fejeznem, Gizi. Szeretlek.

A következő beszélgetés tele volt érzelmekkel. Viktor feszülten hallgatta, ahogy a lány próbálja megnyugtatni az édesanyját, igyekezve elbagatellizálni a történteket.

– De minek kutakodsz még mindig az után az ostoba fülbevaló után? – kérdezte az anyja.

– Mindjárt lemerül a mobilom, anya. Most szeretnék lezuhanyozni és aludni egyet, utána visszahívlak.

Majd kikapcsolta a telefonját, és visszatette a táskájába. Közben elérték Viktor helikopter-leszállópályáját.

– Azt hittem, hogy egy buszra fogsz felültetni – nézett rá Rozi haragosan.

– Egy buszra? Imádom a humorodat, de elárulom neked, hogy én még életemben nem ültem buszon.

5. FEJEZET

A helikoptert Viktor vezette, és bár ült mellette egy másodpilóta is, Rozi nem tudott vele beszélgetni útközben, amit egyáltalán nem bánt.

Talán meg kellene köszönnie neki, hogy kihozta a börtönből? Hiszen miatta került oda!

Méghogy nem akarta, hogy letartóztassák! De akkor miért nem őt hívta fel? Miért a rendőrséget? Bár őszintén szólva ez sem meglepő azok után, ahogy sértegette őt. Viktor képes volt feltételezni róla, hogy a fülbevaló megszerzésének reményében adta oda neki az ártatlanságát!

Rozi még akkor is csak bámult mereven maga elé, amikor átrepültek a Kárpátok fölött. Mikor egy idő után mégis lenézett, egy varázslatos szépségű kúriát pillantott meg, és pár perccel később Viktor le is tette a gépet a villa melletti pázsitra, majd kivette Rozi bőröndjét, és elindult vele a ház felé.

– Elhozattam a bőröndödet a szállodából – magyarázta. – A házvezetőnőm majd segít kicsomagolni.

Rozi megvonta a vállát, és arra gondolt, hogy egyedül is ki tudja ő csomagolni a bőröndjét, és különben sincs kedve beszélgetni senkivel.

Úgyhogy nem is követte Viktort a házba, inkább elindult egy kőlépcsőn felfelé, amely egy kis fennsíkra vezetett, ahonnan egy kristálytiszta vizű tóra nyílt kilátás. A tavat a meredek sziklafalról alázuhanó vízesés táplálta. Miközben a fenséges látványban gyönyörködött, hallotta, hogy a helikopter újra a levegőbe emelkedik, és pár perc múlva el is tűnt a szeme elől.

Viktor még csak el sem búcsúzott tőle. Rozi nyelt egy nagyot. Hirtelenül üresnek és magányosnak érezte magát. De hát nem ezt akarta? Miért nincs megkönnyebbülve? Miért fáj ennyire a szíve?

Egyszer csak neszt hallott, és a következő pillanatban ott állt mellette Viktor.

– Azt hittem, már vissza is repültél – mondta Rozi meglepetten.

– Csak nem gondolod, hogy itt hagylak egyedül? A házvezetőnő feltöltötte a hűtőt, és főzött is nekünk. Most pár napig nem jön vissza.

Pár napig? Rozi azon gondolkodott, vajon gyalog mennyi idő alatt ér le a faluba. Biztos van ott valami szálloda.

– Azt mondtad az édesanyádnak, hogy le akarsz zuhanyozni, és aztán mész aludni – emlékeztette Viktor. – Megmutassam a szobádat?

Rozi hirtelen szörnyen fáradtnak érezte magát, tehát bólintott, és követte a férfit. Legnagyobb meglepetésére a ház berendezése hipermodern volt, hatalmas ablakaiból pedig lélegzetelállító kilátás nyílt a tájra. A lánynak olyan érzése volt, mintha a völgy fölött lebegnének.

– Ez az édesanyád szobája? – kérdezte, mikor Viktor bevezette őt egy kifejezetten nőies atmoszférájú szobába, amelyhez luxusfürdőszoba is tartozott.

– Nem, ide kizárólag én járok – nevetett Viktor. – Magamnak vettem ezt a házat. Persze egyszer majd nyilván a feleségemet és a gyerekeimet is elhozom. – Rámutatott egy másik kétszárnyas ajtóra. – Az meg ott az én hálószobám.

Nos, ha rajtam múlik, gondolta Rozi, az az ajtó biztosan zárva marad ma éjjel.

– És szerinted mit szól majd a jövendőbeli feleséged, hogy idehozod a… – Minek nevezze magát? A szeretőjének? – Ha megmondod neki, hogy már egy másik nő is aludt itt?

Viktor elengedte a kérdést a füle mellett.

– Éhes vagy?

– Nem, csak fáradt.

Ez így is volt, de a legfontosabb mégis az, hogy egyedül lehessen. Hogy rendet tegyen kavargó gondolataiban.

Vett egy kiadós fürdőt, majd bezuhant az ágyba, de sajnos sokáig nem tudott elaludni. Aztán végre mégis sikerült, és mikor legközelebb felébredt, csak azt látta, hogy a nap már magasan fenn jár az égen.

Egyelőre még nem állt készen rá, hogy szembesüljön azzal, ami az ajtón kívül várja. Nem állt készen rá, hogy beszéljen Viktorral. A másik oldalára fordult, és újra elaludt.

Aztán eltöltött vagy egy órát azzal, hogy válaszolt a rokonai üzeneteire, és mindenkit megnyugtatott, hogy jól van. Majd megint megpróbált alvásba menekülni.

De az éhség végül mégis kiparancsolta az ágyból. Felkapott magára egy szűk jóganadrágot meg egy bő pólót, és lement a konyhába. A mosogatóban volt már egy használt tányér meg evőeszköz, a kávéfőző ki volt kapcsolva, de a kannában talált még egy adag langyos kávét.

Gyorsan betette a piszkos edényt a mosogatógépbe, majd odalépett az ablakhoz, és hosszan bámulta, ahogy a nap sugarai megtörnek a vízesés habján, szivárványt festve a sziklafalra.

Nagyot sóhajtott, főzött egy friss kávét, és miután benézett a hűtőbe, úgy döntött, hogy süt magának pár palacsintát. Az édesanyja annak idején gyakran csinált neki palacsintát, és arra gondolt, hogy egy kis otthoni íz biztos jót fog most tenni.

Miközben terített, megérkezett Viktor, és Rozi azon gondolkodott, vajon elég lesz-e a palacsinta kettőjüknek is. Persze miért ne lenne?

Szerette volna ápolgatni magában a férfi iránt érzett haragját, de akaratlanul is megdobbant a szíve, mikor meglátta. Szégyenlősen rámosolygott.

Viktor sötét nadrágot és a nyakánál kigombolt inget viselt, frissen borotválkozott, de a szeme karikás volt, a szája pedig feszültségről árulkodott.

– Jó reggelt! – mondta, pedig már erősen délután volt.

– Jó reggelt! – felelte Rozi, majd töltött Viktornak is, meg magának is egy csésze friss kávét.

– Köszönöm.

– Elárulod, hol volt a fülbevaló? – kérdezte Rozi, miközben kitett maguknak egy-egy sós és édes palacsintát.

– Eltették máshová – felelte az ajkát összepréselve Viktor.

– Kicsoda? A személyzetből valaki?

– Nem, egy nő, akit az anyám szerint feleségül kellene vennem.

– Menyasszonyod van?

Rozi meglepetésében kis híján elejtette a kezében levő tányért.

– Dehogy! Egyél légy szíves, nyilván farkaséhes vagy – mondta Viktor, és a lány feneke alá tolt egy széket.

Rozi leült, aztán hirtelen megmerevedett.

– De mikor volt ott? Csak nem akkor, amikor mi…

– Nem! – vágta rá a férfi. – Azután érkezett, hogy te elmentél. De Endre nem akart zavarni, úgyhogy elküldte, amilyen gyorsan csak tudta.

– Ó! Ezek szerint nem te hívtad meg?

– Nem, az anyám hívta meg, de erről elfelejtett szólni. Trudi meg dühös volt, hogy vacsoravendégem van, mert azt hitte, vele fogok randizni.

– Ezek szerint miatta csuktak börtönbe? Szándékosan tette máshová a fülbevalót, hogy aztán engem gyanúsítsanak meg a lopással?

– Ő azt állította, hogy csak biztonságba akarta helyezni az ékszert. De neked minden okod megvan rá, hogy dühös legyél.

Rozi egyszerűen nem értette, hogy képes valaki ilyet tenni.

Viktor azonban hirtelen témát váltott.

– Biztos nagyon szereted ezt a gyűrűt. Te csináltad?

– Nem, Gizella.

– Megnézhetem? – kérdezte Viktor.

Rozi habozva bár, de beletette a kezét a férfi kinyújtott kezébe.

Viktor óvatosan megfogta, és hosszan nézte az aranykeretbe foglalt fekete opált, melyet mintha harmatcseppek lennének, apró brillkövek vettek körül.

A gyűrű első ránézésre meglehetősen egyszerűnek tűnt. Rozália egyébként sem volt az a hivalkodó fajta, és Gizella ezt tudta. De ha alaposabban megnézte az ember, látszott, hogy igazi mestermű. Ahogy Viktor a fény felé tartva mozgatni kezdte a lány kezét, a kő gyönyörűen csillogott.

– Opálkő van benne?

– Igen – bólintott Rozi, és igyekezett nem mutatni, mennyire felizgatta a férfi érintése. – Mégpedig egy nagyon ritka fajta. Amúgy nem túl praktikus, mert az opál könnyen rugalmatlanná válik, és törik, de Gizi tudja, hogy én nagyon szeretem. Úgy csiszolta, és olyan foglalatot csinált neki, hogy jól védve legyen.

– A születésnapodra kaptad?

– Nem, ez Gizi mestermunkája volt. – Rozi visszahúzta a kezét, és a villájával kezdett játszani. – Mi egyidősek vagyunk, és mindig mindent együtt csináltunk. Együtt jártunk iskolába, együtt tanultuk a szakmát, és együtt tettük le a mestervizsgát. A nagybátyánk azt a feladatot adta nekünk, hogy mestermunkaként készítsünk egymásnak egy-egy gyűrűt, és majd a másik eldönti, hogy átmentünk-e a vizsgán.

– És te mit csináltál neki?

Válasz helyett Rozi fogta a telefonját, és keresgélni kezdett a fényképei közt. Aztán mutatott Viktornak egy különleges, art deco stílusú gyűrűt hét apró színes kővel.

– Ezek a kövek minket, a hét unokatestvért jelképezik. Gizella sokszor úgy érezte, hogy ő nem tartozik igazán közénk, hiszen neki nem Benedek, hanem István volt a nagyapja.

– És a gyűrűvel együtt most már a család ereje is mindig vele van, igaz? – mormolta Viktor, miközben a fényképet tanulmányozta.

Rozi szívverése felgyorsult. Milyen gyorsan megértette az üzenetet, gondolta.

– Pontosan – felelte.

– Gyönyörű – mondta a férfi, és magában arra gondolt, hogy nemcsak a gyűrű, hanem a lány is az.

– Aggódom Gizi miatt – mondta csendesen Rozi, inkább csak azért, hogy a saját figyelmét elterelje. – Nem tudom, miért fordult az ügyvédemhez, Kaine Michaelshöz.

– Majd én kifizetem a számlát.

– Nem erre gondoltam. Én csak…

Összekulcsolta az ölében a kezét, hogy a férfi ne lássa, mennyire remeg.

Mert most egyszerűen nem tudott másra gondolni, mint az együtt töltött éjszakájukra. A férfi közelsége egyszerre volt számára öröm és kín. De hát miért ül itt vele, miért epekedik utána, miért vágyik olyasmire, ami soha nem lehet az övé? Hiszen első pillanattól tudja, hogy nem várhat tőle semmit…

– Úristen! – kapta a szája elé a kezét hirtelen.

– Mi a baj? – kérdezte a férfi riadtan.

Rozi érezte, hogy minden vér kiszalad az arcából. Rosszabb volt, mint mikor letartóztatták. Ha nem ült volna, biztos elájul.

Viktor megfogta a kezét, és gyengéden elhúzta az arcától.

– Mondd már el, mi történt, Rozi!

– Tudod, aznap este későn értem vissza a szállodába – mondta a lány remegő hangon. – Másnap reggel akartam elintézni a dolgot, de akkor meg jött a rendőrség, és letartóztattak. A többit tudod…

Egyre jobban hadart, mert látta, hogy a férfi egyre bizalmatlanabbul néz rá.

Aztán elengedte a kezét, és hátradőlt a széken. Az arca most már olyan volt, mint egy kőszoboré.

– Elfelejtettem, Viktor. Tényleg elfelejtettem!

A férfi úgy érezte, hogy ez már tényleg több a soknál. Az elmúlt két és fél napban, mióta ez a lány felbukkant az életében, minden a feje tetejére állt körülötte.

– Nem volt szándékos – magyarázkodott tovább Rozi. – Egyáltalán nem akartam tőled semmit, nem akartalak sem házasságkötésre, sem tartásdíjfizetésre kényszeríteni. És hát végül is miattad tartóztattak le.

– Nem én mondtam, hogy tartóztassanak le.

– Az lehet. De a lényeg az, hogy ha nem tartóztatnak le, akkor biztos bevettem volna az esemény utáni tablettát.

Viktor nem tudta, hogy Rozi lelkiismeret-furdalása igazi-e, vagy sem, de nem is érdekelte. Hiszen még mindig úgy gondolta, hogy a lány csak azért feküdt le vele, hogy megszerezze tőle a fülbevalót.

Bár ami azt illeti, egy szóval sem kérte az ékszert, mielőtt este elviharzott. Ezért nem is csodálkozott igazán, mikor másnap reggelre a fülbevaló eltűnt. Minden pompásan összeillett.

Aztán amikor kiderült, hogy Rozi ártatlan, azonnal lemondta az összes aznapi programját, rohant, hogy kiszabadítsa, és idehozza a világtól elzárt nyaralójába.

Mert vele akart lenni. Mert ki akarta deríteni, milyen ember valójában.

Mert már maga is kezdett kételkedni a saját ítélőképességében.

És akkor most itt van ez a másik dolog…

De akkor miért nem tombol most a dühtől? Miért nem gyűlöli Rozit az alattomos terve miatt?

Alig ismeri, nem bízik benne, és mégis. A gondolat, hogy esetleg a gyermekét hordja a szíve alatt, korábban soha nem tapasztalt érzésekkel töltötte el. Mi ez? Védelmezőösztön? Birtoklási vágy?

– És ha kiderül, hogy terhes vagy, megtartod a gyereket?

Rozi arcáról gyors egymásutánban számtalan érzést vélt leolvasni: megdöbbenést, hogy ilyen nyíltan nekiszegezte a kérdést, félelmet, bűntudatot, kétséget és még valamit. Nem tudta pontosan, mit, de azt látta, hogy a lány vonásai ellágyulnak, és egy pillanatra mintha még valami vágyakozásfélét is kiolvasni vélt volna a tekintetéből.

Miért nem hagyja őt hidegen a lány sebezhetősége?

– Igen, mindenképpen megtartanám a gyerekemet.

A hangja remegett, de amit mondott, azt szemlátomást komolyan gondolta.

Viktor elmosolyodott, de az ő szíve is hangosan kalapált.

– Főleg azért, mert tőlem van, ugye?

– Nem tudom, mit akarsz ezzel mondani. Csak nem képzeled, hogy azért tartanám meg, mert gazdag vagy? Vagy ezért feküdtem le veled?

– Miért? Mi másért?

– Mert elvesztettem a fejem. Ami korábban soha nem fordult elő velem.

Rozi ránézett a férfira, és kétségbeesetten keresett valami jelet, hogy ő is ugyanezt érezte.

De Viktor összepréselte az ajkát, és a világért sem mutatta volna ki, hogy számára is különleges élmény volt az az éjszaka.

Mikor Rozi látta Viktor rezzenéstelen arcát, sértődötten megvonta a vállát.

– És te miért feküdtél le velem? – kérdezte. – Csak mert éppen kéznél voltam, és hajlandóságot mutattam? Én legalább vonzónak találtalak. Akkor még – tette hozzá, majd felállt, és elkezdte leszedni az asztalt.

Viktor elkapta a csuklóját.

– Tényleg azt akarod elhitetni velem, hogy a szenvedély miatt feledkeztél meg magadról ennyire? – kérdezte.

Az az igazság, hogy nagyon szeretett volna hinni a lánynak.

Rozi dacosan előreszegte az állát.

– Te vagy az kettőnk közül, akinek volt már szexuális tapasztalata, és mégsem használtál óvszert. De tegyél csak nyugodtan úgy, mintha én lennék a számító perszóna, aki hideg fejjel csapdába csalt. Bár ebben az esetben viszont magadat kellene nagyon ostobának tartanod, nem gondolod?

Ez ült. Igen, egyszer volt már olyan hülye, hogy hagyta becsapni magát, és akkor megesküdött, ez vele még egyszer nem fordul elő.

Megfogta a lány állát, és mélyen a szemébe nézett.

– A mindent elsöprő szenvedély, igaz? Akkor ezt ki kellene próbálnunk még egyszer, nem gondolod?

Rozi pupillája kitágult. Vajon a félelemtől? De nem próbált meg elhúzódni tőle, és a kezét sem tolta el. Olyan közel álltak egymáshoz, hogy érezte a lány testének a melegét.

Viktor gondolkodás nélkül az ajkára tapasztotta az ajkát. És abban a percben újra elöntötte a vágy.

Közelebb húzta magához Rozit, a nyakát simogatta, a másik kezével pedig a mellét kereste. Mikor a lány halkan felnyögött, közel állt hozzá, hogy megint elveszítse a fejét. Igen, akarja őt. Most rögtön.

Rozi a nyaka köré fonta a karját, közben a tányér, ami a kezében volt, nagy csörömpöléssel a földre esett. A lány ijedten levegőért kapott, és hátraugrott. Viktor a karjába kapta, és hogy ne lépjen rá a cserepekre, felültette a konyhapultra. Aztán papírtörlővel letisztogatta a lábáról a lekvárt, és megnézte, nem sérült-e meg.

– Nincs semmi bajom – mondta Rozi.

Gyorsan kiszabadította a lábát a férfi szorításából, és megpróbált leszállni a konyhapultról. Viktor azonban nem engedte.

– Maradj! – utasította parancsoló hangon, majd elővette a seprűt meg a lapátot, és összesöpörte a cserepeket.

– Azért feküdtem le veled, mert megfeledkeztem magamról – közölte Rozi még mindig a konyhapulton ülve. – Ostoba voltam. De ez még egyszer nem fordulhat elő.

Ám az eltökéltsége mindjárt megingott, mikor a férfi rámosolygott.

– Biztos? – kérdezte.

Rozi lesütötte a szemét. Úgy szorította a konyhapult márvány munkalapjának a szélét, hogy kifehéredtek az ujjai.

– Nem akartam teherbe esni tőled – mondta. – Mindjárt be is megyek a faluba, és veszek esemény utáni tablettát.

– Azzal már elkéstél – közölte Viktor higgadtan. – Az esemény utáni tablettát másnap reggel kell bevenni. Különben is megmondtad már, miként fogsz dönteni, ha kiderül, hogy terhes vagy.

– Ez nem azt jelenti, hogy szeretném, ha terhes lennék. – Rozi próbálta leplezni az idegességét. – Nem fogom hagyni, hogy engem tegyél meg bűnbaknak. Hiszen te voltál az, aki…

– Tudom, hogy az én saram! – vágott a szavába a férfi. – Könnyelmű voltam. – A hangja tele volt önváddal. – Általában nem szoktam kockáztatni sem az egészségemet, sem azt, hogy… hogy teherbe ejtsek valakit. De ha már így esett, nem fogok kibújni a felelősség alól.

A lapát tartalmát beleöntötte a szemetesbe, aztán odanyújtotta a kezét Rozinak, hogy lesegítse a konyhapultról.

– Mind a ketten könnyelműek voltunk – ismerte el a lány. – De ez itt… – megsimogatta a hasát – nem kell, hogy a te felelősséged legyen.

– Ugyan, ne légy már ilyen naiv! Egyébként most úgysem tudunk mást csinálni, mint hogy várunk.

– Megőrültél? Nekem vissza kell mennem New Yorkba. Ha úgy alakul, majd felnevelem a gyerekemet egyedül.

– Erről szó sem lehet! – közölte Viktor határozottan. – Ha kiderül, hogy terhes vagy, akkor itt kell maradnod. És hozzám kell jönnöd feleségül.

6. FEJEZET

– Nem, az én életem New Yorkban van – mondta Rozália, miután rendet raktak a konyhában, majd bementek a nappaliba, és leültek a kanapéra. – Pénteken haza kell repülnöm, Ben bácsi hétfőn vár a boltban.

– Szó sem lehet róla, addig nem mehetsz el, amíg nem tudunk biztosat. Mikor kellene megjönnie a…

– A menzeszemnek? – segítette ki őt Rozi, aki nem értette, miért van minden férfi zavarban, ha ez a téma szóba kerül. – Úgy tíz-tizenkét nap múlva.

Ami azt jelenti, hogy a teherbe esés szempontjából a legtökéletesebb pillanatban voltak együtt.

Rozi még mindig pontosan fel tudta idézni magában Viktor forró testét, szenvedélyes csókjait. A karjában egyszerre érezte magát kiszolgáltatottnak és mégis tökéletesen biztonságban. Mert együtt élték át a csodát, mert abban a pillanatban a testük-lelkük eggyé vált.

De amilyen tapasztalatlan, nyilván nagyobb jelentőséget tulajdonított ennek, mint kellett volna. És még most is úgy viselkedik, mint egy ártatlan szűz lány. Mert Viktor még mindig hatással van rá. Annyira, hogy mikor az imént megcsókolta a konyhában, még a tányér is kiesett a kezéből. Már a gondolattól, hogy újra szexelhetnének, elöntötte a forróság.

– Te aztán mindenre gondolsz – tépte ki a gondolataiból a férfi hangja.

Eltartott egy darabig, amíg megértette, hogy az időzítésre gondol.

– Látod, ezért nem akarok itt maradni és várni. Nem akarom, hogy közöm legyen valakihez, aki ilyet képes feltételezni rólam. Mit gondolsz, milyen érzés ez nekem? Szűz voltam. Letartóztattak. Aztán meg idehoztál ebbe az isten háta mögötti házba, hogy szemrehányásokat tegyél, és azzal vádolj, hogy a nők legősibb trükkjével próbáltalak csőbe húzni.

A férfi türelmetlen mozdulatot tett.

– Én meg nem akarom elhinni, hogy hagytam magam csőbe húzni. De most már mindegy, mik voltak az indítékaid. Az biztos, hogy hibáztam, amikor nem védekeztem. Úgyhogy vállalnom kell a következményeket. Ezért te most szépen itt maradsz, amíg ki nem derül, hogy terhes vagy-e.

– Tényleg képes lennél feleségül venni valakit, akiben ennyire nem bízol?

– Én általában nem bízom az emberekben.

– Hát jó. De mi lenne, ha a tiszteletet azért megadnánk egymásnak?

A férfi elhúzta a száját.

– Nos, téged azért többre tartalak Trudinál.

– Igazán hízelgő – felelte Rozi gúnyosan.

– Mégis mire számítottál? – Viktornak szemlátomást fogytán volt a türelme. – Kész vagyok megtenni, amit a becsület megkövetel. Nem tudom, mi bajod ezzel.

– Hogy nem szeretnék úgy járni, mint a nagyanyám. Ezért maradtam egészen eddig szűz. Mert az unokatestvéremmel megállapodtunk, csak akkor bújunk ágyba egy férfival, ha biztosak vagyunk benne, hogy vele fogjuk leélni az életünket.

– De hiszen mondtam már, hogy feleségül veszlek.

– Az még nem közös jövő.

– Hogyhogy? Szerintem ez a házasság a számodra nagyon is előnyös lenne – mondta Viktor sértődötten.

– Pont ezért nincs számunkra közös jövő. Azt hiszed, azért jöttem ide, mert akarok tőled valamit. De ez egész egyszerűen nem igaz. Miért gondolod rólam, hogy ilyen számító nőszemély vagyok?

– Mindenki számító – közölte Viktor nyersen. – Mindenki, akivel az életben valaha dolgom akadt, előbb-utóbb akart tőlem valamit. A legodaadóbb, legmegbízhatóbb alkalmazottaim is csak a magas fizetésük miatt lojálisak hozzám. Még az anyám is azt várja tőlem, úgy házasodjak, hogy azzal az ő társadalmi státusza emelkedjen. Ugyan miért bújtál volna ágyba velem, ha nincsenek hátsó szándékaid? Azt ugyanis nehezen hiszem, hogy a szenvedély vette el az eszedet.

– Pedig szerintem ez a legjobb ok, amiért az ember odaadja a szüzességét valakinek. – Rozi mélyen belenézett a férfi szemébe. – Mit akarsz tőlem, Viktor? Mire megy ki ez az egész? Talán bűntudatod van, hogy te többet kaptál, mint amennyit adtál, és most ezt próbálod jóvátenni?

A férfi arca megrándult.

– Ó, ezek szerint eltaláltam, ugye? – A lány habozott egy kicsit. – Figyelj, azért adtam neked a szüzességemet, mert így akartam. Szerintem szép ajándék, aminek illik örülni. De nem várok érte semmit cserébe. Viszont azt meg kell értened, hogy az életem nagy részét azzal töltöttem, hogy elérjek a szakmámban valamit. Arra vágytam, hogy a családunk ékszerboltjában dolgozhassak. Ha terhes lennék, akkor persze itt maradnék, hogy az apjával együtt neveljem fel a gyermekemet. De a családom nagyon sokat jelent nekem. Nem akarok mindent elveszíteni, amim van. Nem szeretném a gyermekemet úgy felnevelni, hogy az anyám másik kontinensen éljen, mint mi. – Az ajkába harapott, kinézett az ablakon, és próbálta elpislogni a szemébe toluló könnyeket. – Nekem nem az az álmom, hogy két kézzel szórhassam a pénzedet, Viktor. Viszont rettegek, hogy tönkre fogod tenni az életemet, és én semmivel sem tudom megakadályozni.

Nem akarta, hogy ugyanúgy rabnak kelljen éreznie magát, mint a börtöncellájában.

A szavait követő kínos csöndet a férfi mobiljának a csöngése törte meg.

– Az anyám az – mondta Viktor. – Muszáj felvennem. Addig telefonálj te is nyugodtan!

Majd mielőtt Rozi válaszolhatott volna, kiment a szobából.

Viktor anyja haragudott, és „nagyon aggódott”, amiért a fia az amerikai nővel tölti az idejét, akinek a gyanús ügyeiről – melyek ráadásul a családjukkal és egy rendőrségi vizsgálattal kapcsolatosak – már az újságok is írnak.

Viktor elmagyarázta neki, hogy az az egész csak Trudi miatt történt.

– Ha akarod, akkor ezt szívesen nyilvánosságra is hozom – mondta.

Az anyja azonban nem hagyta magát leszerelni.

– Ez akkor sem ok arra, hogy azt a lányt beengedd a házadba. És ha Trudi netán nem megfelelő a számodra, akkor ismerek egy elbűvölő fiatal nőt…

– Nem akarom, hogy te keress nekem menyasszonyt! – vágott a szavába Viktor haragosan.

– Márpedig azt a lányt nem veheted feleségül! – csattant fel az anyja is. – Tudakozódtam a családja felől. Nos, az unokatestvére még csak hagyján. Őt még el tudnám képzelni, hogy a rokonunk legyen, de ez a Rozália… Nem, arról szó sem lehet.

Viktor nem árulta el, miszerint lehet, hogy a következő Rohan már ott növekszik Rozália pocakjában, mert pontosan tudta, mit mondana erre az anyja: hogy volt képes belesétálni egy ilyen csapdába?

De tényleg csapdába csalták? Eszébe jutott, hogy remegett Rozi ajka, amikor felmerült, hogy esetleg a családjától távol kell felnevelnie a gyerekét. Ő maga is meglepődött, mert abban a pillanatban a legszívesebben átölelte volna, hogy megvigasztalja.

– Anyám, ígérem, te leszel az első, aki megtudod, hogy mikor és kit veszek feleségül.

Az egész beszélgetés alatt Rozin járt az esze. Már évek óta azt vallotta, hogy senkiben sem szabad megbízni, de a lány esetében azt súgta az ösztöne, hogy ő pontosan az, akinek mutatja magát. Egy fiatal nő, akit egyszerűen magával ragadott a szenvedély.

Ami elég abszurd.

De hát pontosan ez történt vele is.

És azóta sem tud szabadulni a gondolattól, hogy milyen jó lenne, ha megint lehetősége nyílna engedni a szenvedélyének.

Az étvágya egyszerűen csillapíthatatlan volt. De vajon a gyereket is akarja, aki esetleg Roziban növekszik? Igen, akarja. Noha ez az egész egyelőre csak képzelgés.

Mert akire most az összes érzékszervével vágyik, az Rozi. És ha annak, hogy megszerezze őt, az az ára, hogy feleségül kell vennie, akkor ő kész megfizetni ezt az árat.

A lány ellenben szemlátomást nem gondolja úgy, hogy nekik össze kellene házasodniuk. És azt is be kellett látnia, hogy Rozinak több veszítenivalója van, mint neki. Hiszen a lánynak az egész eddigi életét kellene feladnia.

Ez a felismerés meglehetősen kijózanító hatással volt rá. Olyannyira, hogy mindjárt aggódni kezdett, mikor a telefonálás után nem találta Rozit. De a ruhái még ott voltak a szobájában, tehát messzire nem mehetett.

Felnézett az égre. Mint a hegyekben oly gyakran, az időjárás egyik percről a másikra elromlott. Zuhogott az eső, úgyhogy ha Rozi sétálni ment, akkor mostanra már nyilván bőrig ázott. Vagy akár el is tévedhetett. Már éppen vette volna fel az esőkabátját, hogy megkeresse, de ekkor észrevette, hogy a lány eddig a fedett verandán ült, és éppen most állt fel a fonott székből, hogy visszamenjen a házba. A hóna alatt vázlatfüzetet, a kezében üres kávéscsészét tartott. Mikor észrevette őt, mindjárt megváltozott az addig tűnődő arckifejezése.

Nos, ha Rozi csaló, akkor díjat érdemel az ártatlan fiatal lány szerepének alakításáért.

Viktor lenyűgözve figyelte, ahogy elvörösödik, megrebben a szempillája, majd gyorsan lesüti a szemét.

– Lehűlt az idő – mondta.

Közben a köd is leszállt, úgyhogy alig lehetett látni a völgy túloldalán magasodó sziklákat.

– Elintézted a telefonokat? – kérdezte.

– Nem – vonta meg a vállát Rozi. – Nem tudom, mit mondjak a családomnak.

– Mondd azt, hogy együtt vagyunk, és itt maradsz, amíg ki nem derül, lesz-e valami a kapcsolatunkból.

Ez ráadásul még igaz is volt.

– De nem vagyunk együtt. Csak várunk.

– Szerintem meg mindkettő. Ja, míg el nem felejtem: anyám lemondta a holnapi nyilvános szereplését Velencében. Mi megyünk helyette. Reggel korán elrepülünk Olaszországba.

– Én nem hagyhatom el az országot.

– Menetrendszerű járattal talán nem. De ha velem jössz, akkor igen – felelte Viktor önérzetesen.

Rozi továbbra is a fejét rázta.

– Nem szeretem a reflektorfényt. És azt sem, ha pletykálnak rólam.

– Én viszont éppen ezt szeretném. Az anyám miatt már úgyis túl sok a találgatás, én meg nem szeretném, ha a nevemet még egyszer összefüggésbe hoznák Trudiéval.

– Akkor hívd el valamelyik másik barátnődet.

– De miért nem akarod? Jobb, ha elébe megyünk a pletykáknak. És ha tényleg terhes vagy, legalább nem hiszik azt, hogy csak emiatt vagyunk együtt. – Viktor elhallgatott, majd rövid szünet után folytatta: – Csak kedvesen mosolyognod kell a kamerákba, miközben valamelyik politikus az általunk létrehozott alapítványt dicséri. Hiszen a művészet neked is fontos – tette hozzá, a lány hóna alatt levő vázlatfüzetre mutatva.

Rozi még jobban magához szorította a füzetet.

– Csak nem félsz, hogy el akarom lopni a terveidet? – ráncolta a homlokát Viktor, mire a lány motyogott valamit. – Vagy talán a kritikámtól tartasz? Nos, ne aggódj, tapintatos vagyok. Tudom, hogy a művészek érzékenyek.

– Annyira nem vagyok érzékeny – felelte Rozi. – Gyakran kikérem Gizi vagy a nagybátyám véleményét, mielőtt egy nagyobb munkához hozzákezdek. De a rajzaim nem másoknak készülnek. Egyébként én mindig rajzolgatok, ha gondolkodom valamin.

– Akkor ez egyfajta napló? Tényleg szívesen megnézném.

Rozi erre szó nélkül odanyújtotta a vázlatfüzetet, Viktor pedig végigfutotta a rajzokat, amelyek közt ékszerektől a tájképekig minden megtalálható volt. Némelyik gondosan ki volt dolgozva, mások vázlatok vagy csak homályos kontúrok maradtak. Galambok, mandala, kerékpár – brossok, fülbevalók, karkötők.

Az utolsó oldalon pedig a saját verandájának az oszlopait fedezte fel, háttérben a ködfátyolba burkolódzó hegyi tó, valamint a saját profilja határozott, erőteljes vonalakkal megrajzolva.

Érezte, hogy valami megmozdul benne. Szeretett volna egy kicsit belelátni Rozi lelkébe, ehelyett a lány volt az, akinek sikerült néhány ceruzavonással megragadnia az ő a legbelsőbb lényegét.

Szívesen tanulmányozta volna még egy darabig a rajzokat, de ahogy ránézett a saját portréjára, valahogy kényelmetlenül érezte magát, és inkább visszaadta a lánynak a vázlatfüzetet.

Nem tudta, mit mondjon neki azon kívül, hogy „nagyon jók”.

– Csak amolyan firkálgatás – hárította el a dicséretet Rozi. – És nem is segített továbblépnem. És te? Mit beszéltél az anyáddal? A nagy-nagynénéd hogy van?

– Bella néni kificamította a lábát, de szerencsére nem komoly a sérülése.

– Ő nagyjából annyi idős lehet, mint a nagyanyám, ugye?

– Igen, nyolcvanegy éves, de nagyon jó erőben van. Szerintem nekem több alkalmazottam van, aki főz és takarít rám, mint neki – mondta Viktor szárazon.

– Megismerkedhetek vele?

– Minek?

– Mert én azért jöttem Magyarországra, hogy többet megtudjak a családunk történetéről. Az édesanyáddal is szívesen beszélgetnék, ha hajlandó lenne rá. Főleg azok után, hogy azt állítottad a nagyanyámról, hogy ellopott tőletek egy családi ékszert. Ezt mindenképpen tisztázni szeretném.

– Halaszd el a repülőutadat, és gyere el velem Velencébe! Utána elviszlek Bella nénihez.

7. FEJEZET

Vajon a természet mit akar ezzel üzenni nekem? – töprengett Rozi.

A verandán ült, és nézte a tomboló vihart. Mikor jött egy nagy mennydörgés, összerezzent, de nem ment be a házba.

Igen, ő idealista. Hinni akar benne, hogy a dolgok végül mindig jóra fordulnak. Hogy valahol legbelül minden ember jó. És a sorsban is hisz. Márpedig lehet, hogy a sors könyvében az van megírva, miszerint neki Viktorral kell maradnia.

Mindig úgy képzelte, hogy egyszer majd szerelemből fog férjhez menni. Gyerekekről álmodott, meg volt győződve róla, hogy egyszer majd neki magának is olyan népes és zajos családja lesz, amilyen az ő családjuk volt.

Soha nem vágyott gazdag férjre, és tisztában volt vele, hogy Viktor vagyona nem kárpótolná azokért a dolgokért, amelyek nélkül nincs boldog házasság.

Márpedig ha most terhes, akkor örökre lemondhat a szerelmi házasságról szőtt álmairól.

Csakhogy túlságosan optimista természetű ahhoz, hogy ezt megtegye. Vajon Viktor képes lesz megszeretni őt? Talán egyszer…

Buta liba, mintha ezt mondta volna neki az a hatalmas villám, amelyet őrületes mennydörgés követett.

Nem, Viktor nem fogja megnyitni a szívét. Hiába töltöttek együtt egy szenvedélyes éjszakát, a férfi semmit nem érez iránta, csak gyanakvást. Így nem mehet hozzá feleségül.

De mi mást tehetne, ha kiderül, hogy terhes?

És ha nem terhes, akkor mi van? Hazarepül, és soha többé nem látja?

– Úgy látom, jól érzed magad idekint.

Mikor meghallotta a férfi hangját, Rozi összerezzent. A szíve máris hevesebben vert.

Nos, legalább ennyi lenne nekem, ha feleségül mennék hozzá, gondolta. De a vágy nem azonos a szerelemmel, és egyoldalú szenvedélyre nem lehet házasságot építeni.

Látta, hogy Viktor kezében zseblámpa világít.

– Áramszünet van? – kérdezte.

– Igen – felelte a férfi, majd lekapcsolta a zseblámpát, amitől teljes sötétség borult rájuk.

Aztán újra megdördült az ég, és Rozi akaratlanul is közelebb húzódott Viktorhoz. A férfi odaült mellé, és átölelte a vállát.

– Itt biztonságban vagyunk – mondta.

És valóban. Viktor karjában a lány biztonságban érezte magát. Olyannyira, hogy akaratlanul is kiszaladt a száján a kérdés:

– Te hiszel a sorsban?

– Nem – felelte a férfi. A hangja kedves volt, de határozott. – Én a lehetőségekben hiszek. Amiket meg kell ragadni, mert lehet, hogy soha többé nem térnek vissza.

– Egyelőre az én babám is csak egy lehetőség – mondta Rozi, és a hasára tette a kezét. – Bár mindig arról álmodtam, hogy a gyermekeim szerelemben fogannak. Te nem így képzelted?

Igen, tudnia kell, hogy képes-e a férfi egyáltalán szeretni.

Viktor nagy levegőt vett, majd újra kifújta, mint aki rossz hírt készül közölni.

– Valamikor én is azt hittem, hogy szerelemből fogok házasodni. Akkoriban volt valakim… akiről azt hittem, hogy szeretem.

Rozi érezte, hogy belemar a szívébe a fájdalom. Majdnem megkérte Viktort, hogy ne szóljon többet egy szót sem.

– De ő meghalt ugyanabban az autóbalesetben, amelyikben a bátyám is életét vesztette. Akkor tudtam meg, hogy nekik kettőjüknek viszonyuk volt egymással. A temetésen azt mondta nekem a kedvesem nővére, hogy a húga végül úgy döntött, jobban jár, ha a bátyámhoz megy feleségül. Ezért a hátam mögött elkezdett Kristóffal randizni.

– És a bátyád ebbe belement?

Milyen testvér az ilyen?

– Igen, mert az anyám is erre biztatta.

Rozi nem hitt a fülének. Hogy lehet valaki ilyen szívtelen? Hogy tehet ilyet egy anya a saját fiával? Nem csoda, hogy Viktor nem bízik senkiben.

– Nagyon sajnálom, ez iszonyú lehetett.

– Régen volt – felelte a férfi rezzenéstelen arccal, de Rozi érezte a hangjában a fájdalmat. – Neked meg végképp nincs min sajnálkoznod, mert semmi közöd a történtekhez. Csak próbáltam elmagyarázni, hogy mindenki önérdekből cselekszik.

– Úgy értsem, hogy rólam sem fog soha megváltozni a véleményed? – Rozi lerázta a válláról Viktor kezét, és összehúzta magán a takarót. A levegő hideg volt, és nyirkos, s ő egyre jobban fázott. – Tudod, én éppen az ellentéted vagyok. Elhiszem neked, amit mondasz, de azért nem vagyok se vak, se ostoba. Tudom, ha egy nap mégis úgy látod, rosszul választottál, akkor minden eszköz a rendelkezésedre fog állni, hogy elpereld tőlem a gyerekemet.

– Soha nem tennék ilyet – közölte Viktor sértődötten.

– Hát jó, hiszek neked. Bár te nyilván úgy gondolod, hogy nem kellene, igaz? Figyelj, nagyra értékelem, hogy a kialakult helyzetben erkölcsösen akarsz cselekedni, de egy gyereknek fontos, hogy a szülei akarják őt. Te viszont nem akarod ezt a babát, érzem.

Egy széllöket esőcseppeket fújt az arcába, és Rozi megint megborzongott. Rájött, hogy már a gyapjútakarója is átnedvesedett. Felállt, és a sötétségben az ajtót kereste.

Viktor felkapcsolta a zseblámpát, és utánament.

– Igazad van. Eddig úgy gondoltam, hogy egy gyerek csak újabb feladat. Egy lény, akiről gondoskodnom kell. Persze azért én is úgy képzeltem, hogy egyszer majd megnősülök, és akkor nyilván gyerekeim is lesznek. – A kandallóhoz lépett, és egy fahasábot tett a tűzre. A lángok hosszú árnyékot vetettek a falra. Viktor a tüzet bámulta, az arckifejezése nem árult el semmit. – De nem akarom a gyermekeim anyját aszerint kiválasztani, hogy az illető jó parti-e, vagy sem. – A hangja furcsán szomorúnak tűnt. – Nem vágyom rá, hogy olyan nőtől szülessenek gyerekeim, akit az anyám jelöl ki nekem, anyagi és státuszszempontok alapján.

– Viszont engem sem akarsz.

– Gondolod?

Rozi érezte, hogy egy pillanat alatt lángra lobban a teste.

– Én nem a szexről beszélek – mondta.

Viktor újabb hasábot dobott a kandallóba.

– Én sem csak a szexről beszélek. Az anyám például egyáltalán nem törte magát, hogy gyerekei szülessenek. Azért meg pláne nem, hogy felnevelje őket. – Keserű mosolyra húzta a száját. – Azt inkább bébiszitterekre bízta. Most meg, hogy már felnőtt vagyok, a kapcsolatunkat leginkább üzletinek nevezném. Az apámmal is nagyjából ugyanez volt a helyzet. Ő ráadásul még munkamániás is. Neki a tárgyalástechnikához volt tehetsége, nem a gyerekneveléshez.

– És a bátyád?

Viktor nem válaszolt mindjárt.

– Nos, őt sokáig a legjobb barátomnak gondoltam.

Rozi szíve fájdalmasan elszorult.

– Én nem olyan vagyok, mint a szüleid – mondta csendesen. – Mi a családban nagyon szeretjük egymást. El sem tudom képzelni, hogy a gyerekeim ne bízzanak bennem, és ne számíthassanak rám bármikor. Ezért is aggódom annyira. Én a családomért bármire képes vagyok.

– Elhiszem. És szerintem csodálatos anyja leszel a gyerekünknek. Ezért is vagyunk most itt.

– Csakhogy én teljes életet szeretnék élni egy olyan férfival, aki ugyanúgy szereti a gyerekünket, ahogy én. Nem béranya vagy dajka akarok lenni.

– Mindent el fogok követni, hogy jobb apja legyek a gyerekemnek, mint amilyen az apám volt nekem.

Az arca megbántottnak tűnt, és ettől Rozinak megint elszorult a szíve. Hirtelen rájött, hogy bár Viktor hihetetlen vagyonnal rendelkezik, az ő gazdagsága egészen másfajta és sokkal értékesebb. Hogy neki igenis van valamije, amire Viktornak szüksége van – és ez a szíve. Igen, ő természettől hajlik rá, hogy megnyissa a szívét másoknak. És miért ne adhatná a szívét Viktornak?

Másnap délután Viktor belépett a tizenhatodik századi velencei palotában levő lakosztályukba, amelynek ablakából pompás kilátás nyílt a Canal Grandéra, és megkopogtatta a hálószoba ajtaját.

– Én vagyok az. Nem iszunk valamit?

Rozi kinyitotta az ajtót.

– Tudod, hogy én addig nem ihatok alkoholt, amíg ki nem derül, terhes vagyok-e – mondta.

– Nocsak, már kész is vagy? – nézett végig rajta csodálkozva Viktor.

Nem szerette az agyonsminkelt nőket. Persze az tetszett neki, ha a nőnek szép a dekoltázsa, ha csinosan öltözik, és magas sarkú cipőt hord, de az extravagáns, túl divatos ruhákat meg a magasra tupírozott hajat utálta. Ahogy az órákig tartó várakozást is, amíg az ilyen nők elkészülnek.

– Hatgyerekes családban nőttem fel, és nálunk csak egy fürdőszoba volt – felelte Rozi. – Megtanultam, hogy a fürdőszobát nem lehet korlátlan időre lefoglalni.

Viktor hosszan bámulta őt. Az orgonalila ruha úgy állt rajta, mintha ráöntötték volna, kiemelve testének csábos domborulatait, a haja selymes hullámokban omlott a vállára, szolid sminkje pompásan érvényre juttatta természetes szépségét és makulátlan bőrét, az ajkán levő csillogó szájfény pedig arra ingerelte, hogy most rögtön megcsókolja.

Ellentétben azokkal a tökéletesen megszerkesztett műalkotásokkal, akik korábban egy-egy ilyen eseményre elkísérték, most egy igazi hús-vér nő állt előtte. Aki tele volt élettel, és akiből csak úgy sugárzott a melegség.

– Gyönyörű vagy.

– Kösz – felelte Rozi, majd kissé aggódva a férfi kezében levő pohárra nézett. – Nem kellene indulnunk?

– Eddig egyetlen barátnőm sem volt pontos. Úgyhogy megszokásból neked is túl korai időpontot mondtam. – Egy másik pohárba Viktor narancslevet meg szódát töltött, és odanyújtotta Rozinak. – De így legalább még van időnk kicserélni a láncot, ha nem tetszik – tette hozzá az asztalon levő bársonydobozkára mutatva.

– A szálloda halljában levő ékszerésztől szerezted? Remélem, csak ma estére kérted kölcsön.

Hát ez fájt. A nők általában elragadtatott kiáltással szoktak reagálni a nagyvonalú ajándékaira.

– Nem, ez a tied. Jó hírű boltban vettem.

Rozi a dobozkáért nyúlt, és levette a tetejét.

– Hm.

Szemlátomást nem volt túl lelkes.

– A főnökkel együtt próbáltunk valami különleges darabot választani neked.

Azt akarta, hogy az egész világ lássa, mennyire fontos neki Rozi. És hogy ezt a lány is tudja. Meg talán abban is reménykedett egy kicsit, hogy a drága ékszer ad neki egy kis ösztönzést, hogy tovább vele maradjon.

– Szerintem nagyon jól fog mutatni rajtad.

– Ez a lánc mindenkin jól mutatna, egy kirakatbabán is, de nem a szívhez szól, hanem a pénztárcához.

Rozi kivett egy nagyítót a táskájából, hogy alaposabban megnézze a medált.

– Nos, a csiszolása és a tisztasága megfelelő, de nem kisipari munka. És ezt az ékszerésznek is tudnia kell. – Visszatette a táskájába a nagyítót. – Mit szólnál, ha felhívnám?

– Jelenetet akarsz rendezni?

– Ugyan már! Én mindig kedves vagyok – közölte Rozi a szempilláját rezegtetve.

Húsz perc múlva Rozi kijött a főnök irodájából. A nyakában ízléses és rendkívül egyedi lánc függött platinába foglalt ametisztmedállal. Azon tűnődött, vajon Viktor nem sértődött-e meg, hogy visszautasította az ajándékát.

A férfi éppen a mobilján nézett meg valamit, de mikor meglátta őt, eltette a telefont, hogy alaposan szemügyre vegye az új ékszert.

– Szép – mondta, de az arca semmilyen érzelmet nem árult el.

Kiderült, hogy a menedzser az eredeti ékszer árát teljes egészében visszautalta Viktor hitelkártyájára anélkül, hogy az újért egy fillért is felszámolt volna.

– Nem hagyhatom, hogy te fizesd ki – morogta Viktor.

Rozi azonban megrázta a fejét.

– Nem én fizetem. Megállapodást kötöttem velük.

Rozi később, mikor már a limuzin hátsó ülésén ültek, mindent elmondott Viktornak.

– Megígértem neki, hogy kapcsolatba lépek a nagybátyámmal, és elintézem, hogy a kollekciónk egy részét az ő boltjuk értékesítse. Két legyet egy csapásra. A Barsi on Fifth úgyis terjeszkedni akar. Azt is mondtam neki, hogy bizonyára elfelejtetted megemlíteni, milyen kapcsolat fűz téged a Barsi családhoz. Meg hogy ha tudta volna, hogy az eseményre, amelyen viselni fogom, egy múzeumban kerül majd sor, nyilván valami sokkal izgalmasabb, kézműves darabot ajánlott volna.

– Értem – bólintott Viktor.

– Ezt egyébként egy helyi aranyműves készítette – mutatott a nyakában függő ékszerre Rozi –, aki tényleg mesterművet alkotott. De ugye nem haragszol, amiért nem tartottam meg az ajándékodat? Tudod, hozzám nem illik a briliáns. Kirakatbábunak éreztem volna magam benne, és nem akartam úgy viselkedni, mint egy elkényeztetett díva.

– Egyáltalán nem gondolom rólad, hogy el lennél kényeztetve. Vagy jó, talán egy kicsit. – Viktor oldalra billentette a fejét. – Hiszen ki látott már olyan nőt, aki csak fintorog, mikor egy kisebb vagyont vágnak hozzá ékszer formájában.

– Nos, ha iparművészetről van szó, akkor én igazi sznob vagyok – közölte Rozi megkönnyebbült mosollyal. – De így, hogy kicseréltem az ékszert, már sokkal nagyobb önbizalommal vágok neki az estének.

– Minek neked még ennél is több önbizalom?

– Úgy értem, a külsőmmel kapcsolatban. Mert ha a szakmámról volt szó, akkor eddig sem voltam önbizalomhiányos. De sajnos néha túl sokat foglalkozom azzal, hogy mások mit gondolnak rólam.

– Mit gondolnának? Hogy nemcsak gyönyörű vagy, hanem okos és tehetséges is.

Rozi megcsóválta a fejét.

– Nem bókokra vágytam, csak kicsit ideges vagyok.

– Ne légy ideges! Minden a legnagyobb rendben lesz – fogta meg a kezét Viktor.

Pár órával később Viktor a táncparkettre vezette Rozit.

– A múltkor azt állítottad, hogy nem szereted a reflektorfényt – mondta. – Pedig téged szemlátomást mindenki imád, aki váltott már veled pár szót.

– Ó, ez nem jelent semmit! – hárította el a dicséretet Rozi. – Csak annyit, hogy ha művészetről van szó, akkor hajlamos vagyok bárkinek lyukat beszélni a hasába.

Ám ez egyáltalán nem volt igaz, sőt. Rozi mindig gyorsan levette, mi érdekli a beszélgetőpartnerét, és azzal kapcsolatban tett fel neki kérdéseket. És Viktor azt is észrevette, hogy előszeretettel szólít meg olyanokat, akik valamiért kicsit kívülállónak tűntek a társaságban.

Ő maga hozzá volt szokva, hogy a társaság középpontja legyen. A megjelenése és a pozíciója szinte predesztinálta erre. A korábbi barátnői többnyire a népszerűségében sütkéreztek, és igyekeztek mindig a közelében maradni, hogy nekik is jusson belőle valami.

Rozi ebben is üdítő kivétel volt. Bár a férfiak mind megfordultak utána, ő mintha észre sem vette volna. Viktor nem volt hozzászokva az olyan nőkhöz, akik jól érzik magukat a bőrükben, és nincsenek rászorulva, hogy folyton csodálják őket. Arra gondolt, lehet, hogy nem Rozi a legfeltűnőbb jelenség a teremben, de egészen biztosan ő a legvonzóbb. És ha eszébe jutott, micsoda szenvedély rejlik a kedves mosolya mögött, majd eszét vesztette a vágyakozástól.

Végül nem is tudta megállni, hogy hozzáérjen. A kezét lassan végighúzta a hátán, egészen addig a pontig, ahol a selyemruhája a meztelen bőrével találkozott, és érezte, hogy Rozi megremeg.

– Ne, kérlek, ne! – suttogta a lány, és jól láthatóan elvörösödött, ami csak tovább szította Viktorban a vágyat. – Ugye most úgy kell csinálnunk, mintha együtt lennénk? – kérdezte. – Nincs ezzel semmi bajom – tette hozzá gyorsan. – De tudnom kell, mire számítsak később… mikor már kettesben leszünk.

– Hogy akkor mi fog történni, az kizárólag rajtad múlik. – A levegőben csak úgy szikrázott az erotikus feszültség. – Elvárni nem várok el tőled semmit.

– Én sem várok tőled semmit – sietett biztosítani őt Rozi. – Tudni szeretném azonban, mit akarsz tőlem valójában, és mi az, amit csak a látszat kedvéért csinálsz. Nem akarom, hogy romantikus gesztusnak véljek valamit, ami nem az.

– Szerintem folytassuk ezt a beszélgetést később négyszemközt – javasolta Viktor, pedig már majd beleőrült a vágyba.

Rozi az ajkába harapott. Már a gondolattól, hogy kettesben fog maradni Viktorral, remegni kezdett a térde. Ám az, hogy úgy fogják együtt tölteni az este hátralevő részét, hogy előtte nem tisztázták az egymáshoz való viszonyukat, teljesen elbizonytalanította. Ennek ellenére bólintott. Viktor pedig visszakísérte az asztalhoz, hogy magához vehesse a táskáját, mielőtt elbúcsúznak a vendégektől.

A szálloda felé vezető úton egy szót sem szóltak egymáshoz.

Mikor beléptek a lakosztályukba, Viktor egyenesen a bárszekrényhez sietett, de aztán a mozdulat közepén megállt.

– Mindig elfelejtem, hogy te nem ihatsz alkoholt – morogta.

– Attól még ihatsz, engem nem zavar.

– Nem, az alkohol úgyis csak figyelemelterelés lenne. Csak furcsa nekem ez a helyzet. – Zsebre dugta a kezét, és egy darabig hallgatott. – Nem vagyok hozzászokva, hogy ekkorát tévedjek – mondta végül bűnbánó hangon. – Egyszer már megpróbáltam elmagyarázni, miért hiszem mindenkiről, hogy hátsó szándékai vannak. De most tényleg azt kívánom, bárcsak ne viselkedtem volna úgy az első éjszakánkon, ahogy viselkedtem. Megértem, ha haragszol rám, és elnézést kérek.

– Istenem, Viktor! – sóhajtotta Rozi. – Nagyon köszönöm. Köszönöm, hogy bocsánatot kértél. Sokat jelent nekem. De igazából néha azt kívánom, bár lennék én is olyan óvatos, mint te. Már annyi sebet szereztem amiatt, hogy azt hittem valakiről, komolyan gondolja.

– Kiről beszélsz? – kérdezte Viktor olyan hangon, mintha féltékeny lenne.

– Férfiakról, akikkel egy ideig találkozgattam – vonta meg a vállát Rozi. – Biztosan említettem már neked, hogy Gizella mágikus hatással van a férfiakra. Ő rájuk sem néz, mégis odavannak érte. És ezek a férfiak sokszor engem használtak arra, hogy a közelébe férkőzzenek. Amit én többnyire későn vettem észre.

Mosolyogni próbált, pedig még mindig görcsbe rándult a gyomra, ha csak eszébe jutottak ezek a megalázó helyzetek. Utána évekig keményen dolgozott rajta, hogy hinni tudjon magában. És abban, hogy egyszer az ő álmai is valóra válhatnak.

– Persze próbáltam nem féltékeny lenni Gizire, de ez nem mindig sikerült. Hiszen egy jómódú család egy szem gyermekével, aki mindig a legdivatosabb ruhákban járt, és akinek mindig a legújabb mobil volt a zsebében, nehezen tudtam tartani a lépést. A dologban az az ironikus, hogy ő meg valószínűleg engem irigyelt. A szülei válása után mindig kicsit kívülállónak érezte magát a családban. Bár az ő anyja és az enyém féltestvérek, nagyon különböznek egymástól. Az én anyám kedves és melegszívű, az övé inkább hideg. – Itt tartott egy kis szünetet. – Persze pontosan tudom, micsoda kincs egy olyan család, mint a mienk, és nem is adnám oda Gizella szépségéért vagy népszerűségéért, de azért nehéz volt tudomásul vennem, hogy én nem az a fajta nő vagyok, akiért sorban állnak a férfiak.

– Nyilván azért, mert eddig kizárólag felületes alakokkal akadt dolgod.

– Lehet, de azóta valamennyire már megtanultam, hogy óvatosnak kell lennem. Talán ezért is voltam még szűz. És ezért voltam olyan csalódott utána.

– Csalódott voltál? – kérdezte a férfi keserűen.

Rozi érezte, hogy kiszárad a torka.

– Nagyon rosszul érintett, hogy az az együttlét, ami nekem életre szóló élmény volt, neked nem jelentett semmit.

Viktor lehunyta a szemét, és vett egy mély lélegzetet.

– Nyilván tudod, hogy annak, hogy most itt vagyunk, egyetlen oka van. És ez az ok, hogy akkor én is ugyanolyan kevéssé voltam ura az akaratomnak, mint te.

Rozinak nagyot dobbant a szíve. Szeretett volna hinni Viktornak. Minden porcikájával vágyott rá, hogy ez igaz legyen.

– Hogy tudnék hinni neked? Hiszen nincs összehasonlítási alapom.

– Elfelejtkeztem az óvszerről, Rozália. Ilyen velem még soha nem fordult elő. Soha, érted? – Viktor összefonta a karját maga előtt. – De igazad van, meg kellett volna mondanom neked, hogy fantasztikus voltál. És most is az vagy.

Rozinak az egész teste bizseregni kezdett, de a fejében levő vészcsengő mégis arra figyelmeztette, hogy legyen óvatos.

– És ketten együtt egészen különlegesek vagyunk – folytatta a férfi, majd odalépett Rozihoz, és két kezébe fogta az arcát.

A gyengéd mozdulatba a lány egészen beleremegett.

– Ha semmit nem is hiszel el nekem, egyet muszáj elhinned: hogy azt az éjszakát én sem fogom elfelejteni soha. Mindegy, hogy lesz-e folytatása, vagy sem. Ezt már akkor meg kellett volna mondanom, de…

A hüvelykujjával a lány arcát simogatta, a tekintete elkínzott volt. Aztán lassan, nagyon lassan lehajolt hozzá, és az ajkára tapasztotta az ajkát. A csókjában megbánás volt, hála és nagyon sok gyengédség.

Rozi az első pillanatban visszahőkölt, de aztán mégis odasimult hozzá. Mert szüksége volt a férfi érintésére, hogy begyógyuljanak a sebei. Mert most úgy érezte, hogy ebben az őrült világban Viktor jelenti számára az egyetlen kapaszkodót. Hogy csak mellette lehet biztonságban.

Igen, az ő erős karjaiban nem érheti semmi baj. És miközben a férfi egyre szenvedélyesebben csókolta, Rozi lábujjhegyre állt, és beletúrt a hajába. Mert most már ő is azt akarta, hogy csókolja még vadabbul. A testét szinte égette a tűz.

Ám Viktor a következő pillanatban vett egy nagy levegőt, és eltolta magától.

– Ha így csókolsz, akkor nem sokáig fogok tudni uralkodni magamon – mondta, és kedvesen kisimított egy hajfürtöt Rozi arcából.

A férfi váratlan gyengédsége a maradék eszétől is megfosztotta Rozit. Most már semmi másra nem vágyott, mint hogy teljesen az övé legyen.

Hirtelen feltámadt benne a remény. Hiszen ha igaz, amit Viktor mondott, akkor talán más módon is közelebb kerülhetnek egymáshoz. Akkor talán el tudja érni, hogy a férfi megnyissa neki a szívét. Kétségbeesetten vágyott rá, hogy ami most történik velük, az egy közös jövő kezdete legyen.

De ha a reményeiben csalódni fog is, ez a pillanat akkor is örökre az övé marad.

Ha másképp nem, emlékként.

És mintha próbára akarná tenni a férfit, a nyaka köré fonta a karját, és még szorosabban hozzábújt. Csókolta a száját, harapdálta az alsó ajkát, és amikor a férfi hangosan felnyögött, hirtelen soha nem tapasztalt boldogság járta át. Most már olyan szorosan simultak egymáshoz, hogy Rozi érezte a testével Viktor kemény férfiasságát. Arra gondolt, micsoda mámorító érzés, hogy ilyen hatással van rá. Remegő kézzel elkezdte kigombolni az ingét.

Viktor az ölébe kapta, és nevetve azt mondta:

– Úgy látom, nagyon biztos vagy a dolgodban.

8. FEJEZET

A hálószobában óvatosan letette Rozit a földre.

– Szerinted használjunk most óvszert? – kérdezte, és kivett egy dobozkát az éjjeliszekrény fiókjából.

– Érdekes, az amerikai szállodákban ott a bibliát tartják – nevetett Rozi.

– Nos, képzeld, néha én is tudok optimista lenni. Én magam tettem oda délelőtt.

Rozinak már a nyelvén volt a vicces válasz, de végül inkább hallgatott. Viktor közben az utolsó gombokat is kigombolta az ingén, és a földre dobta. Rozi egy darabig csak bámulta izmos felsőtestét, sötét mellszőrzetét, majd kinyújtotta feléje a kezét, és végighúzta az ujját kőkemény kockahasán.

– Ha szobrász lennék… – mormolta inkább csak magának.

De a férfi megfogta a kezét, és az ajkához emelte.

– Én is szeretnélek megérinteni. Fel akarom fedezni a tested minden négyzetcentiméterét – suttogta a lány ujját szopogatva, amitől Rozi pulzusa rögtön az egekbe szökött.

Hogy ne veszítse el az egyensúlyát, Viktornak dőlt, amit a férfi szemlátomást felhívásnak tekintett, mert az egyik kezével mindjárt megfogta a tarkóját, a másikkal beletúrt a hajába, az ajka pedig máris birtokba vette az ajkát.

Rozinak olyan hangosan kalapált a szíve, hogy biztos volt benne, Viktor is hallja.

– Nem akarok neked fájdalmat okozni – mondta a férfi. – Majd próbálom lassan csinálni.

Rozi gyengéden megsimogatta.

– Nekem az fáj, ha abbahagyod – suttogta.

– Ne mondj ilyeneket – nyögte Viktor, forró csókokkal borítva be a lány nyakát és karját.

Aztán gyakorlott mozdulattal lehúzta a cipzárt Rozi selyemruháján, mire a ruha lecsúszott a földre, és a lány most már ott állt előtte egy szál pánt nélküli melltartóban, bugyiban meg magas sarkú cipőben. A férfi szemében sötét tűz lobogott, és olyan áhítattal nézte Rozit, mintha a teste minden négyzetcentiméterét bele akarná égetni az agyába. Rozi közben elkezdte kiszedegetni a hajából a csatokat. Nem sietett, lassan, komótosan, egyenként ejtette őket a földre. Aztán szétbontotta a frizuráját, és élvezte, ahogy Viktor megbabonázva nézi a vállára omló hajzuhatagot.

Később egy bátor mozdulattal a melltartóját is kikapcsolta, és azt is a földre ejtette. Viktor pedig, mintha csak erre várt volna, azonnal a kezébe vette a mellét. Miközben a bimbóját kényeztette, Rozi meg sem mert mozdulni, nehogy abbahagyja, de a dolog olyan intenzív érzéseket váltott ki belőle, hogy végül kénytelen volt megfogni a férfi csuklóját.

– Túl sok? – kérdezte Viktor rekedten.

Rozi megrázta a fejét.

– Vagy túl kevés?

A tekintetében vad szenvedély lobogott. Az egyik kezével még mindig Rozi mellét fogta, a másikkal azonban lassan elindult a lány testén egészen addig, ahol a csipkebugyi széle kezdődött.

Rozi önkéntelenül is felsóhajtott. Viktor ujja most már a legérzékenyebb pontja körül körözött, ő pedig lehunyta a szemét, és várt.

A következő pillanatban a férfi újra az ajkára tapasztotta az ajkát, és közben tovább simogatta. A gyönyör hullámokban öntötte el Rozi testét, és a csúcsra érve hangosan felkiáltott.

Kezdte úgy érezni, hogy a térde összecsuklik alatta, ám Viktor szerencsére erősen tartotta.

– Megőrjítesz – mormolta. – Alig tudok uralkodni magamon, pedig még a felénél sem tartunk annak, amit csinálni szeretnék veled.

– Nem tudom, bírok-e én ennél többet – zihálta Rozi.

– Majd kiderítjük – felelte Viktor elhomályosuló tekintettel, majd lassan lehúzta róla a bugyit. – Feküdj le!

A pillantásától Rozit újra elöntötte a forróság.

– Várj! – mondta, és egy mozdulattal kikapcsolta a férfi derekán az övet, de Viktor megfogta a kezét.

– Nem, még nem állsz készen. Nem akarok fájdalmat okozni.

Rozi rekedten felnevetett.

– Én nem állok készen? – kérdezte, és megmutatta Viktornak remegő kezét.

A férfi egyetlen mozdulattal megszabadult a nadrágjától, és leült az ágy szélére.

– Akkor gyere ide! – mondta, majd gyorsan felhúzott egy óvszert, és odahúzta Rozit az ölébe úgy, hogy a lány két oldalról az ágy szélén térdelt.

Megfogta a derekát, és tovább játszott vele, harapdálta a mellbimbóját, simogatta felhevült bőrét, egyre lejjebb és lejjebb csúsztatva rajta a kezét.

Rozi egy idő után türelmetlenül beletúrt a hajába. Annyira vágyott a férfira, hogy majd eszét vesztette.

– Kérlek, ne kínozz tovább!

A férfi szemében sötét fény villant.

– Nem foglak.

Rozi semmilyen fájdalmat nem érzett, mikor az ölében ülve rácsúszott Viktor péniszére. Tudta, hogy a férfi azt szeretné, ha most ő venné át az irányítást, és így is tett. Eleinte lassan, erősen kontrollált ritmusban mozgott, úgy érezte, mintha a szívük is egyszerre verne. A tekintetük egymásba fúródott, a kezükkel folytatták egymás testének kényeztetését.

Mikor Viktor érezte, hogy Rozi felgyorsítja a ritmust, megfogta a csípőjét.

– Ne még! – suttogta, majd belecsókolt nyakába. – Nyújtsuk el a kéjt!

Rozit a csók a maradék önuralmától is megfosztotta, de azért próbált lassítani, és minden mozdulatot kiélvezni.

Hallotta Viktor légzésén, hogy őt is egy hajszál választja el az orgazmustól. Úgy markolta a csípőjét, hogy kifehéredtek az ujjai.

És akkor megértette, hogy most ő is ugyanazzal az élménnyel ajándékozza meg Viktort, amivel a férfi őt. Hogy ugyanazt a boldogságot élik át most mind a ketten. Mintha nemcsak szeretők, hanem lelki társak is lennének…

Utána sokáig feküdtek még összeölelkezve. Viktor gyengéden Rozi hátát simogatta, és próbált egyenletesen lélegezni.

Korábban úgy gondolta, hogy az első együttlétük valami különleges dolog volt, de ezt a mostanit egészen más minőségnek érezte. Még soha egyetlen nő sem ajándékozta meg ehhez hasonló élménnyel. Olyan mámorító volt a szeretkezésük, hogy azonnal megszólalt a fejében a vészcsengő. Nem, nem szabad ebbe a kapcsolatba ilyen mélyen belemennie!

Hirtelen megérezte, hogy a lány az arcát simogatja, ő pedig a hátára fordította, és megint megcsókolta.

– Maradj itt, mindjárt visszajövök! – mondta később, és kiment a fürdőszobába, hogy kidobja az óvszert.

Mire visszajött, a lány már az oldalán feküdt, barackszínű bőre csábosan csillogott az éjjeli lámpa tompa fényében, és mikor ránézett, megint felgyorsult a szívverése. De ezúttal nem a vágytól. Hanem azért, mert a lány szeméből azt olvasta ki, hogy ő sokkal többre vágyik egyszerű testi kapcsolatnál. Hogy hajlandó lenne akár a szívét is nekiadni.

Ami rettentően nyugtalanította Viktort. Hiszen a bátyja árulása óta meg volt győződve róla, hogy többé nem alkalmas igazán mély kapcsolatra.

Mégis odafeküdt a lány mellé, megint simogatni kezdte lágyan domborodó csípőjét, és közben a csókjaival borította bársonyosan puha bőrét.

Rozi készségesen hozzásimult. Igen, ők ketten úgy illenek egymáshoz, mint egy puzzle két darabkája. Ezt a kapcsolatot egyszerűen nem dobhatja el magától. Nem is fogja.

De sajnos azt is tudta, hogy amire Rozi igazán vágyik, azt ő nem adhatja meg neki.

És nem látta, hogy ennek a problémának lenne megoldása.

– Gizella nem értette, miért utaltál pénzt Kaine Michaelsnek – mondta Rozi.

Az utóbbi időben Gizella rengeteg olyan kérdést tett fel, amire nem tudott őszintén válaszolni. Legutóbb még sikerült kitérnie azzal, hogy elmesélte, Viktorral elmennek meglátogatni Bella nénit, ám ez csak egy része volt az igazságnak, és előbb-utóbb be kell számolnia neki a másik részéről is.

Fogalma sem volt, hogy kezdjen hozzá. Miként mondja el, hogy lefeküdt a férfival? Ráadásul úgy, hogy nem védekeztek. Gizella bele fog őrülni az aggodalomba. Nyilván azonnal repülőre ül, vagy ami még rosszabb, mindent elmond az anyjának.

– Azt mondtad, hogy nem akarsz adósa maradni Kaine Michaelsnek, tehát kifizettem neki az ügyvédi honoráriumát – felelte Viktor. – Végül is én vagyok felelős mindenért, ami történt.

– Aggódom Giziért – sóhajtotta Rozi. – Szerintem rengeteg időt tölt Michaelszel. Aki miután megvette a fülbevalót az árverésen, nem is engedte neki, hogy megnézze. És most magamra is dühös vagyok, amiért nem kértelek meg, hogy csinálj legalább egy fényképet a te fülbevalódról. Mert akkor azt elküldhetném Gizinek.

– Budapesten annyiszor megnézheted azt a fülbevalót, ahányszor csak akarod. Csinálhatsz róla fotókat is.

– Tényleg megengeded? Csodálatos lenne, köszönöm!

Ez a férfi mindig képes meglepetést okozni, gondolta Rozi. Már éppen azt hitte, hogy Viktor elvesztette az érdeklődését iránta, és akkor megint mond valamit, ami ennek az ellenkezőjét bizonyítja.

Velence után két napot Bécsben töltöttek, ahol Viktornak szintén volt egy lakása. Napközben a férfi dolgozott, Rozinak pedig odaadta a hitelkártyáját, hogy menjen el vásárolni, vegyen magának ruhákat az elkövetkező két hét eseményeire.

Rozi több butikot végigjárt, és közben a város kulturális nevezetességeit is felfedezte. De egy idő után kezdte szörnyen magányosnak érezni magát az idegen nagyvárosban, és egyre jobban kínozta a honvágy.

Viktor mintha olvasott volna a gondolataiban, kibérelt egy hajót, és megszervezte végre a kirándulást Visegrádra Bella nénikéjéhez. Útközben a laptopjáról dolgozott, de azért a lányra is maradt ideje.

Mikor Rozi megemlítette, hogy szívesen körülnézne egy kicsit a parton, Viktor is elkísérte. Eltöltöttek együtt egy kellemes napot, majd romantikus gyertyafényben megvacsoráztak a hajón, és közben a Dunában meg a mellettük elsuhanó tájban gyönyörködtek.

Rozinak többször is az volt az érzése, hogy olyan ez az egész, mintha nászúton lennének. Persze gyűrű nem volt az ujján, sőt Viktor egyelőre szerelmet sem vallott neki.

Vajon mit érez iránta a férfi? Ez a kérdés egyszerűen nem hagyta nyugodni.

Az ötödik napon aztán megpillantotta a várat a visegrádi hegyen. A látvány teljesen lenyűgözte Rozit, rögtön szólt is Viktornak, és a hajó korlátjának támaszkodva együtt gyönyörködtek a látványban.

– Akár a mesében – mondta Rozi.

Viktor elnevette magát.

– Amerikában mindig jót mulatok azon, hogy az ottaniak milyen büszkék a százéves épületeikre. De olyan, amit több mint hétszáz évvel ezelőtt építettek, egyetlenegy sincs.

– Örülök, hogy megismerkedhetek a nagy-nagynénéddel, Viktor, de sajnálom, hogy ennek a hajókirándulásnak vége. Csodálatos út volt, nagyon köszönöm!

Rozi a férfi derekára tette a kezét. Az együtt töltött hét után sokkal bizalmasabban viselkedtek már egymással.

– Én is nagyon élveztem – felelte Viktor.

Gyengéden belecsókolt a lány nyakába, és Rozi beleremegett a boldogságba. Elégedetten Viktor vállára hajtotta a fejét, és nézte az egyre közeledő partot.

Hirtelen átcikázott az agyán egy gondolat: mi van, ha a nagyanyja tényleg lopta azt a fülbevalót? Minden porcikája tiltakozott a feltételezés ellen, mégis félt, hogy valami olyasmit fog most megtudni, ami árthat a Viktorral való kapcsolatának.

Vajon mennyi vihart képes túlélni ez a bimbózó, még törékeny kapcsolat?

Viktor anyja már régen visszautazhatott volna Budapestre, de amikor meghallotta, hogy a fia Rozáliával együtt készül meglátogatni Bellát, úgy döntött, marad még egy kicsit, hogy megismerje „az amerikai nőt”.

Viktor nem vehette rossz néven tőle, hogy érdeklődik Rozália iránt, de jobb szerette volna, ha már távol tartaná magát az ügyeitől.

– Tetszik? – pördült meg előtte új, virágmintás nyári ruhájában Rozi.

Ami – bár konfekciódarab volt – úgy állt rajta, mintha ráöntötték volna.

Persze az anyja ezen is csak fintorogna. Rozi a hosszú, kibontott hajával, napbarnított bőrével és ártatlan barna szemével amúgy is homlokegyenest az ellentéte volt annak a nőnek, akit Mara Roland a fia számára elképzelt.

Nagyon büszke volt a családi hátterükre, és soha nem mulasztotta el megemlíteni, hogy a férje gróf volt, úgyhogy egy „normális” országban ő jogosult lenne a grófné cím viselésére.

– Nagyon jól áll – biztosította Viktor a lányt mosolyogva.

– Egyszerűen gyönyörű! – kiáltotta Rozália elragadtatottan, mikor nem sokkal később Viktorral együtt átvágtak Bella kertjén, és megálltak a villája előtt.

Egy alkalmazott már a kapuban várt rájuk, majd odakísérte őket a szőlőlugashoz, ahol Viktor anyja és Bella üldögélt, és amelytől nem messze szökőkút csobogott.

Bellának gyönyörű gondozott kertje és elegáns villája volt, amit az évek során felújított, és élettelen műemlékből meleg otthonná varázsolt. És bár csendesen, visszavonultan élt, mindig adott rá, hogy a megjelenése ápolt, sőt elegáns legyen. Hosszú szoknya volt rajta, hófehér haját kis kontyba fogta össze.

Mellette ott ült Viktor anyja elképesztően drága dizájnerkosztümjében, a blézerje sárga gallérja jól kiemelte markáns állát és kékeszöld szemének szigorú tekintetét.

– Nem hittem volna, hogy az őseim hazája ilyen nagy hatással lesz rám, de megint nem találok szavakat – mondta Rozi, miután Viktor bemutatta őt a két idős hölgynek. – A kertje egyszerűen varázslatos, Bella néni. Itt aztán lehet pihenni. Meggyógyult a bokája?

– Köszönöm, most már sokkal kevésbé fáj. – Bella melegen rámosolygott Rozira.

Viktor anyja azonban rosszallóan összevonta a szemöldökét.

Egy darabig a virágokról beszélgettek, és házilag készített limonádét ittak, majd mikor mindenki leült a halastó melletti asztalhoz ebédelni, Viktor anyja megragadta a lehetőséget, hogy átvegye a beszélgetés irányítását.

– Meg kell mondanom, hogy nagyon megleptek azok a dolgok, amiket a családjáról állított – nézett Rozira a homlokát ráncolva. – Én is hallottam, hogy élnek rokonaink Amerikában, de eddig semmit nem tudtunk róluk. Furcsa, hogy ha tényleg a rokonaink, miért nem léptek kapcsolatba velünk már korábban.

– Te a családunk tagja vagy? – nézett Bella meglepetten Rozira.

– Éppen ezt próbáljuk kideríteni – közölte Viktor anyja hidegen.

– Nem, én nem igazán vagyok rokon – mondta Rozi. – Eredetileg nem is én jöttem volna Magyarországra, hanem az unokatestvérem, Gizella, az édesanyjával, Alizzal, aki István lánya.

– Ezt majd egy DNS-vizsgálatnak kell eldöntenie – közölte Mara mereven.

– Nos, a nagypapám, Benedek a saját lányaként nevelte Alizt, aki nem is ismerte a vér szerinti apját. De mikor felnőtt, elkezdték érdekelni a magyar gyökerei, ám a nagyapám életében nem akart kapcsolatba lépni a vér szerinti apjával, mert nem akarta megbántani őt. És valószínűleg soha nem is hallottak volna rólunk, ha Gizella és én nem keresnénk hosszú évek óta az eltűnt fülbevalót.

– Amit a családunktól loptak el – jegyezte meg Mara élesen. – Jól értem, hogy az unokatestvére meg akarja szerezni a fülbevalót, ami jog szerint a mi tulajdonunk?

– A fülbevalóhoz Kaine Michaels legális úton, árverésen jutott hozzá – szólt közbe Viktor.

– Nem hiszem, hogy a nagyanyám lopta azt a fülbevalót – mondta Rozi. – Ilyesmire egyszerűen nem lenne képes. Fogalmam sincs, ki találta ki ezt a történetet.

– Ezt a történetet én az anyámtól hallottam. – Mara hangja jegesen csengett. – Akinek ezt az ő anyja mesélte. Egy fiatal nő, aki azt állította magáról, hogy ő István szerelme, ellopta a fülbevalót. Az egyik darabját még Budapesten eladta, hogy fizetni tudja a hajójegyét Amerikába a maga és a férje számára. Ez a fülbevaló aztán az én műtárgykereskedő anyósomhoz került, aki nekem adta nászajándékként. A másik darabot Amerikában adták el, ahol évekig egy magánygyűjteményben őrizték. Aztán pár hónappal ezelőtt újra felbukkant egy aukción, én pedig megkértem Viktort, hogy szerezze meg.

– Nem, ez nem igaz! – mondott ellent neki Rozi. – Mikor a nagyanyám Amerikába jött, már gyereket várt Istvántól, de férje akkor még nem volt. A nagyapám és ő csak később, Aliz néni születése után házasodtak össze. – Megcsóválta a fejét. – A nagyanyám a fülbevalót Istvántól kapta ajándékba. Az egyiket valóban eladta, hogy eljusson Amerikába, de egyedül. Csakhogy egyedülálló nőként egy házasságon kívül született kisgyerekkel hamar elfogyott a pénze, ezért a másikat is el akarta adni a nagyapámnak, Barsi Benedeknek, aki sokat segített neki, és egy idő után el is vette feleségül. Attól fogva együtt vezették az ékszerboltot. Tehát szó sincs róla, hogy a nagyanyám lopta volna azt a fülbevalót. Istvántól kapta eljegyzési ajándékként, akinek az volt a terve, hogy később utánamegy Amerikába, és ott összeházasodnak.

– Sajnos, nem így történt – jelentette ki Mara.

– Ezek szerint Eszti a maga nagymamája? – kiáltott fel Bella csodálkozva.

– Igen – bólintott Rozi. – A Barsi Benedekkel kötött házassága előtt Miska Esztinek hívták.

– Ó, akkor most már mindent értek! Innen a hasonlóság! Te jó ég!

Bellának könnyek szöktek a szemébe.

– Eszti melegszívű, szeretetre méltó lány volt. Egy kicsit sem csodálkoztam, hogy István beleszeretett. Hogy van?

– Most már jól. Múlt télen súlyos beteg volt, úgyhogy komolyan aggódtunk érte, de jobban van. Ezért is kutattunk a télen olyan lázasan a fülbevaló után Gizellával. Tudtuk, István volt élete nagy szerelme, és arra gondoltunk, hogy biztos boldog lenne, ha a vőlegénye utolsó ajándékát újra a kezében tarthatná.

– Azt a fülbevalót nem Istvántól kapta – ismételte meg Mara dacosan.

– Nem, tényleg nem. – Bella arcán árnyék suhant át. – Hanem tőlem.

9. FEJEZET

– Ezt nem értem – ráncolta a homlokát zavartan Mara.

Bellán látszott, hogy fájdalmas számára a múltról beszélni. Rozi önkéntelenül is megfogta az idős asszony kezét. Első pillanattól fogva érezte, hogy Viktor nagynénje jólelkű, szeretetre méltó ember.

– Nagyon sajnálom. Látom, mennyire feldúlják az emlékek.

– Igen – mondta Bella, és megszorította Rozi kezét. – Annak idején kénytelenek voltunk hazudni, de most már szeretném, ha kiderülne az igazság. – Remegő kézzel a pohara után nyúlt, és kortyolt egyet a limonádéjából. – Azon az estén, amikor István meghalt, a szüleink nem voltak otthon. Eszti közvetlenül azután jött, hogy ők hazaértek. Kiabálást hallottam az előszobából, úgyhogy odalopakodtam a lépcsőhöz. Apám nyilván megütötte Esztit, mert láttam, hogy Eszti az arcát fogja. Anyám mellette állt, és sírt. – Itt tartott egy kis szünetet. – Apám hazugnak nevezte Esztit, majd kidobta a házból, anyámnak pedig megtiltotta, hogy sírjon. „Nem halt meg! – kiabálta apám. – Az nem lehet, hogy meghalt!”

Egy pillanatig néma csend volt.

– Aztán anyám feljött az emeletre… soha nem fogom elfelejteni az arckifejezését. Akkor már tudtam, hogy István soha többé nem jön vissza.

– Az a lány azt állítja, hogy gyereket vár tőle, suttogta anyám, majd kivette a füléből a fülbevalóját, a kezembe nyomta, és megkért, hogy titokban menjek Eszti után. Azt mondta, az ékszer talán segít neki, hogy biztonságban megszülje és felnevelje István gyermekét. Én meg a zuhogó esőben Eszti után futottam. A kapunál értem utol, mindketten sírtunk.

Megint tartott egy kis szünetet.

– Eszti nagyon szerette Istvánt. Még egyszer megöleltük egymást, de nekem vissza kellett sietnem a házba, mielőtt apám észrevesz valamit. Azóta nem láttam Esztit. – Bella most Marára függesztette a tekintetét. – Azon a hétvégén az édesanyád, Irénke éppen a barátait látogatta meg. Ezért csak én és az anyám tudtuk, mi az igazság. Irénke csak azt tudta, amit mi meséltünk az apánknak.

Irénke, Mara édesanyja, Bella és István testvére volt.

– Szerettem volna mindent elmondani neki – bizonygatta Bella –, de féltem, hogy Irénke esetleg kérdőre vonná az apánkat. Az apánk nagyon szigorú ember volt, és néha szívtelen is. Istvánnal rengeteget veszekedtek. Néha az volt az érzésem, hogy István nemcsak meggyőződésből vesz részt a tüntetéseken, hanem azért is, hogy az apánkat bosszantsa. A temetés után az apám észrevette, hogy nincs meg a fülbevaló. Anyám félt tőle, ezért azt mondta neki, hogy Eszti magával vitte. Később aztán megtudtam, hogy Eszti az egyik fülbevalót eladta. Utána sokat gondolkodtam rajta, hogy vajon életben van-e Eszti gyermeke.

Rozinak hirtelen támadt egy ötlete. A táskájába nyúlt, és kivette belőle a mobilját.

– Nekem sok képem van Aliz néniről és Gizelláról – mondta.

Majd kikeresett közülük néhányat, és odaadta a telefont Bellának.

– Istenem, Mara, ezt nézd meg! Ne mondd nekem, hogy nem hasonlít rád! – mutatott rá Gizellára az egyik fotón.

A feszültség engedni kezdett, de Rozi nem tudott szabadulni a szomorúságától.

Egy idő után Bella felállt, hogy visszavonuljon a szobájába.

– Viktor majd elkísér – közölte Mara ellentmondást nem tűrően.

Nyilvánvaló volt, hogy kettesben akar maradni Rozival.

Viktor kérdően a lányra nézett, de ő mosolyogva bólintott.

Mihelyt négyszemközt maradtak, Mara nekiszegezte a kérdést:

– És most mik a tervei?

– Eredetileg az volt a szándékom, hogy visszavásárolom a fülbevalót a nagyanyámnak. Most azonban már úgy gondolom, hogy ezzel csak feltépném a sebeket. De önt ugye nem ez érdekli? Hanem az, hogy akarok-e valamit Viktortól.

– Efelől nincsenek kétségeim.

Rozi vett egy nagy levegőt.

– A mi családunkban van egy mondás, úgy hangzik, hogy menj Aliz nénihez. Ő ugyanis mindig ad valami jó tanácsot, és mindig olyat, aminek az illető nem örül. Sokszor szívtelennek tűnik, pedig ő mindig csak a legjobbat akarja a családnak.

– A családja itt magán kívül csak Bellát érdekli – közölte Mara hidegen.

– Csak próbálom megmagyarázni a válaszomat. – Rozi igyekezett továbbra is barátságos hangot megütni. – Azt szeretném, ha Viktor saját véleményt formálhatna rólam. És meggyőződésem, hogy a kettejük kapcsolata szempontjából is az lenne a legjobb, ha ebbe nem avatkozna bele.

Rozi a harag, a bűntudat és a fájdalom valami furcsa keverékét vélte kiolvasni Mara tekintetéből.

– A Trudival való esetről beszél? Nos, bizonyára nekem is van felelősségem abban, ami történt, de álmomban sem gondoltam volna, hogy az a lány képes ilyen gyerekesen viselkedni. Az eset minden érintett számára roppant kellemetlen volt, és nagyon sajnálom, ami magával történt.

– Ezért Trudinak kellene bocsánatot kérnie, nem önnek – mondta Rozi nagyvonalúan. – Megértem, hogy szívén viseli Viktor jövőjét, különösen azok után, hogy az egyik fiát elvesztette. Gondolom, azt szeretné, ha Viktor egyszer majd boldog férj és családapa lenne. Minden anya így van ezzel. És ön nyilván amiatt is felelősnek is érzi magát a párválasztásáért, mert egy kapcsolatát már tönkretette.

Mara összeharapta az ajkát, és elfordította a tekintetét.

– Látom, mindent elmondott magának.

– Van még egy mondás a családunkban, mégpedig az, hogy Aliz néni nem a nyelvén viseli a szívét. De ez nem azt jelenti, hogy nincs szíve.

– Nem vagyok biztos benne, hogy Viktor is ezt mondaná rólam. – Mara kortyolt egyet a limonádéjából. – Az apja halála utáni időszak egyikünknek sem volt könnyű. A bátyja nehezen viselte a felelősséget, ami a nyakába szakadt, én meg azt gondoltam, hogy egy jó feleség sokat tudna neki segíteni. Akkoriban úgy hittem, hogy Kristóf és az a lány, Viktor barátnője illenek egymáshoz. Nem sejtettem, hogy Viktor soha nem fog megbocsátani nekem. Ma már mindent másképp csinálnék.

Rozi lenyelte a nyelvén levő megjegyzést, hogy akkor most itt a lehetőség, hogy mindent másképp csináljon.

Ám közben visszajött Viktor, és újra odaült melléjük. Utána még sokáig együtt maradtak, és beszélgettek.

Vacsora előtt Viktor egyedül találta az anyját a szalonban. Töltött neki egy pohár bort, és várta a bíráló megjegyzéseket.

– Te nem iszol? – kérdezte Mara.

– Megvárom Rozit – felelte Viktor, majd a lépcső felé nézett, és arra gondolt, hogy a lány ma szokatlanul sokáig készülődik.

– Korábban nem az ilyen típusú nőket kedvelted – jegyezte meg Mara.

– Igen, Rozi tényleg más, mint azok a nők, akikkel te próbálsz összeboronálni. Nagyon más.

Igen, Rozi még arra a lányra sem hasonlít, aki annak idején elcsavarta a fejét. Aki hozzá hasonlóan jó családból származott, és akiben volt egyfajta magabiztos, távolságtartó báj, amit nyilván a svájci internátusban sajátított el.

Viktor ma már nemigen tudta volna megmondani, miért szeretett bele. Most már csak az árulására emlékezett. És talán soha nem fogja tudni túltenni magát azon, hogy milyen szerepet játszott ebben a történetben az anyja. Hogy tudatosan éket vert közé és a bátyja közé.

Ez az emlék furcsamód mindjárt felébresztette benne a védelmezőösztönt Rozi iránt. Ha az anyjának a Rozival való kapcsolatát is eszébe jutna veszélybe sodorni, akkor…

Mara, mintha csak kitalálta volna a gondolatát, azt mondta:

– Nem nevezném különösebben kívánatosnak ezt a frigyet, de azért rosszabbat is el tudok képzelni.

– Ennyire azért nem kellene lelkesedned, anya – csóválta a fejét Viktor, de azért örült, hogy Mara ezúttal nem akar beleavatkozni a döntésébe.

Ebben a pillanatban visszajött a nagy-nagynénje is, tehát töltött neki is egy pohár bort, majd elindult, hogy megkeresse Rozit.

Mikor belépett a hálószobába, látta, hogy Rozi az ágy szélén ül. Az arca sápadt volt, ő maga üres tekintettel meredt a semmibe.

– Mi történt? – tudakolta Viktor az éjjeliszekrényen levő telefonra nézve. – Valami rossz hírt kaptál otthonról?

– Hánytam – közölte Rozi kissé kábultan.

– Beteg vagy? – kérdezte Viktor, és a homlokára tette a kezét.

De egyáltalán nem érezte őt lázasnak, viszont hirtelen eszébe jutott valami. Odaült Rozi mellé az ágyra.

– Vagy ez… ez olyan reggeli rosszullét? – A fejében összevissza kavarogtak a gondolatok. – Még terhességi tesztet sem csináltál. Ezek a tünetek nem reggel szoktak jelentkezni?

– Fogalmam sincs – rázta meg a fejét Rozi. – Csak azt tudom, hogy a terhesség első harmadában fordulnak elő. De ez biztos valami más. Talán egy vírus.

Viktor megfogta a lány kezét.

– Szeretnél inkább itt maradni és pihenni? – kérdezte.

– Nem, már jól vagyok – felelte Rozi, de a hangja bágyadtan csengett. – Viszont mi van, ha tényleg vírus? Nem szeretném megfertőzni a nagy-nagynénédet.

– Szerintem mindketten tudjuk, hogy ez nem vírus.

– Igazad van – felelte Rozi alig hallhatóan.

– Meg kellene próbálnod enni valamit.

A lány bólintott, és követte Viktort a földszintre.

Az este hátralevő része békésen telt. Mivel Rozi rosszulléte nem jelentkezett újra, valamennyire megnyugodott, és hosszan elbeszélgetett Viktor nagy-nagynénjével a közös családjukról. Amikor az ékszerboltban végzett munkájáról mesélt, még Viktor anyja is érdeklődve hallgatta. Viktor azonban csak fél füllel figyelt, mert magában éppen azt emésztette, hogy milyen megfogható közelségbe került a jövő, amelyben ő immár nős és családos emberként fogja élni az életét.

– Feltartottunk a munkában? – kérdezte Rozi, mikor este visszavonultak a szobájukba. – Mintha egész este máson járt volna az eszed.

– Nem, a te munkádon töprengtem. Mik a terveid? Tovább akarsz dolgozni terhesen is?

– Hogyan? – kerekedett el Rozi szeme. – Még nem gondolkodtam rajta.

– Használ egy ékszerész valamilyen kemikáliát vagy káros anyagot a munkájához?

– Nos, én többnyire maszkban dolgozom, de elsősorban a por miatt van. A forrasztáshoz viszont speciális maszkot hordok a gőz végett. És fontos, hogy a helyiség, ahol dolgozunk, jól szellőztethető legyen. – Fáradtan megdörzsölte a szemét. – Talán felkeresek majd Budapesten néhány ékszerészt, és megkérdezem, nincs-e szükségük aranyművesre. De ezen egyelőre még nem töröm a fejem. Hiszen még semmi biztosat nem tudunk.

Viktor csak most értette meg, hogy Rozi eddig tényleg nem számolt komolyan azzal a lehetőséggel, hogy terhes lehet.

Valahol mélyen volt benne egy érzés, ami leginkább a büszkeségre és az örömre hasonlított. A legszívesebben felkapta volna Rozit, és megpörgette volna a levegőben.

Ehelyett csak a két keze közé fogta az arcát, és megcsókolta puha ajkát. Szerette volna, ha tudja, hogy mellette biztonságban van. Hogy ő gondoskodni fog róla. Érezte, hogy a lánynak a csókja nyomán máris felgyorsult a szívverése, ezért közelebb húzta magához, és még szenvedélyesebben csókolta. Rozi pedig halk nyögdécselések közepette a nyaka köré fonta a karját, a testét pedig szorosan nekipréselte. Ám ebben a pillanatban fájdalmas kiáltás szakadt ki a torkán, és elhúzódott. Viktor döbbenten nézett rá. Látta, hogy Rozi szemébe könnyek szöknek.

– Mi van, drágám?

Még soha senkit nem nevezett így, de a rémülettől, hogy fájdalmat okozott neki, kiszaladt a száján.

– Ez fájt, nagyon fájt – mondta Rozi, és a kezét védekezően maga elé tartotta. – Még soha nem fájt így a mellem. – A kezébe temette az arcát. – Istenem, Viktor, ez újabb jel…

A férfi gyengéden megölelte.

– Drágám, nem kell most szeretkeznünk, ha nem akarsz – mondta.

– De akarok! Csak azt nem akarom, hogy fájjon a mellem.

Viktor belerejtette a mosolyát Rozi hajába, nehogy a lány azt higgye, kineveti. Hiszen igazából el volt bűvölve tőle. Leült az ágy szélére, és úgy vonta az ölébe Rozit, mintha porcelánból lenne. Nem csinált vele semmit, csak beszívta az illatát.

– Ha akarod, hogy szeretkezzünk, azt mindig meg fogjuk tudni oldani – ígérte.

Egy darabig a fülcimpáját harapdálta, aztán megint a száját kereste.

– Tudod, mennyire szeretem a melledet – suttogta. – De van rajtad még számtalan más hely is, amit kényeztetni tudok.

A férfi érzéki szavaitól azonnal fellángolt a tűz Rozi testében, és izegni-mozogni kezdett az ölében. Viktor lassan végigcsúsztatta a kezét a lábán, majd apró köröket írt le az ujjával a belső combja érzékeny bőrén.

– Mit szeretnél, mit csináljak? – duruzsolta a lány fülébe, aki máris hangosan zihált.

Viktor az ajkával a nyakát kezdte csókolni, a kezével pedig gyengéden szétfeszítette a combját.

– Tudod te azt jól – mormolta a lány, mert a férfi most már a legérzékenyebb pontján simogatta.

– Ugye szeretnéd, hogy itt is megcsókoljalak?

Rozi egész teste reszketett a vágytól, a szemét lehunyta, az ajkai elnyíltak.

– Tudod jól, hogy igen.

– Akkor mondd ki! – A kis játékuktól Viktor már majd eszét vesztette. – Nem akarok fájdalmat okozni neked. Mondd meg pontosan, mit csináljak!

Rozi erre hívogatóan széttárta a combját.

– Kérlek – súgta, és megnyalta a férfi fülcimpáját. – Szeress a kezeddel és a nyelveddel is – mondta, majd lecsúsztatta a kezét a férfi hasán, és megérintette a péniszét.

Ezzel a maradék önfegyelmétől is megfosztotta Viktort, aki a következő pillanatban hátradöntötte az ágyon, felhúzta a derekán a szoknyát, majd egy mozdulattal a bugyit is lehúzta róla, és a lába közé térdelt.

Mikor kényeztetni kezdte, Viktor érezte, hogy a lány egész teste megremeg, és majd eszét vesztette a belőle áradó édes illattól. És bár nagyon vágyott rá, hogy ráfeküdjön, és birtokba vegye, ez a tökéletes odaadás is kimondhatatlan élvezetet okozott neki.

Azt akarta, hogy Rozi érezze, mellette biztonságban van. Hogy tudja, ő minden elképzelhető módon gondoskodni fog róla. A kezét a lány hasára tette, és közben folytatta az ingerlését, egészen addig, amíg a csúcsra érve Rozi hangosan felkiáltott.

Utána az óvszerért nyúlt, de félúton megállt a keze. Kell még egyáltalán védekezniük? Hiszen ők ketten most már összetartoznak. És szerette volna, ha ezt a lány is tudja.

De végül mégis óvszerrel szeretkeztek. Megtámaszkodott a karján, és vigyázott, nehogy hozzáérjen Rozi gyönyörű, de pillanatnyilag túlérzékeny melléhez.

A lány csillogó szemmel nézett fel rá. Izzadságtól nedves haja a halántékához tapadt, a férfi csókjaitól kivörösödött ajkát nyalogatta, a teste ívben megfeszült.

– Ne hagyd abba, kérlek! Soha többé ne hagyd abba! – zihálta Viktor dereka köré fonva a lábát.

A férfi mélyen a szemébe nézett.

– Nem fogom. Te már az enyém vagy. Mondd, hogy te is így érzel!

– Igen, Viktor – felelte Rozi csendesen. – A tied vagyok testestül-lelkestül.

Aztán már nem beszéltek többet. Viktornak minden önfegyelmére szüksége volt, hogy ne adja át magát kontrollálatlanul a szenvedélyének, mert a világ minden kincséért sem akart fájdalmat okozni Rozinak. Ráadásul nagyon vágyott rá, hogy ezúttal együtt érjenek a csúcsra.

Aztán egyszer csak hallotta, hogy a lány felkiált a gyönyörtől, éppen akkor, mikor már ő is úgy érezte, nem tudja tovább türtőztetni magát, mert felrobban. És akkor végre ő is átadta magát a gyönyörnek.

Miután legurult Roziról, még sokáig hangosan zihált, a szemhéja úgy elnehezült, hogy meg sem próbálta nyitva tartani.

Rozi eleinte biztos volt benne, hogy ő nem lehet terhes. Számára a Viktorral való szeretkezés elsősorban csodálatos élmény volt, amire örökké emlékezni fog. De azt, hogy ebben az idegen országban, a családjától távol menjen férjhez és szüljön gyerekeket, még mindig nem tudta elképzelni.

Még akkor sem hitte el, hogy gyereket vár, mikor reggel ki kellett ugrania az ágyból, ahol Viktor karjában feküdt, hogy kirohanjon a fürdőszobába hányni.

A férfi ragaszkodott hozzá, hogy még aznap menjenek el orvoshoz Visegrádon.

Másnap Rozi megkapta az eredményt, hogy terhes.

Az orvos írt fel neki vitaminokat, Viktor pedig megígérte, hogy keres egy jó nőgyógyászt Budapesten.

Majd minden feltűnést kerülve elbúcsúztak Bella nénitől meg Marától, és elhagyták a villát.

Pár órával később már mindketten a limuzin hátsó ülésén ültek, és Budapest felé robogtak.

– Nem gondoltam volna, hogy ez lesz belőle – mondta Rozi.

– Talán nem örülsz neki?

– De igen, csak aggódom egy kicsit.

A tekintetét a férfira emelte. Az elmúlt órákban nem mert ránézni, mert félt, hogy csak a szokásos bizalmatlanságot, rosszabb esetben szemrehányást fogja leolvasni az arcáról. Ám ilyesmiről szó sem volt. Viktor vonásai ugyan feszültek voltak, de a szeme vidáman csillogott.

– Te most örülsz? – kérdezte hitetlenkedve.

– Igen, örülök.

– Hiszen ez azt jelenti, hogy feleségül kell venned.

– Igen. Meg azt, hogy neked feleségül kell jönnöd hozzám.

Rozi szíve nagyot dobbant.

– Akarod ezt?

– Igen, akarom.

Rozinak úgy remegett az ajka, hogy alig tudott megszólalni.

– És mikor?

– Közben én is utánajártam egy-két dolognak, tehát tudom, hogy egy nőnél ilyenkor számítani kell hangulatingadozásokra – mondta Viktor kedvesen évődő hangon. – Szóval szeretném a te véleményedet is hallani. Egy nagy esküvő sok szervezéssel jár. Ha akarod, szívesen leveszem a válladról a teher egy részét, de ami engem illet, én szeretném, ha minél közelebbi időpontot tűznénk ki. Persze azt is tudom, hogy neked nagyon sokat jelent a családod. Szerintem gondold végig, hogy mit szeretnél, és pár nap múlva beszéljünk róla megint.

Rozi elmosolyodott, és egyszer csak rájött, hogy kezd hinni a férfinak. És már nevet is talált annak a csodálatos érzésnek, ami kezdett kibontakozni a szívében. Szerelem. Még kicsit bizonytalan és szégyenlős, de az. Viktor egyelőre nem beszélt az érzéseiről, de Rozi nagyon akarta hinni, hogy csillogó szeme és gyengéd mosolya jelent valamit.

Aztán olyan hírt kapott a családjáról, ami mindent gyökeresen megváltoztatott.

10. FEJEZET

Gizella egy újságcikkel együtt küldte el a rémes hírt. Rozi döbbenten olvasta, hogy az unokatestvére, Benny valami hatalmas csalási ügybe keveredett. Az volt ellene a vád, hogy meghamisította egy bánya ásványmintáit, hogy a befektetők jobban vegyék a részvényeket.

Ben bácsi, aki a Barsi on Fifth tulajdonosaként gyakran bonyolított üzletet a Barsi Mineralszel, ugyancsak érintett volt a botrányban.

A következő pillanatban Viktor lépett a szobába, kezében a mobiltelefonjával. Az arca olyan hideg és távolságtartó volt, hogy Rozi majdnem elsírta magát. Nyoma sem volt a kedves, szeretetteljes vőlegénynek, akivel pár órával ezelőtt az autóban ült. Ez itt megint az a gőgős, elutasító fickó, akit az első éjszakájukon megismert.

– Erről semmit nem tudtam. Semmi közöm nincs Benny cégéhez – rebegte már-már könyörgő hangon. Benny a főnöke legidősebb fia volt, úgyhogy a Barsi on Fifth tulajdonosaként most Ben bácsi is nyakig ült a pácban. – Benny geológus. A Barsi Minerals az ő vállalata, amely csak lazán kapcsolódik a Barsi on Fifthhez.

A férfi állkapcsán megfeszültek az izmok.

– Neked nincsenek benne részvényeid?

– Nos, mikor Benny néhány évvel ezelőtt megalapította a céget, akkor a nagyanyám vásárolt néhány részvényt a családtagoknak, de ezek nem nagy összegek.

Ez nem volt teljesen igaz. Leszámítva azt a pár dollárt, amit vészhelyzetre tartalékolt a bankszámláján, a részvények jelentették minden vagyonát. Amelyekre biztos befektetésként tekintett, ami nagyban hozzájárult a lelki békéjéhez. Nos, ennek most vége.

– Viktor, a családunk nagyon büszke a jó hírére, és az egész ügyért Benny vállalta a felelősséget. Pedig valójában ő is ártatlan. Az egyetlen bűne az, hogy megbízott valakiben, akiben nem kellett volna. Nem ő hamisította azokat az ásványmintákat.

Viktor felvonta a szemöldökét.

– És az is véletlen, hogy Kaine Michaels most a bűnbak ezért az ártatlan tévedésért?

– Fogalmam sincs, mi köze Michaelsnek ehhez az egészhez – mondta Rozi őszintén.

Gizella üzenete után megfordult a fejében, hogy az unokatestvére talán gyengéd érzelmeket táplál Kaine iránt. Vagy legalábbis táplált, amíg Benny éket nem vert közéjük.

Mert a Benny-féle csalásról megjelent hírek után Kaine Michaels nyilvánosan elhatárolódott az egész Barsi családtól, amelynek most rendőrségi nyomozással, rosszabb esetben büntetőeljárással kell szembenéznie.

Bennyt gigantikus pénzbüntetés, de az is lehet, hogy börtön fenyegeti, és Gizella attól tartott, hogy a botrányt a Barsi on Fifth sem fogja túlélni.

– Nekem is vannak érdekeltségeim az acéliparban. – Viktor hangja kifejezetten fenyegetően csengett. – Ezért szemeltél ki engem? Én lettem volna a következő célpont, ha nem tudjátok Kaine Michaelszel elvitetni a balhét?

A férfi vádaskodása olyan volt Rozinak, mintha kést szúrt volna a szívébe.

– Miket beszélsz! Dehogy! – kiáltotta.

– Nos, egy biztos, amíg nem tisztázódnak a dolgok, el kell halasztanunk az esküvőt. Nem hagyhatom, hogy a botrány az én családom nevét is beszennyezze – jelentette ki a férfi, és a kanapéra dobta a mobilját.

– Felőlem – vonta meg a vállát Rozi.

– És nem fogok a családodnak semmiféle anyagi támogatást nyújtani.

– Miért? Kértem én?

– Nem, annál már jobban ismersz, mint hogy ilyesmivel próbálkozz.

Ezt követően Rozi napokig nem is hallott Viktorról. Aminek tulajdonképpen még örült is. Túlságosan megviselték a reggeli rosszullétei, folyton fáradt volt, és egyre jobban szenvedett a honvágytól.

De tudta, hogy akármilyen rossz is most itt neki, nem mehet haza. Mert csak még jobban belekeveredik a botrányba. Még az édesanyja is, aki minden telefonbeszélgetésükkor elsírta magát, azt kérte tőle, hogy maradjon Magyarországon, amíg el nem ül a vihar.

Istenem, mennyire szerette volna megosztani a gondjait Viktorral! De félt, hogy a férfi ezt is csak manipulációnak tartaná, amivel együttérzést próbál kicsikarni belőle.

Esténként korán lefeküdt aludni, kerülte a közös vacsorázást, és inkább egyedül tévézett a szobájában.

Mikor már végképp nem tudta elviselni a magányt, felhívta Gizellát. Ez volt az első alkalom, mióta az unokatestvére elrepült San Franciscóba, hogy nyugodtan tudtak beszélgetni.

– Hogyhogy még mindig nem engednek ki az országból? – kérdezte Gizi felháborodottan. – Hiszen ártatlan vagy!

– Nos, a kiutazási tilalom csak ürügy volt – vallotta be Rozi csendesen. – Nem ez az igazi ok. Az igazi ok az, hogy… hogy babát várok. De légy szíves, anyának egyelőre ne szólj róla!

Pár nappal ezelőtt még azt hitte, hogy boldogan fog mesélni az unokatestvérének a terhességéről, de az adott körülmények között ezt inkább valamiféle gyónásnak érezte.

– És most mi lesz? – kérdezte Gizella döbbenten.

– Viktor azt mondta, feleségül vesz, de ez még azelőtt volt, hogy…

– …hogy a Benny-ügy kipattant volna – fejezte be Gizella a mondatot.

– Igen. Úgyhogy most egyelőre semmi olyat nem fog tenni, amivel a családjának és a vállalkozásának árthatna. Nálatok mennyire rossz a helyzet?

– Eléggé, de valahogy majd megbirkózunk vele – mondta Gizella azzal a bizakodó hangsúllyal, ami annyira jellemző volt rá. – Nem lesz könnyű, de ez csak még jobban összekovácsolja majd a családot.

Rozi annyira szerette volna látni már a rokonait, hogy alig tudta visszatartani a könnyeit.

– Rettentően hiányoztok. Nem vagyok jól, Gizi. Ezek a reggeli rosszullétek meg a bűntudat, hogy nem vagyok mellettetek a bajban… A legszívesebben egész nap csak sírnék.

– Szeretnéd, ha odarepülnék hozzád?

– Hiszen nem tudsz, vagy igen?

– Hát, nem nagyon. Ha ebben a helyzetben elhagyom az országot, azzal csak fölöslegesen magunkra irányítom a figyelmet. Ez az egész ügy kész rémálom. A legjobb, ha kimaradsz belőle.

– De így is rémesen érzem magam. Még a terhességemről sem mesélhetek anyának, mert akkor azonnal idejönne, márpedig ezt most semmiképpen nem engedheti meg magának. Egyébként meg úgysem tud rajtam segíteni senki.

– Én tudnám tartani a fejedet, mikor hánysz – tréfálkozott Gizella.

– Igen, Viktornak úgyis elege lehet már a dologból.

Rozi egyszerűen nem merte bevallani az unokatestvérének, hogy napok óta nem is látta a férfit.

– Most is ott van melletted?

– Nem, éppen dolgozik.

– Rozi… biztos, hogy csak a reggeli rosszullétekről van szó? Olyan a hangod, mintha…

Mintha összetörték volna a szívemet?

– Szereted őt? – szegezte neki a kérdést Gizella.

Igen, szeretem, gondolta szomorúan Rozi. Nem lett volna szabad, de beleszeretett. És ezt még csak meg sem mondhatja neki. Mert nem hinné el. Mert egyáltalán nem bízik benne.

– Nem tudom. Egyszerűen csak megtörtént, Gizi. Tudom, hogy ezzel megszegtem a fogadalmunkat.

– Jaj, Rozi, nem akarok szemrehányást tenni! Én is lefeküdtem Kaine-nel. Megértelek. Az eskünk csak buta, gyerekes fogadkozás volt. Nem erre gondoltam. Hanem arra, hogy ha nem szereted, nem muszáj mellette maradnod. Már nem úgy vannak a dolgok, mint a nagyanyáink korában. Bármikor hazajöhetsz, mi majd gondoskodunk rólad.

– De hogyan? Hiszen a Barsi on Fifth csődben van, Viktor meg… – szipogta.

Bár a férfi pár nappal ezelőtt még azt ígérte, hogy berendez neki egy műhelyt, ahol dolgozni tud, most már biztosan nem akar segíteni. Úgyhogy mihelyt jobban lesz, keresnie kell magának valami munkát Budapesten.

– Azt hiszem, a babának az lenne a legjobb, ha adnék egy esélyt ennek a házasságnak. A nagyanyánkat is a szükség vitte rá, hogy hozzámenjen a nagyapánkhoz. Néha működik az ilyesmi.

– Most engem próbálsz meggyőzni, vagy magadat? – kérdezte Gizella.

Magamat.

– Figyelj, Rozi, nekünk valami másról is beszélnünk kell még.

– Rendben, de sajnos megint rosszul vagyok, úgyhogy most el kell búcsúznom. Anyáéknak egy szót se, van most elég bajuk szegényeknek.

– Szeretlek és hiányzol – mondta Gizi.

– Te is nekem – felelte Rozi, majd gyorsan befejezte a hívást, és már rohant is a fürdőszobába.

Viktor a lelke mélyén mindig rettegett, hogy a dolgok egyszer csak elromlanak, tehát nem is volt nagyon meglepve, mikor megjelent a hír a médiában a Rozi családja körüli botrányról.

Hiszen az, ami kettőjük közt történt, egyszerűen túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen. Kellett lennie valami bökkenőnek a dologban. És most, hogy kiderült, mi az, helyreállt számára a világ rendje. Megint volt oka a cinizmusra. Arra gondolt, hogy így legalább nem kell a Rozival kapcsolatos zavaros érzéseivel szembenéznie.

De akárcsak azon a napon, amikor először találkoztak, Rozi most is egészen másképp viselkedett, mint várta. Bár a családja elesett a legfontosabb bevételi forrásától, a lánynak eszébe sem jutott, hogy tőle kérjen pénzt a megsegítésükre.

És még abból a pénzből sem költött el egy fillért sem, amit azért bocsátott a rendelkezésére, hogy vegye meg magának, amire szüksége van. Ha valamiért elhagyta a házat, az azért volt, mert orvoshoz ment. Még a vitaminjait is a saját pénzéből fizette.

Viszont napról napra elgyötörtebbnek tűnt. Hát igen, a hasában új élet növekszik, akár akarja, akár nem.

Mivel már nem aludtak egy szobában, éjjel Viktor nem is volt mellette. Bár egyszer mondta neki, hogy kiáltson, ha szüksége van valamire, nem számít, milyen későre jár, erre is csak az volt a válasz, hogy „Nem kell, egyedül is boldogulok”.

A reggelinél minden intenzívebb szagtól hányingert kapott. Ilyenkor eltűnt a szobájában, és órákig nem jött elő.

Viktor most már komolyan aggódott az egészségéért, ezért úgy döntött, még ma elviszi egy ismert specialistához, úgyhogy a szokásosnál korábban jött haza.

Rozi a verandán ült, az ölében egy kupac használt papír zsebkendővel, az egyik kezében a tabletjét tartotta, a másikkal a könnyeit törülgette.

– Mi a baj? – lépett oda hozzá.

Mikor meglátta a férfit, Rozi azonnal talpra ugrott, és közben leejtette az ölében levő tabletet, melynek képernyője darabokra tört.

– Jaj ne! – kiáltotta. – Ez nem lehet igaz!

– Semmi baj, veszek neked másikat. – Viktor nem értette, mit kell ezen annyira kétségbeesni. – Mennyi pénzre van szüksége a családodnak? Mondj egy összeget, és még ma átutalom.

Rozi éppen készült lehajolni, hogy felvegye a tabletet, de a férfi szavaira felegyenesedett.

– Mit beszélsz? Nem!

– De igen. Látom rajtad, milyen megviselt vagy. Attól tartok, hogy a családod helyzete végül a te egészségedet is veszélybe sodorja.

– Nekem nem kell a pénzed! Nem akarom, hogy támogasd a családomat. És új tablet sem kell. Nekem tőled nem kell semmi.

– Nyugodj meg! – mondta Viktor csillapítóan, mert látta, hogy Rozi egész testében remeg. – Mi izgatott fel ennyire?

– Gizella ma jelentette be az eljegyzését Kaine Michaelszel, aki a Barsi on Fiftht is megmentette az anyagi összeomlástól. – Rozi boldogtalanul felnevetett. – Úgyhogy nincs már szükségünk rád. Gizella hidegvérűen elcsábított egy másik milliárdost, szóval a csapda, amit a terhességemmel állítottam neked, teljesen felesleges volt – mondta keserű szarkazmussal.

– Hagyd ezt abba!

– Pont, ahogy feltételezted. – Rozi elsírta magát. – Szerencse, hogy te okosabb vagy Kaine Michaelsnél. Mekkora tökfej lehet, hogy… hogy csak úgy beleszeretett Gizibe…

Viktornak hirtelen szörnyű balsejtelme támadt.

– A babával van valami baj? – kérdezte, és megfogta Rozi karját.

A lány dühösen ellökte a kezét.

– Nem, a babával minden rendben van.

Viktor csak most vette észre, hogy Rozi mennyire lefogyott. Aggódva megsimogatta az arcát. Igen, muszáj elvinnie ahhoz a specialistához. A lány egészségéért most ő a felelős, és arról is neki kell gondoskodnia, hogy újra nevetni tudjon.

De egyelőre nem nevetett, hanem sírt.

– Gondolom, örülsz, hogy ilyen rosszul vagyok – szipogta.

– Te jó ég, hogy vagy képes ilyet feltételezni rólam? Dehogy örülök! Hiszen beteg vagy! Azért jöttem ma ilyen korán haza, hogy orvoshoz vigyelek.

Rozi tekintete továbbra is elutasító maradt.

Istenem, pedig mennyire vágyott rá, hogy megölelje!

– Gyere ide! – nyújtotta ki Viktor feléje a karját, mert úgy érezte, ha nem ölelheti meg, megfullad.

Rozi azonban nem hagyta, hogy megérintse, sőt még el is fordult tőle.

– Miért? Attól még, hogy Kaine anyagilag támogatja a családomat, én még ugyanaz a csaló vagyok, akit te gyűlölsz.

– Dehogy gyűlöllek! – Viktor kétségbeesetten leeresztette a karját. – Kérlek, ne izgasd fel magad, mert félek, hogy megint rosszul leszel!

És valóban, a következő pillanatban Rozi felnyögött, a szája elé kapta a kezét, és beszaladt a házba.

Viktor nagyot sóhajtott. Vajon tényleg azt hiszi, hogy gyűlölöm? – töprengett. Eddig eszébe sem jutott, hogy a távolságtartásával fájdalmat okoz Rozinak.

Mikor a lány egy óra múlva még mindig nem jött vissza, a keresésére indult. Az ágyban talált rá, ahol összegömbölyödve, mélyen aludt.

Az arca most békés volt, de a szeme alatt sötét karikák éktelenkedtek. Viktor kisimított egy selymes tincset az arcából, és valamiért hirtelen Kaine Michaels jutott eszébe, aki vele ellentétben önzetlenül támogatta a menyasszonya családját. És akkor úrrá lett rajta valami nagyon rossz érzés, ami leginkább a bűntudatra emlékeztetett.

Igen, Rozi szörnyen aggódott a családjáért, de ő elfordult tőle. Igazából arra számított, hogy a segítségét fogja kérni, de nem így történt.

Ő, Viktor, gyerekkora óta azt hallotta, hogy a család vagyonát mindenáron meg kell védeni. Hogy ha a Rika Corpot akár a legkisebb veszély is fenyegeti, akkor neki azonnal lépnie kell. Mindegy, honnan jön a veszély.

De arra nincs mentség, hogy Rozit teljesen magára hagyta. Hiszen a lány a világon semmit nem kért tőle. Ő viszont ezzel a viselkedésével falat emelt kettőjük közé, és Rozi most már azt hiszi, hogy gyűlöli. Pedig majd meghasad a szíve, mikor ilyen kiszolgáltatottnak látja.

Lehajolt hozzá, és leheletfinoman megérintette az ajkával az arcát. Amikor újra felegyenesedett, a lány hirtelen kinyitotta a szemét. A tekintetéből valami melegség sugárzott, de csak egy pillanatig.

– Tudom, az orvos! – jutott eszébe, majd gyorsan felült. – Csak előtte le akartam pihenni egy kicsit.

– Persze, maradj csak! Szükséged van pihenésre.

Viktor megsimogatta a lány arcát, de ő elfordította a fejét.

– Tényleg el kell mennem az orvoshoz. Olvastam valahol, hogy ezeket a rosszulléteket vitaminhiány is okozhatja. Hátha van még valami, amit tehetek a babáért.

– Rozi… – kezdte Viktor. Úgy érezte, muszáj tisztáznia valamit. – Már egyáltalán nem gondolom, hogy valami célod volt a teherbe eséssel. És csöppet sem okoz örömöt, hogy nem vagy jól. Ellenkezőleg. Annak örülnék, ha tudnám, hogy egészséges vagy.

– Oké. Várjuk meg, mit mond az orvos – felelte Rozi lakonikusan.

Miután hazaértek az orvostól, Viktor és Rozi leültek vacsorázni. Ám miközben Viktor beszélt, a lánynak folyton le akart csukódni a szeme. Az orvos adott neki valami gyógyszert a rosszullétei ellen, ami azonban mellékhatásként szemlátomást álmosságot okozott.

Mikor már vagy ötödször bóbiskolt el ültében, Viktor a karjába vette, és felvitte az ágyába.

Rozi mihelyt letette a fejét a párnára, azonnal elaludt.

Viktornak igaza van, döntötte el magában Rozi a következő napok valamelyikén. Ez a dolog így nem fog működni. Véget kell vetnie ennek mielőbb.

Mikor elolvasta Gizella üzenetét, majd megszakadt a szíve. És nem azért, mert Viktor nem bízik benne, miközben Kaine önzetlenül segíti Gizit. Végtére is nem várhatja el tőle, hogy a családjára költse a pénzét, csak mert gyereket vár tőle.

Tulajdonképpen örült, hogy Kaine ennyire szereti az unokatestvérét. Hogy ennyire bízik benne, és feltétel nélkül támogatja. Csakhogy ettől még jobban fájt a szíve. Igen, Gizellának szemlátomást sikerült megtalálnia azt, amire ő is egész életében vágyott. A férfit, aki szereti, és akit ő is szeret.

Mert Gizi és Kaine kapcsolata szerelem, tehát ha nekik egyszer gyerekük lesz, akkor az szerelemgyerek lesz. Nem valami láthatatlan béklyó két ember közt, akik egyáltalán nem bíznak egymásban.

Az egyik énje azt mondta, hogy a gyerek szempontjából még mindig az a legjobb, ha feleségül megy Viktorhoz. Csakhogy az érzései olyan erősek a férfi iránt, hogy a legkisebb visszautasítástól is majd a szíve szakad meg.

Persze az is lehet, hogy Viktor nem is akarja már feleségül venni. Hiszen mióta a Bennyvel kapcsolatos botrány kiderült, szóba sem hozta a dolgot.

Minél többet gondolkozott a dolgon, annál biztosabb volt benne, hogy semmiképpen nem mehet feleségül Viktorhoz. Lehet, hogy fel tudná nevelni a gyerekét egy olyan férfival is, aki nem szereti, de együtt élni és naponta ágyba bújni vele biztosan nem lenne képes.

A legszívesebben most rögtön hazarepült volna a családjához New Yorkba anélkül, hogy Viktornak egy szót is szólt volna erről. De ha így tenne, azzal csak még jobban megingatná a bizalmát benne.

Úgyhogy megvette a repülőjegyét, összecsomagolta a táskáját, és megkérte Viktor sofőrjét, hogy vigye el őt a Rika Corp székhelyére.

– Mi történt? – kérdezte a férfi, amikor belépett az ajtón. – Csak nincs valami baj a babával?

– Nem azért vagyok itt… – kezdte Rozi, és igyekezett úrrá lenni a hangja remegésén. – Hanem hogy megmondjam, visszamegyek New Yorkba. Ott akarok lenni Gizi eljegyzésén.

– Mikor? – ráncolta a homlokát a férfi.

– Most. Az autó a ház előtt vár, máris indulok a repülőtérre.

– És ezt csak úgy mellékesen megemlíted?

A férfi úgy nézett rá, hogy Rozi ereiben megfagyott a vér.

– Ne félj, nem akarok megszökni! Retúrjegyet vettem. Egy hét múlva újra itt vagyok. Feltéve, ha nem kérsz meg rá, hogy maradjak New Yorkban…

– Dehogy kérlek! Ha előbb szóltál volna, szereztem volna magángépet, és én is veled mentem volna. Adj egy órát, és elintézem!

– Csakhogy én nem akarom. Azt szeretném, ha itt maradnál, és elhinnéd nekem, hogy visszajövök. Be akarom bizonyítani, hogy bízhatsz bennem. Ez az egyetlen módja, hogy… hogy meg tudjunk valamiben állapodni.

Viktor az éles eszével azonnal felfogta, mire gondol.

– És mégis miről akarsz megállapodni?

Rozi tudta, hogy a terve nem fog tetszeni a férfinak.

– Találtam már lakást – mondta. – És biztos vagyok benne, hogy munkát is fogok találni, amiből el tudom tartani magam. Nem kérek tőled egy fillért sem. Ami meg a gyermekelhelyezést illeti, azt még megbeszéljük.

Rozi látta, hogy Viktor elsápad.

– Ez valami büntetés? – kérdezte a férfi.

– Nem, de te is tudod, hogy alig beszélünk már egymással. Hiszen újabban vacsorázni sem jársz már haza.

– Mert nincs kedvem egyedül enni – felelte a férfi keserűen.

Rozi a földet bámulta. Az igaz, hogy esténként ő vagy rosszul volt, vagy túl fáradt már ahhoz, hogy társaságot szolgáltasson Viktornak.

– Tudom, hogy gondoskodni akarsz a babánkról – mondta békülékenyen. – Hogy aggódsz az esetleges terhességi komplikációk miatt, mert te is akarod ezt a gyereket. – A szíve hangosan kalapált. – De nekem arra is szükségem lenne, hogy engem is akarj.

– Hiszen beteg voltál.

– Nem a szexről beszélek. Hanem arról, hogy nem akarsz engem társnak. Mert ha jelentenék neked valamit, akkor nem lennél ennyire bizalmatlan. – Rozinak minden akaraterejét össze kellett szednie, hogy ne sírja el magát. – Értem én, hogy félsz a csalódástól, de tőlem nem várhatod, hogy örökre együtt éljek ezzel a fájdalommal. Szerelemből szeretnék házasodni, és ezt te nem tudod megadni nekem.

A férfi lehunyta a szemét.

– A szerelem illúzió – mondta. – És nem vagyok hajlandó hazudni neked.

– Nem, egyáltalán nem illúzió! – rázta meg a fejét Rozi szenvedélyesen. – Igenis létezik igaz szerelem. Én magam is találkoztam vele, de most már lassan abban sem vagyok biztos, hogy engem lehet-e egyáltalán szeretni. Ezért kell hazarepülnöm. Mert szükségem van rá, hogy egy kicsit olyan emberek közt lehessek, akikről tudom, hogy szeretnek. Hogy erőt merítsek a következő találkozásunkhoz.

A férfi még jobban elsápadt, de most már meg sem próbálta visszatartani Rozit, mikor kisétált az ajtón.

11. FEJEZET

Viktor nem tudta, hogy órák vagy csak percek teltek el Rozi távozása óta, mikor egyszer csak megszólalt a telefonja. A titkára volt az, arról érdeklődött, szándékában áll-e visszamenni a megbeszélésre. Viktor azonban úgy döntött, hogy aznap már nem óhajt találkozni senkivel.

Mikor a lány ma megjelent nála, rögtön tudta, hogy baj van. Hogy a látogatása csak rosszat jelenthet.

Töltött magának egy italt, és elgondolkodva kibámult az ablakon.

„Mert szükségem van rá, hogy egy kicsit olyan emberek közt lehessek, akikről tudom, hogy szeretnek.” Viktor nem hitt a szerelemben, de tudta, hogy Rozi hisz benne. És azt is tudta, hogy Rozinak most el kellett mennie. Hogy valamiféle újrakezdésre van szüksége. Már napok óta tudta.

Igen, Rozi úgy érzi, hogy cserben hagyta őt, és ez szörnyű!

Pedig mióta a lány külön szobában aludt, ő a fél éjszakát azzal töltötte, hogy fülelt, nem hall-e valami neszt a szomszédból. A másik felét meg azzal, hogy bámulta az üres párnát maga mellett.

Mint egy kisgyerek, akinek egy meleg testhez kell bújnia, hogy el tudjon aludni. Annyira szerette volna a karjában tartani Rozit! Ám a legjobban mégis az hiányzott, hogy tudja, jól van. Nem, azt nem vette volna a szívére, hogy lebeszélje a családja meglátogatásáról. Ellenkezőleg. Tulajdonképpen ő is vele ment volna…

Felhajtotta a harmadik pohár whiskyjét. Vagy lehet, hogy a negyediket? Nem, nem kételkedett benne, hogy Rozi vissza fog jönni. Amint abban is biztos volt, hogy itt Budapesten a saját bérelt lakásában fog lakni, és nem hagyja majd, hogy ő fizesse a számláit.

Pedig nagyon szeretett volna segíteni neki, de hogyan? Miért olyan nehéz ez az egész? Miért ilyen fájdalmas?

„Most már lassan abban sem vagyok biztos, hogy engem lehet-e egyáltalán szeretni.”

Ezek a szavak úgy érték, mintha gyomorszájon vágták volna. Viktor lehunyta a szemét, és próbált nem emlékezni. Mert ha a szerelemben nem is hitt, abban biztos volt, hogy Rozi a világ minden szeretetét megérdemelné.

Mert minden megvan benne, amiért valakit szeretni lehet. Nagyvonalúság, kedvesség, együttérzés, természetes szépség. Erő és bátorság. Igen, Rozi a puszta jelenlétével képes örömöt és vidámságot varázsolni más emberek szívébe.

Hirtelen rájött, milyen szörnyű űrt hagyott benne a lány távozása. Igen, ideje szembenézni az érzéseivel. Azzal, hogy szüksége van Rozira. Hogy nem tud nélküle élni. Nem tudja elviselni, hogy külön szobában aludjanak, hogy ne legyen mellette, ha segítségre van szüksége.

Soha nem fog tudni megbarátkozni a gondolattal, hogy csak egyszer lássa őt hetente, amikor elhozza tőle a közös gyereküket.

De vajon tett ő valamit azért, hogy ez ne így legyen? Nem, az utóbbi időben semmit. Az egyetlen, amit Rozi kapott tőle, hogy saját magában is kételkedni kezdett. Ő az oka, hogy a családjához kellett utazni egy kis szeretetért.

Viktor felüvöltött fájdalmában. Arra gondolt, hogy ezt talán még a földszinten lakó gondnok is hallotta. Rozi azonban egész biztosan nem.

Mert ő hagyta, hogy elmenjen.

Amikor Rozi megérkezett a szülei házába, a család tárt karokkal fogadta. És ő végre megkapta azt, amire olyan nagy szüksége volt. Az édesanyjának egy óra alatt szinte mindent elmondott Viktor Rohanról. Csak a legintimebb pillanataikról hallgatott.

– Szereted? – kérdezte az édesanyja együttérzően.

– Igen, nagyon. – Rozi szeme megtelt könnyel. – De megértem, hogy nem tud bízni bennem. Én viszont képtelen vagyok a folytonos gyanakvás légkörében élni.

– Ó, drága kincsem…

Az édesanyja magához ölelte, a hátát simogatta, amitől Rozi máris kicsit jobban érezte magát.

A beszélgetésük után megígértette a szüleivel, hogy a továbbiakban egy szót sem ejtenek a terhességéről.

– Azt akarom, hogy a mai este csak Kaine-ről és Giziről szóljon – mondta.

Egy pihentető délutáni szunyókálás után Rozi elindult az eljegyzésre, amelyet Aliz néni házában tartottak.

A rokonai persze kézről kézre adták, mindenki megölelgette egy kicsit, ő pedig örömében elsírta magát. Istenem, mennyire hiányoztak neki ezek az emberek!

– Egyedül jöttél? – kérdezte Gizi, miután ő is jobbról-balról megpuszilta. – Jól vagy?

– Jövő héten repülök vissza, addig veletek szeretnék ünnepelni, és megpróbálom elintézni a függő dolgaimat. De a többieknek ne mondj semmit, jó?

Gizella bólintott, majd odaintett magukhoz egy lehengerlően jóképű fickót. Bár Rozi látott már fényképet Kaine-ről, nem emlékezett rá, hogy ilyen jól néz ki.

– Sokat hallottam már rólad – mondta Kaine mosolyogva. – Hogy vagy?

A férfi cinkos hanghordozásából rögtön rájött, hogy ő is tud a terhességéről.

Küldött egy szemrehányónak szánt pillantást Gizi felé, amiért elárulta a titkát a vőlegényének, de nem tudott rá igazán haragudni, hiszen látszott rajta, hogy fülig szerelmes.

És ugyanez sugárzott Kaine tekintetéből is.

Istenem, de jó nekik!

Rozi próbált úrrá lenni az irigységén, és inkább odament a nagyanyjához, aki az egyik sarokban üldögélt, és elégedetten nézte a vidám sokadalmat.

– Hát, gyerekeim, ti aztán jól megcsináltátok! – Rozi szerette volna kerülni a fülbevaló témát, de a nagyanyja nem így volt ezzel. – Jobb lett volna, ha előtte engem is megkérdeztek.

Rozi kedvesen megszorította a kezét.

– Nagyon szeretünk, nagyi, remélem, tudod. De igazad van, nem így kellett volna csinálnunk. Meglátogatlak holnap, hogy nyugodtan elmesélhessek mindent, jó?

– Jóságos isten! – kiáltott fel egyszer csak az idős asszony, és a szája elé kapva a kezét a tekintetét a helyiség egy távoli pontjára szegezte.

Az arca sápadt volt, és alig hallhatóan egy nevet suttogott. Talán Istvánét?

– Mi történt? – kérdezte Rozi ijedten, és ő is arrafelé fordult, amerre a nagyanyja nézett.

Egy pillanatig azt hitte, képzelődik. Viktor állt az ajtóban. A szíve vadul kalapált.

– Ő nem István, hanem Viktor Rohan – mondta, mikor végre sikerült megszólalnia.

– Az a férfi, aki börtönbe juttatott? – kérdezte a nagyanyja, aki közben szemlátomást összeszedte magát valamennyire.

– Igen, de aztán ő intézte el azt is, hogy szabadon engedjenek – felelte.

Rozi nézte, amint a férfi ruganyos léptekkel keresztülvág a termen. Jól szabott öltönyében pompásan érvényesült széles válla és izmos felsőteste, a szeme alatt levő sötét karikák pedig titokzatossá, már-már kicsit félelmetessé tették az arcát.

Rozi azonnal tudni vélte, miért van itt. Azért, mert nem bízik benne.

Mikor Viktor meglátta Rozi tekintetében a haragot, már sejtette, hogy hibát követett el. Szó sincs róla, hogy ne bízna benne!

Egyszerűen rájött, hogy szereti őt, és annyira sóvárgott utána, hogy muszáj volt eljönnie ide.

A fiatal lány, aki bekísérte őt, és aki nagyon hasonlított Rozira, csípőre tette a kezét, és megszólalt.

– Ez itt Viktor Rohan, és állítólag a menyasszonyát keresi – mondta. – Anya tud már erről?

Rozi vetett rá egy szigorú pillantást.

– Mondtam már, hogy majd mindent elmesélek, Bea, de nem ma. Ez most Gizi nagy napja. – Rozi felállt, és odabiccentett Viktornak. – Látom, megismerkedtél a húgommal. – Aztán újra a nagyanyjához fordult. – Nagyi, ez itt Viktor Rohan, István testvérének, Irénkének az unokája. Ő pedig a nagymamám, Barsi Eszti – mutatta be őket egymásnak.

Az idős asszony megsimogatta Viktor arcát.

– Le sem tagadhatnád, annyira hasonlítasz rá! – mondta melegen. – És tényleg feleségül veszed a mi Rozinkat? – Eszti az unokájára nézett. – Miket műveltetek ti, lányok!

– Hosszú történet, nagyi. Holnap majd elmegyünk hozzád, és mindent elmesélünk – ígérte Rozi. – De most előbb be kell mutatnom Viktort anyának és apának.

Viktor legnagyobb meglepetésére Rozi szülei úgy üdvözölték, mintha már régen a családjuk tagja lenne.

Rozi viszont az első adandó alkalommal behúzta őt egy sarokba, és nekiszegezte a kérdést:

– Te meg mit keresel itt?

– Ne aggódj, nem azért jöttem, hogy hazavigyelek! – nyugtatta meg Viktor. – Csak gondoltam, ideje, hogy megismerkedjek a családoddal.

Mélyen a lány szemébe nézett, mintha próbálná kiolvasni belőle, hogy menthető-e még a kapcsolatuk.

– Rozi! – hallatszott egyszer csak a veranda felől.

Viktor a hang irányába nézett. Világosbarna hajú, karcsú, nagyon szép nő volt az, mellette magas, jóképű fickó állt, akiben Kaine Michaelst ismerte fel.

– Hát, akkor most megismerkedhetsz még néhány rokonommal – mosolygott Rozi.

Viktorral mindenki úgy bánt, mintha a család régi barátja lenne, Rozi számára azonban kínszenvedés volt a hosszúra nyúlt eljegyzési parti. Talán igaza van Viktornak, miszerint ideje volt megismerkednie a szüleivel, de ez nem változtat azon, hogy a férfi még mindig nem bízik benne. Különben nem jött volna ide a megkérdezése nélkül.

Miután bemutatta őt Aliz néninek, egy időre kettesben hagyta őket, és bevonult a fürdőszobába. Próbált mélyeket lélegezni, hogy megnyugodjon.

Mikor visszatért a vendégek közé, Viktort élénk beszélgetésben találta Gizivel, ami egyáltalán nem lepte meg, hiszen szépséges unokatestvére mindig is mágnesként vonzotta a férfiakat. De ezúttal ez jobban fájt neki, mint máskor.

– Na, hogy végződött a történet a fülbevalóval? – zökkentette ki őt a gondolataiból Kaine.

Észre sem vette, mikor került mellé a férfi.

– Hogyan? – Rozi próbálta elszakítani a tekintetét Viktorról és Gizelláról. – Nos, azt hiszem, nem ez a legmegfelelőbb hely, hogy megbeszéljük. Nem szeretném a nagyit fölöslegesen felizgatni.

– Megértem – bólintott Kaine. – De szeretnék tőled kérdezni valamit négyszemközt, ha megengeded – mondta, miután meggyőződött róla, hogy Viktor és Gizella hallótávolságon kívül vannak.

– Persze – felelte Rozi meglepetten. – Miben segíthetek?

A férfi cinkos pillantással nézett rá, és röviden összefoglalta, miről van szó. Mindjárt utána Gizella és Viktor is odajött hozzájuk.

– Viktor meghívott minket holnapra ebédelni a szállodájába – mondta Gizi, majd megfogta Kaine karját, és Rozira nézett. – Pedig azt hittem, holnap nálad fogunk csomagolni a költözéshez.

Rozi jelentőségteljesen Viktorra nézett. Remélhetőleg most már elhiszi, hogy tényleg Budapestre fog költözni. De ha azt hiszi, hogy vele tölti az éjszakát a szállodájában, akkor téved. Előbb-utóbb muszáj lesz ezt is megmondania.

– Kezdek nagyon elfáradni – közölte jelentőségteljes pillantást vetve Viktorra.

Aki mindjárt értette, hogy négyszemközt akar vele beszélni. Bár látszott rajta, hogy ő még szívesen maradna, engedelmesen bólintott.

– Máris szólok a sofőrnek – mondta, és már vette is elő a mobilját.

Miután elbúcsúztak a családtól, Viktor és Rozi beszálltak a limuzinba. Rozi nem is vitt magával táskát, mert úgy gondolta, utána fog egy taxit, és visszajön ide.

Az ötcsillagos szálloda felé vezető úton egy szót sem szóltak egymáshoz. A hotelhez érve felmentek Viktor luxusapartmanjába, amelynek nappalija drága bútorokkal volt berendezve, és ahol minden tele volt virággal, melyek olyan illatot árasztottak, mint egy tavaszi rét.

– Nézz körül nyugodtan! – mondta Viktor, és letette a zakóját.

Rozi meglepetten állapította meg, hogy két külön hálószoba tartozik az apartmanhoz, mindegyik saját fürdőszobával, hófehér márványburkolattal. A fűthető törülközőtartókon pihepuha fehér törülközők lógtak.

Miután körbejárt, visszament Viktorhoz a nappaliba, aki éppen a kilátásban gyönyörködött a faltól falig ablakon keresztül. Lenéztek a Central Parkra, amely igazi zöld oázis volt a nyüzsgő város kellős közepén.

– Mi a véleményed Aliz néniről és Gizelláról? – törte meg a hallgatást Rozi.

– Nos, az már biztos, hogy DNS-tesztet nem kell csináltatnunk. Anélkül is nyilvánvaló a hasonlóság az anyám és Aliz között.

– Nekem is ez volt a benyomásom Visegrádon – mosolygott Rozi.

Viktor elkomorodott.

– És te miről sugdolództál Kaine Michaelszel?

Rozi érezte, hogy minden vér kiszalad az arcából.

– Komolyan kérdezed? – lépett hátrébb. – Már az is gyanús, ha az unokatestvérem vőlegényével beszélgetek? Az eljegyzésükön? Képes voltál ekkora utat megtenni, csak hogy megint sértegess? Nem inkább nekem kéne megkérdeznem, hogy mit sugdolóztál Gizellával?

Viktor odalépett hozzá.

– Én soha nem fogok más nőre nézni, Rozi. Soha. És bízom benned! Azért jöttem el ide, hogy ezt neked is megmondjam.

– Igen? Ennek ellenére szemrehányást teszel, amiért négyszemközt beszéltem Kaine-nel? Nos, megmondom, miről beszéltünk. Kaine megkért, hogy készítsek jegygyűrűt Gizellának. Érted? Mert szeretné meglepni őt. Ezért váltottunk olyan gyorsan témát, mikor odajöttetek.

– Tényleg? Nos, képzeld, én is ugyanezt kértem Gizellától – közölte Viktor.

Rozi a megdöbbenéstől hosszú ideig nem jutott szóhoz.

– Mert arra gondoltam, most nem vagy olyan jól, hogy te magad készítsd el a gyűrűnket – tette hozzá a férfi. – És mit válaszoltál Kaine-nek? – kérdezte aggódva.

– Nem vállaltam. Nem vagyok jól mostanában, és féltem a babát. Ráadásul Budapesten egyelőre nem is tudnám hol megcsinálni. És különben is, ismerem Gizit. Biztos ő akarja megtervezni a gyűrűjét.

Viktor bólintott.

– És szeretnéd, ha a mi gyűrűnket te terveznéd meg? Tudom, hogy megcsinálni most nem tudod, de ha én venném meg egy ékszerboltban, az úgysem tetszene.

– Hiszen ezt már egyszer megbeszéltük – felelte Rozi remegő hangon.

A férfi lehunyta a szemét.

– Ne, kérlek, ne mondd, hogy nem jössz hozzám feleségül! – mondta rekedten.

12. FEJEZET

– Mert azt úgysem engednéd, igaz?

Roziban feltámadt a remény. Istenem, mennyire vágyott rá, hogy Viktor azt mondja neki, soha többé nem hagyja magára, mert szereti, és mert a gondolatát sem tudja elviselni, hogy nélküle éljen.

De Viktor hallgatott.

És ezzel az utolsó reménye is szertefoszlott.

– Nem tudom, hogyan tovább – mondta Viktor, és egy kicsit meggörnyedt, mintha mázsás súlyt cipelne.

Ám aztán egyszer csak megint felegyenesedett, és ránézett Rozira.

– Olyan régen nem láttalak már nevetni, de ma este végre megint ragyogtál. És egyáltalán nem volt bennem bizalmatlanság, mikor Kaine-nel beszélgettél. Egészen más okból voltam féltékeny. – Egy izom megrándult az állkapcsán. – Téged minden férfi megbámul, Rozi. Nem értem, miért nem hiszed el, hogy gyönyörű nő vagy. Mindenesetre ez csak még vonzóbbá tesz a szememben. Természetesen egy percig sem gondoltam, hogy flörtölsz Kaine-nel. Ahhoz túl jól ismerlek, de az igaz, hogy féltékeny voltam. Nem rá, hanem arra, hogy őt megajándékoztad a mosolyoddal. Én az idejét sem tudom, hogy rám mikor nevettél utoljára. – Viktor elkínzott arcát látva Rozi úgy érezte, megszakad a szíve. – Ráadásul tudom, hogy én tehetek mindenről. Mert megbántottalak. Hidd el, csak azért kérdeztem meg, miről beszélgettetek, mert tudni akartam, mivel sikerült mosolyt csalnia az arcodra.

– Istenem, Viktor, de hát ez nem a te hibád!

– Dehogynem! Az elején még azt hittem, csak a reggeli rosszulléteid miatt vagy olyan levert. Aztán meg azt, hogy a családi problémák miatt emészted magad. De most már tudom, mi volt az igazi ok. Illetve ki. Én magam.

Rozi szeretett volna ellentmondani, de nem tudott, mert Viktornak igaza volt.

– Minden örömtől megfosztottalak. Ez az, amit ma este megértettem, és ezt a gondolatot nagyon nehezen tudom elviselni. Nem kényszeríthetlek, hogy visszagyere velem Magyarországra. De azt sem tudom elképzelni, hogy nélküled menjek haza.

– A baba miatt? – kérdezte Rozi lélegzet-visszafojtva. – Emiatt ne aggódj! A szavamat adtam, hogy jövő héten visszarepülök Budapestre, és te annyit láthatod a gyermekedet, amennyit akarod.

– De téged is akarlak! Azt szeretném, ha mindennap melletted aludhatnék el. Ha része lehetnék az életednek.

– Istenem, Viktor!

Rozi a kezébe temette az arcát, és érezte, hogy potyogni kezdenek a könnyei.

Viktor egy pillanat alatt mellette termett.

– Ne sírj, kérlek! Inkább add ide a kezed!

Rozi habozva bár, de engedelmeskedett.

– Minden okod megvan rá, hogy gyűlölj – mondta a férfi.

Rozi ellent akart mondani neki, de Viktor leintette.

– Hadd mondjam végig! Nagy hibát követtem el. Semmi okom nem volt, hogy gyanakodjak rád. Hiszen soha nem kértél tőlem semmit. Én viszont cserben hagytalak, éppen akkor, amikor a legnagyobb szükséged lett volna rám. Ezt a hibát soha többé nem követem el, bárhol is élsz majd.

– De én veled szeretnék élni – szipogta Rozi. – Ha tényleg akarod, hazamegyek veled.

– Mert hinni akarsz bennem. Pedig egyáltalán nem szolgáltam rá a bizalmadra.

A szavaiban annyi fájdalom csengett, hogy Rozinak majd megszakadt a szíve.

– Ezúttal én akarom megtenni az első lépést – folytatta Viktor. – Hogy tudd, mennyire bízom benned. Szeretlek, Rozi. És nincs a világon semmi, amire jobban vágynék, mint arra, hogy te is szeress. Eleinte szerettél is, csak mindent elrontottam. De talán ha elég sokáig mellettem maradsz, akkor…

Rozi átkarolta Viktor nyakát.

Ő pedig eleinte csak állt mozdulatlanul, de aztán ő is átölelte a lányt.

– Istenem, Rozi… – nyögte.

– Tudod, a szerelem néha nagyon tud fájni – suttogta Rozi.

Az ajkuk gyengéd csókban forrt össze. Utána Viktor nekinyomta a homlokát Rozi homlokának.

– Ki sem tudom mondani, mennyire csodállak – mondta. – Mert bátor vagy, kedves, és nagyon tudsz szeretni. És nekem szükségem van a szerelmedre. Annyira, hogy néha egészen megrémülök tőle. Ezért is küzdöttem olyan sokáig az érzés ellen.

– Tudom. Én viszont még mindig szeretlek. És nagyon hiányoztál.

– Akkor próbálj meg újra bízni bennem! Itt vagyok, a tiéd vagyok, és soha többé nem foglak bántani.

– Én meg már kezdtem azt hinni, hogy szörnyű társaság vagyok – tréfálkozott Rozi.

– Viszont most először az egészségeddel kell foglalkoznunk – jelentette ki Viktor.

– Most éppen jól vagyok – biztosította őt Rozi.

– Tényleg? – kérdezte Viktor, és megpuszilta a halántékát. – Mert egyelőre beérem annyival is, hogy idebújsz hozzám. Nem kell…

Rozi erre odahajolt hozzá, és súgott valamit a fülébe.

– Parancs, értettem! – mondta Viktor, és az ölébe kapta a lányt.

A hálószobába menet Rozi belecsókolt a férfi nyakába, aki óvatosan letette őt az ágyra, majd ő is melléje feküdt.

Elkezdték levetkőztetni egymást, lassan, minden pillanatot kiélvezve. Rozi a két keze közé fogta a férfi arcát, mélyen a szemébe nézett, és ezt mondta:

– De ugye tudod, hogy ez az egész már régen nem a fülbevalóról szól? Bár én egy családi ékszert mentem megkeresni Budapestre, végül a lelki társamat találtam meg.

– Aki soha többé nem enged el.

Mikor másnap délben Kaine és Gizella megérkeztek hozzájuk ebédelni, Rozi megfogta az unokatestvére kezét.

– Lenne hozzád egy nagy kérésem – mondta boldog mosollyal, és közben rákacsintott Viktorra.

Mikor Rozi megkérdezte az unokatestvérét, hogy nem akar-e két nap múlva az esküvői tanúja lenni, Gizi összevissza csókolta örömében.

– Dehogynem akarok! – mondta. – Mindig is úgy képzeltem, hogy egy napon én leszek az esküvői tanúd.

– Biztos nem akarjátok megvárni vele a mi esküvőnket? – kérdezte Kaine.

– Nagyon kedves tőletek, de mi nem akarunk tovább várni – nevetett Viktor.

Majd megsimogatta Rozi arcát, és eszébe jutott az elmúlt éjszakájuk, amikor egy csodás szeretkezés után a hálószoba sötétjében megkérte a lány kezét.

Gizella odafordult Kaine-hez.

– Nem bánod, ha maradunk még pár napot?

– Dehogy, boldogan maradok!

– És az édesanyád is eljön az esküvőre Budapestről? – fordult oda Viktorhoz Gizi. – Mert az enyém már nagyon szeretne vele találkozni.

Viktor bólintott.

– Reggel telefonáltunk neki. Még ma repülőre ülnek Bella nénivel.

– Ó, de fog a nagyi örülni! – lelkendezett Gizella. – Egyszerűen hihetetlen ez a történet. Eszti unokája feleségül megy István testvérének az unokájához. Ez a sors keze.

– Viktor nem hisz a sorsban – mondta Rozi.

– De igen – mosolygott Viktor. – Most már hiszek.

UTÓHANG

– Mama?

A kis Eszter izgatottan izgett-mozgott, mikor Viktor odalépett hozzá, hogy kivegye a babaülésből.

– Tudod, hol vagyunk, igaz? – kérdezte.

Az autóval közvetlenül a Barsi in Budapest előtt álltak meg.

Mikor ránézett a kislányára, Viktor mellét csak úgy dagasztotta büszkeség. A kicsi még csak most tanult járni meg beszélni, de máris nagy érdeklődéssel fordult a világ felé.

Mindent alaposan megnézett, ami a keze ügyébe került, az apja pénztárcájában és az anyja ridiküljében különösen szeretett kutatni.

Ahogy a kicsi a nyaka köré kulcsolta dundi karocskáját hangosan sivalkodva örömében, Viktor elmosolyodott. Ő is ugyanúgy érzett, mint a kislánya.

A kis ékszerboltot, amit a feleségének vett, Rozi pillanatok alatt sikeres vállalkozássá futtatta fel. Az ünnepélyes megnyitóra néhány nappal a kis Eszter születése előtt került sor, de addigra Rozinak már voltak alkalmazottai is, többek közt két tehetséges, fiatal ékszerész, tehát ő maga már csak félállásban dolgozott, hogy az ideje és az energiája nagy részét a kislánya nevelésére fordíthassa.

Mikor beléptek a boltba, az egyik alkalmazott azonnal odasietett hozzájuk.

– Nocsak, megjött a mi legkedvesebb kis kuncsaftunk! A mama éppen hátul van a széfnél.

Viktor letette a kicsit a földre, aki azonnal odatotyogott a bolt első részét a hátsótól elválasztó rácshoz, és próbálta bedugni a fejecskéjét a lécek közé.

– Mama!

– Máris jövök, kincsem! – kiáltott ki neki Rozi nevetve. Nem sokkal később ki is lépett az ajtón, és rögtön a karjába kapta a kislányát. – Na, milyen volt az apa-lánya nap? – kérdezte mosolyogva.

– Csodás!

Viktornak fontos volt, hogy szoros kapcsolatot építsen ki a kislányával. Bár élvezett minden pillanatot, amelyet Rozival töltött, azok az órák is fontosak voltak, amikor kettesben lehetett a kislányával.

Átölelte Rozi derekát, és szájon csókolta.

– Nézi – mutogatott a kislány az ujjacskájával.

– Persze, mindent megnézhetsz, de megfogni semmit sem szabad – mondta Rozi, és letette a kicsit a földre.

– Szerintem ez ugyanannyira fog működni, mint eddig – tréfálkozott Viktor.

– Tudom – nevetett Rozi.

Eszter mindent megfogott és a szájába vett, ami a keze ügyébe került. A múltkor is sikerült belenyúlnia az egyik nyitva hagyott fiókba, úgyhogy Rozi az utolsó pillanatban húzott ki a szájából egy arany karkötőt.

Most egy darabig együtt gyönyörködtek a kislányukban, aki nekinyomta az orrocskáját az egyik vitrinnek, és érdeklődve nézte a csillogó ékszereket.

– Mintha magamat látnám ennyi idős koromban – mosolygott Rozi. – Jut eszembe, Gizi telefonált. Mondtam neki, hogy szívesen meglátogatjuk őket valamikor, hogy megnézzük végre a kisbabájukat.

– Persze, beszélj meg velük valamit! Rég nem találkoztál a családoddal, biztos nagyon hiányoznak már.

Rozi lábujjhegyre állt, és szájon csókolta Viktort.

– De hiszen én mindennap a családommal vagyok – mondta.

– Amiért én minden egyes nap hálás is vagyok neked – felelte Viktor.

– Én is neked – mondta Rozi boldog mosollyal. – Akkor elindulunk haza?

Viktor arra gondolt, azt is a feleségének köszönheti, hogy immár nemcsak lakása, hanem otthona is van.

– Jó, ha sikerül meggyőznünk a lányodat, hogy szakadjon el a vitrintől.

– Szerintem mindketten tudjuk, hogy nem fog.

– A génjeid miatt van – évődött Viktor.

– Hát, lehet – vigyorgott Rozi. – Alig várom már, hogy tíz-tizenkét múlva az általa tervezett ékszereket viseljük.

Eszterke két év múlva alkotta meg élete első nyakláncát makarónitésztából, amit az apja másnap büszkén viselt az irodában.

VÉGE

Carol Marinelli

Csókolj meg, édes!

1. FEJEZET

– Signor Caruso, bemutatom Aurora Messinát. A szicíliai szállodánkból érkezett hozzánk tanulmányútra, és ma egész nap engem kísér majd.

Nico Caruso fel sem nézett a számítógépe képernyőjéről, amikor a titkárnője, Marianna belépett pompázatos római irodájába. Csak a homloka szaladt ráncba.

Marianna derűsen fecsegett tovább, nem is sejtette, hogy a név hallatán Nicónak hevesebben kezdett verni a szíve. Pedig így történt. Ismerte Aurorát. Tudta, hogy huszonnégy éves, pontosan hat évvel fiatalabb, mint ő. Tudta, hogy bársonyosan barna szeme és dús sötétbarna, majdnem fekete hajkoronája van. És tudta, hogy mézszínű bőre szinte ragyog a napfényben.

Aurora Eloise Messina.

– Emlékszel még rám, Nico? – A lány rekedtes hangja kihívóan csengett. – Nem szép tőled, ha elfelejtettél. Akinek az ágyában alszunk, azt általában meg szoktuk jegyezni.

Marianna összerezzent, de Nico nyugodtan pillantott fel.

– Csakhogy te sosem voltál benne abban az ágyban, amikor én ott aludtam.

– Ez igaz – mosolygott Aurora.

Sokat készült erre a találkozásra, mégis roppant nehezére esett nyugalmat erőltetnie magára. Bármennyire igyekezett, azt sem tudta megakadályozni, hogy mint máskor is mindig, elfussa az arcát a pír, amint Nicót megpillantotta. Rajta kívül senkit és semmit nem látott. Még a páratlan kilátást sem vette észre, pedig alattuk terült el Róma óvárosa.

A férfi rövid, gondosan vágott frizurát viselt, az arcát simára borotválta. Ahogy Aurora megkerülte az íróasztalt, hogy udvariasan üdvözölje, orrát megcsapta a drága arcvíz illata.

Nico azonban felemelte a kezét, hogy jelezze, eddig és ne tovább. A pillantása is ugyanezt üzente. A lány pedig hátrahőkölt, mintha legalábbis megütötték volna.

Tudta magáról, hogy túlságosan ösztönös, és sokszor meggondolatlanul cselekszik. Szerette volna régi barátként üdvözölni a férfit, hiszen az is volt, régi barát. Nico azonban szemlátomást nem így tekintett rá, és ez nagyon fájt. Aurora komolyan küzdött, hogy elrejtse a csalódottságát.

– Foglalj helyet! – utasította hűvösen a férfi, majd Mariannához fordult. – Akkor kezdjük is el, jó? Rengeteg dolgunk van.

– Egy pillanat!

Aurora ahelyett, hogy leült volna, levette a válláról hatalmas bőrtáskáját, és egy üveg paradicsommártást halászott elő a mélyéről, amelyet odatett a makulátlan, fényesre polírozott diófa íróasztalra. Aztán egy másodperccel később mellé állított egy aranysárga folyadékkal teli palackot is.

– Anyám paradicsommártása és apám limoncellója – jelentette büszkén. – Ajándékba küldik neked.

Nico ingerült pillantást vetett Mariannára, aki kétségbeesetten igyekezett megőrizni a szenvtelenségét. Aztán ridegen Aurorára pillantott.

– Ezekre semmi szükségem – jelentette ki fagyosan egy elutasító kézmozdulat kíséretében. – Nyugodtan visszaviheted őket.

– Szó sem lehet róla!

Aurora most már komolyan megsértődött. Nem elég, hogy Nico nem üdvözölte tisztességesen, és jóformán rá se néz, most még a családja ajándékait is elutasítja?

Meg kellett volna köszönnie, és meghívnia Aurorát, hogy együtt kóstolják meg a finomságokat, felelevenítve a régi emlékeket. Így tett volna minden rendes szicíliai, de mikor tartotta magát Nico a szülőföldje hagyományaihoz? Soha. Ha fontosak lettek volna neki a tradíciók, már rég feleségül vette volna Aurorát.

És akkor most úgy hívnák, hogy Aurora Eloise Caruso.

Már tinédzserkorában is gyakran leírta ezt a nevet. Próbálgatta az aláírást, többször is kimondta, hogy hallja a hangzását.

Most még pirosabb lett az arca.

– Te is tudod, a családom soha nem engedte volna, hogy ajándékok nélkül látogassalak meg – csattant fel dühösen.

– Csakhogy ez nem látogatás – mutatott rá a férfi. – Hanem tanulmányút. Egy ötnapos gyakorlaton veszel részt, hogy felkészülj az új szállodám megnyitására, ami már itt van a nyakunkon. Most pedig pakold el azt a holmit az asztalomról, de gyorsan!

Nico maga is tisztában volt vele, hogy ez így bántón hangzik, de fontos volt, hogy érvényt szerezzen az akaratának. És nem csupán Aurorával szemben.

Silibri lakói, a hamarosan nyíló szállodája alkalmazottjai még egy napja sem tartózkodtak Rómában, de Nicót már teljesen kikészítették. Francesca, akit regionális igazgatónak szánt, egy rúd szalámit hagyott neki a recepción. Komolyan azt hiszi, hogy Rómában nem lehet ilyesmit venni?

Pino pedig, aki főportás lenne az új szállodában, valahogyan megszerezte a telefonszámát. Nyilván Aurorától, hiszen neki megadta a számot egy gyönge pillanatában, amire gondolni sem akart.

Mindenesetre Pino felhívta tegnap este, mindjárt azután, hogy megérkezett a fővárosba, és megkérdezte tőle, hol jöjjenek össze vacsorázni. Nico persze kimentette magát.

Mintha az egész falu utánajött volna Rómába, pedig Nico tizenhat éves kora óta mást sem akart, csak elszabadulni onnan.

De akkor miért érzi ilyen furán magát most, hogy megrohanta a múlt? A rossz lelkiismeret miatt? Vagy talán a kötelességtudat teszi?

– Kérlek, pakold el azokat az üvegeket, Aurora! Muszáj munkához látnunk, ugyanis máris késésben vagyunk.

– Majd én elviszem ezeket – ajánlkozott Marianna, és villámgyorsan lekapta az asztalról az üvegeket. – És mindjárt hozom a megfelelő anyagmintákat a következő megbeszélésre.

– Anyagmintákat?

– Persze. Ma kell eldöntenünk, milyenek legyenek a Silibri Hotel egyenruhái.

– Mi az, hogy ma kell eldöntenünk? – hökkent meg Nico. – Hiszen minden szállodámban egyforma az alkalmazotti uniformis.

– De nekik nem tetszik a zöld.

– Mi az, hogy nem tetszik? Itt nincs helye az egyénieskedésnek! Az azonos egyenruha fontos egy szállodalánc esetén…

Nico hirtelen elhallgatott, rájött, hogy ezzel ráér majd a megbeszélésen előhozakodni. Biccentett Mariannának, aki elsietett a két üveggel a kezében.

Aurora mosolyogva helyet foglalt a látogatószékben az íróasztallal szemközt.

– Nem az a dolgod, hogy ma mindenhová kövesd Mariannát? – kérdezte Nico.

– Ki akartam használni ezt a rövid időt, amíg négyszemközt lehetünk, hogy elnézést kérjek az ágyamra vonatkozó indiszkrét megjegyzésemért.

Nem volt ugyanis semmi vicces abban, hogy Nico annak idején Aurora ágyában aludt. Aurora apja ugyanis a parkban egy padon talált rá a fiúra, aki agresszív, durva apja elől szökött meg otthonról. Hazavitte őt, és felajánlotta neki a kislánya szobáját, míg Aurora a szülői hálóban kapott helyet egy pótágyon.

– Megbocsátok – dörmögte Nico, aztán folytatta az asztalán lévő papírok tanulmányozását.

– Tényleg sosem voltunk együtt abban az ágyban – folytatta derűsen Aurora, és az asztal alatt megbökte a férfi térdét a lábával. – A szüzességemet a kanapén raboltad el.

– Nem raboltam el semmit, Aurora! – Nico villogó szemmel nézett rá, és hirtelen megragadta a bokáját az asztal alatt. – Én úgy emlékszem, hogy készségesen ajándékoztad nekem az ártatlanságodat. Sőt valósággal könyörögtél, hogy vegyem el. De ez már rég volt, talán igaz se volt… Már el is felejtettem.

– Elfelejtetted? Hogy lehet azt elfelejteni? Négy év egyáltalán nem olyan hosszú idő.

Nézőpont kérdése. Nico ritkán követett el hibát, és általában komoly árat fizetett, ha mégis. Ezért a ballépéséért konkrétan tízmilliót.

És még a szállodaépítés költsége a kisebbik baj.

A lány felállt, és az ablakhoz lépett, de Nico fel sem pillantott a papírokból.

Tudta, hogy hiba volt lefeküdnie Aurorával.

A faluban mindenki arra számított, hogy össze fognak házasodni. A családjaik megegyeztek, őket senki sem kérdezte. Aurora ehhez képest egészen könnyen fogadta, amikor Nico közölte vele, nem veszi el, mert minden vágya, hogy elmenjen innen. Csak nevetett, és valami olyasmit mondott, hogy „még jobb is így”. Persze akkor még csak tizenhat éves volt. Sovány, tapasztalatlan kislány.

De amikor évekkel később újra találkoztak…

Lopva figyelte a lányt, ahogy Vatikánvárost csodálta az ablakon át. Egyszerűen képtelen volt a munkájára összpontosítani. Kénytelen volt elismerni, hogy kevés szebb dolog van a világon egy mutatós szicíliai lánynál…

Aurora érezte, hogy a férfi nézi, az egész teste belebizsergett az izgalomba.

– Róma igazán szép – jegyezte meg csevegő stílusban.

– Örülök, hogy tetszik. Reggel, amikor ébredezik a város, különösen nagy élmény átsétálni rajta. Mintha a tiéd lenne az egész…

Nico megint a számítógépe felé fordult.

– Ma este városnéző túrára indulunk – újságolta a lány. – Gondolom, már te is alig várod a silibri hoteled megnyitóját.

– A leginkább azt várom, hogy vége legyen – vetette oda a férfi.

És pontosan így is érezte. Alig várta, hogy túl legyenek ezen a fárasztó és stresszes megnyitási időszakon, mert utána már szinte maguktól mennek a dolgok. Vagyis nyugodtan lepasszolhatja a vezetéssel együtt járó feladatokat a kinevezett igazgatónak és segítőinek.

Kezdett feszült lenni a hangulat, így Nico örült neki, amikor Marianna visszatért, és átvették az aznapi programokat. Aurora meg figyelt, és szerencsére hallgatott.

Az első megbeszélés negyedóra múlva kezdődik a silibri szálloda alkalmazottjaival. Aztán még több tárgyalás vár rá különféle könyvelőkkel, befektetőkkel és ügyvédekkel. Miután mindezt megbeszélték, Nico közölte a titkárnőjével, hogy szokásával ellentétben aznap nem a hotelben alszik.

Marianna elcsodálkozott.

– De holnap van egy tárgyalással egybekötött üzleti reggelije, Signor Caruso. És kilenckor várja a helikopter. Remélem, nem haragszik, ha megjegyzem, hogy amennyiben reggeli programja van, mindig itt szokott aludni, uram…

– Ez igaz. Most mégis otthon töltöm az éjszakát – szögezte le a férfi.

– Elmész? – csodálkozott Aurora is. – Most, hogy mind itt vagyunk, te el akarsz menni?

– Ez nem egy családi találkozó – jegyezte meg élesen Nico. – Egy munkahelyi képzésre érkeztetek ide.

– Signor Carusóval minden áldott reggel átnézzük a napi programját – magyarázta a lánynak Marianna. – A pontos időbeosztás és a jó szervezés nagyon fontos a hatékony munka szempontjából.

– Igen, tudom – bólogatott Aurora, aki azonban még mindig nem értette, miért akar elmenni a férfi éppen most, amikor ő végre ideérkezett.

Egy darabig még beszélgettek az előttük álló időszak feladatairól, majd Nico felállt, és udvariasan kinyitotta a hölgyek előtt az irodájából nyíló konferenciaterem ajtaját. Ezt gyorsan meg is bánta, mert ezzel arra kárhoztatta magát, hogy Aurora mögött sétáljon be a terembe. A lány illata azonnal megrészegítette, a vére egy szempillantás alatt a forrpontig hevült. Bárhogy szerette volna tagadni, a parázs még mindig ott szunnyadt a hamu alatt.

A tárgyalóban már ott várt rájuk a Silibri Hotel teljes alkalmazotti gárdája, és mind roppant szívélyesen üdvözölték Nicót. Kicsit talán túl szívélyesen is. És az asztalra újabb otthonról hozott ajándékok kerültek. Sütemények, bor, sajt…

Vincenzo, Nico marketingmenedzsere csak bámulta a vidám népünnepélyhez hasonlatos kavalkádot. Értetlenkedő pillantásokat vetett Nicóra. Persze, hiszen ő nem szicíliai, hanem északról, Firenzéből származik.

– Ideje munkához látni – mondta fennhangon Nico, aki szeretett volna már túl lenni a megbeszélésen.

Aurorát a marketingmenedzser helyettesének szánta. Ugyan a lány nem rendelkezett felsőfokú végzettséggel, csak érettségivel, de eszes volt, jól ismerte a környéket, ügyesen fényképezett, és remek meglátásai voltak. Nico remélte, hogy megtalálják a közös hangot Vincenzóval, és együttes erővel sikerre viszik a szicíliai szállodát.

Az első napirendi pont a szállodamegnyitót kísérő reklámkampány volt. Aztán áttértek a következőre: az egyenruhák kérdésére.

– Ha jól tudom, a ruhapróba még nem történt meg – pillantott rosszallóan Francescára Nico. – Pedig mihamarabb sort kellene keríteni rá.

– A személyzet hajthatatlan – felelte a nő. – Nincsenek kibékülve az uniformis színével.

– És az anyaga sem megfelelő. – Aurora most először szólalt meg a megbeszélés során. – A nehéz gyapjú nem a szicíliai hőségbe való. És az a sötétzöld… Mintha valamennyien kis erdei koboldok lennénk…

Nico értetlenkedve bámult rá. Ha ez a lány a közelében volt, valamiért mindig úgy érezte, hogy kicsúsznak a dolgok az irányítása alól. A puszta jelenlétével kihozta a béketűrésből, percről percre egyre idegesebb lett.

Mellesleg nem értette az ellenérzéseit az uniformist illetően. Ő kifejezetten elegánsnak találta azt a zöld árnyalatot. Mostanáig az összes szállodájában ez volt az egyenruha színe, és sem az angol, sem a francia személyzet nem panaszkodott.

Aurora mosolygott, ő pedig a lány ajkára meredt, és görcsösen igyekezett nem viszonozni azt a mosolyt.

Végül Vincenzo volt az, aki megtörte a feszült csendet:

– Az időjárásra való tekintettel Silibriben nyugodtan lehetne valamivel lazább a ruházat.

Nico megcsóválta a fejét.

– Ez egy ötcsillagos szálloda. Nem igazán szeretném, ha az alkalmazottak hanyagul nézzenek ki.

– Persze hogy nem. Nem is arra gondoltam – mentegetőzött Vincenzo. – Hanem arra, hogy egy kellemes sötétkék vászonanyagra válthatnánk. Az is nagyon elegáns lenne fehér inggel, illetve blúzzal.

– Na persze, abban meg úgy néznénk ki, mint a matrózok – duzzogott Aurora.

Nico a mutató- és hüvelykujjával masszírozni kezdte az orrnyergét. Mégis hogy a fenébe képzelte ezt? Miért pont Silibriben akart szállodát nyitni? Pedig egyszerűen eladhatta volna azt a területet, és kész. Örökre megszabadulhatott volna a szülőföldjétől.

De nem, ő segíteni akart azokon az embereken – meg is kapta érte a méltó büntetését. Vitatkozhat az egyenruhák színéről és anyagáról… Hát itt már mindenkinek elment az esze?

Hahó, ez az ő szállodája, itt egyedül ő fújja a passzátszelet!

A silibriekkel pont ez volt a gond. Hogy valamennyien a sajátjuknak tekintették a hotelt. Személyes ügynek tekintették, hogy felépült, és nagy lelkesedéssel vetették bele magukat a megnyitó előkészületeibe.

– És mi lenne, ha maradna ugyanaz a zöld árnyalat, mint a többi szállodában, csak éppen az anyagot változtatnánk meg lenvászonra – ötletelt Francesca.

Aurora vágott egy grimaszt.

– Az csak annyit jelent, hogy nem lesz nagyon melegünk, de továbbra is erdei manók leszünk – tiltakozott.

– Halljuk, te milyen színt javasolsz?

– Téglaszínt – vágta rá a lány, majd feneketlennek tűnő táskájából elő is varázsolt pár anyagmintát, amit körbeadott a jelenlévőknek. Len alapú kevert szálas textília volt, könnyű, gyűrődésmentes és egyszerűen mosható. – Ez a terrakotta árnyalat nagyon jellemző Szicíliára – magyarázta. A templomromoknak és a kolostoroknak pont ilyen a színük napnyugtakor. És Silibri ilyenkor a legszebb. Az anyatermészetnél nincs jobb tanácsadó.

– Ez azért elég merész választás – vélekedett Vincenzo. – Talán kicsit túl merész is.

Aurora hosszan nézte a férfit.

– Csak nem attól fél, hogy ütni fogja a vörös haját? – kérdezte barátságosan. – Mert akkor, ha gondolja, kereshetünk egy önnek megfelelőbb árnyalatot.

Vincenzo arckifejezése máris sokkal engedékenyebbre vált. Nico csak bámult, hogy csavarja Aurora pillanatok alatt az ujja köré a marketingmenedzsert. És persze rögtön észrevette a lány önelégült mosolyát.

Megcsóválta a fejét. Szegény Vincenzo! Ha ez így megy tovább, Aurora elfogyasztja reggelire… Olyan ez a nő, mint Szicília híres vulkánja, az Etna. Forró, kiszámíthatatlan és legyőzhetetlen…

Nico érezte, hogy jobb, ha ezt a gondolatmenetet itt lezárja.

– Majd átgondolom – dünnyögte.

– Átgondolod? Minek gondolkodni rajta, ha mindenkinek tetszik az ötlet? – vonta fel szépen ívelt szemöldökét Aurora.

– Azt mondtam, meggondolom. Mi a következő pont?

A találkozót félórásra tervezték, de így is több mint hatvan percig tartott. A végén Marianna eltűnt a mosdóban, Nico pedig le akart lépni, de Aurora követte, amikor kiosont a tárgyalóból.

– Beszélhetnénk? Eszembe jutott még valami…

– Mindent megbeszéltünk az ülésen.

– Ezt nem. Vannak még ötleteim a Silibri Hotellel kapcsolatosan…

– Azokat kérlek, beszéld meg Vincenzóval, ő a közvetlen főnököd. Nem az én dolgom a marketingasszisztensek ötleteit kiértékelni.

– Hogy te mekkora sznob lettél! – fakadt ki a lány. – Tavasz van, de ha egy helyiségben vagyok veled, esküszöm, a hideg futkos a hátamon.

– Ha fázol, vegyél fel kabátot! – vágott vissza Nico. – És csak hogy tudd: nem szórakozni jöttél ide. Nem azért, hogy ismerkedj, barátkozz, és recepteket cserélj a kollégákkal, hanem hogy megtanuld, miként kell működtetni a silibri hotelemet. És hogy hogyan, azt én mondom meg, világos?

– Igen – sütötte le a szemét a lány.

Nico nagyon szerette volna már befejezni ezt a kellemetlen beszélgetést.

– Akkor menj, keresd meg Mariannát! És a nap hátralévő részében figyeld meg jól, hogyan dolgozik – vetette még oda, majd sarkon fordult, és távozott.

2. FEJEZET

Szemét disznó!

Aurora roppant dühös volt. Nico már nem is hozhatta volna ennél sértőbben a tudomására, mennyire nemkívánatos számára a jelenléte.

Igazából a lány is nagyon szerette volna már elengedni ezt az egészet. A szerelmet, amelyet Nico iránt érzett. A legszívesebben apró darabokra törte volna az érzést, és beletaposta volna a homokba… Semmi értelme belekapaszkodni egy szerelembe, ami sosem talált viszonzásra. Vagy lehet, hogy nem is igazi szerelem ez, csupán kislányos rajongás?

– Aurora! Beszédem van veled! – Marianna meglepetésszerűen bukkant fel a háta mögött. – Jól figyelj rám!

– Már tudom, mit akarsz mondani – hajtotta le a fejét Aurora.

Sajnos azonban minden bűnbánata ellenére sem úszta meg a lelki fröccsöt. Ha képtelen uralkodni magán, és befogni a száját, akkor hamarosan a konyhai személyzet munkáját figyelheti, és be sem teheti a lábát az irodákba.

Természetesen értette, mit várnak tőle, de azt egyelőre nem tudta, hogyan fékezze magát. Nico közelében mindig belebújt a kisördög, pedig eredendően is meglehetősen temperamentumos teremtés volt.

„Szia, leendő férjecském!” Kislánykorában rendszerint így üdvözölte Nicót, valahányszor találkoztak. A fiú rendszerint csak pofákat vágott ilyenkor, vagy a szemét forgatta, de egy szót sem pazarolt rá, úgy tett, mintha meg sem hallotta volna. Végezte a munkáját, mint rendesen. Ásott, fát vágott, amit kellett. Ha közben kimelegedett, és levette a pólóját, Aurora szíve elszorult a kék és zöld foltok meg a bántalmazás egyéb nyomai láttán.

Hogy tehet ilyet valaki egy gyerekkel? A saját gyerekével?

A napja fénypontja volt, ha Nico nagy ritkán rámosolygott.

Amikor elhagyta Silibrit, nem törte össze Aurora szívét. Hiszen a lány csupán tízéves volt. A fájdalom csak később jött, Nico egyik villámlátogatása alkalmával. Akkor Aurora már betöltötte a tizenhatot. És nagyon örült Nicónak. A fiú először hosszan és komolyan beszélt az apjával zárt ajtók mögött, aztán kérte a lányt, hogy menjen vele sétálni. Aurora még gyorsan felszaladt felfrissíteni magát, és a fogát is megmosta, annyira biztos volt benne, hogy most fogja megkapni élete első csókját.

Lementek a dombról, megkerülték a kolostort, és a templomrom, Aurora kedvenc helye felé vették az irányt. Később Nico javasolta, hogy tegyenek egy kitérőt a tengerpartra.

– Az apáink elég furák – mondta aztán komoran. – Döntéseket akarnak hozni helyettünk.

Ez volt az a pont, ahol a bakfis megsejtette, hogy ez a beszélgetés nem egészen úgy fog lezajlani, mint képzelte.

– Tudnod kell, Aurora, én már rég nem táncolok úgy, ahogy apám fütyül. Eszemben sincs hagyni, hogy ő irányítsa az életemet.

– Igen, tudom, hogy gyűlölöd őt. De azért…

– Nem foglak feleségül venni, Aurora – szakította félbe Nico. – Nem akarok családot, szeretném élvezni a szabadságomat.

Aurora életének ez volt eddig a legszörnyűbb pillanata.

– Hallod egyáltalán, hogy mit mondok? – Marianna szigorú hangja hatolt át az emlékek ködén. – Figyelsz rám egyáltalán?

– Természetesen – füllentette a lány. – Aggodalomra semmi ok! A jövőben vigyázok a számra. Ígérem, többé nem teszem magam nevetségessé.

Itt volt az ideje, hogy szembenézzen a valósággal. Már így is nyolc hosszú évet pazarolt erre a hiábavaló szerelemre. Az élete egyharmadát. Elég ebből! El kell felejtenie Nicót. Elvégre most már felnőtt nő. Csak azért is meg fogja mutatni, hogy képes profi módon viselkedni. Hogy képes megőrizni a nyugalmát és a szenvtelenségét, bármit csináljon is Nico Caruso.

– Nem akartalak megbántani. – Marianna rávillantott egy rövid mosolyt. – De tudod, ami a munkát és a hatékonyságot illeti, Nico nem ismeri a tréfát. Bár remek főnök, erre muszáj odafigyelned, ha nálunk akarsz dolgozni.

– Így lesz – ígérte a lány.

– Jól van. Akkor gyere! A sofőr már vár minket.

– A sofőr? Hová megyünk?

– A Caruso-villába, hogy összepakolhassak a főnöknek.

Na már csak ez hiányzott! Hogy még a házához is el kelljen mennie! Pedig Aurora a legszívesebben elbújt volna egy pincében, hogy vörösre sírja a szemét.

Nico háza természetesen gyönyörű volt. Parioli városrészben emelkedett, nem túl messze a római szállodától. Egy hatalmas és elegáns, ízlésesen berendezett palazzo, ahol csak úgy kopogtak a cipősarkak az előcsarnok márványpadlóján. Marianna először elhelyezte az alkalmazottaktól kapott szicíliai finomságokat a konyhában és a hűtőszekrényben, aztán a széles lépcsőn felmentek az emeletre.

Aurora a háló ajtajában vett egy nagy levegőt. Nem ez a legjobb hely a világon, hogy leszámoljon a Nico iránt érzett szerelmével.

A hálószobának hatalmas ablakai voltak, és egy erkély is tartozott hozzá, ahonnan egészen fantasztikus kilátás nyílt a Villa Borghese csoda szép parkjára.

Miközben Marianna ingeket és öltönyöket pakolt a gardróbból egy jókora bőröndbe, Aurora szeme az ágyra tapadt, melyen krémszínű volt a selyem ágynemű, és a fejrésznél sötétbarna párnák sorakoztak festői összevisszaságban. Önkéntelenül is elképzelte Nicót a felháborítóan drága takaró alatt…

– Aurora, megtennéd, hogy összeszedsz néhány fehérneműt? – kérdezte Marianna.

Ó, te jó ég, már csak ez hiányzott! Aurora egy pillanatra elkínzottan lehunyta a szemét, miután kinyitotta a fiókot. Pont ugyanilyen fekete bokszeralsó volt Nicón négy éve is, amikor…

Gyorsan elhessegette a gondolatot, és szélsebesen kivett néhány alsót.

– Kérdezhetek valamit, Marianna?

– Persze, kérdezz csak!

– Az érdekelne, miért töltöm veled a napot, és nem a marketingrészlegen. Nem mondom, a te munkád is érdekes, de végtére is marketinggel fogok foglalkozni…

– Ez igaz, de a főnök gyakran utazik a különböző szállodáiba, és én nem mindig tartok vele. Ami azt jelenti, hogy minden hotelben van egy megbízottam, egy munkatárs, akivel szorosan együttműködünk.

– Egyfajta helyettes személyi titkár.

– Így van. Megkérdeztem Francescát, kit javasol a feladatra, és ő téged ajánlott.

– Nico tud róla, hogy Silibriben én foglak helyettesíteni?

– Nem. A főnök sosem foglalkozik személyzeti ügyekkel.

Aurora tartott tőle, hogy Nico nem örülne a dolognak. És az ő szempontjából sem volt örömteli a helyzet. Hogy felejtsen, ha folyton együtt kell lennie Nicóval? Nemegyszer négyszemközt… Hiszen így csak fokozódni fog a vágya, nem kihunyni!

Ezért aztán összeszedte minden bátorságát, és eltökélten megrázta a fejét.

– Nagyon kedves tőled is, és Francescától is, hogy rám gondoltatok, de nem vállalom. Nem hinném, hogy ez nekem való feladat.

Elhatározta, hogy aznap este lesz az utolsó alkalom, amikor sírni fog Nico után. Holnap továbblép, és keres magának egy helyes fiút. Ismerkedni fog… Elvégre huszonnégy éves, egyedülálló, és itt van Rómában, az örök városban! Letölti a telefonjára azt a társkereső alkalmazást, amiről Antonietta és Chi-Chi mesélt.

– Aurora hol van? – kérdezte meg később a délután folyamán Mariannától Nico.

– A marketingosztályon – felelte a titkárnő, majd az órájára pillantott. – Bár az is lehet, hogy a szicíliaiak közben már elmentek várost nézni. Nagyon helyes emberek… Életemben nem találkoztam még ilyen energikus, lelkes népséggel. Ha dolgozni is így tudnak, hasítani fog az új szálloda.

– Azt hallottam, ő is járt a házamban. Hogyhogy magaddal vitted csomagolni?

– Arra gondoltam, ezekre a dolgokra is megtanítom. Hiszen minden szállodában van egy jobbkezem, aki szükség esetén el tudja látni a személyi titkári feladatokat. És Aurora alkalmas volna rá, hogy a Silibri Hotelben…

– Nem! – tiltakozott Nico hevesen. – Erről szó sem lehet! Marketinges területen biztosan helyt tud majd állni, de a személyi titkárság nem Aurorának való.

– Értem – biccentett Marianna. – Egyébként már korábban letettem erről a tervemről, mert amikor megtudta, miről van szó, ő is nemet mondott.

– Valóban?

Nicónak örülnie kellett volna, mégis úgy érezte magát, mintha pofon vágták volna.

Fogta a zakóját, és elgondolkodva kisétált a folyosóra. A liftig meg sem állt. Nem kellett töprengenie azon, vajon miért akarja őt a jövőben elkerülni Aurora, hiszen jól tudta a választ erre a kérdésre. Mert túlságosan sok minden történt már köztük.

3. FEJEZET

Az éjszaka, amit egyikük sem tudott feledni…

Egy ideje erdőtüzek tomboltak Szicília déli partvidékén, és a tüzes pokol egyre közeledett Silibrihez is. A hatóságok elkezdték az evakuálásokat a környékről, de sem Aurora apja, sem Geo, Nico apja nem volt hajlandó elhagyni a falut.

Geo egyre vadabb történetekkel állt elő. Például, hogy Nico helikopterrel jön érte, de ő akkor sem megy sehová. Meg hogy a fiának már három szállodája van Európa-szerte. Illetve nem is három, hanem négy. Aurora nagyjából annyira vette ezt komolyan, mint azt a hírt, hogy Geót meglátogatta a felesége, Maria. Aki mellesleg Aurora születési évében, vagyis kerek húsz éve távozott az élők sorából.

– Nico meglopott! – mennydörögte az öreg iszákos. – Elvette, ami az enyém.

– Elég vad történeteket mesélsz mostanában, Geo – csitította a fiatal lány.

– Én ugyan biztosan nem költözöm egy római öregotthonba! Hiszen utálom azt a fattyút! Miért akarnék a közelében élni?

Aurora pontosan tudta, hogy Geo nem szívelheti a fiát, és azzal is tisztában volt, miként bánt annak idején a gyermek Nicóval, mégsem tudott úgy elmenni az idős ember háza előtt, hogy be ne ugorjon néhány percre. Hiszen ha ő gondoskodik Geóról, azzal kissé talán tehermentesíti Nicót ott a messze távolban. Így legalább nem kell az apja miatt aggódnia.

– Segíthetek valamit?

– Van pénz a komódon, vedd el, és menj el nekem a boltba, kérlek!

– Nem veszek whiskyt, Geo! – tiltakozott Aurora.

– Miért nem? Egyszer úgyis meg kell halni.

A lány nevetett.

– De nem mindegy, mikor. És szeretném, ha józanul állnál a teremtő színe elé.

– Ne vitatkozz, Aurora! Fogd azt a pénzt, és menj! Kérlek!

– Szó sem lehet róla!

A háta mögül megszólaló mély hang hallatán a lány összerezzent. Már azelőtt megismerte, mielőtt megfordult volna.

– Nico! Hát itt vagy?

– Mint látod.

A férfi sötét öltönynadrágot viselt, és fehér inget. Fekete, hullámos haja egy leheletnyivel hosszabb volt, mint az üzleti körökben általában szokás, ám a frizura eszméletlenül jól állt neki.

Ráadásul szinte megdöbbentően tisztának tűnt, főleg ahhoz képest, hogy a levegő egy ideje már tele volt füsttel és szállongó pernyével. Aurora például kimondottan piszkosnak érezte magát, holott csupán körülbelül fél órát tartózkodott kint, hogy összesöpörje a leveleket, és megnyírja a bokrokat Geo háza előtt, ezzel is csökkentve az esélyét a tűz továbbterjedésének.

Ó, miért is nem később nézett be inkább? Mondjuk két óra múlva, amikor már lezuhanyozott, és kicsípte magát Antonietta partijára?

Bár ez sem sokat segített volna rajta… Hiszen Nico se így, se úgy nem érdeklődik iránta.

– Hogy kerültél ide? – kérdezte csodálkozva. – Hiszen a reptérre vezető utat lezárták.

– Helikopterrel – hangzott a válasz.

– Látod, én megmondtam! – kiáltotta oda a lánynak diadalmasan Geo, majd a fia felé fordult. – De hiába jöttél ide, Nico. Nem megyek veled sehová, és te sem vagy itt szívesen látott vendég. Takarodj innen, most rögtön! Csak bajom van veled, de tényleg. Miattad jutottam koldusbotra.

Aurora úgy ítélte meg, hogy ideje közbeavatkozni, mielőtt komolyan elmérgesedik a helyzet.

– Tudod mit, Nico? Gyere ki egy percre, megmutatom, mit csináltam, hogy a házat megvédjem a tűztől.

Egy perccel később már a kertben álltak. Kellemetlenül forró volt a levegő, mindenütt átható füstszag terjengett.

– Soha nem egyezik bele, hogy elvidd innen – mondta a lány.

– Tudom – sóhajtott Nico. – És te? Mit keresel még itt? Miért nem menekülsz?

– Mert valakinek vigyáznia kell a falura.

– És mégis mit tehetsz egymagad a tűzvész ellen? – kérdezte gúnyosan a férfi. – Egy ilyen törékeny fiatal lány, mint te, szinte még gyerek…

Ez nem volt igaz. Aurora már rég nem volt gyerek.

A négy évvel azelőtti kellemetlen beszélgetésük után érthető módon kerülték egymást, Nico csak a távolból figyelte, hogyan érik öntudatos, gyönyörű nővé az egykori nyurga, nagyszájú kislány.

Ettől azonban a lényeg nem változott. Nico továbbra sem akart családot, nem akarta magára vállalni a felelősséget, amit egy állandó partner és a születendő gyermekek jelentenek. Szabadon és függetlenül akart élni.

– Aurora, egy természeti csapás ellen semmit sem tehetsz.

– Dehogynem. Megvendégelhetem a tűzoltókat – vonogatta a vállát a lány. – Különben is, papa azt mondta, hogy a falu biztonságos.

Nico meg volt győződve az ellenkezőjéről, ahogy mindenki más is, aki szakértőként nyilvánult meg ebben a kérdésben.

– Nem maradhatsz itt.

– De igen.

– Gyere velem, és én gondoskodom a biztonságodról.

– Már megmondtam, hogy nem. Itt a helyem.

– Hát nem érted, hogy ezzel életveszélynek teszed ki magad? Figyelj, legvégső esetben a vállamra doblak, és úgy teszlek be a helikopterbe. Ahogy apámat is.

– És aztán? Aztán mi lesz? – Aurora felháborodottan gesztikulált, olyan hevesen, ahogy csak a délolaszok tudnak. – Mit csinálnék én Rómában? Számomra a család a minden. Ha tele van a hasam, és velem vannak a szeretteim, én jól vagyok, semmi másra nincs szükségem. Márpedig mindenki, aki fontos, itt van Silibriben…

– Ezek az apád szavai. De ha őt utánzod, ajánlatos lenne mélyebb hangon beszélned – csúfolódott Nico.

– Nem utánzok senkit! – ellenkezett sértődötten Aurora.

– Ne mondd! Ezek szerint annyit hallottad ezt a beszédet, hogy már magad is azt hiszed, ezek a saját gondolataid?

– Miért vagy ilyen utálatos?

– Nem vagyok az.

– Dehogyisnem.

Nico elszégyellte magát. Ő is érezte, hogy nem szép dolog kigúnyolni a lányt, aki annyit tett az apjáért, míg ő távol volt.

Így aztán gyorsan témát váltott, és sokkal békülékenyebb hangot ütött meg.

– Még mindig nem adtad meg a bankszámlaszámodat, hogy legalább anyagilag kárpótoljalak azért az időért, amit apám ápolásával töltesz.

– Nem kell fizetned érte. Nem azért csinálom. És nem is tekintem munkának.

Hát persze hogy nem. Hanem egyfajta női kötelességnek. Noha Nico nem vette feleségül, Aurora úgy viselkedett, mintha igen, és szeretettel gondoskodott a majdnem-apósáról.

– Aurora…

– Figyelj, nekem most tényleg nincs időm vitatkozni. El kell hordani a tűzifát a ház mellől. Azt hittem, hogy a bátyám megcsinálta, de még mindig itt van, tehát…

– Na jó. Egy pillanat, telefonálnom kell.

Nico elhatározta, hogy elküldi a pilótát. Teljesen felesleges készenlétben állnia, ha egyszer az apja egyhamar biztosan nem adja be a derekát. Mire végzett, Aurora már meg is rakta a talicskát fával, és épp arra készült, hogy messzebb tolja a háztól.

– Hagyd csak! – kiáltott rá. – Majd én intézem a többit. Mi az, amit szerinted még meg kellene csinálni?

– Miért kérded? Hát nem mész el?

– Nem. Maradok.

A következő pillanatban Aurora apja tűnt fel a színen.

– Nico! – Őszinte örömmel üdvözölte a fiatalembert, mind eddig is mindig. Nico sehogy sem értette, miért ilyen kedves vele Bruno, hiszen végtére is visszautasította a lányát. Ez akár élethosszig tartó ellenségeskedésre is elég ok lett volna, a férfi mégis úgy bánt vele, mintha a családhoz tartozna. – Örülök, hogy maradsz. Természetesen nálunk fogsz lakni. Vagy nem akarsz, mert túl előkelő vagy hozzánk?

Nicónak torkán akadt a szó. Nem igazán szeretett volna a csábos Aurorával egy fedél alatt aludni, de nem tudta, miként menthetné ki magát anélkül, hogy megint megsértse a családot. A vendégszeretet ezen a vidéken szent dolog, egy meghívás visszautasítása felér egy arculcsapással. És bár Nicónak általában véve mindegy volt, megbánt-e valakit, ezeket az embereket őszintén szerette, és nem akart a lelkükbe taposni.

– Megint megkaphatod Aurora ágyát.

– Jaj, ne, azt igazán nem…

– Úgysem lesz otthon az éjszaka. Antonietta szülinapi partijára hivatalos – újságolta örömmel Bruno.

– Jobban tenné, ha inkább otthon maradna – vélekedett Nico. – Különben is, hogyhogy még lehet közlekedni? Nem úgy volt, hogy már lezárták a falu útjait?

– A délre vezető főutakat igen – magyarázta Aurora apja. – De a mellékutak járhatók. Másként lehetetlen lenne az élet. A tűzvész hetek óta tart. Mellesleg Antonietta apja a tűzoltóparancsnok, és a kollégái ott gyülekeznek mindig őnála. Szóval a házuk a létező legbiztonságosabb hely most a faluban.

– Én is őrködhetnék – ajánlotta fel Nico, de Bruno leintette.

– Ma este Pino a soros. Tegnap én voltam, és holnapra is be van osztva valaki. Ne izgulj, mindig van, aki vigyázzon ránk!

– Jól van – adta meg magát Nico. – Maradok, és elfogadom a kedves meghívást, de csak akkor, ha a kanapén alhatok.

– Hát, te tudod – vonogatta a vállát Bruno. – A te döntésed.

Vacsora előtt Nico még ránézett az apjára, aki addigra már rendesen felöntött a garatra. Aurora is ott volt vele, épp oldalra fordította, hogy meg ne fulladjon álmában.

– Pedig megmondtam a boltban, hogy ne adjanak neki égetett szeszt.

– Szerintem ez nem a kisboltból van – világosította fel Aurora. – Ma már az idősek is tudják, hogy működik az internet. Mellesleg Pino meg Francesca is gyakran meglátogatják, és bizonyára őket is kérleli, hogy vegyenek neki szeszt, nem csak engem. Ha ő inni akar, nem akadályozhatod meg benne.

– Lehet, hogy nem kellene pénzt küldenem neki – töprengett Nico.

– Akkor lehet, hogy ételre nem jut majd, de a whiskyjét mindenképpen megveszi. Esetleg valami olcsóbb, rosszabb minőségű piát. Gyere, itt már nem sokat tehetünk! A vacsora mindjárt kész.

– Először még az orvossal kellene beszélnem.

– Gyere, ülj le! – biztatta Bruno Nicót, miután a fiatalember megérkezett a Messina-házba. – Kész a vacsora! A finom házi koszt és a szerető család teszi tökéletessé az ember napját, nem igaz, Aurora? Miért nem ülsz le, kicsikém? Nem vagy éhes?

– Nem igazán, papa. Meg tudod, a buliban lesz büfé. És különben is készülnöm kell.

– A tűzoltókat is meghívták oda? – kérdezte Bruno, de közben érthetetlen módon nem a lányára, hanem Nicóra kacsintott.

– Ó, nem hinném. Szerintem őket eléggé lefoglalja mostanában a tűz.

Aurora édesen rájuk mosolygott búcsúzóul, majd elhagyta a konyhát.

Nico homloka ráncba szaladt.

– Az egyik lánglovag tetszik neki – magyarázta Bruno Nicónak, és szélesen elvigyorodott. – De hát ez az élet rendje, ugyebár. Per favore, Nico! Láss hozzá, fiam, szolgáld ki magad!

A pasta bizonyára ízletes volt, de Nico mintha fűrészport evett volna, egyáltalán nem érezte az ízeket. Eléggé messze jártak a gondolatai.

Egészen pontosan a fürdőszobában.

Mert mióta meghallotta a régi vízvezeték zörgését, lelki szemei előtt megjelent a meztelen Aurora, akinek hibátlan testén éppen végigfolyik a zuhanyból áradó víz.

Csodálatos érzés volt megszabadulni a fárasztó nap minden mocskától, és illatos, kényeztető samponnal megmosni csapzott haját.

Aurora reggel hatkor kelt most is, mint általában, és azóta meg nem állt. Ennek ellenére inkább volt izgatott, mint elgyötört.

Elégedetlenül nézett végig telt idomain, ahogy ott állt a kádban. Mindig is úgy gondolta, hogy túl sok a jóból, ahogy kinéz. Túl sok… A sors iróniája, hogy Nicónak mégsem elég.

Hogy a csudába csinálja, hogy nem tesz semmit, csak nézi őt, és neki már ettől is az egekbe szökik a pulzusa?

A múlt héten megcsókolt egy tűzoltót, de akkor semmit sem érzett, csak annyit, hogy kicsit szúr a szakálla, és enyhén fokhagymaszagú a lehelete.

Nico valahogy tisztábbnak tűnt a helyi férfiakhoz képest. Még akkor is, ha erkölcsileg mélyen alattuk állt. Már ha lehet hinni a pletykáknak, hogy Rómában minden ujjára tíz lány jut, és ezt alaposan ki is használja.

Aurora kilépett a zuhany alól, és körbetekert a testén egy fürdőlepedőt, aztán besétált rózsaszínűre festett leányszobájába.

Kissé már ciki volt ez a szín, hiszen a húsz évével lassan vénlánynak számított, ezt tudta jól. Tisztában volt vele, hogy hamarosan férjhez kell mennie. Nicóra nincs értelme várni, hiszen ő kerek perec kiadta az útját.

Az elutasítás még mindig nagyon fájt, most is a szemébe szöktek a harag könnyei, ahogy erre gondolt. Dühösen cibálta magára a melltartóját, és ahogy a pántokkal küzdött, hirtelen halk koppanást hallott. A collana, a láncon viselt aranykeresztje szakadt le, és pottyant a földre.

Olyan volt ez, mint valami intő jel.

Lehet, hogy ideje változtatni? Elfelejteni a tartózkodást és a jó kislányos viselkedést? Mi lenne, ha a változatosság kedvéért most féktelen lenne, s olyan dolgokat tenne, amiket nem illik?

Levette azt a bizonyos könyvet a polcról, amelynek kivágta a belsejét, hogy oda rejtse a fogamzásgátló tablettáit. Kipattintott és lenyelt egy szemet. Időközben „felesleges tablettáknak” nevezte őket, hiszen el sem tudta képzelni a szexet mással, csak Nicóval.

Ma este sok bort iszik majd, és megpróbálja újra megcsókolni azt a tűzoltót. És talán ez alkalommal nem fogja undorodva eltolni a kezét, ha a fiú a melle után nyúl.

Vigyen el az ördög, Nico Caruso! Mától meghaltál számomra!

Pirosítót tett fel, szempillafestéket, és csillogó szájfényt az ajkára. Végezetül egy kis parfümöt spriccelt a nyakára és a csuklójára, majd belebújt egyetlen magas sarkújába.

Természetesen ő is tudta, hogy nem a tűzoltónak csípte így ki magát. Hanem azért, hogy Nico láthassa, amikor távozik. Igen, a miatt a néhány másodperc miatt készült ennyit. Mert azt akarta, hogy Nicónak fennakadjon a szeme. Hogy eltátsa a száját. És hogy a fogát csikorgassa a gondolatra, hogy ez a sok gyönyörűség immáron sosem lehet az övé.

Aurora kivonulása valóban ébresztett bizonyos érzéseket Nicóban, nevezetesen lángoló vágyakozást.

Levegőt sem kapott, amikor meglátta a lányt az ezüstös miniruhában, azokon a nevetségesen magas sarkakon egyensúlyozva.

– Azonnal menj vissza, és öltözz át, Aurora! – szólt rá szigorúan az apja.

– Eszemben sincs! – feleselt a lány. – Tényleg azt akarod, hogy a táskámban csempésszem ki a ruhámat meg a cipőmet, és valahol útközben átöltözzek? Mert így is, úgy is ebben az ezüstszínű ruhában megyek a partira, mondhatsz akármit.

Nico elnevette magát. Üdítőnek találta Aurora őszinteségét.

Odakint dudált egyet a taxi. Az egyetlen taxi, amely a környékbeli falvak között közlekedett.

Nico tudta, hogy el kell fojtania az érzéseket, amelyeket Aurora iránt táplál. Minél gyorsabban, annál jobb.

A lány csókkal búcsúzott apjától, anyjától, fivérétől, és Nico pontosan tudta, hogy ő is kapni fog egy puszit. Így kívánja az illem. Megacélozta a lelkét, hogy kibírja a rá váró gyötrelmet.

Aurora szerencsére nem a vállára, hanem a szék háttámlájára támaszkodott, miután lehajolt hozzá, és olyan távol maradt tőle, amennyire az csak lehetséges volt. Nyilvánvalóan igyekezett a minimumra csökkenteni a testi érintkezést.

Az ajka hűvös volt, ahogy a férfi arcához ért, mégis szinte perzselt köztük a levegő.

– Vigyázz magadra! – mondta Nico, és árulkodóan rekedtes volt a hangja.

Aurora alig észrevehetően rámosolygott.

– Nem tartozik rád, mit csinálok – jegyezte meg kihívóan, és Nico ebben a pillanatban már pontosan tudta, milyen céllal indul útnak.

Ördög és pokol!

4. FEJEZET

Még mindig az a bizonyos feledhetetlen éjszaka…

– Nekünk is össze kellett volna csomagolni a holminkat. Ha belegondolok, hogy már rég biztonságban lehetnénk sok száz kilométernyire innen!

Aurora Antoniettára pillantott. A három barátnő a domboldalon üldögélt, és a parázsló látóhatárt nézte a távolban.

– Itt is biztonságban vagyunk – bizonygatta Chi-Chi. – Hamarosan esni fog, tudom. Hatalmas zivatar lesz.

– Én is azt hiszem, hogy jobb lett volna, ha elmegyek innen – vélekedett Antonietta, és töprengett egy keveset. – Például Párizsba.

– Párizsba? De hát nem is beszélsz franciául! – nevetett Aurora.

– Na és? Azt meg lehet tanulni. – Antonietta vállat vont. – Papa azt mondja, hogy ha elmúlik a tűzvész, rendezünk egy igazán nagy bulit. Az eljegyzésem alkalmából!

Chi-Chi felkiáltott, és talpra is ugrott örömében meg izgalmában.

– Sylvester megkérte a kezemet – mondta a lány, és nyomatékkal Aurorára pillantott, aki csak tátogott meglepetésében.

Antonietta és Sylvester ugyanis másodfokú unokatestvérek voltak, és a házasságuknak semmi köze nem volt az érzésekhez. Egy célt szolgált csak ez a kötelék: hogy a vagyon a családon belül maradjon.

– És biztos, hogy… hogy ezt akarod?

Antonietta tett egy nemtörődöm mozdulatot a kezével.

– C’est la vie, ahogy a franciák mondják. Az élet már csak ilyen.

Hát igen. De Aurorának fájt, milyen fáradt és beletörődő a barátnője hangja.

– Azt mondják, a te kis Nicód visszatért – váltott témát Antonietta.

– Nem az én Nicóm! – tiltakozott Aurora.

– Ez igaz – szólalt meg Chi-Chi. – Okosabb is lenne, ha elfelejtenéd.

Antonietta azonban oldalba bökte a könyökével.

– Szóval ha Nico tényleg visszatért, akkor te mit keresel itt? – folytatta a faggatózást.

– Minek maradtam volna otthon, hiszen nem kellek neki – felelte keserűen Aurora.

– Például, hogy megpróbáld rendbe hozni a dolgokat. Menj haza, és beszélj vele! Ennél rosszabb már úgysem lehet a helyzet, mint most.

Aurora hajlott rá, hogy megfogadja a tanácsot, végül a fáradt tűzoltók érkezése volt az, ami rábírta az indulásra. Úgy döntött, nem üldögél itt tovább. Hátha Antoniettának igaza van, és még nincs minden veszve.

Lehetne ilyen az én életem is, gondolta Nico. Vacsora után Aurora szüleivel kártyázott egy darabig az étkezőasztalnál. Napközben kemény munka a szőlőben, este finom vacsora, beszélgetés meg egy kis játék családi körben.

Más kérdés, hogy kizárólag fizikai munkával Nico aligha tudta volna lekötni magát.

És bár nősülni nem akart, ez nem jelentette azt, hogy nem kívánta Aurorát. Valójában megőrült a lányért. És gyűlölte a gondolatot, hogy most egyedül van valahol kint a szőlőhegyen.

– Megyek, megnézem apámat – sóhajtott fel.

Az öreg békésen aludt, amikor Nico bement hozzá, így nem sokáig tartózkodott a szülői házban, visszatért Messináékhoz.

– Feküdjünk le! – javasolta Bruno. – Hozz magadnak egy párnát Aurora szobájából! Tudod, hol van, nem?

Naná hogy tudta! A szobában még ott lebegett a lány illata. A padlón felfedezett egy aranyláncot kereszttel. Felvette, és egy pillanatra a markába szorította, majd ahogy letette az éjjeliszekrényre, észrevett ott egy könyvet. Nocsak, nem hitte volna, hogy Aurora költeményeket olvas!

Aztán amikor kinyitotta a könyvet, rögtön kiderült, hogy az nem olvasgatásra való. Az antibébi-tabletták fele már hiányzott, és Nico biztosra vette, hogy a könyv nem véletlenül maradt elöl. Aurora azért hagyta ott, hogy ő megtalálja. Efelől szemernyi kétsége sem volt.

Nico vette az üzenetet.

És kis híján belepusztult a felismerésbe.

A kanapé puha volt, és kényelmes, Nico mégis úgy érezte magát, mintha egy zsák krumplin feküdne.

Hallotta a visszatérő taxit többször is, és utána a szétszéledő fiatalok vidám beszélgetését, de Aurora hangját nem.

Nico idegesen a fejére húzta a párnát, ezzel próbálta tompítani Bruno hangos hortyogásának hangjait. Signora Messina nem volt ilyen tapintatos, ő felrázta a férjét, aztán egy ideig csend volt. Csak a távolból hallatszott ide az oltást végző helikopterek halk zúgása.

Aztán valamikor éjfél után megint érkezett egy taxi. Nico tudta, hogy ez az utolsó lehetőség Aurora számára, hogy hazajöjjön.

Feszülten fülelt, és amikor meghallotta a lány óvatos, halk lépteit, megkönnyebbülten felsóhajtott. Aurora nyilvánvalóan mezítláb közeledett. Gyilkosan magas sarkú cipőjét bizonyára a kezében hozta.

Aurora nem látta Nicót a sötétben, de biztosra vette, hogy ott van. Egyszerűen érezte a jelenlétét.

Elsuhant a kanapé mellett, be a fürdőszobába, ahol letörölte a sminkjét, és kifésülte a haját.

Sajnos, még csak arra sem tudta rávenni magát, hogy megcsókolja azt a tűzoltót. Pedig igazán nem volt csúnya fiú. Magas, izmos és szakállas, pont az a típus, aki nagyon tetszett volna az apjának.

A szomszédos faluban lakott, és jelezte, hogy szívesen tiszteletét tenné Aurora szüleinél.

Tulajdonképpen nem volt vele semmi baj, csak annyi, hogy nem volt Nico.

Márpedig Aurora számára csak Nico létezett. Csak vele álmodott. Az ő csókjára vágyott, azt akarta, hogy ő legyen az életében az első férfi.

Megmosta az arcát, és belebújt nagy méretű pólójába, amiben aludni szokott.

Aztán pedig nem ment fel a szobájába, hanem a konyha felé vette az irányt.

Nico hallotta, hogy nyílik a hűtő ajtaja, majd Aurora vizet önt egy pohárba. De nem mozdult, úgy tett, mintha aludna, amikor a lány odalépett a kanapéhoz.

– Tudom, hogy ébren vagy – mondta szemrehányó hangon Aurora.

– Hogyhogy csak most jöttél haza? – kérdezte meg Nico rövid hallgatás után. – Mit csináltál ott ilyen sokáig?

– Beszélgettünk a lányokkal a hegyen.

– Meg a tűzoltóddal?

– Neki legalább tetszem. Te viszont fütyülsz rám.

– Akkor miért vagy mégis itt velem?

– Mert lehet, hogy nem kellek neked, de nekem csak te kellesz. Nem ő.

Nico hallotta a kétségbeesést a lány hangjában, ezért megfogta a kezét, és odahúzta a kanapé szélére.

– Aurora, annak, hogy nem akarok megnősülni, semmi köze hozzád.

– Már hogyne lenne! Engem nem akarsz elvenni, pedig az apáink már megállapodtak. Te azonban visszautasítottál.

– Tizenhat éves voltál. Olyan voltál nekem, mint a kishúgom. Most komolyan a szememre hányod, hogy nem vonzódtam az éretlen kamasz lányhoz, aki akkor voltál?

Aurora nyelt egy nagyot. Így azért már másképpen hangzott ez az egész.

– A húgodnak tekintettél?

– Igen. Akkoriban legalábbis.

– És most mi vagyok neked? Talán a barátod?

– Nem, mi ketten sosem lehetünk barátok, Aurora…

Ez igen ígéretesen hangzott.

– Chi-Chi férjhez akar menni, és Antonietta is hamarosan menyasszony lesz – mondta elkeseredetten Aurora. – Én ehhez képest csupán egyetlen csókot tudok felmutatni. Ami mellesleg nem volt túl kellemes.

– Ne mondd! De ha még nem jutottál túl a csókolózáson, amit ráadásul nem is élveztél, akkor miért szedsz tablettát?

– Kutattál a szobámban? – suttogta haragosan a lány.

– Gondolod, hogy a szüleid nem szoktak?

– Általában óvatosabb vagyok, csak most nagyon siettem.

– Még nem válaszoltál a kérdésemre. Miért szeded a tablettát, ha nincs partnered?

– Óvatosságból. Hátha egyszer mégis szerencsével járok.

Nico halkan felnevetett, és Aurora egy másodperccel később csatlakozott hozzá.

Szép pillanat volt. Olyan varázslatos, hogy a lány önkéntelenül Nico arcára simította a tenyerét. A férfi a kezére tette a kezét.

– Nem te tehetsz róla, hogy nem akarok nősülni. Egyszerűen ilyen vagyok. Nem akarok kapcsolatot. Nem szeretném magamra vállalni a felelősséget egy másik emberért.

– Főleg egy olyanért nem, aki még csókolózni sem tud, mi? – Aurora keserűen mosolygott.

– Dehogyisnem tudsz! Biztosra veszem, hogy remekül csókolsz.

– Kipróbálhatom rajtad a tudományomat?

– Nem.

– Ennyire viszolyogsz tőlem?

– Butaságokat beszélsz.

– Na jó, ha nem akarsz megcsókolni, akkor visszamegyek a tűzoltómhoz.

Aurora el akart húzódni, de Nico megszorította a kezét.

– Jól van, legyen, ahogy akarod. De csak egyetlen csók, rendben?

Aurora egy darabig töprengett, hogyan csókolja meg Nicót, aztán gondolt egy nagyot, és átvetette a lábát rajta.

– Hát te meg mit csinálsz? – hökkent meg a férfi.

– Á, semmit! Csak szeretnélek látni közben.

Aurora egyre közelebb hajolt, és egy pillanatra Nico szájára tapasztotta az ajkát. Aztán újra… és megint.

– A jelek szerint nagyon is tudod, hogy kell csókolózni – állapította meg nem sokkal később kissé kifulladva Nico. – Most próbáld a nyelvedet is használni!

Lehunyta a szemét. Aztán Aurora hajába túrt, és a lány végre megkapta élete első igazi csókját.

Lehunyta a szemét gyönyörűségében, és egy másodperccel később valósággal lángolt a teste. Nicónak limoncelloíze volt, és csak úgy sütött belőle a szenvedély. És addig csókolta, míg Aurora bele nem szédült.

Aztán végigsimított a hátán, és amikor a fenekéhez ért, felnyögött.

– Ó, te jó ég, Aurora, hol a bugyid?

– Az ágyban sosem viselek bugyit – jött a könnyed válasz.

Nico olyan hirtelen engedte el, mintha megégette volna magát. Aurora pedig lejjebb csúszott, egészen a combjáig, és közben évődve a férfi ágyékához dörgölte az altestét.

– Ó! – sóhajtott fel halkan, majd kíváncsian megérintette Nico férfiasságát.

Nico összerezzent, de a lány folytatta, amit elkezdett, félelem és habozás nélkül becézgetni kezdte. Soha életében nem cselekedett még ilyen meggondolatlanul, de egyelőre nagyon élvezte.

– Aurora… – A férfi kétségbeesetten próbálta akadályozni, de nem volt könnyű dolga, tekintve, hogy Aurora rajta ült. És egyre cirógatta… – Mit művelsz?

– Nico, légy szíves, csinálj valamit, hogy vége legyen!

– Mi… minek?

– Ennek a fura tűznek, ami itt ég bennem.

– Szállj le rólam, és menj fel a szobádba most rögtön!

Aurora azonban nem mozdult.

– Hát jó – adta meg magát a férfi. – Segítek rajtad egy feltétellel. Ha utána azonnal felmész.

Parancsoló hangja csak még inkább felszította a lány vágyát. Hát még amikor Nico ujjai is munkához láttak… Aurora úgy érezte, menten elveszíti a józan eszét. Amikor Nico ujja belehatolt, halkan felkiáltott, majd csalódottan húzódott el.

– Nem a kezed az, amire elsősorban vágyom – mondta nyomatékkal. – Tudod, lehet, hogy meghalunk ma éjjel abban az átkozott tűzben, de nagyon nem szeretnék szűzen eltávozni.

Lenézett a férfira, és megborzongott, amikor észrevette, hogy Nico arckifejezése megváltozik. Ilyennek még sohasem látta. Egyszerre volt elszánt és vágyakozó a tekintete. És a hangja is egészen másképpen csengett, amikor megszólalt:

– Vedd le azt a pólót! Látni akarlak!

Aurora türelmetlenül tépte le magáról a vékony anyagot, majd Nico mellkasának támaszkodott, és kissé felemelkedett, hogy a férfi megszabadulhasson az alsójától.

– Csendesen – suttogta. – Nehogy zajt csapj!

És óvatosan előrenyomult. Lassan, fokozatosan, centiméterről centiméterre. Érezte, hogy a lány minden ízében remeg.

– Most, Nico, most! Kérlek!

Eddig még csak kicsit volt benne, és legfőbb céljául azt tűzte ki, hogy nagyon gyengéd legyen, de Aurora féktelen vágya elvette az eszét. Zöld utat adott a szenvedélyének, és egy erőteljes lökéssel átszakította a gátat, ami elválasztotta őket.

Ez volt Aurora életének legfájdalmasabb, mégis leggyönyörűségesebb és legboldogabb pillanata, de egy pisszenés nem sok, annyi hangot sem adott. Nico volt az, aki önkéntelenül felnyögött, amikor elvette a szüzességét.

– Ssss! – pisszegte le Aurora, ám Nico a következő pillanatban megragadta a csípőjét, és csókkal zárta le az ajkát.

Aurora most kapott először ízelítőt Nico valódi énjéből. A gyöngédségéből, az együttérzéséből. Egy másodperc alatt elfeledte a fájdalmát, és habozva mozogni kezdett, mert a teste kielégülést követelt.

Nico egy idő után átvette az irányítást, és megadta a ritmust, a lány pedig hamarosan eljutott oda, ahonnan már nem volt visszaút.

– Nico – suttogta, és görcsösen próbált nem kiáltani. – Nico…

Aztán a férfi egy utolsót mozdult, Aurora pedig valósággal megsemmisült ebben a gyönyörűséges lángolásban. De nem csak őt ragadták magukkal a kéj hullámai: ezzel az utolsó lökéssel Nico is eljutott a csúcsra, szinte egyszerre élveztek el mindketten. Aurora a férfi mellkasához simult, és megízlelte sós bőrét.

Nico kisvártatva megcsókolta a homlokát, és hamarosan mindkettőjükhöz eljutottak a külvilág zajai. A helikopterek távoli kerepelése, és Aurora apjának hortyogása.

Nico egy ideig még ölelte a lányt, aztán letolta magáról, és felállt. Az ablakhoz lépett, a távolban izzó erdőtüzet figyelte.

Aurora tudta, hogy itt az idő, vissza kell térnie az ágyába.

– Gyere! – mondta a férfi, és kezet nyújtott, hogy felsegítse.

A lány lába remegett, a szemébe könnyek szöktek. Nem értette, hogyan jöhet ezek után a csodálatos és bensőséges pillanatok után ez a hűvös idegenség.

Nico felvette a pólóját a szőnyegről, kirázta, aztán odanyújtotta neki. Ez a kedves gesztus valamennyire megvigasztalta Aurorát. És az ölelés is, amivel a férfi búcsúzott. Ugyan csókot nem kapott, de Nico hosszan és melegen magához szorította, mielőtt elengedte volna.

Aurora némán, egy hang nélkül ment fel rózsaszín szobájába és feküdt be a kislányos baldachinos ágyba – ami most már végképp nem illett hozzá.

5. FEJEZET

Aurora másnap korán kelt, mint mindig, de egy teljesen új világ köszöntött rá.

Az első gondolata már nem az erdőtűz volt, és hogy vajon mennyire közelítették meg a falut az éjszaka folyamán a lángok. Nicóra gondolt, és arra, ami tegnap történt köztük.

Nem bánta meg, hogy odaadta magát a férfinak. Az egyik pillanatban a hetedik mennyországban lebegett a boldogságtól, a következőben meg félelem fojtogatta. Sosem hitte volna, hogy lehetséges jobban szeretni és kívánni Nicót, de sajnos most kiderült, hogy igen.

Csak most hallotta meg a kintről hallatszó fura zajt. Odapillantott, és látta, hogy eső pettyezi az ablaküveget.

Kiugrott az ágyból, és kinézett. A környező hegyek csúcsai egyértelműen füstfelhőbe burkolóztak, de az eső, ha szitálva is, már esett, amerre csak a szem ellátott.

Aurora felöltözött, szandált húzott, és kiosont a házból anélkül, hogy a kanapén alvó Nicót akár egy pillantásra is méltatta volna.

A férfi az ajtó nyílására és csukódására ébredt, majd az ő pillantása is az ablakra tévedt. Esik! Ó, hála az égnek! Micsoda áldás!

Egy pillanatig csak feküdt, és próbált tisztába kerülni az érzéseivel. Erősen lehunyta a szemét, és a keze ökölbe szorult. Nem mintha megbánta volna a tegnap éjszakát. Ó, nem! Élete legszebb éjszakája volt. És mégis kínozta miatta a lelkifurdalás.

Pedig igazából semmi sem változott meg közte és Aurora között. Ahogy Nico tervei sem változtak. Továbbra sem akart szerelmet, házasságra pedig végképp nem vágyott. Az elmúlt éjszakán elveszítette a fejét. Ami egyébként meglehetősen ritkán fordult elő vele.

Ha Aurora szülei vagy a fivére rajtakapták volna őket elmúlt éjszaka, már az egész család a papnál volna, és az esküvőt szerveznék.

Nagyot sóhajtva felöltözött, és kiment a házból. Pontosan tudta, hol találja a lányt. Átvágott a falun, és lendületes léptekkel megindult a templom és a kolostor romjai felé, ahonnan mellesleg remek kilátás nyílt a tengerre.

– Jól vagy?

A romok között sétáló Aurora összerezzent ijedtében, amikor megszólította.

– Persze – mondta, és elszégyellte magát, mert tudta, hogy ázott ruhája és nedvességtől göndörödő haja nem nyújt valami épületes látványt.

– Megbántad?

– Az elmúlt éjszakát? Dehogy. Te talán igen?

– Részben. Mert nem szeretnék félreértést kettőnk között…

– Ne izgulj, nincs itt semmiféle félreértés! – szakította félbe a lány. – Tudom, hogy nem fogsz feleségül venni.

– Senkit nem fogok feleségül venni, mivel soha nem nősülök meg, és pont. Ha kicsit elgondolkodsz, rájössz, hogy nem is akarsz a feleségem lenni.

De igen, valójában nagyon is akart, ám természetesen Aurorának is volt büszkesége. Össze kellett szednie magát, felnőttként viselkednie, és ez rettentően fájt.

– Látod, ez igaz – mondta szomorúan. – Nem akarok olyan férjet, aki folyton más szoknyák után futkos.

– Miről beszélsz?

A lány vállat vont, és ahelyett, hogy válaszolt volna, ő is feltett egy kérdést:

– Mikor utazol el?

– Az elsősorban a tűz terjedésétől függ. De ha az eső folytatódik, még ma… Aurora, talán abban reménykedtél, hogy a tegnap éjszaka megváltoztat valamit köztünk?

– Nem – felelte a lány, holott azért a szívében ott pislákolt egy kicsike remény. Amit Nico most tiport el végleg.

– Nem fogok megnősülni soha – szögezte le a férfi.

– Én ellenben biztosan férjhez megyek.

– Persze, ez szíved joga. Van saját életed, nem tartozol nekem semmivel.

Aurora csodálkozva pillantott Nicóra.

– Ezt én is tudom.

– Akkor legalább megadhatnád a bankszámlaszámodat, ha már mindenképpen tovább akarod ápolni apámat.

– Nem kell a mocskos pénzed!

– Hogy mi? Mitől lenne mocskos a pénzem?

– Ugyan már, ne nézz teljesen hülyének! Ugyan hogyan szerezhetne tisztességes úton ennyi pénzt egy Silibriből származó siheder, aki tizenhat évesen abbahagyta az iskolát. Honnan lehetne helikoptered, hogyan juthattál volna a szállodáidhoz, ha nem keveredtél volna bele valamibe? De mindegy is, ehhez semmi közöm. Csupán annyit kérek, hogy légy nagyon óvatos!

– Mi a csudáról beszélsz? Csak nem azt hiszed, hogy a maffiához van közöm? Vagy hogy kábítószerrel kereskedem? Egyszerűen nem hiszem el! Tényleg a lehető legszörnyűbb dolgokat feltételezed rólam? – A férfi felháborodottan ragadta meg Aurora karját. – Képzeld, nem vagyok gengszter!

– Jól van, akkor beszélj! Hogyan lettél ilyen sikeres?

Az esőcseppek végigfolytak a homlokán, és Nico egy türelmetlen fejmozdulattal söpörte félre a kósza csöppeket.

– Bizonyára te is tudod, hogy annak idején, tizenhat évesen az anyai nagyszüleimhez költöztem Rómába. Akik egyébként sosem szívelhették apámat, nem is helyeselték a házasságot, de anyámmal nem lehetett beszélni, és megszökött vele.

– Egy bárban kezdtem dolgozni – folytatta Nico. – Egyre többet robotoltam, majd miután összegyűjtöttem egy kis alaptőkét, kölcsönt vettem fel mellé, és részesedést vettem magamnak az üzletben.

– Ilyen módon aligha juthattál több ötcsillagos szálloda birtokába – hitetlenkedett a lány.

– Nincsenek ötcsillagos szállodáim. Csak részesedésem van bennük. – Nico egy darabig hallgatott, aztán hozzátette: – Az én igazi vagyonom nem épületekben van. Hanem földben. – Komolyan Aurorára nézett. – De ugye ezt nem mondod el senkinek?

– Ha nem akarod, nem.

– Akkor sem, ha Antoniettával borozgattok a domboldalon?

– Akkor sem.

A férfi biccentett, aztán keserűen elmosolyodott.

– Tudtad, hogy az apám nem szerelemből vette el az anyámat? Hanem mert a nagyapámé a föld, amin állunk. Egészen odáig… – Mivel már elhagyták a szirtet, visszaintett a templom romjai felé. – Anyám halála után én lettem az örökös. Ezért hirdeti apám teli szájjal mindenfelé, hogy megloptam.

– Miért, mi szüksége neki erre a területre? Persze szép a kilátás, meg minden, de itt nincs az égvilágon semmi.

– Még nincs. De ez a terület aranyat ér, Aurora. Apám azonnal pénzt csinált volna belőle, ha tehette volna. Eladta volna valami ingatlanfejlesztőnek. Ha ez megtörténik, akkor mi most nem egyedül vagyunk itt, hanem turisták százainak gyűrűjében.

– De ez anyagilag valóságos áldás lenne a falunak, nem?

– Lehet. A környéket viszont teljesen tönkretenné. Nagyapa mást tervezett. Ő rendbe akarta hozatni a templomot és a kolostort, ami viszont nagyon sok pénz.

Aurora elgondolkodva szemlélte a romokat, a férfi pedig megosztotta vele a nagyszabású elképzeléseit.

Elmondta, hogy egy nem túl nagy luxusszállodát szeretne ide építeni. Eltökéltség csendült ki a hangjából, Aurora még sosem hallotta ilyennek.

– Ez visszacsábítaná az embereket a faluba – mormolta a lány elgondolkozva.

– Lehet, hogy némelyeket igen – felelte hűvösen a férfi. – Engem azonban biztosan nem. Én soha nem térek vissza ide.

– Tudom. Már elmondtad elégszer – biccentett Aurora. – Megértettem, hogy nekünk soha nem lehet közünk egymáshoz.

6. FEJEZET

Róma

Aurora elsírta az utolsó könnyeit is, aztán összeszedte magát.

Elég volt ebből, döntötte el. Soha többé nem fog Nico Caruso miatt sírni.

Megtörölte az arcát, aztán a szemetesbe dobta a papír zsebkendőt.

Egyedül volt a szállodai szobában, miközben a többiek már a városnéző buszon ültek.

Gyorsan megfésülködött, és rendbe hozta a kárt, amit a sírás okozott a sminkjében, aztán elhatározta, hogy kihozza a lehető legtöbbet ebből a mai estéből. Elvégre tavasz van, és ez itt Róma!

Gyorsan letöltött egy randialkalmazást a telefonjára, elkezdte létrehozni a profilját, de néhány perccel később beleunt, és elvetette az ötletet. Rájött, hogy kár lenne elsietni ezt a dolgot.

Inkább lement a bárba, hátha személyesen is tud majd ismerkedni. És kit látott meg először? A dühös arcú Nicót, aki szemlátomást szintén meglepődött, hogy Aurorát itt találja.

– Buona sera!

– Buona sera! Azt hittem, elmentél a buszos városnézésre.

– Nem, nem volt kedvem. Gondoltam, inkább beülök a bárba.

– Egyedül? – ráncolta meg a homlokát Nico.

– Most még igen. De remélhetőleg hamarosan akad társaságom – mosolygott a lány. – Neked is jó szórakozást! Viszlát holnap!

Nico feltette magában, hogy biccent egyet búcsúzóul, és lelép. De sem a feje nem mozdult, sem a lába nem akart engedelmeskedni. Mintha végképp búcsút intett volna a józan esze. Döbbenten hallgatta a szavakat, amelyek elhagyták a száját:

– Mi lenne, ha én lennék a társaságod?

Ne már! Nem igaz, hogy megint ezt csinálja! Hogy éppen most, amikor elszánta magát a továbblépésre, Nico megint megpróbálja a bűvkörébe vonni!

Aurora elhatározta, hogy ezúttal nem hagyja magát.

A férfi ugyanakkor a főnöke, tehát muszáj udvariasnak maradnia. Iszik vele egy pohár italt, és közben úgy viselkedik, mint egy profi munkatárs. Nem hagyja, hogy Nico ismét bolondot csináljon belőle.

A bár tele volt, de a férfi megfogta Aurora karját, és elindult vele a helyiség belseje felé. Gyorsan mellettük termett egy alkalmazott, aki egy remek helyen lévő, csendes és nyugodt asztalhoz kísérte őket.

– Én sosem kaptam volna ilyen jó helyet, ha egyedül ülök be – állapította meg Aurora.

– Hát igen, vannak előnyei, hogy én vagyok a főnök – somolygott Nico, a lány azonban láthatóan nem esett hasra a pompás helytől, mert megvetően lebiggyesztette a száját.

Mintha visszatetszést keltett volna benne, hogy a férfi minden területen előnyt kovácsol a pénzéből és a hatalmából.

Italt rendeltek, Aurora fröccsöt fehérborból, Nico pedig egy pohár vörösbort. Egy darabig feszült csendben ültek.

Végül a lány szólalt meg először:

– Nem is érdekel, hogy van az apád?

– Két órája beszéltem vele, holnap pedig felhívom az orvosát.

– Anyám ápolja, mialatt én itt vagyok. Már ha egyáltalán érdekel.

Nico nem szólt semmit, mire Aurora mérgesen vett egy nagy levegőt. Dühítette, hogy a férfit kicsit sem érdeklik az otthoni hírek. Tudja egyáltalán, milyen pocsék állapotban van Geo?

– Tudom, hogy utálod apádat azért, ahogyan veled bánt, de azért szerintem…

– Egyáltalán nem utálom őt – szakította félbe Nico. – Sőt szeretem.

Aurora számára ez annyira valószínűtlenül hangzott, hogy hirtelen torkán akadt a szó. Egyszerűen nem tudta, mit mondhatna.

– Ugyanakkor tudomásul kellett vennem, hogy ő fütyül rám is, és a szeretetemre is – folytatta Nico. – De ettől még próbálkozom, nem érdekes, hányszor küld el a fenébe.

Kihozták a borukat, és Aurora belekortyolt a poharába, így próbált bátorságot gyűjteni a további beszélgetéshez.

– Tényleg szereted őt?

– Persze. – A férfi hangja keserűen csengett. – Mit gondolsz, miért hívogatom folyton, és vagyok állandó kapcsolatban az orvosával? Ezért küldtem neki azt a motoros fotelt, amiből erőlködés nélkül felkelhet, ezért szállíttatok neki olyan ételeket, amelyeket fiatalabb korában emlegetett, hogy anyám azt főzött neki. Hátha így jobb lesz az étvágya…

Aurora nem tudta, mit mondhatna. Rémes lehet egy életen át küzdeni valakinek a szeretetéért, akitől csak verést, megaláztatást és gúnyt kapunk cserébe.

– Mostanában egy kicsit talán jobban van – dünnyögte. – Nico, tartozom neked egy vallomással. A múltkor vettem neki whiskyt. Együtt tévéztünk, jókat nevettünk, és aztán megkért, hogy…

– Köszönöm – mondta a férfi egyszerűen.

Aurora szerette volna vigasztalón megszorítani a kezét, de végül mégsem tette. Nico nem az a fajta, akinek az ember csak úgy meg meri fogni a kezét.

– Meg fog halni – mondta ki kétségbeesetten azt, amit mindketten tudtak már.

– Igen, tisztában vagyok vele.

Egy darabig megint hallgattak, aztán a lány szétnézett az elegáns bárban, és megpróbált témát váltani.

– Pino dühös lesz, ha rájön, hogy elszalasztotta a lehetőséget, hogy meghívhat téged egy pohár italra – vélekedett.

– Ó, igen, tudom. Arra is rá akart beszélni, hogy menjek el a buszos városnézésre. Holnap reggel, mielőtt elrepülök, együtt reggelizem a társasággal.

– Tényleg? Nem is tudtam, hogy közös reggelin veszünk részt.

– A szálloda továbbította a meghívást mindenkinek. És lehet, hogy a meghívó ott vár rád valahol a szobádban. – Nico tiltakozón emelte fel a kezét. – Mielőtt panaszkodni kezdenél, miért ilyen szertartásos és hivatalos minden, emlékeztetnélek, hogy ez egy munkahelyi továbbképzés, nem pedig nyaralás. A munkát én mindig nagyon komolyan veszem.

– Tudom – felelte szárazon a lány. – És valószínűleg lassan a többiek is rájönnek. Csak szerintem jó lenne, ha nem feledkeznél meg róla, hogy nemcsak az alkalmazottaid vagyunk, hanem régi jó barátok is. Na jó, lehet, hogy én nem tartozom ebbe a kategóriába, csak a többiek…

Nico lehunyta a szemét.

Valójában nem csupán régi jó barátok voltak ezek az emberek, hanem a családja. Velük együtt nőtt fel, tizenhat éves koráig a legtöbb időt velük töltötte. Mert nem csak Bruno Messina vitte haza annak idején, hogy megetesse, és egy ágyat bocsásson a rendelkezésére. Pino is gyakran áthívta azzal, hogy sok a dolga, segítsen neki a kertben, és ez mindig egy bőséges vacsorát jelentett. Vagy Francesca szólította meg, hogy túl sok biscottit sütött, jöjjön, vigyen belőle valamennyit.

– Szoktál néha az otthoniakra gondolni? – kérdezte meg csendesen Aurora.

– Minden fontos dolog a tudomásomra jut, ami Silibriben történik – felelte Nico. Még akkor is, ha nem akarja. – Szóval igen.

Összemosolyogtak.

– Hogy van Chi-Chi barátnőd? – érdeklődött a férfi.

– Még mindig az igazit keresi.

– És Antonietta? Róla hallottál mostanában?

– Keveset. Jó lenne többet tudni róla. Annyira hiányzik!

Aurora szomorúan hajtotta le a fejét.

– Korábban olyan közel álltatok egymáshoz. Elmondod, pontosan mi történt a templomban? Hogy is volt az a bizonyos esküvő, ami végül elmaradt?

– Erről is tudsz?

– Persze. – Nico elmosolyodott. – Szerintem erről mindenki tud, akinek csak egy csöpp szicíliai vér csörgedezik az ereiben.

– Ez igaz. – Aurora ivott egy kortyot. – Igazából nem volt semmi. Ültünk a templomban, és vártuk a menyasszonyt, aki nem jött.

– Nem is sejtetted, hogy szökni készül?

– Nem. Nem szólt senkinek. Csak annyit tudtam, hogy nem akar hozzámenni az unokafivéréhez. És rosszulesett, hogy nem kért fel koszorúslánynak. De így utólag már értem.

– Akkor csak ültetek csodálkozva a templomban, és várakoztatok?

– Aha. Nagy késéssel megjött a kocsi, de nem Antonietta ült benne, hanem az apja, aki félrehívta a plébánost, és sokáig sutyorgott vele.

– És aztán?

– Aztán kitört a veszekedés a templomban. Rettenetes volt. A férfiak majdnem ölre mentek, a nők sipítoztak. Én meg egyenesen Antoniettáék házához siettem, de ő nem volt ott. Már előző éjjel elutazott Franciaországba.

– Vonattal?

– Igen – biccentett a lány. – El sem tudom mondani, mennyire hiányzik. És soha többé nem jöhet vissza a faluba, hiszen a családja nem fogadná vissza. Tudod, ők nagyon konzervatívok, sosem bocsátják meg neki, hogy dacolt a szülei akaratával.

Nico szerette volna megnyugtatni Aurorát, azt mondani, hogy az idő minden sebet begyógyít, de ő is jól ismerte az idős szicíliaiakat, akik mindennél jobban tisztelik a hagyományt.

– Akárhogy is – jelentette ki Aurora –, én nem ítélem el. Olyannyira nem, hogy amint lesz elég pénzem, meglátogatom.

– Franciaországban?

A lány szaporán bólogatott.

– Persze. Amint összegyűjtöttem a jegy árát, kiveszek pár nap szabadságot, és odarepülök.

Nico majdnem megjegyezte, ha engedte volna, hogy fizessen az apja ápolásáért, akkor már rég együtt lenne az a pénz. De aztán inkább hallgatott. Gondolkodott, hogyan tehetné lehetővé Aurora utazását. Természetesen anélkül, hogy a lányt ezzel megsértené.

– Kérsz még valamit inni? Esetleg enni? – érdeklődött.

– Te magad mondtad, hogy dolgozni vagyunk itt, nem szórakozni, Nico – mutatott rá Aurora. – Szóval szerintem ennyi legyen elég a barátkozásból.

Büszke volt magára, hogy képes megtartani a három lépés távolságot.

– Jól van. Mesélsz arról az ötletedről, amit délelőtt említettél? – vetette fel a férfi.

– Nocsak, a nagyfőnököt mégis érdeklik a kis asszisztenslány ötletei? – csúfolódott Aurora, akinek korábban ugyancsak fájt, hogy lekezelik.

Nem, jobb lesz, ha Vincenzóval beszéli meg. Ő meg majd úgy tesz, mintha neki jutott volna eszébe, és bezsebeli érte a jutalmat meg az előléptetést. Ahogy az lenni szokott ugyebár.

Nico elkínzottan mosolygott.

– Mondd el, légy szíves! Tényleg érdekel.

Aurora szívesen kérette volna még magát, de olyan izgatott volt az ötlete miatt, hogy nem tudta magában tartani.

– Jól van. Arra gondoltam, hogy exkluzív esküvői ajánlatként kínálhatnánk különleges házasságkötési helyszínt a régi templomromnál.

– A romok nem az enyémek.

– De a körülötte lévő földek igen. A turisták imádni fogják, ha kiraksz róla néhány fotót a hotel honlapjára. Ki tudja, lehet, hogy később más szállodák is épülnek a környéken, és lehet, hogy egyszer még ez lesz a hoteled legfőbb vonzereje.

– Olyan szálloda nem lesz több, mint az enyém – mondta meggyőződéssel a férfi.

A kolostor restaurálása és átalakítása a modern kor igényeinek megfelelő szálláshellyé óriási munka volt, és hatalmas összegeket emésztett fel. De így utólag visszatekintve már megérte az áldozatot.

Nicóban persze felmerült, milyen nehézségekkel járhat egy ilyen projekt, milyen akadályokat kell ahhoz leküzdeni, hogy azon a helyen esküvőt tarthassanak, de ugyanakkor őt is lelkesedéssel töltötte el az ötlet.

– Csodálatos elképzelés, Aurora. Remélem, egy szép napon valóra válik.

– Ha jó kezekbe kerül a projekt, akkor minden bizonnyal.

– Van egy jó marketingmenedzserünk – emlékeztette a férfi.

– Igen, tudom. De szeretném, ha a templomromnál tartandó esküvőket leválasztanád a többi PR-feladatról. Jó lenne, ha engem bíznál meg a szervezéssel.

– Nincs tapasztalatod az ilyen jellegű munkákban – mutatott rá Nico. – Csak négy hete foglalkozol ilyesmivel, előtte…

– Főleg takarítottam, igen. Méghozzá jól. Vagy szerinted apád háza nem volt mindig makulátlanul tiszta?

A lánynak sikerült szóba hozni Nico három leggyűlöltebb beszédtémáját: az esküvőket, az apját és azt a tényt, hogy fizetés nélkül robotolt Geo házában.

– Vannak kapcsolataim – folytatta Aurora. – Egy csomó helyit ismerek, akik…

– Nem kell győzködnöd – vágott közbe a férfi. – Már meggyőztél. De mielőtt elkezdenéd megvalósítani az ötleteidet, meg kellene nyitni a szállodát, nem gondolod?

A lány azonban képtelen volt leállni.

– Kölcsönözhetnénk menyasszonyi ruhákat – folytatta. – Olyan pároknak, akik ott helyben döntik el, hogy házasodni akarnak. Mindenképp meg kell valósítanunk ezt, Nico… És azt is meg tudom mondani, miért én vagyok a legmegfelelőbb személy erre a feladatra. Mert én pontosan tudom, hogy néznek ki a romok télen és nyáron, hajnalban és alkonyatkor… Vagy amikor telihold ragyog az égen. – Auróra kivette kis retiküljéből a telefonját, felállt, és megkerülte az asztalt, hogy Nicóhoz léphessen. – Látod? Láttál már valaha ilyen szépet?

Aurora közelsége, a testéből áradó meleg, finom illata csaknem elvette a férfi eszét. Kétségbeesetten próbált a képernyőre összpontosítani, és meglepetten látta, hogy a romok tényleg minden napszakban és évszakban más-más hangulatot árasztanak, ugyanakkor mindig gyönyörűek.

Azt azonban nem tudta, hogy Aurora azért töltött ott kislánykora óta annyi időt, mert a saját esküvőjét tervezte a templomromoknál.

Ami persze teljes képtelenség, és nem csak azért, mert vőlegénynek nyoma sem volt a láthatáron. Hanem mert a szülei sosem egyeztek volna bele, hogy ne a falu templomában legyen a házasságkötés.

Aurora Nico karjához ért, megérezte a férfiból áradó forróságot, és hirtelen megrettent. Lassan elhúzódott, és visszament a helyére.

– Gondolkozz a javaslatomon! – kérte. – És ha úgy döntesz, hogy megvalósítod, kérlek, gondolj rám! Mert hidd el, nincs olyan ember, aki nálam alkalmasabb lenne esküvőszervezőnek.

– Úgy lesz – ígérte a férfi, és a szemében különös fény gyúlt. – Hidd el, gondolni fogok rád!

Aurora a poharára pillantott, és látta, hogy üres.

– Kérsz még egy italt? – érdeklődött Nico.

– Nem, köszönöm. Azt hiszem, jobb, ha most már megyek. Köszönöm a bort.

A lány felállt, a vállára akasztotta a táskáját, és hagyta, hogy a férfi a felvonóhoz kísérje.

Még mindig érezhető volt a feszültség kettejük között, és Aurora alig várta, hogy megszabaduljon Nicótól.

– Neked is haza kellene menned – vélekedett. – Holnap mindannyian korán kelünk. Most véletlenül jól ismerem a programjaidat, mert én rendeltem neked is sofőrt holnap reggelre.

– Igen, igazad van. Mennem kellene – mondta Nico, de nem mozdult.

Aurora volt az oka, hogy nem mert aznap éjszakára a szállodában maradni, senki más. Pontosan ezt a helyzetet akarta elkerülni, amibe most belesodorta magát.

– Találkozunk a reggelinél?

– Persze. Ha megtalálom a meghívómat.

– Biztos a párnádon lesz. Vagy az éjjeliszekrényeden.

Nico tétován megérintette Aurora arcát, majd a füle mögé simított egy kósza hajtincset.

A lány eltökéltsége azon nyomban tovatűnt. Nem tagadhatta, hogy még mindig erősen vonzódnak egymáshoz szexuálisan. És hogy valójában egyikük sem akarja, hogy ennyivel érjen véget ez az éjszaka.

Nico keze a nyakán pihent meg, ujjai Aurora hajával játszottak. A lány alig állt a lábán, szinte várta, mikor mondja fel a térde a szolgálatot.

– Aurora – suttogta Nico.

Nagyon erős volt a kísértés, hogy oldalt forduljon, és belecsókoljon a férfi tenyerébe. Tényleg csak egy apró fejmozdulat kellett volna hozzá. Miért is ne adhatná meg magát a vágynak és feküdhetne le Nicóval másodszor, egyben utoljára? Többet erre lehetősége úgysem lesz, hiszen a férfi elutazik, és nem tér vissza addig, míg ő Rómában tartózkodik. Egyszeri és megismételhetetlen lehetőség…

Hirtelen megrázta magát, és észhez tért.

– Jó éjszakát! – búcsúzott rekedtes hangon, de eltökélten. – Hosszú volt ez a nap, eljött a pihenés ideje – tette még hozzá, azzal egy utolsó mosolyt villantva Nicóra, eltűnt a lift irányába.

Tisztában volt vele, hogy nemcsak a nap volt hosszú, de az éjszaka is az lesz.

7. FEJEZET

Kedd:

Reggeli a szobában

Üzenet Mariannának, hogy mentsen ki Nicónál a közös reggeliről

Közösségimédia-tréning

Vacsora a szobában

Olvasás

Sírás

Szerda:

Reggeli a szálloda étkezőjében

Töprengés – mikor sikerül végre Nicót kiverni a fejemből?

Ebédszünetben vásárlás (piros ruha)

Délután a recepción (csúnyán kiabáltak velem)

Látogatás a szálloda fodrászszalonjában (pezsgőt is kaptam hajvágás közben)

Olvasás

Nico elátkozása

Csütörtök:

Korai kelés

Reggeli a szállodával szomszédos kávézóban

Hálaadás a sorsnak, hogy észnél voltam, és nem feküdtem le Nicóval újra

Bár lehet, hogy jobb lett volna…

Aurora különösen szépnek találta Rómát kora reggel: az utcaseprők által megtisztított macskaköves kis mellékutcákat és azt, hogy alig van ember a járdán, a csoda szép, ódon épületeket, amelyek szinte csillogtak a tiszta napsütésben.

Akárhová nézett, mindenütt felfedezett valami újat, valami különlegeset. Egy-egy ijesztő faragott figurát valamelyik homlokzaton, a Spanyol lépcső időtlen szépségét, a Trevi-kút ragyogását.

Elgondolkodva bámulta a vizet, és csodálkozva állapította meg, hogy alig vannak érmék a medencében. Biztosan mostanában takarították…

Noha szerette ezt a várost, tudta, hogy az élete hamarosan visszatér majd a normális kerékvágásba. Egyszerűen vissza kell térnie. Akkor is, ha nehezére esik. Majd randizni kezd a tűzoltóval vagy egy helyes egyetemistával, akik tavasztól őszig ott dolgoztak a környékbeli borászatokban. Az illető majd körberajongja, ő pedig megpróbálja viszontszeretni, ahogy illik.

Nem fog visszavágyni Rómába, csak azért sem. Nem fogja visszasírni azokat az időket, amikor még együtt üldögélhetett Nicóval a szálloda bárjában. És nem fogja megbánni soha, hogy nem kereste a férfi közelségét. Hogy távol tartotta magát tőle aznap éjjel, és óvatosságból másnap reggel is.

Jól csinálta.

Senki sem csinálhatta volna jobban.

Ha egyszer lánya lesz, el fogja neki mesélni ezt a tanulságos történetet.

Volt egyszer egy férfi. Egy rideg, gonosz ember, aki elérte, hogy a láttára egyszerre daloljon és vérezzen a szívem. Akit már azelőtt ismertem, hogy egyáltalán megszülettem volna. Aki lángra gyújtotta a képzeletemet.

Ő azonban nem szeretett engem, és ezért úgy döntöttem, hogy nem hagyom kihasználni magam. Elfordultam tőle, és ezt nem bántam meg soha. Soha egy pillanatra sem.

De ha ez tényleg így van, akkor vajon miért sír? És miért keres aprópénzt a táskájában? Miért dobja be csukott szemmel a kútba, és miért kívánja, hogy…?

Nos, ha őszinte akar lenni magához, el kell ismernie, nagyon is megbánta, hogy olyan visszautasító volt a férfival hétfő este. Mivelhogy még mindig őrülten szereti őt.

De ezt sosem fogja elárulni a születendő lányának.

Ez titok volt. Ahogy az is, mit kívánt a kútnál. Máris szégyellte magát a gyöngeségéért.

Aznap a szálloda klubhelyiségében kellett dolgoznia, ahová csak a leginkább megbecsült törzsvendégek nyerhetnek bebocsátást. Szóltak is Aurorának, hogy különleges gonddal öltözzön fel. Ezért járt fodrásznál, sőt új sminkfelszerelést is vásárolt magának. Egy kevés pirosítót tett fel, szemhéjtust, szempillaspirált használt. Meg egy leheletnyi rúzst.

Vajon felvegye az új piros ruháját? Aurora nem tudta rögtön eldönteni. Először a korallszínű fehérneműszettbe bújt bele, melyet szintén itt, Rómában vásárolt egy kis butikban. Színben nem illett a piros ruhához, de annyi baj legyen. Úgysem fogja látni senki.

És Aurora döntött. Csak azért is fel fogja venni a piros ruhát.

A klubban igazán nagyszerű közönség gyűlt össze már a délelőtt folyamán, ugyanis aznap egy fiatal pár az eljegyzését ünnepelte. Miniszendvicsek, különféle pástétomok, hideg előételek mellett pezsgőkoktélokat szolgáltak fel.

Aurora örömmel működött közre a rendezvényen, bár a szíve mélyén szomorúságot érzett. Hiszen számára ki tudja, mikor fog eljönni ez a boldog pillanat, amikor elmondhatja, hogy megtalálta az élete párját? Ha eljön egyáltalán valamikor…

Kinézett a jókora ablakon, s noha előtte terült el a csoda szép örök város, Aurora csak Silibrire és a templomromra tudott gondolni. A kis házra, ahol a nagyanyja élt. Vajon Nico épp ott van most, és gondtalanul sétálgat, hiszen biztos, hogy most nem botlik bele?

– Aurora!

Marianna ingerült hangjára ocsúdott fel az álmodozásából.

– Bocsáss meg, nem hallottam, amit mondtál! – szabadkozott. – Kicsit elkalandoztam. Megismételnéd?

– Csak megkérdeztem, elmennél-e a főnök házához? Karbantartási munkálatokat végeznének az erkélyen, de nincs, aki beengedje a munkásokat. Mást is megkérhetek persze, de te már voltál ott velem, és ismered a járást, ezért gondoltam rád…

– Hát persze, szívesen elmegyek – bólintott a lány. Mi mást is mondhatott volna?

– Milyen csinos vagy ma – mérte végig Marianna.

– Felhívták a figyelmemet, hogy ide ki kell csípnem magam. Lehet, hogy túlöltöztem?

– Ó, nem, szó sincs róla! Ide egyszerűen tökéletes ez az ruha. És a hajad is remek.

Nico háza nem volt messze a szállodától. A lány közölte a sofőrrel, hogy majd hívni fogja, ha a munkálatok lezárulnak, és vissza akar menni a hotelbe.

A villa előtt két szakember várt rá munkásruhában a szükséges felszerelés kíséretében.

– Buongiorno! – üdvözölte őket a lány, majd ajtót nyitott, beütötte a biztonsági rendszer kódját, és beengedte az embereket.

Míg felmentek az első emeletre, a lány megtudta, hogy ez egy műemlék épület, és az ellenőrzés meg az erkély javítása szimpla rutinfeladat.

A hálószoba pont ugyanúgy festett, mint amikor először látta. A helyiségben minden a helyén volt, és ez a kínos rend kissé feszültté tette Aurorát. Vagy lehet, hogy inkább Nico láthatatlan jelenléte feszélyezte?

Otthon, Silibriben hasonló helyzetben kávét főzött volna a munkásoknak, és elbeszélget velük, de itt egyszerűen képtelen volt természetesen viselkedni. Így aztán azzal töltötte az időt, hogy szemügyre vette a hálószobát, míg a férfiak az erkélyen dolgoztak. Szerencsére tényleg nem kellett sokáig várnia. Alig fél óra elteltével a két munkás bejött a házba a kétszárnyú üvegajtón át.

– Completado – mondta az idősebbik.

– Máris készen vannak? – lepődött meg Aurora.

– Sí.

Hát ez tényleg rutinmunka volt csupán!

Aurora megkönnyebbülten kísérte ki a férfiakat, majd visszatért az emeletre, és ellenőrizte, hogy mindenütt bezárta-e az ajtókat.

Végezetül kivette a mobilját a táskájából, hogy felhívja a sofőrt, de végül mégsem telefonált. Rájött, hogy kár lenne sietnie, hiszen alighanem életében utoljára van lehetősége elidőzni Nico hálószobájában.

Hosszan gyönyörködött a kazettás, faragott mennyezetben, és elképzelte a férfit, ahogy a hatalmas ágyon fekszik, és a ki tudja hány száz éves mesterművet csodálja.

Vajon széthúzott függönyöknél alszik, hogy bármikor kipillanthasson a városra és a Villa Borghese parkjára?

Aurora ismét bosszúságot érzett, bánta, hogy hétfő este megfutamodott a férfi elől. És elszalasztott egy egyszeri, megismételhetetlen lehetőséget.

Nico kétségkívül ismét megcsókolta volna. Sőt valószínűleg más is történt volna köztük. Aurora pedig maga is ezt akarta. A teste, a lelke Nico után esdekelt, egyedül az az átkozott büszkesége állt az útjában.

Miközben ide-oda sétált a szobában, megpróbálta meggyőzni magát, hogy ezzel nem tesz semmi rosszat. Nem szimatol vagy ilyesmi. Csak meggyőződik róla, hogy minden a helyén van-e, ahogy bármelyik személyi asszisztens tenné.

A férfi ágya mellett állt egy kis könyvespolc, és Aurora homlokráncolva megnézte a rajta sorakozó kötetek gerincét. Nagyrészt gazdasági szakkönyvek voltak, másrészt vezetéselméletről szóló munkák.

– Jaj, Nico, hát hogyan akarsz így kikapcsolódni? – kérdezte Aurora fennhangon.

Elmosolyodott, benyúlt a táskájába, és elővette a szerelmes regényt, amelyet éppen olvasott. Azt tervezte, hogy itt hagyja Nicónak a szakkönyvek között, hátha ezzel jobb kedvre derítheti.

Csakhogy egy kicsi még hiányzott a regényből, nem olvasta végig. Másrészről viszont Marianna megjegyzéséből arra következtetett, hogy a nő az elkövetkező másfél-két órában biztosan nem fogja hiányolni őt.

Leült az ágy szélére, és gondolkodás nélkül lerúgta a cipőjét. Nico biztosan nem haragudna meg érte, hogy kényelembe helyezi magát egy órácskára. Így aztán elnyúlt az ágyon, és elmerült a szerelmi történet utolsó fejezetében.

Amikor a végére ért, álmodozó mosollyal becsukta, és Nico polcára tette a könyvet. Aztán kipillantott a buján zöldellő parkra, és elképzelte, milyen képet fog vágni Nico, ha megtalálja…

8. FEJEZET

– Aurora!

Egy kiáltásra riadt, és csak ebben a pillanatban döbbent rá, hogy minden bizonnyal elbóbiskolt.

– Nico… Hogy kerülsz ide? Máris visszajöttél?

– Úgy tűnik – hangzott az egykedvű válasz.

A férfi láthatóan nem volt meglepve attól, hogy itt találja. Marianna bizonyára említette neki, hogy ő engedte be a házba a munkásokat.

Nico inkább azon csodálkozott el, hogy néz ki a lány. Meglepte a szexi piros ruha, a hasonló árnyalatúra lakkozott körmök, a lágy hullámokban leomló, csillogó hajzuhatag. És az, hogy Aurora az ágyában feküdt…

Vad, megzabolázhatatlan vágy fogta el.

– Tudom, hogy a látszat ellenem szól, de nem aludtam – motyogta zavartan a lány.

– Akkor mit csináltál?

– Álmodoztam – felelte magától értetődőn Aurora, mintha ez lenne a legtermészetesebb dolog a világon.

Az első riadalma elmúltával nem tűnt túlzottan idegesnek, nem sietett felülni az ágyon. És amikor mégis, úgy nézett a férfira, olyan magabiztosan és öntudatosan, hogy Nico tudta, bocsánatkérésre biztosan nem számíthat.

– Miről? – tette fel a kérdést, noha a lány csábos pillantása nem hagyott kétséget afelől, hogy kérdezősködni egyáltalán nem ajánlatos.

– Egy férfiról – felelt meg azonnal Aurora. – A leendő férjemről.

– Csakugyan?

– Bizony.

– És milyen az illető?

– Szakállas – vágta rá a lány. – És jókedvű. Ha délben meglepetésszerűen hazaállít, csak nevet rajta, hogy ágyban heverészve olvasok, pedig szalad az egész ház, és nincs kész az ebéd.

Nico komoly maradt, csak a szája széle rándult meg egy kicsit.

– És honnan érkezik haza hozzád? A szőlőből?

– Nem. A tűzoltólaktanyából. Ugyanis tűzoltó.

– Aha. Arról a tűzoltóról beszélünk, akit otthagytál a szülinapi buliban, hogy hazajöhess hozzám?

– Az csak szex volt, Nico. Most a férjemről van szó.

– Aha, értem. Neked aztán van fantáziád, Aurora.

– És neked? Te milyennek képzeled el a leendő feleségedet?

– Semmilyennek. Már megmondtam neked, hogy nem nősülök meg soha.

– De ha mégis, akkor milyen nőt vennél el? – unszolta Aurora, és a férfi makacs hallgatása sem tántorította el, tovább faggatta: – Ugyan már! Mondd el! Hiszen ez csak játék!

– Mindenekelőtt csendesnek kellene lennie – mondta Nico. – Szerénynek és igénytelennek.

– Nahát! Ez igazán kedves!

– Soha, de soha nem fordulna elő vele, hogy délben ágyban találom.

– Elég unalmas teremtésre vágysz.

– Nem, nem hiszem, hogy ez a megfelelő jelző. Sokkal inkább az, hogy tartózkodó.

– Akkor nem értünk egyet. – Aurora megvetően fújt egyet, mire megrezzentek a homlokába hulló hajfürtök. Nico megbabonázva figyelte pirosra festett ajkát. – Szerintem eszedbe sem jutna, hogy egy ilyen nőhöz hazamenj napközben, hogy szeretkezhess vele.

– Viszont cserébe nem rendezne folyton jeleneteket, és nem kuszálná össze az életemet sem. És tiszteletben tartaná, ha dolgozom, soha nem zavarna munka közben.

– Ez igazán kedves tőle – gúnyolódott Aurora, és felhúzta a térdét, mely mozdulat közben kivillant korallszín csipkebugyija. Nico nyelt egy nagyot. Nem tudta, hogy a lány szándékosan provokálja-e, de ez már nem is volt fontos. Ettől a pillanattól kezdve nem tudott másra gondolni, csak arra a bizonyos alsóneműre. Tudta, hogy nem lenne szabad folytatnia a játékot, de képtelen volt leállni.

– Ha későn jövök haza, soha nem tesz szemrehányást, nem panaszkodik. Tudja, hogy érte is dolgozom.

– Ó, milyen elnéző!

– Az – bólogatott a férfi. – Tényleg az.

– A szeretkezésetek is lassú és unalmas?

– Nem mondhatnám. Velem soha senkinek nem unalmas az ágyban, Aurora. Bár az igaz, hogy próbálnám annyira visszafogni magam, amennyire csak lehet. Tudod, a ráérős szeretkezések a legjobbak.

Aurora egy másodpercig lélegezni is elfelejtett.

– És amikor elélvez? Olyankor csak halkan nyöszörög, ugye? – suttogta.

– Ugyan dehogy! Hangosan sikítaná a nevemet.

– Nem hiszem. – Aurora reszkető kézzel simította félre az egyik hajtincsét.

A férfi ekkor megindult feléje, átvágott a szobán.

– Vetkőzz le, kedvesem!

Aurora összerezzent, aztán az emlékezetébe idézte, hogy nincs félnivalója, hiszen ez csak egy játék. Bár igaz, elég veszélyes játék. Csábító mosollyal az ajkán kinyújtózott, és lehúzta a ruhája oldalán lévő cipzárt. A férfi nem mozdult, csak állt megkövülten. Aurora erre lesimította a válláról a vállpántokat, és letolta a ruhát a derekáig.

Az arca kissé kipirult, de nem azért, mintha összezavarodott volna, vagy szégyellte volna magát. Inkább élvezte, hogy Nico tekintete mohón rátapad. Aztán úgy döntött, hogy emeli a tétet, és kikapcsolta a melltartóját. Hallotta, hogy Nico levegő után kap. Rózsaszín mellbimbói megdermedtek, szinte fájdalmasan összerándultak a vágytól.

Nico hirtelen felocsúdott bénultságából, és kioldotta az övét.

– Várj! – szólt rá a lány. – Én is szeretnélek látni meztelenül. Ne csak a nadrágodat vedd le!

Ez vajon még mindig játék, vagy már halálosan komoly?

Még egymáshoz se értek, és Aurorának máris össze kellett szorítania a combját, hogy csitítsa az ölét átforrósító vágyakozást.

Nem volt veszítenivalója. Villámgyorsan levette magáról a ruhával együtt a bugyit is, mert nem akart tovább várni. Most vagy soha!

– Fermare! – mordult fel a férfi. – Stop!

Aurora engedelmeskedett, nem mozdult. Nico pedig kiélvezte a pillanatot. Annak idején, négy éve nem volt elég idő, hogy megcsodálja Aurora pompás testét. Nagy erőfeszítésébe került, hogy ne vesse rögtön rá magát a lányra. Próbált arra gondolni, hogy a késleltetett öröm dupla öröm, miközben komótosan megszabadult a ruháitól. Aurora megbabonázva figyelte. A teste egyre jobban bizsergett, lassan az elviselhetetlenségig fokozódott a forróság.

– Már hétfő este megkaphattál volna – jegyezte meg Nico.

– Tudom. – Aurora számára idegenül csengett a tulajdon hangja.

– Akkor miért nem éltél a lehetőséggel?

– Akkor még minden más volt – felelte kitérően Aurora.

És ezzel igazat is mondott. Hiszen hétfőn még azt gondolta, ki tudja verni a fejéből Nicót. Akkor még tagadta az iránta való érzéseit, de nem akarta a férfi orrára kötni, hogy ez ügyben csúfos kudarcot vallott.

Ahogy azt sem, hogy érmét dobott a Trevi-kútba reggel, és azt kívánta, bárcsak Nico viszontszeretné!

De egyelőre csak szexet akart. Szeretkezni vadul és féktelenül, úgy, ahogy az első alkalommal.

– Gyere az ágyba! – suttogta, és nem kellett kétszer mondania.

Sokáig feküdtek egymással szemben, az oldalukra fordulva. A férfi törte meg a csendet:

– Békés, nyugodt életünk volna a feleségemmel. Nem támasztanék irányában túlzott elvárásokat – mondta, folytatva a játékot, aztán hirtelen komollyá vált az arca. – Annak idején, négy éve sokkal gyöngédebbnek kellett volna lennem – tette hozzá bűnbánóan.

– Ne mondd ezt! – suttogta Aurora. – Mert az együttlétünk tökéletes volt. Semmit sem változtatnék rajta.

Igazából félt tőle, hogy megismeri Nico gyöngéd oldalát. Attól tartott, hogy akkor még inkább beleszeret, és a végén majd képtelen lesz nélküle élni.

Nico azonban most nem akart elkapkodni semmit. Lustán, ráérősen csókolta meg, szinte óvatosan. A tapogatózó csókból csak lassan lett forró, szenvedélyes ölelkezés, de végül Nico erősen magához szorította, és nyelvét az ajkai közé fúrta.

– Most! Ne várjunk tovább! – zihálta Aurora, amikor a férfi szája a mellére tapadt.

Megemelte a csípőjét, és széttárta a combját.

– Annyira kívánlak, Aurora!

– Akkor ne késlekedj! Tégy a magadévá…

– Nem. Az első alkalommal is olyan durva voltam veled… még nem…

– Dehogy voltál!

– Mint első szeretődnek jobban vissza kellett volna fognom magam. Több időt kellett volna hagynom az előjátékra. Például ezt is csinálhattam volna.

Azzal a férfi végigcsókolta a hasát, majd a fejét bedugta Aurora két combja közé. A lány felkiáltott meglepetésében és gyönyörűségében, ahogy nyelve lassú mozgásával kényeztetni kezdte. Két kezével Nico hajába kapaszkodott, és nem sokkal később halk nyöszörgés tört fel a torkából.

– Ez… ez egyszerűen…

Nem sokkal később, amikor érezte, hogy Aurora nem sokáig bírja már, Nico abbahagyta a kényeztetést, testhelyzetet váltott, és belehatolt. A lány azt gondolta, hogy most végre gyorsan a csúcsra juttatja, és türelmetlenül Nico dereka köré kulcsolta a combját, hogy erőteljes lökésekre ösztökélje, a férfi azonban lefejtette magáról a lábát, majd összefogta Aurora két csuklóját a feje fölött.

– Nem sietünk sehová – súgta a fülébe évődőn. – Vagy unatkozol, édesem?

– Nem – nyögte rekedtes hangon a lány, akit letaglózott a pompás érzés, hogy magában érezheti Nicót.

Azt kívánta, bár sose érne véget ez az egyesülés, ugyanakkor alig várta a kielégülést.

Miután a férfi elengedte a kezét, Aurora Nico izmos vállába kapaszkodott, mélyen beszívta a bőre illatát, majd simogatni kezdte a hátát, a kidolgozott izmokat. Sikerrel járt, mert egyszerre Nicónak is kezdett sürgős lenni a kéj, a cirógatások hatására egyre gyorsabban és egyre erőteljesebben nyomult belé.

– Ó, mennyire kívánlak! – nyögte.

– Én is téged. És attól félek, hogy mindig is kívánni foglak – zihálta Aurora.

– Ettől igazán nem kell félned. Jó lenne, ha mindig akarnál.

Mintha csak erre az engedélyre várt volna, Aurora végre elengedte magát, és bekövetkezett a várva várt robbanás. Mintha a teljes sötétségből ugrott volna fejest a szikrázó csillagok közé. Álmában sem gondolta volna, hogy ilyen is lehet. Mintha varázsütésre az egész világ megváltozott, átalakult volna körülötte.

– Nico! – kiáltani akarta a férfi nevét, de annyira kiszáradt és összeszorult a torka, hogy csupán egy rekedtes nyögésre futotta.

Aztán Nico lökött egy utolsót, és ő is felnyögött. Majd megcsókolta a lányt, csak röviden, mert mindketten ziháltak, és lefordult róla. Aurora ott maradt az ágyban teljesen fedetlen testtel.

A lassú és ráérős szeretkezés kontra gyors numera kérdésében igazat kellett adnia a férfinak. Ezek után ő is az előbbire voksolt volna. Csak egy gond volt vele: hogy most még jobban kívánta Nicót, mint eddig. Ezt szívesen megismételte volna minden áldott nap, élete végéig.

Kérdés, hogy Nico is így van-e vele? Vagy ő már meg is bánta, ami történt?

Aurora félve sandított a férfira.

És átfutott a fején az a különös mondat, amit már a kéj perceiben sem tudott hová tenni: „Jó lenne, ha mindig akarnál.”

9. FEJEZET

„Jó lenne, ha mindig akarnál.”

Aurora agyában egyre ez a mondat zakatolt.

Vajon tényleg ez lesz a sorsa? Élete végéig Nico után fog epekedni? Mindig a rendelkezésére áll majd, mert nem tud ellenállni neki?

Gyorsan elszállt a mámor köde, és utolérte a keserű valóság. Legkésőbb abban a pillanatban, amikor a férfi felült, és a telefonjáért nyúlt, hogy megnézze, milyen hívásokat szalasztott el az elmúlt percekben. Csak bámulta a képernyőt, Aurora pedig nem tudta, mit tegyen. Zuhanyozzon le, öltözzön fel, és térjen vissza a munkahelyére? Este pedig üljön idegesen a szobájában, és várja, hogy Nico jelentkezik-e?

– Nico – törte meg a csendet. – Arra gondoltam, hogy esetleg…

– Mindjárt, Aurora. Ez nagyon fontos hívás.

A lány most először tapasztalta, hogy a férfi hangja megremegett beszéd közben. Vajon kit hívhat?

A hívott fél mondott valamit, mire Nico csak annyit kérdezett:

– Mikor történt? Volt valaki nála? Sokat szenvedett?

Ebből Aurora rájött, hogy Nico apja, az öreg Geo meghalt. Sírni kezdett.

A férfi bontotta a vonalat, és nem szólt egy szót sem.

Aurora feltérdelt az ágyon, hátulról átölelte, és megcsókolta a nyakát. Nem érzékin, hanem kedvesen és gyöngéden. Vigasztalón.

– A délelőttöt vele töltöttem – mesélte Nico. – Szokatlanul kedves volt. Aztán édesanyád megebédeltette. Kora délután ő hívta ki az orvost. A doki szerint békésen elaludt, nem voltak fájdalmai.

Aurora úgy helyezkedett, hogy szemközt legyen Nicóval. Az ölébe ült, lábát a dereka köré kulcsolta. Próbálta megfejteni a férfi érzéseit, gondolatait, de az arcából nem tudott kiolvasni semmit.

– Vissza kell mennem az irodába – mondta Nico, és le akarta tessékelni az öléből, de a lány erősen szorította.

– Majd visszamész. Most maradj még egy kicsit…

– Nem.

Nico erőnek erejével felállt, és bement a fürdőbe.

Aurora nem akarta zavarni, érezte, hogy a férfi most egyedül szeretne lenni.

Geo meghalt. Nem illemből sírt, tényleg sajnálta az öreget, akit őszintén megkedvelt az elmúlt évek során. Szerette a humorát, a jó kedélyét, a büszkeségét. Ugyanakkor haragudott rá, amiért annak idején elhanyagolta és bántalmazta a fiát.

Felállt, és a szétdúlt ágyat, a szétdobált ruhákat látva tudatosult benne, hogy káoszt idézett elő Nico rendezett életében. Szomorúan öltözött fel. Nem érezte helyénvalónak a piros ruhát most, hogy Geo meghalt, eltökélte, hogy a szállodába érve azonnal átöltözik. Valamiért feltámadt benne a vágy, hogy segítsen Nicónak, és nem jutott jobb az eszébe, mint összepakolni a holmiját.

– Hát te meg mit csinálsz? – kérdezte a férfi csodálkozva, amikor egy szál törölközőben kilépett a fürdőszobából.

– Fekete öltönyt keresek neked – szólt hátra válla fölött a lány, miközben a fogasokat tologatta a szekrényben.

– Azt én is meg tudom csinálni – sóhajtotta Nico. – Kérlek, menj el, térj vissza a munkádhoz!

– A munkámhoz? – Aurora megpördült, és ingerülten nézett rá. – Csak nem képzeled, hogy képesek leszünk érdemi munkát végezni a mai nap folyamán? Hiszen elveszítettünk valakit a közvetlen környezetünkből!

– Jól van, igazad van… Egyszerűen képtelen vagyok logikusan gondolkodni. – Nico összeszorította a száját, miközben a lány arcán egyre peregtek a könnycseppek. – Menj vissza a szállodába, Aurora – kérte fojtott hangon. – Most telefonálnom kell, aztán pedig Silibribe utazom.

– Rendben. Akkor megyek én is, és csomagolok. – A lány telefonja megszólalt, látta, hogy Pino az, de nem vette fel. – Úgy látom, már a többiek is tudják, és azon töprengenek, hogyan tovább. – Kérdőn pillantott Nicóra. – Akkor találkozzunk a hotelben?

– Hogyhogy? – Nico nagyon nehezen tudta csak rendezni a gondolatait.

– Úgy, hogy természetesen valamennyien hazamegyünk veled Silibribe.

– Az, hogy mit tesztek, a ti dolgotok, de én most azonnal indulok.

– Komolyan mondod, hogy kezdjünk el olcsó repülőjegyekre vadászni, miközben simán elférnénk a helikopteredben?

A férfi megadóan felsóhajtott.

– Nem, dehogy, isten ments!

– Condoglianze.

Eljött a temetés napja. A szertartás végeztével egyik falubeli a másik után nyilvánította részvétét Nicónak, sorra megszorították a kezét, és arcon csókolták. A férfi már alig várta, hogy az egésznek vége legyen. Aztán tartanak még egy rövid halotti tort az apja házában, és végre visszatérhet Rómába.

– Annyira sajnálom – mondta Pino.

– Köszönök mindent, amit érte tettél – felelte komolyan Nico.

– Condoglianze – suttogta Francesca. – Most végre békére lelt szegény.

– Igen, ez igaz. Köszönöm.

Nicóban felmerült, hogy vajon mi a helyzet az ő lelki békéjével. Vajon ő is megtalálja egyszer?

– Őszinte részvétem.

Most Aurora következett a sorban. Nico sokáig nem engedte el a kezét.

– Grazie – motyogta. – Az öreg nagyon szeretett téged.

– Én is nagyra tartottam őt – jött az udvarias válasz.

Aurora valójában kizárólag Nico miatt érezte kötelességének, hogy az öregről gondoskodjék. Azért, mert Geo az ő apja volt.

– És köszönöm a temetés megszervezésében nyújtott segítségedet is.

– Igazán nincs mit. Ez a legkevesebb.

Az ő szájából tényleg olyan magától értetődően hangzott mindez. Hát persze hogy Aurora mindig mindent megtesz, hogy a segítségére legyen.

Aurora nem tudta volna megmondani, pontosan milyen szerepet tölt be Nico életében. Ő volt az apja egyik gondozója, és alkalmanként Nico szeretője. De hogy most éppen mi…? Egyszerűen csak a férfi alkalmazottja?

Időnként úgy érezte magát, mintha Nico felesége volna, aki támogatja és vigasztalja a párját. Vagy ez túl őrülten hangzik?

A Geo házában tartott búcsúztatáson ő törődött a praktikus dolgokkal. Kávét főzött, szendviccsel és süteménnyel kínálta a vendégeket, ugyanakkor ügyelt rá, hogy mindvégig Nico közelében maradjon.

Aurora apja is, Pinóék is győzködték a férfit, hogy maradjon éjszakára, de Nico mindenképpen vissza akart térni Rómába.

– Mikor látogatsz meg minket újra? – tudakolta Pino.

– Még nem tudom. Meglátjuk – hangzott a bizonytalan válasz, és Aurora hirtelen úgy érezte, mintha kirántották volna a lába alól a talajt.

Rossz érzés volt szembesülnie a ténnyel, hogy ki tudja, mikor láthatja viszont a férfit.

Lassan elbúcsúztak a gyászolók, egyikük a másik után.

– Mit gondolsz, mikor tudsz visszajönni?

– Fogalmam sincs – felelte kitérően Nico. – A szálloda megnyitójára biztosan.

– De az még négy teljes hónap!

Aurora kétségbeesett, ez túlságosan hosszú időnek tűnt számára.

– Igen.

– Eladod a házat?

– Valószínűleg.

– Nem szeretnéd, ha lenne itt egy második otthonod?

– Ez a hely soha nem volt az igazi otthonom, Aurora.

– Nem erre a házra gondoltam, hanem Silibrire.

– Én is – biccentett Nico.

Nem maradt rokona a faluban. Semmi sem kötötte többé ide. Tulajdonképpen a szálloda sem. Már rég elhatározta, hogy elindítja a hotelt, aztán eladja. Akkor végre elszakíthat minden szálat, ami még Silibrihez köti. Aurorában azonban nem akart hamis reményeket kelteni. Ezért úgy döntött, hogy – bár senkivel nem beszélte meg az üzleti döntéseit – ezúttal kivételt tesz.

– Amint elindul a szálloda, átadom másnak a vezetését, és eladom az épületet – mondta. Egyszerűen túl fájdalmas volt a számára az itt-tartózkodás. – Nem akarok itt maradni. Nincsenek szép emlékeim Silibrivel kapcsolatosan.

Aurora nyelt egy nagyot. Ez fájt. Nagyon rosszulesett.

– Komolyan nincs semmi, ami idekötne? – kérdezte keserűen. – Semmi, amire szívesen emlékszel?

A férfi lehunyta a szemét. Elfogta a lelkifurdalás.

– Mégis hányszor akarsz még vérig sérteni? – suttogta könnyes szemmel, sápadtan a lány.

A fájdalma szinte tapintható volt. Nico elszégyellte magát.

– Ne haragudj, Aurora. Nem gondoltam át… Nem lett volna szabad ilyet mondanom.

– Nem gond, túlélem – sziszegte Aurora, és mély szomorúsága egyszerre féktelen haragba csapott át. – Ne kérj bocsánatot, és ne magyarázkodj, elvégre nem tartozol nekem semmivel. Megértettem, Nico. Végre felfogtam az üzenetet, amit nyolc évvel ezelőtt egyszer már a tudomásomra hoztál. Hogy nem kellek. Hogy nem akarsz tőlem semmit.

Ha most mentegetőzni kezd, és bocsánatért esdekel, megint az ágyban kötnek ki, ezzel Nico tisztában volt. Illetve inkább a szőnyegen, mert az apja hálószobája mégsem az a hely, ahol szívesen szeretkezne Aurorával…

És mivel ezt nem akarta, Nico hallgatott.

Aurora indulatosan vett egy nagy levegőt, aztán kifújta, és csak ennyit mondott megvetően:

– Minden jót, Nico! – Aztán jobbról-balról megcsókolta. – Vigyázz magadra!

És a következő pillanatban már nem volt sehol. Eltűnt Geo házából – és Nico életéből is. A férfi úgy sejtette, örökre.

10. FEJEZET

Négy hónappal később

– Nico gépe épp most szállt le.

Aurora, aki a légkondicionált előcsarnokban állt a recepciós pultnál, odabiccentett Francescának.

– Jól van. Mindent előkészítettem.

A szálloda hivatalos megnyitására összecsődítették a sajtót. Az első vendégek természetesen Nico üzletfelei és barátai közül kerültek ki, no meg persze akadt köztük néhány szakújságíró is, akik főállásban éttermeket teszteltek, és hoteleket osztályoztak.

Az igazi vendégek számára csak egy héttel később nyitja meg kapuit a szálloda.

Nico a temetés óta nem járt Silibriben.

Csoda, ha Aurora még életében nem volt ilyen ideges, mint ma?

És persze egyáltalán nem a hotelmegnyitó izgatta. Hanem hogy viszontláthatja élete szerelmét.

A szálloda különben lélegzetelállítóan szép lett. Minden lakosztályból remek kilátás tárult a tengerre meg a régi templomromokra, a többségükhöz pedig erkély és saját medence is tartozott.

A lány tudta, hogy ez a gyönyörű szálloda komoly hatással lesz a falu gazdasági életére. Eleve már a szálláshely is sok munkahelyet teremtett a környék lakói számára, de ha megérkeznek a turisták, az fel fogja lendíteni a helyi kisvállalkozások forgalmát is. A pékségét, a kávézóét, az üzletekét…

Silibribe szép lassan, fokozatosan visszatér az élet.

Neki viszont hamarosan mégis el kell hagynia a szülőföldjét.

Ugyanis gyermeket várt.

A Nico elutazását követő hetekben túl nagy volt a zűrzavar, és túl dühös is volt ahhoz, hogy felfigyeljen a jelekre. Geón kívül az elveszett szerelmét gyászolta, beletemetkezett a munkába, ez volt az egyetlen menedéke.

Az első gyanú, hogy nincs rendben vele valami, akkor fogalmazódott meg benne, amikor az új szállodai uniformisokat leszállították. De még ekkor sem esett le mindjárt a tantusz. Először azt hitte, valami csere vagy félreértés történt, azért feszül a mellén a blézer, és azért nem tudja összegombolni a derekán a szoknyát. Aztán ellenőrizte a leadott méreteit, és rájött, hogy tévedés kizárva. Ez a kosztüm neki készült.

Stupido!

Egek, hogy lehetett ilyen ostoba?

Ez a mondat visszhangzott a fejében, miközben kétségbeesetten igyekezett rájönni, mikor is volt az utolsó menstruációja.

Mert persze – ami a legnagyobb ostobaság volt mindkettejük részéről – egyikük sem védekezett, amikor legutóbb együtt voltak!

Aurora visszaküldte az egyenruhát, és rendelt egy nagyobbat, de már az is kezdett szűk lenni. Bele se mert gondolni, mit fog szólni Nico, ha rájön, hogy állapotos. Minden bizonnyal azzal vádolja majd, hogy szándékosan esett teherbe. Hogy direkt csőbe húzta.

Silibri régimódi település, itt egy teherbe esés azonnali házasságot jelent. Márpedig Aurora még véletlenül sem kívánt olyan ember felesége lenni, aki nem akarja elvenni.

– Aurora!

Vincenzo áttekintette vele a kérdéseket, amelyeket a vendégek feltehetnek, aztán csoportokba osztotta a meghívottakat, és minden egyes csoporthoz kirendelt egy-egy alkalmazottat. Ő maga azt a csoportot vitte, amibe Nico és a legelőkelőbb vendégek tartoztak. A lány nem is bánta, hogy így alakult, mert nem nagyon szeretett volna Nico szeme elé kerülni.

– Jól van, akkor megyek, üdvözlöm a csoportomat – zárta le a megbeszélést Vincenzo. – Sok szerencsét a mai naphoz! Ha lesz olyan kérdés, amit nem tudsz megválaszolni, nyugodtan küldd az illetőt hozzám. De ne felejtsd el, hogy nyolckor elmegyek, mert holnap korán kell kelnem!

Vincenzónak másnap egy reggeli tévéműsorban volt jelenése, és erre annyira büszke volt, hogy napjában többször is célozgatott rá.

– Így lesz – ígérte Aurora. – Neked is sok szerencsét! Ma is, és a riportműsorban is.

– Köszönöm. – Vincenzo kihúzta magát, és végigsimított az egyenöltönyén. – Milyen csinos vagy az új uniformisban, Aurora!

A lány erre nem mert volna megesküdni. Egy különösen bő szabású fehér blúzt választott a blézere alá, hogy elférjen benne már kerekedő pocakja. Túl sokáig már nem titkolhatja az állapotát, annyi szent. Amint Nico elutazik, el kell mondania a családjának, mi a helyzet.

Vagy szóljon a férfinak is?

Ez a kérdés már napok óta kínozta. Most is felmerült benne, ahogy Nicót megpillantotta, aki népes kíséretével vonult végig az előcsarnokon.

Tényleg megmondja neki, hogy gyereket vár tőle? Egy férfinak, aki nem akarja őt igazán? Egy férfinak, aki épp most készül elvágni minden szálat, ami a faluhoz és ezzel hozzá köti?

Nico sötét öltönyt viselt, minden bizonnyal méretre szabottat, mely azonban mégis lógott rajta. Tehát fogyott az elmúlt hetekben. Nem sokat, de ahhoz eleget, hogy Aurorában feltámadjon a vágy, hogy néhány szicíliai finomsággal próbáljon a kedvében járni. Pillanatnyilag azonban nem ennek volt itt az ideje.

– Örülök, hogy látlak – nyújtott kezet, amikor Nico odalépett hozzá, ám amikor a férfi arcon akarta csókolni, elhúzódott.

– Hogy vagy, Aurora?

– Remekül.

Remekül is nézett ki, ami azt illeti.

Nico pontosan tudta, milyen keményen dolgozott a lány az elmúlt hetekben, de ez nem nagyon látszott rajta. A narancsvörös egyenruha remekül állt neki, kiemelte a barna szemében ragyogó aranyszínű pontocskákat.

– Később beszélnem kell veled, Aurora – mondta fojtott hangon. – Négyszemközt.

– Hát persze. – A lánynak az ajkára fagyott a mosoly.

Nico különösen szégyellte magát amiatt, ahogyan Aurorával bánt az apja temetése után. Már rég megbánta a kegyetlen szavakat, és hogy úgy otthagyta aznap este.

És végtelenül hiányzott neki Aurora. A nevetése, a szenvedélye, a kedvessége. De vajon hogy mondja ezt el neki? Hogy számoljon be a zűrzavarról, ami a szívében uralkodik? Hogy beszéljen neki az iránta való érzéseiről? Hogy ha képes lenne igaz szerelemre, akkor vele és csak vele tenne próbát?

– Azt hiszem, eléggé tele van a mai napirended – mutatott rá a lány.

Kényelmetlen volt neki Nico társasága. Így kettesben igencsak erős volt a kísértés, hogy sírva fakadjon, és beszámoljon a terhességéről. De túlságosan félt a férfi reakciójától. Ezért úgy határozott, hogy telefonon mondja el azután, hogy Nico visszautazott Rómába.

Nico azonban nem adta fel.

– De ma este azért találkozhatunk, nem? Én tízkor végzek…

– Én nyolckor – felelte Aurora, és megpróbált némi igazinak tűnő sajnálkozást vegyíteni a hangjába. – Talán jobb lenne, ha holnapra halasztanánk azt a beszélgetést.

– Ez nem egy munkaügyi megbeszélés. Megvárhatnál.

Na persze. Persze hogy nem a munkáról akar beszélni. Le akar feküdni vele. Ma estére a Templom lakosztályban szállt meg, és aligha szándékozott egyedül tölteni az éjszakát.

Ó, hogy a fene enné meg! Aurora nem akart viaszbábu lenni Nico kezében. Nem fog ugrani, ha a férfi füttyent. És mégis tudta, hogy pontosan ezt fogja tenni, mivel ő is kimondhatatlanul vágyott Nicóra.

És ennek meglenne az az előnye, hogy nem is kellene semmit mondania a terhességéről a férfinak. Mert ha levetkőzik, teljesen nyilvánvalóvá válik, mi a helyzet. Mind a mellén, mind a hasán látszott a változás.

Nico csak most vette észre, hogy Aurora szemében harag villámlik. Az arca is piros volt, mint a pipacs, de az ajkán továbbra is mosoly játszott.

– Sürgősen beszélnem kell veled – ismételte meg, de a következő pillanatban megjelent a színen Vincenzo, a lány pedig élt a lehetőséggel, és elbúcsúzott, hogy átvehesse a csoportja vezetését.

Először a kinti nagy úszómedencéhez kalauzolta a rábízott embereket.

– A legtöbb lakosztálynak saját medencéje is van – magyarázta. – De ez a legszebb és a legnagyobb medencénk. Különösen éjjel kivilágítva nyújt roppant impozáns látványt. És direkt úgy helyezték el, hogy a főépületből ne lehessen idelátni.

– Annak mi értelme? – csodálkozott az egyik újságíró.

– Szeretnénk biztosítani a vendégeink számára a privát szférát akkor is, ha éppen a közös használatú területeken tartózkodnak. Márpedig ez nehéz, ha az egyik emeleti szobából bárki lefotózhatja őket titokban.

– Arra is van lehetőség, hogy egy pár lefoglalja ezt a nagy medencét csak magának?

– Természetesen – mondta Nico Aurora háta mögött, mire a lány ijedten összerezzent.

Együtt mentek tovább, a férfi árnyékként követte Aurorát és a csoportot végig az épületben.

Időközben maga is rájött, hogy ezt a szállodát sosem fogja eladni, bármit mondott is az apja temetése után. Hiszen ez a hotel élete fő műve.

– Most pedig… – Aurora előrement a lépcsőn, és közben hátrapillantott a válla fölött. – Megmutatom önöknek a kedvenc lakosztályomat.

– Az melyik? A nászutaslakosztály? – élcelődött az egyik zsurnaliszta.

– Nem – vetette oda Aurora metsző hangon. – A Templom lakosztály. És biztos vagyok benne, hogy önök is hamarosan megértik, miért éppen ez a kedvencem.

Ahogy belökte a súlyos, fából készült ajtót, és beléptek a lakosztályba, a vendégek egy emberként kiáltottak fel. Az egyetlen, hatalmas ablak és az erkély egyenesen a templomromra nézett, melyet épp aranyos fénybe borított a ragyogó nap. Olyan páratlanul szép látvány volt, hogy amikor Aurora először meglátta, elsírta magát. Persze lehet, hogy csak a terhességi hormonok hatására érzékenyült így el.

– Én már mindenféle szögből láttam ezeket a romokat – mesélte. – Hiszen kislánykoromban ez volt a legkedvesebb játszóhelyem. De amikor innen, ebből az ablakból először megpillantottam, könnyekig meghatódtam. Hát nem fantasztikus? Mintha a mennyország egy darabját látnánk.

Nico alig várta, hogy kettesben lehessen Aurorával a Templom lakosztályban.

Már nem kell sokáig várnom, gondolta. Csak ma estig.

– Csodás lehet itt kinn az erkélyen vacsorázni – mormolta, és a lányra pillantott, aki lehajtotta a fejét.

– Tízre idejövök – súgta oda Aurorának, amikor kettesben maradtak a lakosztályban. – Várj reám itt, kérlek!

Aurora nem szólt semmit, csak lehajtott fejjel követte a csoportot.

Nicónak sikeres, bár igen fárasztó napja volt. Alig várta, hogy minden kötelező programját letudja, és végre megvacsorázhasson Aurorával a Templom lakosztály teraszán. Aztán pezsgővel koccintanak majd, és mindent megbeszélnek, amit kell.

Nem sokkal tíz után sikerült elszöknie. Kettejük közös vacsorájára paradicsomos-bazsalikomos pennét rendelt, és desszertként tiramisut. Ráadásul elintézte, hogy a lakosztályt a templom körül növő, napnyugtakor szedett vadvirágokkal díszítsék fel. Tudta, hogy Aurora imádja ezeket a virágokat.

De a lány nem volt ott, amikor felment a lakosztályba, és később se érkezett meg, hiába várta. Hívta telefonon, írt neki sms-t, hasztalan. Az étel időközben kihűlt. Nico bekapcsolta a tévét, hogy legalább a háttérben szóljon valami, addig sem érzi magát egyedül.

Elnyúlt a kanapén, és a tévé előtt hamarosan elaludt.

Kora reggel Aurora rekedtes nevetésére ébredt. Zavartan nézett körül a lakosztályban, és rájött, hogy a hang a tévéből jön. Bizony, nem más, mint Aurora nézett rá a képernyőről a szállodai uniformisában, kicsit erősebben kifestve és tökéletes frizurával.

Épp a Templom lakosztályról magyarázott a műsorvezetőnek.

A férfi pillantása ekkor a komódra tévedt, ahol a hervadó virágokkal teli vázának támasztva ott állt egy fehér boríték.

Amit nyilván már előző este meg kellett volna találnia.

Nico, azt hazudtam Vincenzónak, hogy a te határozott kérésedre én megyek holnap a reggeli tévéműsorba interjút adni. Úgy döntöttem, így hasznosabb leszek, mintha ismét eljátszanám az ágymelegítőd szerepét.

Ha nem akarsz egyedül maradni éjszakára, hívd fel Rubinát, hogy küldjön neked egy eszkortlányt. Aki kétségkívül hozzájárul majd, hogy újabb kellemetlen élményeket gyűjts itthon.

Igazán sajnálom, ha csalódást okozok neked, de nem akarok életem végéig a játékszered lenni. Tudod, nekem is van büszkeségem.

Aurora

A lány megint felkacagott. A tévéstúdióban legalábbis, de olyan volt, mintha Nicón nevetne.

11. FEJEZET

Rómába visszatérve újabb rossz hír fogadta a férfit: Aurora felmondott.

Elképedve nyúlt a telefon után.

Teljesen tanácstalan volt, nem értette, mi történhetett. Az ő olvasatában ennek nem volt semmi értelme.

– Miért ment el? – szegezte neki a kérdést Aurora közvetlen főnökének.

– Máshová hívták. Legalábbis valami ilyesmit mondott.

– Hová?

– Azt nem árulta el. Csak annyit mondott még, hogy elege van a mellőzöttségből. Abból, hogy nálunk egyetlen ötlete sem valósulhat meg soha.

Ez nem volt igaz. Ha Aurora nem menekül el, hanem megjelenik akkor este a Templom lakosztályban, akkor ő is megtudhatta volna, mennyire nem.

Miután Vincenzóval beszélt, Nico azonnal a lány számát tárcsázta.

– Hát ez meg mit jelentsen? – tette fel neki a kérdést élesen.

– Micsoda?

Aurora a rózsaszín leányszobájában ült, és a taxira várt, amely egyenesen a pályaudvarra viszi.

A szülei nem nagyon örültek a terhességének. Főleg azért nem, mert Aurora azt állította, nem tudja, ki az apa. Hatalmas veszekedés tört ki a családban, a lány idegei pattanásig feszültek. Nico telefonja kicsit már sok volt a jóból.

– Miért mondasz fel úgy, hogy engem nem is tájékoztatsz róla?

– Miért kellene neked előre szólnom? A felmondás az én ügyem, nem vagyok kíváncsi a véleményedre, és a jóváhagyásodra sincs szükségem hozzá.

– Nem erről van szó, egyszerűen csak… Szóval érdekel, hogy miért.

– Miért érdekel? Hiszen nem vagyok senkid. Még csak a barátod sem. Emlékszel, te magad mondtad, hogy mi ketten soha nem lehetünk barátok. Nos, most már az alkalmazottad sem vagyok. Nincs közünk egymáshoz.

– Aurora, ez…

– Most ugye nem oda akarsz kilyukadni, hogy szeretők vagyunk? Mert abból neked annyi van, mint égen a csillag, és nem hiszem, hogy mindegyik volt babádat kifaggatod, amikor pályát akar módosítani.

– Aurora!

A lányt azonban már nem lehetett leállítani.

– Talán köztünk több van, Nico? Komoly, tartós kapcsolatunk van, és elszámolással tartozunk egymásnak? Nem, ugyanis te nem akarsz tartós kapcsolatot.

– Egyszer azt mondtad nekem, hogy sosem hagyod el Silibrit.

– Az ég szerelmére, tizenhat évesen mondtam! És egyáltalán, miért gondolod, hogy ez számít? Talán emiatt nem akartál feleségül venni?

Aurora kérdésére csak a csend felelt.

A lány elbizonytalanodott, mint mindig, amikor Nico nem válaszolt neki. Szeretett volna összegömbölyödni az ágyon és csak sírni, sírni.

Persze akár el is mondhatná… Beszélhetne arról, hogy terhes, és még sosem félt annyira, mint most. De képtelen volt rá.

– Most le kell tennem, Nico. Mindjárt itt a taxim.

Ez legalább igaz volt.

Aurora befejezte a beszélgetést, és lement a lépcsőn. A bőröndje már ott állt összecsomagolva az ajtóban. A szülei az asztalnál ültek, és rá sem néztek.

– Lehetetlen helyzetbe hoztál minket – mondta elkeseredetten az anyja. – Szégyent hoztál az egész családunkra. Hogy az én lányom nem tudja, ki az apja a gyerekének… – Sírva fakadt. – De remélem, észhez térsz, és a születése után örökbe adod a kicsit – folytatta hüppögve. – Akkor majd hazajöhetsz…

Aurora egyszerűen nem mondhatta el, hogy Nico a gyereke apja. Ugyanis az első sokk után a szülők örömmámorban hívták volna Nicót, és mindjárt a telefonhívás második percében arról érdeklődtek volna, mikor csinál tisztességes asszonyt a lányukból. Amit Nico feltehetően mihamarabb meg is tett volna. Hiszen ezt parancsolja a szokásjog és a kötelesség.

Aurora azonban nem akart ilyen esküvőt. Nem akarta, hogy Nico kényszerből, fogcsikorgatva vegye el. Ő nem ilyen házasságról álmodott.

Ezért döntött úgy, hogy senkinek sem árulja el az igazságot.

Amikor a vonat befutott Róma központi pályaudvarára, a Stazione Roma Terminire, Aurorát elöntötték az emlékek. Legutóbb a kollégáival érkezett meg ide a továbbképzésre, négy hónapja. Milyen jókedvű volt akkor! Hogy örült a tanulási lehetőségnek és annak, hogy hamarosan láthatja Nicót!

De most…

Egyszerűen nem tudta, hogyan tovább. Maga sem értette pontosan, hogy miért épp Rómába jött. Talán mégiscsak szeretett volna Nico közelében maradni?

Egy nagyon olcsó helyen szállt meg, egy hostelben, ahová csak aludni járt haza esténként, mert egész nap munkát keresett.

Gyorsan kiderült, hogy egy étterem sem vesz fel terhes pincérnőt, és egy szálloda sem vágyik állapotos takarítónőre.

A sok elutasítás után a lány fejében még az is megfordult, hogy bemegy Nico szállodájába, és időpontot kér a férfitól. Végtére az ő gyerekét várja. Ő is tehet róla, hogy nem talál munkát.

Másrészről viszont büszkeségből mondott fel, meg akarta mutatni, hogy egyedül is boldogul. Ezek után nem mehet oda könyörögni… Nem, először keres munkát és rendes szállást, majd utána találkozik a férfival, és mondja el neki, hogy gyerekük lesz.

Végül egy kimerült kisgyerekes anyuka lett Aurora megmentője, akinek a férje folyton úton volt, és akit egyik napról a másikra hagyott ott a gyerekek bébiszittere.

A család Prati városrészben élt, egész közel Pariolihoz, ahol Nico háza állt.

– Olyan gyerekfelügyelőt keresek, aki a házimunkába is besegít – magyarázta az asszony, Louanna. – Tudom, ez nem kevés, de cserébe lakhatást is biztosítunk. A kert végében van egy kis nyári lak, a régi bébiszitterünk is ott lakott.

Louanna nagyon kedvesnek tűnt, azonnal felajánlotta Aurorának a tegeződést, és a szeme se rebbent, amikor a lány elmondta neki, hogy néhány hónap múlva szülni fog.

A férj már nem volt ennyire elnéző. Nem igazán értette, miért vett fel a felesége egy állapotos bébiszittert, de Louannának végül sikerült őt is meggyőznie.

Véget ért az ősz, közeledett a karácsony, egyre hidegebb lett Rómában.

A főépületben, ahol a család lakott, egyre rosszabb lett a hangulat. A házastársak egyre többet veszekedtek, a civakodásoknak csak az vetett véget, ha a férfi hosszabb időre elutazott.

Aurora igyekezett távol tartani magát ezektől a perpatvaroktól. Ha lefektette a gyerekeket, visszavonult a saját kis házába, és tévét nézett. Próbált úgy tenni, mintha nem hallaná Louanna férjének hangos kiabálását. Egészen addig, míg gyanús kék foltokat nem vett észre az asszony karján.

– Mi történt? – kérdezte riadtan.

– Nekimentem az ajtónak – jött a válasz.

– És ettől vannak kék ujjnyomok a karodon? – Aurora a fejét ingatta. – Louanna, ez nem mehet így tovább. Nem élhetsz egy ilyen emberrel, akitől félned kell.

– De hát nincs hová mennem – ingatta a fejét elkeseredetten az asszony. – Meg aztán Alberto egyáltalán nem rossz ember. Csak rengeteget dolgozik, és valahogyan le kell vezetnie azt a sok stresszt.

Nicót is rengeteg stressz érte a munkája során, de Aurora tudta, hogy ő soha nem emelne kezet egy nőre.

Amikor a családfő elutazott, a két nő remekül elvolt a gyerekekkel. Mindennap együtt reggeliztek, nagyokat játszottak, elmentek a templomba megnézni a betlehemet. Esténként Louanna főzött, Aurorának csak a gyerekekkel kellett foglalkoznia.

– Remélem, kislány lesz – jegyezte meg a kis Nadia, miközben Aurora babaneveket nézett Louanna laptopján.

– Nem! Legyen inkább fiú! – tiltakozott Antonio.

– Igaz is, te mit szeretnél? – kérdezte Aurorát Louanna. – Fiút vagy lányt?

– Teljesen mindegy. Csak túl legyek a szülésen – mosolyodott el Aurora.

– Nevet választottál már?

– Nem, még nem.

Aurora Nicóra gondolt, és arra, vajon mikor jön el az a boldog perc, amikor végre el tudja felejteni a férfit. Persze úgy nehéz dolga lesz, ha folyton rákeres a neten… A jelek szerint Nico jól megvolt nélküle. Az elmúlt hónapokban több nővel is lefényképezték. Egy feltűnően vékony szőkével és egy vadóc vörössel.

Ó, csak ne hiányozna annyira!

Miután a gyerekek ágyba kerültek, Louanna megkérdezte:

– Ugye tudod, ki a gyereked apja?

– Persze – sóhajtotta Aurora. – És nem mondtam el neki, hogy terhes vagyok. Pedig támogatna, sőt minden valószínűség szerint el is venne felségül. De én nem akarok boldogtalan házasságban élni.

Louanna sírni kezdett.

Aznap este sokáig beszélgettek, és Aurora csak késő éjjel ment vissza a kisházba. Ám utána sem nagyon tudott aludni. Nézte a lassan világosodó eget, és megértette, miért nem szólt Nicónak mostanáig a terhességéről. Mert a férfi elvenné ugyan, de szeretni sosem tudná. Bizonyára Silibriben kellene élnie, elzárva attól a csillogó világtól, ahol Nico mozog. Ő lenne az egyszerű, falusi feleség, akit Nico hátrahagyna, amikor útra kelne Rómába, Párizsba, Londonba. Hogy szórakozzon egy jót, miután elunta a hitvesi ágy örömeit.

Aurorának felfordult a gyomra, ha arra gondolt, hogy Nico más nőket ölel és csókol…

– Aurora! – Louanna állt a konyhaajtóban, és aggodalmasan nézett rá. – Jól vagy? Mert elég pocsékul nézel ki.

– Nem sokat aludtam az éjjel – vallotta be a lány. – Nem vagyok jól, fáj a hátam, és a hasam is görcsöl.

Hirtelen rádöbbent, hogy ezek a görcsök meghatározott időközönként jönnek, és ez csak egyet jelenthet: elérkezett az idő.

Louanna is ugyanerre a következtetésre juthatott, mert sugárzón elmosolyodott.

– Ezek már a szülési fájdalmak lesznek. Jön a kisbabád.

Aurora kissé ijedten kapaszkodott meg a konyhapultban.

– Ó, istenem! De hát még van egy teljes hét a kiírt időpontig! Még nem állok készen.

A baba azonban már felkészült arra, hogy világra jöjjön. És az apja, a férfi, akit Aurora egész életében szeretett, mit sem tudott erről.

Néhány órával később – egy orvos és egy bába szakértő felügyelete alatt – Aurora világra hozta a kisfiát. Abban a pillanatban, ahogy a baba felsírt, feledte a kínt és az aggódást. Végtelen szeretet öntötte el, ahogy a gyermekében gyönyörködött.

Szép, életerős baba volt, a haja dús és fekete, a szeme tengerkék. Az állán ennivaló gödröcske látszott – szembeötlően hasonlított Nicóra. Nos, ha a faluban meglátják a gyereket, többé nem lesz kérdés, ki az apja.

– Csoda szép vagy – sóhajtotta. – Egyszerűen tökéletes.

A fiúcska komolyan nézett vissza rá. Mintha első látásra felismerte volna az anyját. És rögtön megbízott volna benne… Aurorát elvarázsolta ez a pillanat. Úgy érezte, ez megért minden félelmet és fájdalmat.

Louanna és a gyerekek másnap meglátogatták a szülészeten.

– Micsoda gyönyörű baba! – lelkendezett az asszony. – Választottál már nevet a számára?

– Igen. Gabriel.

– A családodat értesítetted?

– Még nem. Várni akarok még egy kicsit.

– És mi van… vele? – Louanna sokatmondón vonta fel a szemöldökét.

– Majd szólok neki. Később, ha már megszoktam az anyaságot. Ha már biztos leszek benne, hogy elboldogulok. Tudod, nem ártana egy kicsivel több önbizalom.

Egy kis komplikáció miatt Aurora a szokásosnál néhány nappal többet töltött a kórházban, ami viszont azt jelentette, hogy közben elmúlt a karácsony, és Louanna férje ismét elutazott, mire Aurora hazatért.

Gyönyörű időszak volt. Az első két hét úgy elröpült, hogy szinte észre sem vette. Aurora mindent Gabriel igényeinek rendelt alá, az ő napirendjéhez igazította a tennivalóit. Gabriel nyugodt, kiegyensúlyozott baba volt, és Aurora nagyon élvezte, hogy apránként megismerkedhet vele.

A január vége újabb utazást hozott: a ház ura ezúttal két hónapra ment el, méghozzá Dél-Afrikába, ami nagy megkönnyebbülést jelentett mindenkinek.

Telt-múlt az idő, Gabe, ahogy Aurora mostanában nevezte, két hónapos lett. Aurora babakocsiba tette, úgy kísérte el a kis Nadiát az iskolába, majd bevásárolni mentek Antonióval.

– Ma lasagnét készítek – mondta a kisfiúnak. – Segítesz nekem a főzésben?

– Hát persze! – örült a gyerek.

Ahogy továbbsétáltak, Aurora elhatározta, hogy másnap felhívja Nicót. Nem volt mire várnia. Megtalálta önmagát az anyaságban. Úgy érezte, a helyére került. Elég erőt gyűjtött hozzá, hogy végre meglépje azt a telefonbeszélgetést.

– Milyen elégedettnek tűnsz – állapította meg aznap estefelé Louanna.

– Az is vagyok.

– Örülök. Figyelj, a férjem telefonált. A vártnál hamarabb jön haza.

– Ez mit is jelent pontosan?

– Azt, hogy már ma este itthon lesz.

– Akkor még jó, hogy bőven készítettem lasagnét – biccentett Aurora.

Louanna férje nagy meglepetésükre remek hangulatban érkezett haza. Még Aurorát is meghívta, hogy vacsorázzon együtt velük, de a lány inkább visszavonult a fiával a kert végi kis nyári lakba. Nem mintha kerülni akarta volna Albertót. Sokkal inkább át szerette volna gondolni, mit mondjon holnap Nicónak.

Nem sokkal azt követően, hogy elaludt, Gabe méltatlankodó sírására ébredt. Megetette a kisfiút, és mivel világosságot látott a főépületben, az órára pillantott. Éjjel két óra volt. Louanna és a férje még fenn voltak. Mivel rosszat sejtett, Aurora kinyitotta az ablakot, és meg is hallotta az átszűrődő kiabálást. A szokásosnál is hangosabban és indulatosabban veszekedtek.

Rossz érzések kerítették hatalmukba. Tudta, vissza kellene fognia magát, és nem lenne szabad beavatkoznia, de a jelek szerint Louanna komoly veszélyben volt.

Hívnia kellene a rendőrséget. Vagy előbb utánanézzen, mi is történik tulajdonképpen?

És Aurora döntött.

12. FEJEZET

Róma

A helikoptere már ott körözött a főváros fölött, de még az éjjeli Róma látképe sem tudta jobb kedvre deríteni Nicót. Sőt még a szokásos megkönnyebbülés sem jelentkezett, pedig régen mindig nagy kő esett le a szívéről, valahányszor hazaért.

Egyszerre még a gazdagságát is inkább tehernek, mint áldásnak érezte. Túl sok kötelezettséggel járt ugyanis, túl sok mindenről kellett lemondania miatta. Ezt tisztán és világosan látta egy ideje, mióta újra felfedezte a nyugalmas falusi élet apró örömeit.

Itt, Rómában például egyszer sem evett olyan jót, mint otthon, pedig több szakács leste az óhajait, és próbált a szája íze szerinti, egyszerű szicíliai ételeket főzni. Nem jött össze. Silibriben valahogy minden ízesebb volt.

Persze ettől függetlenül az utolsó otthoni vacsora alaposan megfeküdte a gyomrát. Vagy lehet, hogy nem is a vacsora volt az oka, hanem lelki okokból nem tudott aludni? A gondolatai nem hagytak neki nyugtot?

– Azt hittem, szabadságon van – jegyezte meg csodálkozva, ahogy a sofőrjét megpillantotta.

– Majd csak holnaptól – köszörülte meg a torkát a férfi. – Hogy utazott, uram?

– Jól. És az egész látogatásom kellemesen telt.

Ezt nem udvariasságból mondta Nico, tényleg ez volt az igazság. Tényleg remekül érezte magát Silibriben. Járt a temetőben, felkereste az apja sírját, és megállapította, hogy az öreg igazán szép helyen nyugszik. A legtöbb idejét azonban természetesen a szállodában töltötte, ami valóban káprázatos volt, és valahányszor Nico ott tartózkodott, a legszebb lakosztályban alhatott. Elmúltak már azok az idők, amikor a szomszédok jóindulatára volt utalva, ha tetőt akart a feje fölé.

A hotel az elmúlt hónapokban a híresek és gazdagok kedvenc célpontja lett. Még koronás fők is megfordultak a falai között. A falu pedig felébredt Csipkerózsika-álmából. Nico mégsem volt maradéktalanul boldog, mert nagyon hiányzott neki Aurora. Nem telt el egyetlen órája sem a napnak anélkül, hogy a lány eszébe ne jutott volna.

Kellemes téli pihenést kívánt a sofőrjének, miután kiszállt a kocsiból, aztán kinyitotta a háza ajtaját, és belépett az épületbe. A bőröndjét a földszinten hagyta, azonnal felsietett zuhanyozni. De hiába bújt ágyba, és hiába volt hullafáradt, elaludni nem tudott.

Hónapok teltek el azóta, hogy Aurorával utoljára beszélt. Fejben újra és újra lejátszotta magának azt a beszélgetést, és még mindig nem értette. Fel nem foghatta, mi ütött a lányba, miért kellett egyik napról a másikra eltűnnie.

Mi az ördög ez? Miért nem képes továbblépni végre? Miért nem éli az életét, ahogy Aurora is?

Sürgősen valami figyelemelterelésre volt szüksége, ezért levett egy könyvet az ágy melletti polcról. Mostanában egyáltalán nem olvasott, sem ideje, sem kedve nem volt hozzá. Meg aztán összpontosítani sem tudott. De most vágyott valami újra, arra, hogy másra gondoljon, ne csak mindig…

Hát ez meg mi a csuda?

Ez biztos, hogy nem az ő könyve! – meredt döbbenten a szerelmes regényre, amelyet a szakkönyvei között talált. Hangosan felnevetett, ahogy belelapozott, és rájött, hogy nyilván Aurora hagyta itt legutóbb, amikor rajtakapta, hogy az ágyán heverészik.

Aztán egyszer csak elkomorodott. Vajon miért van az, hogy Aurorával sosem nevetett így? Sohasem volt egymás társaságában egyetlen gondtalan percük sem. Valahogy mindig felelősnek érezte magát a lányért. Pontosabban azért, hogy biztonságos távolságban tartsa magától. Legalább lelki-érzelmi értelemben, ha már testileg képtelen volt rá.

Nagyot sóhajtva felkapcsolta a lámpát, és csak feküdt az ágyon. Távoli szülőfalujára gondolt, és erre az itteni otthonára, amit Rómában teremtett magának.

Arra, hogy Silibriben nem a falu és az épületek voltak a fontosak számára. Hanem az emberek és mindenekelőtt Aurora. Ezért volt mostanában hiányérzete, valahányszor hazalátogatott. A lány nélkül valahogy Silibri sem volt az igazi.

Különösnek találta, hogy a szülei nem nagyon beszéltek Auroráról. Csak homályos célzásokat ejtettek el róla, miszerint a sok munkája és a fényes karrierje miatt nincs ideje hazajönni.

– De talán majd később… Talán tavasszal – tették hozzá szomorkásan.

És Nico fejében egyszerre világosság gyúlt. Mikor is fordult elő utoljára, hogy hirtelen eltűnt a faluból egy fiatal nő hosszú hónapokra, és amikor előkerült, sápadt volt, sovány, és nagyon szomorú? Állítólag a nénikéjét ápolta Palermóban, de ezt persze senki sem hitte el a családnak.

A faluban mindenki tudni vélte, hogy gyermeke született ott messze, a nagyvárosban, akit örökbe adott egy vagyonos házaspárnak.

Ó, te jó ég!

Nico úgy ült fel az ágyon, mintha kígyó marta volna meg.

Csak nem lehet, hogy Aurora is… De ha terhes, azt biztosan elmondta volna, vagy nem?

Lázasan töprengett, próbálta felidézni az utolsó beszélgetéseiket, kutatta az esetleges jeleket, utalásokat.

Mintha legutóbb a telefonban valami taxit emlegetett volna. Ami elég fura, tekintve, hogy Brunónak van kocsija. Vajon miért nem vitte ki az egyetlen lányát az állomásra, amikor hosszú hónapokra elutazott?

Valószínűleg azért, mert összevesztek. És vajon min veszhettek össze ennyire? Na, min?

Bármennyire erőltetettnek tűnt is a gondolatmenet, végül is elképzelhető, hogy így történt. Nico legalábbis nem tudta teljesen kizárni ezt az eshetőséget.

A szíve úgy vert, majd kiugrott a helyéről. A legszívesebben azonnal felhívta volna Aurorát, de éjszaka közepe volt. Ilyenkor biztosan kikapcsolja a mobilját. Ha nem, akkor sem zavarhatja éjnek évadján.

Ki kell várnia a reggelt. Mariannát ráállítja, hogy nyomozza ki, hol lakik Aurora. Aztán pedig felhívja telefonon.

Róma másnap reggel nem a legszebb oldalát mutatta. Sötét volt, és nagyon hideg.

Aurora kapkodva csomagolt, csak a legszükségesebb holmikat dobálta bele egy táskába. A lényeg, hogy Gabe-et és azokat a dolgokat, amelyekre szüksége volt, magával hozhatta.

Mindketten éltek és sértetlenek voltak, csak ez számít. Ja, és hogy együtt vannak.

Elandalodva ringatta a gyereket.

Amint lehet, fel fogja hívni Nicót. Mert szép dolog a büszkeség, de csak addig, míg az ember maga viseli a belőle fakadó hátrányokat. Azt azonban, hogy a gyereke szenvedjen emiatt, nem akarta. Gabe többet, jobbat érdemel, mint hogy az utcán fagyoskodjon egy hideg, téli hajnalon.

Persze jobb lett volna, ha egyenrangú félként hívhatja fel a férfit, úgy, hogy munkája és lakása van. Ha nem kell azonnali segítséget kérnie, hanem kényelmesen megvitathatják a láthatást és a felügyelet kérdését.

De sajnos ez immáron nem lehetséges.

Aurora elővette a mobilját.

Mi van, ha Nico letiltotta a tőle érkező hívásokat? – vágott belé az ijedelem. Vagy ha megváltoztatta a telefonszámát? Vagy ha egyszerűen csak kikapcsolta a mobilját, ahogy az üzletemberek szokták, ha nyugalomra vágynak?

Szerencsére Nico egyiket sem tette, és Aurora végtelenül hálás volt ezért.

– Aurora!

A lány szíve elszorult. A neve ezek szerint megjelent a kijelzőn, vagyis Nico még nem törölte a regiszteréből. Vigasztaló gondolat…

– Nico, igazán sajnálom, hogy ilyen korán zavarlak, de…

– Soha ne mentegetőzz amiatt, hogy felhívtál, érted? Soha.

A hangjából erő és nyugalom áradt. Ő maga volt a kőszikla a hullámverésben. Aurorának pont erre volt szüksége az után a pokol után, ahonnan elmenekült.

– Hol vagy most? – kérdezte a férfi.

– Prati városrészben ülök egy padon. – Aurora megmondta a pontos címet is.

– Tíz perc, és ott vagyok érted – felelte a férfi. – Azonnal indulok. – Így is tett, de a beszélgetést nem szakította meg. – Mi történt? – kérdezte, miközben elindította a kocsit.

– Nem telefontéma. Majd személyesen elmondom.

– Jól van. Legyen, ahogy akarod.

Aurora most kifejezetten hálás volt azért, hogy Nico nem szószátyár természetű. Jólesett neki, hogy számíthat a segítségére anélkül, hogy magyarázkodnia kellene.

Egyvalamit azonban még muszáj volt elmondania.

– Nico, valamit tudnod kell, mielőtt találkozunk. Nem vagyok egyedül. Azóta, hogy utoljára találkoztunk, kisbabám született.

Hosszúra nyúlt a csend.

– Értem – mondta végül a férfi.

És nem tett fel kérdéseket. Egyetlenegyet sem.

Egy perccel később feltűnt Aurora látóterében a nagy fekete autó, mely lassított, majd közvetlenül a paddal egy vonalban megállt.

– Itt van. Megérkezett – suttogta a fiának, amikor nehéz léptek koppantak a járdán.

– Szervusz, Aurora.

A lány felnézett, és ott állt egyetlen szerelme, gyermekének apja fekete kabátban, hópelyhekkel a hajában. Nyugodt erő sugárzott belőle. Aurora a legszívesebben átölelte volna, és hozzásimul, hogy töltekezhessen belőle.

– Nahát! – szakadt ki belőle meglepetten. – Nem borotválkoztál? Borostás vagy…

– Gondoltam, nem hagylak itt üldögélni, csak azért, hogy randiképes állapotban jelenjek meg. Vagy szerettél volna még egy kicsit várni rám?

– Nem igazán – ismerte el Aurora, Nico pedig elmosolyodott, és a vállára terítette a kabátját. – Ne most! – szólt rá a lányra, amikor az szóra nyitotta a száját. – Ne itt… Ráérünk később beszélni. – És a várakozó autóhoz kísérte. – Odabenn finom meleg van. Szálljatok csak be!

Csendben autóztak a házig, mely nem volt messze. Nico nem mondott, nem kérdezett semmit, pedig lett volna kérdése bőven.

A villa kapui kinyíltak, ahogy a kocsi odaért. Miután behajtottak a kertbe, Aurora lehunyta a szemét, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Itt már tökéletes biztonságban érezte magát.

– Van valami, amire a kicsinek feltétlenül szüksége van, de nincs itt nálad? – Nico egy pillanatra elhallgatott. – Fiú vagy lány? – kérdezte meg hirtelen.

– Kisfiú. A neve Gabriel, de én csak Gabe-nek nevezem.

– Nos, mi az, amire Gabe-nek szüksége lehet?

– Mindenre – lábadt könnybe Aurora szeme. – Csak ezzel a táskával jöttem el. Ebben csak a legszükségesebb holmik vannak, nagyjából délig lesz elég.

– Írj egy listát a megvásárolandó holmikról. Átküldjük Mariannának, és én a nyomaték kedvéért oda is telefonálok, hogy intézkedjen. Ne aggódj, mindent beszerez majd, ami kell.

A lány bólintott. Tudta, hogy Marianna hozzá van szokva az efféle feladatokhoz, és mindig megtalálja a megoldást minden problémára.

– Mi történt, Aurora? Hol voltál mostanáig, és hogy kerültél az utcára?

– Már mondtam, hogy nem igazán szeretnék erről beszélni – dünnyögte Aurora, és leült a kanapéra a babával a kezében. De nem helyezkedett el kényelmesen, csak a karfán gubbasztott, mintha arra készülne, hogy bármelyik pillanatban menekülésre kényszerülhet. – Szóval kérlek, ne faggass!

– Muszáj. Ugyanis van egy kékes duzzanat az arcodon.

– Az nem volt szándékos. Csak meglökött, én meg elestem…

A férfi arca sötétvörösre színeződött, a pillantása dühtől villámlott. Aurora ismerte ezt a tekintetet, és tudta, hogy Nico türelme lassan fogytán van.

– Jól van! – adta meg magát gyorsan. – Inkább elmondom.

És elmesélte, milyen munkát talált néhány hónappal ezelőtt, és milyen jól kijött Louannával meg a gyerekekkel. Amikor azonban a férjről is szót ejtett, Nico pillantása elborult.

– Szerencsére sokat volt távol, sokat utazott, és olyankor nagyon jól megvoltunk – nyugtatgatta a férfit. – Igaz, amikor hazajött, mindjárt elromlott a hangulat. Veszekedett Louannával, és azt gyanítom, hogy verte is. De kétségbe voltam esve, és nem volt hová mennem… Úgyhogy maradtam.

Nico arca kifejezéstelen volt, és nem szólt semmit, ezért Aurora gyorsan folytatta, mert nem akarta, hogy inába szálljon a bátorsága.

– Ma éjjel kettő körül megetettem Gabe-et, és amikor visszatettem a kiságyába, észrevettem, hogy a munkaadóimnál még ég a villany. Tudod, a nyári lakban laktam a kert végében, és…

– Nyári lakban? A tél közepén?

– Ó, nem, a szállásommal nem volt semmi baj! Fűthető, szóval jól éreztem magam ott. De amikor kinyitottam az ablakot, hallottam az ordítozást, és nem sokkal később azt is észrevettem, hogy Alberto taszigálja és üti Louannát. Akkor elszakadt a cérna. – Aurora nyelt egy nagyot. – Átmentem és közbeavatkoztam.

Nico hallgatott.

– Egyszerűen képtelen voltam visszafogni magam – tette hozzá a lány.

– Miért is tetted volna? Végül is nincs abban semmi veszélyes, hogy felháborodottan behatoltál egy házba, ahol a családfő épp verte a feleségét. – Nico hangjából szinte csöpögött a gúny. – Téged is megvert?

– Nem, dehogy. Csak meglökött, amikor megpróbáltam elrángatni őt Louannától. Amikor hátratántorodtam, mindennek elmondott, és közölte, hogy egy percig sem maradhatok tovább náluk. Majd lökött rajtam még egyet, aminek következtében elestem, és megütöttem az arcomat. – Megrázta a fejét. – Többet már tényleg nem szeretnék erről beszélni.

– Egyszer még muszáj lesz elmondanod. A rendőrségen.

– Nem megyek a rendőrségre – szögezte le Aurora.

– Vagyis azt akarod, hogy én menjek oda, és saját kezűleg tekerjem ki a fickó nyakát?

– Ugyan már! Hiszen egyetlen kék foltról van szó. Nem kell úgy felfújni…

– Fotózzuk le a foltot, amíg látszik, aztán jelentsd fel a fickót addig, amíg még emlékszel a részletekre! Ha nem teszed, esküszöm, odamegyek, és a magam módján veszek elégtételt. Lehet, hogy semmiségnek tűnik ez a kék folt, de ha magad miatt nem tennél feljelentést, gondolj a barátnődre! Már csak őmiatta sem söpörheted a szőnyeg alá a dolgot. Azt a fickót szembesíteni kell azzal, amit tett, mert magától nem fog megváltozni.

Aurora végül hagyta magát meggyőzni, és engedte, hogy Nico értesítse a rendőrséget. Egy órával később két egyenruhás jelent meg Nico nappalijában, és jegyzőkönyvet vettek fel a történtekről. Komoly kihallgatás volt, de Aurora a végére kifejezetten megkönnyebbült. Megkérdezte a rendőröket, hogy Louanna vajon biztonságban lesz-e ezek után.

Helyettük Nico válaszolt:

– Igen, tökéletesen. Nem kell aggódnod miatta. Már beszéltem vele, és biztosítottam neki meg a gyerekeinek egy szobát a római szállodámban. Ott senki sem bánthatja.

– Igazán kedves tőled, hogy szállást adtál nekik – mondta hálásan a lány, miután a rendőrök távoztak.

– Ez csak természetes. Ő otthont kínált neked, amikor a legnagyobb bajban voltál, miért ne segíthetnék én is neki. Mellesleg az ügyvédeimet is a rendelkezésére bocsátom, ha esetleg válni akar. De most menj, feküdj le! Látszik rajtad, hogy teljesen kivagy.

– Nem merek… Gabe itt van a karomban, és félek, ha leteszem valahová, felébred.

– Szívesen megfogom – ajánlkozott Nico félszegen.

A lány rövid töprengés után odalépett hozzá, és a kezébe nyomta a gyereket.

– Tartsd a fejét!

– Tartom.

Nico kicsit ügyetlen volt még, de nagyon igyekezett, hogy úgy fogja a kisbabát, ahogy Aurora mutatta neki.

– Ha felébredne, a táskában van két cumisüveg. Csak meg kell melegíteni… De ne legyen túl meleg. Az lenne a legjobb, ha…

– Menj, feküdj le, Aurora!

– Melyik ágyba?

A lány belepirult a kérdésbe, ami nagyon tetszett Nicónak. Próbálta még inkább zavarba hozni, ezért így felelt:

– Abba, amelyikben a gyerek készült.

Ejha! Ilyen egyenes, szókimondó válaszra nem számított Aurora. Ezek szerint Nico minden kérdés nélkül biztosra veszi, hogy Gabe az ő fia. Különös érzés fogta el, nagy megkönnyebbülés volt, amikor behajthatta maga mögött a hálószoba ajtaját.

Nico tehát tudja.

Végül is jó dolog, hogy színt vallott végre.

Más kérdés, vajon milyen érzés egyik pillanatról a másikra szembesülni azzal, hogy az ember apa lett. Mindezt a kilenc hónapos várakozás nélkül.

Az ágy vetetlen volt, ami nem is csoda, hiszen a telefonjával valószínűleg álmából ébreszthette fel Nicót. Mielőtt azonban Aurora lefeküdt volna, először lezuhanyozott, majd hálóingnek választott egyet a férfi bővebb szabású ingei közül. Azután bebújt a takaró alá, amelynek Nick-illata volt. Csodálatos érzés volt…

Nem sokkal később a férfi jelent meg a szoba ajtajában, egyik kezében egy bögrével, a másikban a kis Gabe-bel, aki még mindig aludt.

– Meleg, mézes tej – közölte. – Elég lesz, vagy hozzak valami ennivalót is?

– Elég lesz, köszönöm.

– Már beszéltem Mariannával. Mindent beszerez Gabe-nek, ami csak kell, és segít megfelelő bébiszittert is találni.

– Nincs szükségem bébiszitterre.

– Nekem viszont nagyon is van.

– Igen, ez igaz. Kiterjedt társasági életet élsz. – Aurora vágott egy önkéntelen grimaszt. – Az a sok bál és jótékonysági gála… meg színházlátogatás.

– Az csak karácsony környékén jellemző, november-decemberben – mentegetőzött Nico. – Különben csak ritkán járok ilyen rendezvényekre.

– Nos, a karácsonyt megelőző hónapokban alaposan kiszórakoztad magad, azt láttam a neten.

Nico sem szólt semmit, csak komolyan nézett a lány szemébe.

– Egy dolgot árulj el, Aurora! Tényleg azért maradtál Louanna házában, mert úgy érezted, nincs hová menned?

Ezen nem kellett sokat töprengenie a lánynak.

– Igen, azért.

Nico kiment a szobából, és behúzta az ajtót maga mögött.

13. FEJEZET

– Anyukád valószínűleg a legmakacsabb nő a világon – mondta a fiának a nappaliba érve.

Gabe szemhéja megrebbent, és bűbájos mosolyra húzta álmában az ajkát.

A férfi halkan felnevetett.

– Ezt a huncut mosolyt nem tőlem örökölted, annyi szent – állapította meg.

Már nem volt egyedül. Két emberről is gondoskodnia kellett. Két életért felelős.

Pedig mióta az eszét tudta, azon igyekezett, hogy ezt a helyzetet elkerülje.

Aurora egészen délutánig aludt, és amikor felébredt, egy rácsos babaágyat pillantott meg a franciaágy mellett. Aztán észrevette, hogy Nico karja nehezedik a felsőtestére. A férfi teljesen felöltözötten feküdt mellette, és édesdeden aludt.

Aurora óvatosan kibújt a karja alól, és felállt, hogy megnézze a fiát. Jelen pillanatban ő volt az egyetlen számára, aki számított.

– Igazán csak akkor nyugodott meg, amikor idehoztam a kiságyát, ahol te voltál – suttogta félálomban Nico.

– Nem is hallottam, amikor bejöttetek.

– Nem csoda, teljesen kivoltál, te szegény. Gyere vissza az ágyba, és aludj, ameddig még teheted! Valószínűleg hamarosan felébred.

– Nem, most már jól vagyok. Kipihentem magam – felelte Aurora, és ásított egy nagyot. – És farkaséhes vagyok.

Valójában egyszerűen túl ideges volt ahhoz, hogy Nico mellett heverésszen az ágyban. Hiszen csak idő kérdése, hogy a férfi kérdőre vonja, és tudta, hogy ez nem lesz kellemes beszélgetés. Azt sem döntötte még el, hogyan reagáljon az elkerülhetetlen lánykérésre, amire bizton számíthatott.

De először a szemrehányásokkal és a vádakkal kell majd szembenéznie, miszerint csapdába csalta Nicót, és direkt esett teherbe. Noha soha nem tett volna ilyet.

– Megyek, készítek magamnak valami harapnivalót.

– Egy óra múlva itt lesz az étel.

– Milyen étel? – vonta fel a szemöldökét a lány.

– Nem igazán tudom – vont vállat Nico. – Ha itthon vagyok, rendszerint a hotel konyhájáról hoznak valami meleget.

– Ó, nekem elég egy szendvics vagy ilyesmi! Bizonyára akad valami ehető abban a hatalmas hűtőben, amit a múltkor a konyhádban láttam.

– Nem tudom, Marianna vett-e ilyesmit is…

– Tulajdonképpen mit mondtál neki?

– Nem sokat – vonogatta a vállát Nico. – Csak megkértem, hogy vegyen meg mindent, amire egy két hónapos kisbabának szüksége lehet, és keressen egy megbízható bébiszittert.

– És nem kérdezősködött?

– Csak annyit kérdezett meg, hogy szoptatsz-e.

– Tényleg? És mit mondtál?

– Hogy valószínűleg nem.

– Sajnos, így van. Nem volt elég tejem.

– Nos, a konyhában van egy csomó tápszer, cumisüvegek, pelenka, törlőkendő, popsikenőcs, ruhácskák és minden más is, amire csak szükséged lehet. És hamarosan jön a kisegítő bébiszitter. Már elő is készítettem számára a vendégszobát. Éjszaka ő fog vigyázni Gabe-re.

– Nem.

– Aurora, teljesen kivagy, rettenetesen nézel ki. És akkor az arcodon éktelenkedő kék foltot még nem is említettem.

– Kösz a bókot.

– Nem bántani akarlak, te is tudod. Csak szeretném felhívni a figyelmedet, hogy kimerültél. Muszáj pihenned egy keveset.

Ezt Aurora maga is érezte.

– Ami azt illeti, te is elég fáradtnak tűnsz.

– Mert roppant fárasztó vagy – nevette el magát a férfi.

A bébiszitter bő félóra múlva becsengetett, és Nico lement, hogy beengedje.

Aurora felöltözött, és lélekben felkészült rá, hogy hamarosan egy fiatal, energikus nővel kell szembenéznie, aki olyan határozott, magabiztos és sikerorientált, mint a rómaiak általában.

Ehhez képest egy testes, nagymamakorú hölgyet talált, aki úgy ölelte át a bemutatkozáskor, mintha Aurorát is ő nevelte volna. Amikor pedig meglátta Gabe-et, egészen magánkívül volt a boldogságtól.

– Micsoda gyönyörű kisfiú! – lelkendezett. – Tiszta apja!

Aurora el volt ragadtatva a bébiszittertől, és a lelkesedését Nico is osztotta. Mindketten úgy érezték, nagy szerencséjük van, hogy egy ilyen pótnagymamát találtak a fiuk mellé. Az asszony máris úgy gondoskodott Gabe-ről, mintha mindig ezt tette volna. És azonnal nekilátott, hogy átnézze a Marianna által vásárolt holmikat.

Nem sokkal később megérkezett az étel a hotelből. Ízletes, toszkán módon elkészített borjúcomb fehérboros, zöldfűszeres mártásban. Az ételhez friss, ropogós kenyér, saláta és sült zöldség dukált.

Aurora gyomra megkordult, amint a finom illatok megcsapták az orrát.

– Gondolj rá, hogy a végén még desszert is vár rád – vigyorgott Nico.

– Szerintem nem gond, annak is lesz helye – mosolygott vissza rá a lány, majd hirtelen komolyra vált az arca. – Figyelj, Nico, szeretnék bocsánatot kérni, amiért így rád rontottam ma reggel!

– Igazán nem szükséges. Örülök, hogy jelentkeztél.

– Jaj, ne légy már ilyen átkozottul udvarias!

– Rendben, ha nem akarod, akkor a jövőben nem leszek. Van rajtad bugyi?

Aurora döbbenten pillantott fel, aztán elnevette magát. A férfi is elmosolyodott.

– Figyelj, tényleg örülök, hogy felhívtál.

– Tényleg?

– Tényleg. Még jobb lett volna, ha hamarabb hívsz. Sokkal hamarabb. És akkor nem kell hónapokig egy kert végi kisházban meghúznod magad, ami biztosan nem alkalmas arra, hogy télen is lakjanak benne.

Aurora sírva fakadt.

– Nem tehetek róla, hogy csak ennyire voltam képes… Mindent megtettem, de nem akadt jobb… Nem akartam a nyakadba varrni magam, mert nem szerettem volna, ha azt gondolod, hogy direkt hoztalak ebbe a helyzetbe.

– Tettem akár egy tétova célzást is arra, hogy így gondolom? – A férfi letette a villáját. – Meg sem fordult a fejemben, hogy szándékosan csőbe húztál. Tudod, még ha szóltál volna, hogy peteérésed van, szerintem akkor sem tudtam volna aznap lemondani rólad. Annyira kívántalak…

– Ó!

Aurora lelkére balzsamként hatottak ezek a szavak. És kimondhatatlanul jólesett neki a bók.

– Lefeküdtünk, és mivel óvatlanok voltunk mindketten, teherbe estél – folytatta a férfi, és Aurora kezére tette a kezét. – Ennyi történt, nem több. Előfordult ez már mással is.

– Igen, ez igaz.

– Miután együtt töltöttem egy órát apámmal, a tervezettnél hamarabb hazajöttem Silibriből, és Mariannától megtudtam, hogy a házamban vagy, mert te engedted be a munkásokat. Tehát tudtam, hogy ott talállak. És egyáltalán nem bánom, ami akkor történt, mert csodálatos volt. Lebeszélni sem tudtál volna arról, hogy akkor a magamévá tegyelek. Tehát nem, egy pillanatig sem gondoltam úgy, hogy csapdába csaltál.

– Ezt… ezt örömmel hallom.

– És még valami. Nem nyúlok hozzád addig, míg mindent nem tisztáztunk. De kérlek, kezdd el szedni a fogamzásgátlót! Mert egyszer eljön az idő, amikor képtelen leszek tovább várni.

– Jól van. Még ma beveszem az első szemet.

– Helyes. Mert úgy látom, bármit érzünk is egymás iránt, előbb-utóbb az ágyban fogunk kikötni.

– Valóban – nyelt egy nagyot Aurora.

Nico belekortyolt a borába.

– Először azonban tisztáznunk kell pár dolgot.

– Nem biztos, hogy erre készen állok – riadt meg a lány, és a szeme egyszerre teliszaladt könnyel. – Kérlek, ne erőltesd… Nem érzem magamban az erőt ahhoz, hogy… – A hangja elcsuklott.

– Jól van. Most először is együnk, aztán pihenj! A beszélgetést halasszuk estére, jó?

Aurora biccentett.

– De komolyan gondoltam, amit az előbb mondtam. Addig nincs szex, amíg nem tisztáztunk mindent.

– Egyetértünk. – A lány egy hajtásra kiitta a maradék borát.

Evés után Aurora a fia keresésére indult. A bébiszitter épp fürdetéshez készült, de azt a feladatot aztán átadta a fiatal anyának.

– Én addig megyek, elkészítek egy adag tápszert – ajánlkozott.

– Köszönöm – hálálkodott Aurora.

Jó volt a kényelmes fotelbe telepedve megetetni a kis Gabe-et úgy, hogy közben ez a barátságos tyúkanyó rendet tett körülötte. Aurorának az elmúlt hónapok során nagyon hiányzott, hogy róla is gondoskodjon valaki.

– Remélem, jól fogja magát érezni itt velünk – szólította meg félénken az asszonyt.

– Azt én is remélem – hangzott a vidám válasz. – És szerintem a kis Gabe is. Az első éjszaka lesz a legnehezebb, hisz valamennyiünknek meg kell szoknunk ezt az új helyzetet. Utána menni fog minden, mint a karikacsapás… Megkérdezhetem, mi történt az arcával, asszonyom?

– Nem az, amire elsőre gondolna az ember. Nem Nico tette. Tudja, ez hosszú történet…

És Aurora elmesélte, pontosan mi történt vele. Maga is elcsodálkozott rajta, de jólesett kiöntenie a szívét ennek az idegen nőnek.

Eszébe jutott a barátnője, Louanna, és belegondolt, milyen szörnyű érzés lehet, ha az ember olyantól kap verést és kegyetlen szavakat, akinek szeretnie, védelmeznie kellene őt. Szegény Nicónak ezt kellett átélnie, ráadásul kicsi gyerekként.

Nem csoda, hogy felnőve problémái voltak az érzései megélésével. Az emberekbe vetett bizalma ugyanis már egészen zsenge korában súlyosan sérült. Azt tanulta meg, hogy a szeretet egyet jelent a testi-lelki fájdalommal.

– Menjen, feküdjön le! – biztatta a bébiszitter estefelé, amikor látta, milyen elgyötört Aurora arca. – Majd én vigyázok a kicsire, ne aggódjon!

A lánynak el kellett ismernie, hogy Nicónak igaza volt, amikor ragaszkodott hozzá, hogy dadust vegyenek fel Gabe mellé. Homlokon csókolta a fiát, és jó éjszakát kívánt neki. Tudta, érezte, ahhoz, hogy jó anya lehessen, néha neki is fel kell töltődnie, ha mással nem is, egy kiadós alvás segítségével.

Nico a hálószobában várt rá.

Különös érzés volt mellette feküdni a nagy franciaágyban. Nem értek egymáshoz, mindketten elmerültek a saját gondolataikban.

Végül Aurora törte meg a csendet:

– Azt hiszem, jó ötlet volt a bébiszitter, mégis szívesebben kelnék fel én éjjel Gabe-hez…

– Nem támogatom az ötletet. Először is nagyon kimerültél, pihenned kellene. Másodszor pedig nem szeretném, ha többször is felébresztenél az éjjel…

– Ó, és én már majdnem meghatódtam az önzetlenségeden! – kuncogott Aurora, a férfi pedig csatlakozott hozzá.

Olyan bizalmas egyetértésben feküdtek egymás mellett, és beszélgettek a fiukról, mintha mindig is ezt csinálták volna. Aurora számára mégsem volt ez igazán kellemes élmény. Mert azt juttatta eszébe, hogy talán nem lenne olyan elviselhetetlen, ha házasságban élnének a férfival.

– Nagyon fájt? – kérdezte Nico halkan. – Úgy értem, a szülés…

– Nagyon.

– Miért nem mondtad meg a szüleidnek, hogy én vagyok a gyerek apja?

– Erről inkább ne beszéljünk, jó?

– Ahogy gondolod…

Aurora tudta, hogy gyávaság nem válaszolni Nico kérdéseire. Ugyanakkor hálás volt a férfinak, hogy nem erőszakoskodik, hanem kész várni.

Élvezte a férfi közelségét, a bizonyosságot, hogy mindenben számíthat rá. Még akkor is, ha tisztában volt vele, hogy Nico talán nem örül neki annyira, mint ő Nicónak.

Végül így aludtak el egymás mellett, de egymáshoz hozzá sem érve. Az éjszaka folyamán valamikor a lány odabújt Nicóhoz, és a mellkasára hajtotta a fejét. Nem csoda, hogy a férfi éjféltájt egy meglehetősen vad és szenvedélyes álomból ébredt. De éppen amikor magához akarta húzni Aurorát, a lány legördült róla, és a másik oldalára fordult.

Nico megadóan felsóhajtott, és próbált unalmas, lelombozó dolgokra gondolni.

Hogy is képzelte, hogy egy ágyban tudnak aludni Aurorával anélkül, hogy bármi történne köztük?

Épp kezdett lecsillapodni a teste, amikor halkan megszólalt a lány:

– Nico? Beszélnünk kellene.

Tehát Aurora sem aludt!

És ezt úgy mondta, mintha bizony nem ő lett volna az, aki véget vetett a tisztázó beszélgetésnek mintegy két órával ezelőtt.

Nico azonban nem mutatott rá erre a nyilvánvaló tényre, hiszen mindennél fontosabbnak gondolta, hogy tiszta vizet öntsenek a pohárba. Ha máshol nem megy, hát itt az ágyban a hálószoba sötétjében.

– Mit akarsz tenni, Aurora?

– Még nem tudom.

– Pedig már biztosan gondolkodtál rajta, nem? Számba vetted a lehetőségeket, hogyan tovább? Mi lesz velünk a jövőben?

– Az az igazság, hogy össze vagyok zavarodva – ismerte el a lány, és amikor Nico megfogta a kezét, hálásan megszorította az ujjait. – Pillanatnyilag úgy látom, két lehetőségünk van.

– Ez már önmagában remek. Úgy értem, ha az ember választhat.

– Én azért nem mondanám, hogy könnyű lesz a választás. – Aurora elhallgatott. Komolyan nem tudta, hogyan folytassa. – Tulajdonképpen már a kezdet kezdetén szólni akartam neked Gabe-ről. Már akkor, amikor rájöttem, hogy terhes vagyok. Semmi kétségem afelől, hogy te vagy az apja, mert soha nem voltam más férfival, csak veled. És biztosra vettem, hogy számíthatok a segítségedre.

– Ez csak természetes. Rám mindig számíthatsz – mondta óvatosan a férfi, aki nagyon szerette volna már tudni, hová akar kilyukadni Aurora.

– De aggódtam, mert úgy véltem, számodra csak egy megoldás létezik ebben a helyzetben, nevezetesen az, ha tisztességes asszonyt csinálsz belőlem.

Nico hallgatott.

– Márpedig néhányszor már elmondtad, hogy nem kellek neked. Hogy nem akarsz elvenni – sóhajtotta a lány. – És én nem akartalak a gyerekkel házasságra kényszeríteni.

– Értem.

– Még most is azt gondolom, hogy érdekházasságot fogsz javasolni – mondta halkan Aurora. – Pedig semmi sem áll olyan távol tőled, mint hogy elkötelezd magad. De te megteszed, mert úgy véled, hogy ez a kötelességed. Mert helyesen akarsz cselekedni. És arra számítasz, hogy én is okosan viselkedem, és igent mondok.

– Tévedek, ha ezt gondolom?

– Igen. Ki foglak kosarazni, Nico. Mert egy napon keservesen megbánnád ezt a házasságot, és én azt nem tudnám elviselni.

– Honnan veszed, hogy megbánnám?

– Onnan, hogy nem akarsz nősülni. Soha nem is akartál.

Hosszúra nyúlt a csend. A férfi nem felelt.

– A gondolatát is gyűlölöm annak, hogy kötelességtudatból feláldozd magad. Ahogy én sem szeretném feláldozni magam. A házasságunk szörnyű hiba lenne. Mert hogy is nézne ki ez a kapcsolat a gyakorlatban? Gondolom, néha meglátogatnál minket Silibriben. Mondjuk minden hétvégén. Aztán visszatérnél Rómába a megszokott életedhez. Ugyan volna férjem és a fiamnak apja, az emberek tisztelete övezne, ám az életed nagy részét Rómában töltenéd, és a villádban… – Aurora hirtelen elhallgatott.

– Folytasd csak! – biztatta a férfi. – Mi lenne a villámban?

– Más nőkkel szórakoznál.

– És ezt nem szeretnéd.

Ez inkább kijelentés volt, mint kérdés. A sötét miatt Aurora nem láthatta, de azért sejtette, hogy a férfi mosolyog.

– Természetesen nem – felelte méltóságteljesen.

– Szereted a gyereked apját, Aurora? – tudakolta rövid hallgatást követően Nico.

– Túlzottan is.

– De úgy gondolod, hogy ő nem szeret.

– Nem eléggé ahhoz, hogy egy életen át kitartson mellettem. Úgyhogy valami más megoldást kell találnunk.

– Azt szeretnéd, ha külön élnénk, és én támogatnálak titeket? – Nicónak valamiért egyáltalán nem tetszett ez az ötlet. – De miért?

– Már elmagyaráztam. Ja, azt kifelejtettem, hogy ha mégis megnősülnél valaha, egy nyugodt, csöndes lányt választanál, aki meghúzódik a háttérben – vágta rá diadalmasan Aurora. – És bár még sosem próbáltam ilyen lenni, kétlem, hogy sikerülne.

– Miért kellene megpróbálnod olyannak lenni, amilyen nem vagy?

– Mert ha te megerőszakolod magad a kedvemért, akkor jogosan várod el tőlem ugyanezt.

– Gondolod, hogy azt akarom, hogy megváltozz a kedvemért? – Nico megköszörülte a torkát. – Mondjuk az igaz, hogy díjazom a békét és a nyugalmat…

Aurora feléje fordult az ágyban, bár a sötét miatt így sem láthatta az arcát.

– Éppenséggel megpróbálhatok megfelelni az igényeidnek – vélekedett.

– Szerintem öt percig sem bírod majd – vigyorodott el a férfi.

– Azt majd meglátjuk – felelte Aurora, és ásított egy kiadósat.

Hirtelen nagyon fáradtnak érezte magát. Ezzel aztán vége is szakadt a beszélgetésnek.

14. FEJEZET

Gabe!

Aurora arra riadt, hogy egyedül fekszik az ágyban, és nincs sehol a kisbabája.

Vagyis hogy… Nem is Gabe-nek kellene mellette feküdnie, hiszen ő a bébiszitterrel van. Hanem Nicónak.

Azonban egyáltalán nem szokott ahhoz hozzá, hogy reggel nem tudja, mi van a gyerekével.

Rémülten rohant le a lépcsőn a földszintre, az előcsarnokból a konyhába, ahol ott találta Nicót és a fiát is.

A férfi a pult mellett ült egy bárszéken Gabe-bel a karjában. Öltönynadrágot viselt, zoknit és lakkcipőt, de különben nem volt rajta semmi, és nem is borotválkozott még. Félig üzletember volt, félig a megtestesült kísértés…

– Ó, te jó ég, elaludtam! – mentegetőzött Aurora. – Sajnálom, ez tényleg nem szokott előfordulni velem…

– Nyugi, még csak hét óra van.

– Az nálam már elég késő. Rendszerint hatkor kelek, de előfordul, hogy ötkor… Add ide Gabe-et, muszáj megetetnem.

– Ó, azon már túl vagyunk.

– Tényleg?

– Mit gondolsz, miért vagyok félmeztelen? Mert a fiatalúr lebüfizte az ingemet. A bébiszitter épp elvitte a szennyesbe, és hoz nekem egy másikat.

– Ó! – Aurora nem tudta, mit mondjon erre. – De ha olyan nagyot bukott, Gabe-et is át kellene öltöztetni.

– Ő volt az első, ne izgulj!

– Egyedül csináltad?

– Nem, annyira még nem vagyok bátor. Csak néztem, a munkát átengedtem a bébiszitternek.

Zavart mosolya meghatotta Aurorát. Majdhogynem könnybe lábadt a szeme. Olyan boldogító látvány volt, ahogy Nico az ölében tartotta a kisfiút!

– Jóképű kölyök – állapította meg elégedetten a férfi.

– Szerintem is.

– Minden bizonnyal az apukájától örökölte.

– Ezt azért nem mondanám – vágott egy grimaszt Aurora, és örült Nico harsány nevetésének.

Olyan jó érzés volt, hogy már évődni, tréfálkozni is tudnak egymással! Így minden sokkal könnyebb…

– Mindjárt mennem kell – mondta ekkor Nico.

– Hová?

– Mégis mit gondolsz?

– Tényleg nem várhat a munka néhány órát sem? Annyi megbeszélnivalónk van még, és nem igazán ismerem ki magam a házadban, meg… – Hirtelen elhallgatott. Rájött, milyen bután hangoznak a szemrehányásai azok után, hogy mostanáig ő volt az, aki nem akarta tisztázni kettejük dolgát. – Jól van, menj csak! Meg tudod mondani, mikor jössz haza? Főzhetek vacsorát.

– Általában a szállodából hozatom az ételt – emlékeztette a férfi. – De vásárolni például elmehetnél. És akár fodrászhoz, kozmetikushoz is. Kényeztesd magad egy kicsit!

– Nincs rá időm – közölte Aurora. – Van egy fiam, akire vigyáznom kell.

– Arra van a bébiszitter, hogy ne ez töltse ki az egész napodat. Miért ne szánhatnál magadra néhány órát? Az elmúlt két hónapban teljesen egyedül gondoskodtál a fiunkról, nem csoda, ha kimerültél. Ennyit te is megérdemelsz! Nézz szét a szálloda butikjaiban, és jelentkezz be a különféle szépészeti kezeléseinkre. Vagy tudod mit? Majd én bejelentelek!

– Nico, én egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy…

– Én annál inkább! – torkolta le a férfi. – Mostantól az égvilágon mindent megtehetsz, hát nem érted? Azt is, amit soha nem tartottál lehetségesnek.

Nico gyöngéden és kedvesen is elmondhatta volna mindezt. Úgy, hogy átöleli Aurorát, és elmagyarázza neki, megnyugodhat, ezentúl minden rendben lesz. Ehelyett csak és kizárólag azt hangsúlyozta, hogy a pénzének köszönhetően mától mindent megengedhet magának.

Aurora úgy érezte magát, mint egy aranykalitkába zárt madárka.

De miért ne próbálhatná meg emberibbé, bizalmasabbá tenni a kapcsolatukat?

– Mi lenne, ha az ebédszünetben meglátogatnálak? – vetette fel.

– Nekem nincs ebédszünetem, Aurora.

– Akkor csak beköszönnénk hozzád az irodába Gabe-bel.

– Nem, semmiképp! Ma erre biztosan nem érek rá. – Nico az órájára pillantott. – És most már tényleg mennem kell.

Aurora kezébe nyomta a babát, és ahogy odahajolt hozzá, a lány egy pillanatig azt hitte, meg fogja csókolni. Tévedett.

– Ne felejts el megborotválkozni! – szólt a férfi után, akinek a bébiszitter épp most adta oda a tiszta, vasalt inget.

Nico felrobogott az emeletre, és amikor pár perccel később elhagyta a házat, épp csak az előcsarnokból kiáltott oda Aurorának búcsúzóul.

A lány máris magányosnak és elveszettnek érezte magát. Kétségbeesetten nézett körül a konyhában.

Cumisüveg a pulton, tányérok és borospoharak a mosogatóban, káosz az étkezőasztalon. És akkor arról még szó sem esett, hogy nézek ki Nico barátnőihez képest, döbbent rá Aurora. Nem elég, hogy felfordulást hoztam az életébe, úgy festek, mint egy takarítónő.

Na de ezen lehet változtatni! Semmi akadálya, hogy amikor Nico este hazaér, egy tökéletes nőt találjon itthon makulátlan környezetben.

Igenis meg fogja kapni a nőt, akire vágyik!

Aurora megfogadta Nico tanácsát. Meglátogatta a szálloda fodrászati és kozmetikai részlegét, sőt amit még soha nem tett, ellátogatott a manikűröshöz és a szempillaszalonba, ahol hosszabbítást kért. Végezetül az egyik butikba is benézett, ahol kiválasztott egy elegáns, világosszürke sifonruhát, mely extravagáns szabásával hívta fel magára a figyelmet.

A ruhához csepp formájú gyöngy fülbevalót vett, és középmagas sarkú cipőt.

– Majdhogynem túl egyszerű, nem? – morfondírozott a tükör előtt.

– Egyszerűen tökéletes – áradozott Luigi, a fodrászfiú, akivel összebarátkozott. – Gyönyörű vagy, Aurora!

A lány annyira belejött a vásárlásba, hogy végül Gabe-nek is vett néhány holmit.

Úgy látszik, törvényszerű, hogy a hiányzó szeretetért az ember tárgyakkal kárpótolja magát, gondolta szomorúan hazafelé menet.

– Que bella! Asszonyom igazán meseszép! – lelkendezett a bébiszitter, amikor megpillantotta a hazaérkező Aurorát.

A lány mosolyogva köszönte meg a bókot.

– Mindjárt felveszem az új ruhámat, aztán lesz csak igazán szembeötlő a változás – ígérte. Benézett a konyhába, és csodálkozva állapította meg, hogy minden úgy van, mint reggel, amikor elment. – Nem jött valaki takarítani? Egy szobalány vagy egy házvezetőnő?

– Nem, senki.

– És mi van a vacsorával? Nem hozták? Ó, még meg kellene teríteni az asztalt! Sőt azt hiszem, az ágy sincs bevetve.

Kétségbeesetten pillantott a bébiszitterre, aki mosolyogva vonogatta a vállát.

– Én csak a gyerekkel foglalkozom – mondta kedvesen. – Házimunkát nem végzek. Ezt megmondtam előre.

– Igen, értem, de talán…

– Kivételes esetben sem – szögezte le az asszony, amikor Aurora a kezét tördelve pillantott rá.

– Jól van, megértettem – sóhajtotta a lány, aki ily módon kénytelen volt maga munkához látni.

Beágyazott, rendet rakott, kitakarította a konyhát, aztán lement a pincébe, és kiválasztott egy bort ahhoz az ételhez, amit el akart készíteni. Gyerekjáték volt ez egy olyan lánynak, aki jóformán a szőlőhegyen nőtt fel.

Miután visszatért a konyhába, elővette a paradicsomszószt, amelyet az édesanyja küldött Nicónak vagy egy évvel ezelőtt. Mivel szorított az idő, most csak egy egyszerű, szicíliai étel mellett döntött. Sajnos, húst nem talált a hűtőben, de az illatos, fűszeres szósz már egy ideje finoman rotyogott, és a saját készítésű gnocchi is elkészült, már csak ki kellett főzni. Aurora ráadásul megfürdette Gabe-et, és ráadta a hálózsákját.

– Én gyönyörűségem! – búgta, és megcsókolta a kisfiú feje búbját. – Már nem kell sokáig várni, mindjárt hazajön a papa.

Hirtelen elhallgatott, és eltöprengett. Nico ma reggel nem sokkal hét után ment el hazulról, és időközben már besötétedett. Azóta egyáltalán nem próbálta felvenni vele a kapcsolatot. Nemcsak hogy nem telefonált, még egy sms-t sem írt. Vagyis tulajdonképpen fogalma sem volt róla, mikor jön haza a férfi.

A fűszeres-fokhagymás paradicsomszósz illata betöltötte a konyhát.

– Talán küldenem kellene neki egy üzenetet, hátha ki tudom deríteni, merre jár – mondta a kis Gabe-nek, aki csak bámult rá, nagy kék szemével, amely később minden bizonnyal fekete lesz, mint az apjáé.

De aztán Aurora visszatette a telefont az asztalra. Egy jó feleség nem zavarja és nem sürgeti a férjét. Ha a férfi kimarad, tudomásul veszi, hogy még nem végzett a munkájával.

Gabe nyafogni kezdett, és a szemecskéjét dörgölte apró öklével.

– Fáradt – állapította meg a bébiszitter. – Akarja, hogy lefektessem?

– Azt hiszem, az lesz a legjobb – adta meg magát Aurora, holott már olyan szépen elképzelte magában, hogy csinosan, karján gőgicsélő gyermekével fogadja Nicót.

Ráadásul olyan fáradt volt, hogy a legszívesebben ő maga is lefeküdt volna a gyerekkel együtt.

Egyedül maradt hát, mert a bébiszitter elvitte Gabe-et. És egyre dühösebb lett, ahogy teltek a percek. Végül nem bírta tovább, és felhívta Nicót, de csak a hangposta jelentkezett. Aztán a hotelbe is telefonált, de Mariannától azt kellett megtudnia, hogy a férfi egész nap nem volt benn a szállodában.

Már fájt a lába az új cipőben, ezért lerúgta a lábáról, és viszketett a szeme a műszempillák miatt, de azokat nem volt olyan egyszerű eltávolítani. Nagyon úgy nézett ki, hogy felesleges tovább várnia. Megunta az éhezést is, így aztán kifőzte a gnocchit, és jókora adagot szedett a tányérjára. Nico majd megmelegíti magának.

A gazember!

Szerelmet vallott neki, és beszélt a legbelső félelmeiről.

És mindezért csak süket csendet kapott cserébe.

Mint korábban is. Nico mindig hallgatott, soha nem osztotta meg vele a gondolatait.

Hát nem őrület?

Már majdnem éjfél volt, de Aurora még mindig az étkezőasztalnál ült, és csendesen sírdogált. Tudta, kénytelen lesz hozzászokni ehhez, mert mostantól fogva ilyen lesz az élete. Egy olyan férfit szeret, aki még fel sem hívja, hogy este ne várja, mert nem megy haza.

Talán az egyik szeretőjével múlatja az időt. Szexelnek egyet búcsúzóul, aztán szakít vele, mivelhogy apa lett. Persze ha ráun a rákényszerített szicíliai feleségre, alighanem azonnal meg fogja keresni a régi szeretőit…

– Gyűlöllek, Nico Caruso – zokogta.

– Tudom.

A jól ismert hang hallatán Aurora megfordult. Nico ott állt az ajtóban a háta mögött.

– Hol voltál ilyen sokáig? – fakadt ki méltatlankodva. – Beszéltem Mariannával, tudom, hogy a szállodában nem is jártál ma.

– Majd elmesélem, ha lehiggadtál.

– Ne mondd nekem, hogy higgadjak le! – Aurora tudta, hogy hallgatnia kellene, de egyszerűen képtelen volt csendben maradni. – Hogy maradhatsz ki ilyen sokáig? Hiszen tudod, hogy itt vagyunk, tudod, hogy várunk rád! Gyereked van, Nico, akiért felelős vagy. Nem csavaroghatsz egész éjjel. Már csak miattam sem. Rám is lehetnél egy kis tekintettel. Tegnap szerelmet vallottam neked, meséltem a félelmeimről, és te fütyültél rám. Nem mondtál semmit. Ezt sosem fogom megbocsátani.

– Soha? – ismételte a férfi. – Biztos?

– Igen, egészen biztos!

Aurora vádlón Nicóra mutatott, de a férfi magához rántotta, és keményen szájon csókolta, még mielőtt tovább beszélhetett volna.

A lány kapálódzott.

– Ne merészelj csókokkal lecsillapítani! – tiltakozott. – Összevissza karcolod az arcom a borostáiddal!

De az ellenkezése már nem volt szívből jövő, a dühe szenvedéllyé alakult át.

– Azt hittem, férfiasnak találod a szakállt, Aurora.

– És ha igen? – feleselt a lány. – Nem a szakáll a lényeg, hanem hogy az illető férfi kedves és odaadó legyen. És hogy ne hazudjon. Ne mondja, hogy dolgozni megy, ha be sem teszi a lábát az irodába!

Nico nem felelt, csak felkapta és a vállára dobta Aurorát.

– Ne már! Mit művelsz? Azonnal tegyél le!

– Jól van. – A férfi a teste mellett azonnal leengedte a földre, de továbbra is átölelve tartotta. – Engedelmeskedem. Hogy is ellenkezhetnék a nővel, akit szeretek?

Aurorának torkán akadtak a szavak. Ezt a pimaszságot! Hogy meri ilyesmivel kábítani?

– Ó, a nővel, akit szeretsz? A szőke cicababádat is ezzel ámítottad? Meg a vöröset is?

Nico nagyot nevetett.

– Ne merészelj kinevetni! Azt hiszed, ez vicces? Hogy fütyülhetsz az érzéseimre?

– Nézd, Aurora, nem az volt a célom, hogy bántsalak. Azért nevettem, mert nem volt senkim azóta, hogy mi ketten együtt voltunk.

– Hazudsz!

– Nem. Ez az igazság.

Aurora hosszan nézett a férfi szemébe, és nem látott ott mást, csak őszinte, tiszta szerelmet.

– Ne mondj nekem ilyeneket akkor, ha nem gondolod komolyan – suttogta elcsukló hangon.

– De komolyan gondolom. – Nico két tenyerébe fogta az arcát, és hüvelykujjával letörölte Aurora könnyeit. – Szeretlek, és ez nem valami hirtelen fellángolás, hanem egy soha el nem múló érzés. Olyan, ami napról napra egyre erősebb. Hiába küzdöttem ellene évekig, erősebb nálam, és én semmi vagyok hozzá képest.

– Miért küzdöttél ellene? Miért nem akarsz szerelmes lenni? – kérdezte a lány összezavarodva.

Volt erről egy saját elmélete természetesen, de Nico szájából szerette volna hallani.

– Mert nem ismertem, soha nem tapasztaltam a szeretet és a szerelem csodáját. Ezért bebeszéltem magamnak, hogy jobb nekem nélküle, és próbáltam távol tartani ezt az érzést. Persze nem sikerült. Sokáig gondolkodtam rajta, miért járok vissza Silibribe, hogy a lelkifurdalás vagy a kötelességtudat húz-e vissza a szülőfalumba. De már tudom, hogy egyik sem. Az irántad érzett szerelmem miatt tértem újra és újra vissza.

Nico újra megcsókolta a lányt szomjasan, követelőn, aztán kapkodva tépték le magukról a ruhát, hogy ott, azon a szent helyen egymáséi lehessenek.

Nem lassú, érzéki szeretkezés volt ez, hanem heves, szinte állatias aktus, de Aurorának pont erre volt most szüksége.

Olyan volt, mint a legelső együttlétük. Mohó, vad és zabolátlan, de Aurorának éppen ez kellett. Érezni akarta Nico fékezhetetlen erejét, a belőle áradó férfias energiát.

És nem kellett csalódnia.

Nico olyan magasságokba röpítette, hogy minden dühéről és aggodalmáról elfeledkezett. A vágya a tetőfokára hágott ugyanúgy, mint annak idején, amikor fél Szicília lángolt körülöttük, és ők ketten Aurora szüleinek nappalijában találtak egymásra.

– Ó, mennyire kívánlak! – nyögte a lány, miközben Nico erősen megmarkolta a csípőjét, felemelte, és ott, a fal mellett állva belehatolt.

Aurora ereiben lávaként lüktetett a vér. Lábát a férfi dereka köré kulcsolta, arcát a nyakába temette, hogy beszívhassa bőre illatát, és hogy fel ne sikoltson a gyönyörűségtől.

Miután újra kaptak levegőt, Nico segített a lánynak rendbe hozni az öltözékét, aztán gyorsan megmelegítette az ételt, juhparmezánt reszelt rá, bort töltött, és kettesben megvacsoráztak, csak úgy állva a konyhapult mellett.

– Egyvalamiben azért igaza volt apádnak – dünnyögte Nico tele szájjal.

– Apámról inkább ne beszéljünk! – intette le Aurora.

– Egy dologban akkor is igaza volt. – A férfi letörölte az arcáról a paradicsomszószt. – A finom házi koszt és a szerető család teszi tökéletessé az ember napját. Többre nincs szüksége senkinek.

– Kicsit mélyíts a hangodon, ha élethűen akarod utánozni apámat – csúfolódott Aurora.

– Nem is utánoztam!

15. FEJEZET

Nico bevitte a hálószobába Aurorát.

A lány feje a mellkasán nyugodott, és a szívverését hallgatta, mely mintha teljesen együtt dobbant volna az övével. Nem, semmi kétség, most már minden rendben lesz. Közelebb voltak egymáshoz, mint eddig bármikor.

– Nico, hol jártál ma egész nap?

– Mégis, szerinted hová megy az a férfi, aki hirtelen rádöbben, hogy szerelmes, és a feje tetejére állt az egész élete? – simogatta meg a haját Nico. – Természetesen Silibribe repültem, hogy beszéljek apáddal.

– Elmondtad, hogy Gabe a te fiad?

– Természetesen.

Nicónak komolyan vissza kellett fognia magát, hogy felelősségre ne vonja Messináékat, amiért olyan csúnyán cserben hagyták a lányukat akkor, amikor Aurorának a legnagyobb szüksége lett volna rájuk. De mivel hamarosan egy család lesznek, úgy döntött, muszáj megbocsátania nekik.

– És mit mondott az apám?

– Szuszogott egy sort, aztán meg érthetetlen dolgokat dörmögött az orra alatt.

– Hát az anyám?

– Megkérdezte, hogy vagy, és elsírta magát. Aztán meg részletesen kifaggatott Gabe-ről.

– Ezt tőlem is megtudhatta volna, ha veszi a fáradságot, és felhív.

– Ez igaz, de ne légy velük túl szigorú azért, hogy nem tudtak túllépni azon, amiben nevelkedtek. Aztán apád hozott egy palack…

– Limoncellót – fejezte be a mondatot Aurora, és a könnyein át is elmosolyodott.

– Sosem értettem, miért állt szóba velem apád azután is, hogy közöltem vele, nem veszlek feleségül – csóválta meg a fejét Nico.

– Ami azt illeti, én sem – vallotta be Aurora. – Azt hittem, a nevedet sem lesz majd szabad kiejteni a házunkban, de ehhez képest minden maradt a régiben. Folyton nálunk lógtál, valahányszor hazajöttél.

– Apád úgy fogta fel, hogy addig nem sértem meg a családot, míg helyetted feleségül nem veszek valaki mást – mesélte Nico. – Legalábbis nekem így magyarázta. Azt mondta, ha megnősültem volna, többé soha nem léphettem volna át a háza küszöbét. Egyébként azt is közölte, hogy megsejtette, mit érzek irántad. Észrevette, mennyire bosszantott, hogy elmentél Antonietta szülinapi bulijába.

– Remélem, arra nem jött rá, mit műveltünk utána a kanapéján.

– Nem hinném, mert akkor már rég halott lennék. De ez valószínűleg a legmerészebb álmában sem jutna eszébe. Hiszen egy rendes, tisztességes szicíliai lány ugyebár sosem tenne ilyet, miközben a szülei a szomszéd szobában alszanak… – Nico nevetett, és Aurorára kacsintott. – A limoncello után előkerült a grappa is, amit apád direkt erre a különleges pillanatra tartogatott.

– Milyen különleges pillanatra? – fogott gyanút a lány. – Csak nem kérted meg a kezem?

– De igen. Természetesen megkértem.

– Nico, ne csináld ezt! Ne kövess el ekkora hibát! Te is tudod, hogy kész vagyok egyedül felnevelni a gyerekünket. Nem kötelező gyűrűt húzni az ujjamra.

– Tudom, hogy milyen erős és független vagy, Aurora.

– Figyelmeztetlek, ha elveszel, mindennap érezni fogod az erőmet. A szerelmem erejét.

– Ez fordítva is igaz, drágám.

– Soha semmire nem vágytam még annyira, mint a szerelmedre. – A lány nyelt egy nagyot, mert a hangja elcsuklott.

Évek óta másról sem álmodozott, mint arról, amit Nico most kínált neki. Mégsem volt maradéktalanul boldog, mert ott motoszkált benne a kétség, hogy vajon Nico akkor is elvenné-e, ha nem szül neki gyereket.

Mintha csak végszóra történne, halk sírást hallott a gyerekszoba irányából.

– Mennem kell – ült fel Aurora.

– Persze, menj csak!

Hiszen jó dolog a bébiszitter, de az anyai szeretetet mégsem pótolhatja egészen.

– Gabe, édes kicsikém! – Mire Aurora bement a gyerekszobába, már a dadus is ott volt, mi több, elkezdte etetni a kisfiút. – Adja csak ide, majd én befejezem! – kérte Aurora. – Aztán pedig átpelenkázom, és visszateszem az ágyába. Köszönöm…

Etetés közben hosszan gyönyörködött a fiában. Gabe mintha már azóta is nőtt volna, hogy itt voltak. Napról napra lehetett látni, hogy fejlődik.

– Apukád a legbonyolultabb ember, akit ismerek – suttogta a gyereknek. – Szeretem őt nagyon, és azt hiszem, ő is szeret engem. Talán nem annyira, mint én őt, de azért mégis… És azt hiszem, tényleg minden erejével azon igyekszik, hogy összetartsa a mi kicsiny családunkat.

Miután ellátta Gabe-et, visszatért a hálóba. Nico észrevette az arcán a könnyek nyomait.

– Építünk egy házat Silibriben – mondta neki gyöngéden.

– Ahonnan minden vasárnap este Rómába repülsz majd, pénteken meg vissza.

– Nem! – tiltakozott a férfi. – Mindenhová együtt utazunk. A családunk fő tartózkodási helye azonban Szicíliában lesz.

– Szó sem lehet róla!

Aurorának sikerült ezzel az éles tiltakozással nemcsak Nicót, hanem önmagát is meglepnie.

Természetesen szerette a szülőfaluját, ugyanakkor volt benne nem kevés keserűség, amiért a szülei elfordultak tőle éppen akkor, amikor a legnagyobb szüksége lett volna rájuk. És azzal is tisztában volt, hogy Nicónak is rengeteg kellemetlen emléke van Silibrivel kapcsolatosan.

– Jobban szeretnék inkább Rómában élni, Nico – folytatta. – Itt akarom tölteni az éjszakáimat, abban az ágyban, ahol Gabe-et nemzettük. Szeretném, ha reggelente az ablakon kipillantva a Villa Borghese parkjában gyönyörködhetnék.

– Biztos vagy ebben?

– Teljesen. Ugyanakkor természetesen semmi kifogásom azellen, hogy gyakran utazzunk Szicíliába. Szeretném én szervezni a templomromnál tartandó esküvőket.

Nico elnevette magát.

– Te aztán sosem adod fel, mi?

– Nem, soha – jött a vidám válasz. – Arra aztán hiába is vársz. Ha úgy gondolom, hogy igazam van, akkor tűzön-vízen át kitartok az álláspontom mellett. Szóval enyém a munka?

– Hogyne. Ha ennyire akarod…

– De nem csak azért, mert én leszek a főnök felesége – szögezte le a lány. – Hanem mert én vagyok a legalkalmasabb a feladatra, ugye?

– Na ide hallgass, édes fiam!

Nico életének volt néhány igen furcsa pillanata, de talán ez volt a legkínosabb mind közül, amikor Pino jó tanácsokkal látta el a családi életre vonatkozólag.

Mint kiderült, az egész falu úgy érezte, hogy muszáj őt az esküvő előtt házassági tanácsadásban részesíteni.

– A romantika a legfontosabb – bizonygatta komoly képpel az idősebb férfi. – Már harminc éve vagyunk egy pár az én Rosámmal, de a mai napig úgy kényeztetem, mint a nászéjszakánkon. Ezt vésd jól az eszedbe, Nico! Bármilyen fáradt vagy, a feleségedet soha ne hanyagold el!

– Ez csak természetes – bólogatott Nico.

– És az sem árt, ha néha elviszed az asszonyt táncolni – tette hozzá Francesca.

– Az nem fog menni. Nem tudok táncolni – rázta meg a fejét Nico.

– Akkor tanulj meg! – javasolta Francesca. – Aurora imád táncolni, és nem is táncol rosszul. Talán azt várod, hogy a kedvedért lemondjon a szenvedélyéről? Vagy hogy mások táncoltassák?

Szerencsére kiderült, hogy Vincenzo fiatal korában országos bajnok volt latin táncokban, különösen a tangónak volt nagy mestere. Nico sosem hitte volna, hogy az esküvője előtt a marketingmenedzserével fogja tölteni a legtöbb időt, aki titkon táncórákat ad neki…

Nem véletlen, hogy eddig nem rajongtam az esküvőkért, gondolta nagyot sóhajtva, és tovább ropta, holott már folyt róla a víz.

De majd most…

Luigi, Aurora római fodrásza repülővel érkezett a Silibri Hotelbe a teljes sleppjével, hogy elkészítsék a menyasszony frizuráját és sminkjét.

– Még mielőtt kifestünk, van itt számodra egy kis meglepetés – jelentette be a férfi, és a következő pillanatban belépett az ajtón Antonietta, Aurora régi barátnője.

– Ó, te jóságos ég! – kapta a kezét a szája elé a menyasszony. – De jó, hogy eljöttél!

– Sosem hagynám ki az esküvődet – mosolygott Antonietta. – Ó, az ég szerelmére… Ugye nem fogsz sírni?

– Mennyi ideje is, hogy nem láttuk egymást? Több mint négy éve… Azóta csak írogatunk, meg néha egy-egy telefon… Jaj, de örülök neked!

– Nem is zavarok tovább, megyek a templomromhoz, csak akartam adni egy puszit, meg persze sok boldogságot kívánni. Nézd csak, ezt neked hoztam! Legyen nálad a mai napon. Szerencsét hoz.

Egy ezüstmedál volt, amibe a bonheur szót gravírozták.

– Boldogságot jelent – magyarázta Antonietta. – Mert szeretném, ha nagyon boldog lennél Nicóval.

– Mindig magamnál fogom hordani – ígérte Aurora, és melegen megölelte a barátnőjét. – És én is hasonló jókat kívánok neked. Hamarosan sokkal több időnk lesz egymás számára. Még akkor is, ha ehhez meg kell látogatnom téged Franciaországban.

– Sajnos, tényleg muszáj lesz meglátogatnod ahhoz, hogy találkozhassunk – mondta Antonietta bánatosan. – Mert nem maradok sokáig, a családom ugyanis nem lát szívesen. – A tekintete végtelenül szomorú volt, de bátran rámosolygott a barátnőjére. – De ne beszéljünk ilyen elkeserítő dolgokról! Most férjhez kell menned, kedvesem. Nico már vár!

– Igen, ez igaz. – Aurora arca felragyogott. – És képzeld, azt hiszem, szeret egy kicsit. És azt hiszem, ő lesz a világ legjobb apukája.

– Persze hogy szeret. Szerintem nem is kicsit. Miért olyan nehéz ezt elhinni?

Jó kérdés. Aurora el is határozta, hogy elgondolkodik rajta.

– Jól van, most már tényleg készen vagy – mondta Luigi, mert a kozmetikus közben szaporán dolgozott.

A smink remekül sikerült, úgy emelte ki Aurora szépségét, hogy közben szinte természetesnek tűnt az arca.

– Én édes kislányom! – lelkendezett az apja. – Ez életem legboldogabb napja! Mindig is tudtam, hogy Nicóval tökéletesen összeilletek.

Aurora lehetett volna haragtartó, neheztelhetett volna még mindig a szüleire, akik elüldözték otthonról, mikor beszámolt a terhességéről. De az apja és az anyja is teljesen odavoltak Gabe-ért, és odaadóan gondoskodtak róla, úgyhogy a lánynak nehezére esett volna még mindig duzzogni. Inkább úgy döntött, hogy megbocsát. Még akkor is, ha ez nem volt könnyű, és beletelt némi időbe.

– Igen, ez igaz. Te tényleg mindig tudtad, papa.

Jobb volt kedvesnek lenni. Ma különösen könnyen ment, hiszen Aurora repesett a boldogságtól.

Az apja kísérte a templomromhoz, Aurora egykori kis védencei, Nadia és Antonio szórták előtte a virágszirmokat. Épp lenyugodni készült a nap, az ég a narancs különféle árnyalataiban tündökölt.

Nico Pinóval állt az oltár előtt, aki oldalba bökte, jelezve, hogy közeledik a menyasszony.

A vőlegény hátrapillantott, és elámult Aurora szépségén.

Néhányan a falubeliek közül ugyancsak rosszalló pillantásokat vetettek rá amiatt, hogy leányanyaként fehérbe merészelt öltözni, de Aurora nem törődött velük. Ez az ő esküvője volt, az a nap, amire egész életében vágyott. Az a nap, amikor élete szerelme feleségül veszi.

– Aurora és Nico – kezdte az anyakönyvvezető. – Azért jöttünk össze ezen a gyönyörű helyen, hogy kettőtök soha véget nem érő szerelmét megünnepeljük…

Aurora szerelme tényleg végtelen volt. Hogy Nicóé is az lenne? Kilencvenkilenc százalékig biztos volt benne, hogy igen. Teljesen azért nem tudta elhessegetni a kételyt magától.

A kimondatlan kérdést Nico válaszolta meg, amikor a gyűrűt az ujjára húzta.

– Szeretlek, mióta megismertelek. És mindig szeretni foglak – mondta komolyan.

– Évekig próbáltalak nem szeretni – vette át tőle a szót Aurora. – És nagyon örülök, hogy ennek az időszaknak vége, mert nem jó dolog folyamatosan küzdeni önmagunkkal. Szeretlek, mióta az eszemet tudom, Nico Caruso. És szeretni is foglak, míg a halál el nem választ.

– Ahogy én is téged, Aurora Eloise Caruso.

– Végre!

Aurora boldogan elmosolyodott, amikor újdonsült férje megcsókolta.

A szállodában aznap este patakokban folyt a pezsgő, és éjfélnél is tovább szólt a muzsika. Nico, bár nem volt valami nagy társasági ember, sokáig ropta a táncot a feleségével. Még néhány látványos kunsztot is bemutatott.

– Hát ezeket meg hol tanultad? – csodálkozott Aurora.

– Az elmúlt két hétben mindennap gyakoroltunk Vincenzóval, aki versenytáncos, ha nem tudnád.

– Ezt nem mondhatod komolyan!

– De bizony!

Beszédek következtek, nagy nevetések és további szerencsekívánatok. Csodásan alakult az egész este.

Éjféltájt a fiatal pár visszavonult, utána nélkülük folyt a mulatozás, de egy kicsit visszafogottabban. Aurora puszival búcsúzott a kisfiától, akire ma a bébiszittere vigyázott, és aki olyan jól viselkedett, mintha csak tudná, milyen fontos ez a nap. És aki természetesen külön szállodai szobát kapott a bébiszitterével, hogy semmi ne zavarhassa meg az újdonsült pár nászéjszakáját.

Nico felvezette a feleségét a második emeletre, aztán bal felé indultak el a folyosón.

– Erre gyere!

– Hát nem a Templom lakosztályban alszunk? – csodálkozott Aurora.

– Nem, ma nem. Ez a mai a nászéjszakánk, már elfelejtetted?

Aurora elméletben természetesen mindent tudott a nászutaslakosztályról, ugyanakkor sosem járt ott, mert azt hitte, neki sosem lesz szüksége rá, és emiatt rossz érzéseket keltett benne a szállodának ez a része.

De most belépett, és leesett az álla.

– Ó, Nico!

A lakosztálynak üvegből volt a teteje, és a szicíliai égbolt sötét bársonyán szikrázó csillagok páratlan látványt nyújtottak.

– És képzeld, saját strandszakaszunk van, amit külön lépcsőn közelíthetünk meg.

– Ó, igen, tudom, hiszen én írtam a reklámbrosúrákat. De látni még sosem láttam.

– Mindjárt megnézzük, csak előbb még át szeretnék adni neked egy apró ajándékot.

Aurora a homlokát ráncolva nézte, ahogy a férje felvesz egy kis fekete tasakot az egyik komódról, a pezsgősvödör mellől.

– Hát ez meg micsoda? – nyúlt bele Aurora. – Egy kulcs? Minek a kulcsa?

– Nézd csak meg jobban! Nem találod ki?

Régimódi kulcs volt, vaskos és nehéz. Olyan, amilyennel egy régi ház kapuját lehet kinyitni. Például a nagymamája házának a kapuját…

– Nico, mit jelentsen ez? Csak nem vetted meg a nagyanyám házát?

– De igen. Néhány hónappal ezelőtt egy közvetítőn keresztül. Miután elköltöztél otthonról, apádék meghirdették eladásra. Én meg lecsaptam rá, pedig akkor még nem is tudtam, mit akarok. Ám valamiért már akkor is úgy gondoltam, hogy ez a ház téged illet, és ezért neked fogom ajándékozni…

– Hiszen azt mondtad, el sem tudnál képzelni szörnyűbbet, mint hogy a szüleim szomszédságában lakjunk.

– Nem is akarok állandóan ott lakni, de nyaranta vagy karácsonykor, ha haza akarsz jönni Gabe-bel anyádékhoz, és mondjuk, telt ház van a hotelben, akkor lesz hol laknotok.

Ez volt az a pillanat, amikor végképp eltűnt a kétely utolsó szikrája is Aurorából. Többé nem rettegett attól, hogy a férje nem szereti eléggé. Itt, a szikrázóan csillagos szicíliai égbolt alatt meggyőződhetett az ellenkezőjéről.

– Tudod mit? – Nico csókokkal borította az arcát meg a nyakát, miközben kihámozta a ruhájából, és lesimította róla a szexi fehérneműt is. – A strandra majd holnap megyünk le, jó? És akkor a vízben is szeretkezhetünk…

– Akkor most… mi lesz? – sóhajtotta Aurora.

– Mit szólnál hozzá, ha ma éjjel egyszerűen megszemlélnéd a csillagokat? – hangzott a válasz, majd Nico forrón megcsókolta.

VÉGE

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Üzleti út

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

UTÓHANG

A magyar gróf

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

UTÓHANG

Csókolj meg, édes!

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET