Jack London
The White Silence
Overland Monthly, 1899. február

Szász Imre fordítása

A FEHÉR CSEND

– Carmen már csak pár napig húzza. – Mason kiköpött egy darab jeget, és bánatosan nézegette a szegény állatot, azután szájába vette a kutya lábát, s tovább harapdálta az ujjak közé fagyott kegyetlen jégcsomókat. – Még nem láttam olyan előkelő nevű kutyát, amelyik egy fabatkát is ért volna – mondta, mikor befejezte a munkáját, és félretolta a kutyát. – Egyszerűen elgyengülnek, és belepusztulnak a felelősségbe. Láttatok már tönkremenni olyant, amelyiknek becsületes neve volt, például kassziár, szivas, eszkimó? Nem ám! Nézzétek meg ezt a Sukumot, ez…
Huh! A sovány állat felszökellt, fehér foga alig hibázta el Mason torkát. – Ez kell neked? – Egy ügyes ütés a kutyakorbács nyelével a fül mögé kinyújtóztatta az állatot a hóban. Lágyan remegett, fogáról sárga nyál csorgott. – Mit mondtam? Nézzétek meg Sukumot… az belevaló kutya. Fogadok, még ezen a héten megeszi Carment.
– Én más fogadást ajánlok – felelte Malamut Kölyök, s megfordította a tűz mellé tett fagyos kenyeret. – Mi esszük meg Sukumot, mielőtt az út végére érnénk. Mit szólsz hozzá, Ruth?
Az indián asszony leülepítette a kávét egy darab jéggel, előbb Malamut Kölyökről a férjére, azután a kutyákra pillantott, de nem felelt. Nyilvánvaló igazság volt, felesleges lett volna felelni rá. Előttük kétszáz mérföld töretlen út, alig van hatnapi élelmük maguknak, s egy csepp sincs a kutyáknak: más választásuk nem lehet. A két férfi és az asszony a tűz mellé húzódott, és nekilátott sovány ebédjének. A kutyák felszerszámozva feküdtek, mert déli pihenő volt, s minden falatot sóváran néztek.
– Holnap már nincs ebéd – mondta Malamut Kölyök. – És erősen szemmel kell tartanunk a kutyákat, egyre hamisabbak lesznek. Egykettőre lerántanák az embert, ha hozzáférnek.
– Egy metodista egyházközség elnöke voltam valamikor, és tanítottam a vasárnapi iskolában! – Miután Mason meglepetésszerűen kibökte ezt, álmodozva nézegetni kezdte gőzölgő mokasszinját, de felriadt, mikor Ruth teletöltötte a csészéjét. – Hála istennek, teánk van dögivel! Láttam, hogy termesztik lenn Tennessee-ben. Mit nem adnék most egy forró kukoricalepényért! Sose búsulj, Ruth, nem sokáig fogsz már éhezni, sem mokasszint hordani!
Az asszony szomorúsága ettől eltűnt, s szemében nagy szerelem lobbant fel fehér parancsolója iránt – az első fehér ember iránt, akit életében látott –, aki az asszonyt nem állatként vagy teherhordó baromként kezeli.
– Igen, Ruth – folytatta a férje, s visszatért a keverék nyelvre, mert csak így értették meg egymást –, várj, míg felszedelőzködünk és elindulunk kifelé. Felülünk a fehér ember kenujára, és kimegyünk a Sós Vízre. Igen, rossz víz, goromba víz, egész idő alatt nagy hegyek táncolnak rajta fel-le. És olyan nagy, olyan messzi, olyan nagyon messzi; utazol tíz alvást, húsz alvást, negyven alvást (a napokat szemléletesen előszámítva az ujjain), és egész idő alatt víz, gonosz víz. Akkor nagy faluhoz érsz, sok ember, mint moszkitó nyáron. Vigvamok, ó, olyan magasak… tíz, húsz fenyő. Hiju sukum!
Tehetetlenül megállt, esdeklő pillantást vetett Malamut Kölyökre, aztán jelbeszéddel szorgosan egymás tetejébe állította a húsz fenyőt. Malamut Kölyök vidám cinizmussal mosolygott, de Ruth szeme tágra nyílt a csodálkozástól és a gyönyörűségtől, mert félig-meddig azt hitte, hogy férje tréfál, s ez a leereszkedés örömet szerzett szegény asszonyi szívének.
– És akkor belépsz egy… egy ládába, és hopp! Felmégy. – Üres csészéjét a szemléltetés kedvéért feldobta a levegőbe, s amikor ügyesen elkapta, felkiáltott: –  És hipp! Máris lejössz. Ó, nagy varázslók! Te mégy Fort Yukon, én megyek Arctic City… huszonöt alvás… nagy zsinór végig… én megfogni zsinór… én mondom: „Halló, Ruth! Hogy vagy?”, és te mondod: „Az én jó uram beszél?”, és én mondom: „Igen”, és te mondod: „Nem tudni csinálni jó kenyér, nincs több élesztő”, és én mondom: „Nézd meg kamra, liszt alatt. Isten veled.” Te megnézed, és találsz sok élesztő. Te egész idő alatt Fort Yukon, én Arctic City. Hiju, nagy varázslók.
Ruth olyan őszintén mosolygott a tündérmesén, hogy mindkét férfi nevetésben tört ki. A kutyák marakodása azonban véget vetett a külvilág csodáinak, és mire az acsarkodó ellenfeleket szétválasztották, az asszony megrakta a szánokat, és útra készen állt.
– Gyerünk! Kopasz! Húzd! Gyerünk! – Mason ügyesen forgatta az ostorát, s míg a kutyák halkan nyüszítettek a hóban, kitörte a szánt a jégből a hajtórúddal. Ruth követte a második fogattal, s Malamut Kölyök, aki segített neki elindulni, a menet végére maradt. Baromian erős férfi volt, egy ütéssel le tudott volna teríteni egy ökröt, de nem volt szíve megütni a szegény állatokat, hanem úgy dédelgette őket, ahogy kutyahajtó ritkán szokta – szinte sírt velük nyomorúságukban.
– Gyerünk, húzzatok, ti szegény sebzett lábú dögök! – morogta, miután többszöri sikertelen kísérletet tett az indulásra. De türelme végül is elnyerte jutalmát, s a kutyák, bár nyüszítettek fájdalmukban, sietve utolérték társaikat.
A beszélgetés megszűnt, az utak fáradalma nem tűr meg ilyen hóbortokat. És valamennyi gyilkos munka közül a legnehezebb Észak útjainak robotja. Boldog az az ember, aki a hallgatás árán megvásárol egynapi utat, éspedig kitaposott ösvényen.
És a gyötrelmes munkák közül is a leggyötrelmesebb az úttörés. A nagy, fonott talp minden lépésnél annyira lesüllyed, hogy a hó térdig ér. Akkor fel kell emelni, függőlegesen, mert egy milliméternyi eltérés biztos előfutára a bajnak. A hótalpat fel kell emelni, míg ki nem kerül a hóból, akkor előre, letenni, s lehet emelni függőlegesen a másik lábat úgy félméternyit. Az, aki ezt először próbálja, ha szerencsésen elkerülte, hogy a talpakat veszedelmes közelségbe hozza egymáshoz, s nem nyúlik el teljes hosszában az alattomos lábbeliken, száz méter után kimerülten abbahagyja. Az, aki egész nap ki tud térni benne a kutyák elől, joggal bújik tiszta lelkiismerettel és felfoghatatlan büszkeséggel hálózsákjába; s azt, aki húsz alvást utazik a Hosszú Ösvényen, az istenek is megirigyelhetik.
Telt a délután, s az utazók a fehér csend keltette rettegéssel végezték munkájukat. A természet sok fogással meg tudja győzni az embert végességéről – a hullámok szüntelen hömpölygésével, a vihar dühével, a földrengés rázkódásával, az ég ágyúinak hosszú dörgésével –, de a legszörnyűbb, a legdermesztőbb a fehér csend roppant mozdulatlansága. Nincs egyetlen moccanás sem, az ég kitisztul, a mennybolt olyan, mint a réz. A leghatalmasabb suttogás is szentségtörésnek hat, s az ember fél, megrémíti tulajdon hangjának csengése. Egyetlen morzsányi élet, amint egy halott világ kísérteties sivatagjain utazik át, megremeg vakmerőségétől, és ráébred, hogy élete egy bogár élete, nem több. Furcsa gondolatok támadtak hívatlanul, s a minden dolgok titka meg akar szólalni. S elfogja a vándort az Isten, a mindenség, a halál félelme, a feltámadás és az élet reménye, a halhatatlanság utáni vágy, a börtönbe zárt lények hiú törekvése – ha valaha, akkor jár az ember egyedül Istennel. Így telt el a nap. A folyó nagy kanyart írt le, s Mason át akart vágni szánjával a keskeny földnyelven. A kutyák azonban megtorpantak a magas partnál, újra meg újra visszacsúsztak, bár Ruth és Malamut Kölyök is tolta a szánt. Azután jött az együttes erőfeszítés. A nyomorult, éhségtől legyengült állatok megfeszítették utolsó erejüket. Fel, fel! – A szán a part élén billegett, de a vezérkutya jobbra rántotta a csapatot, és összekeverte Mason hótalpait. Az eredmény kétségbeejtő volt. Masont lesöpörték a lábáról. Az egyik kutya elesett a hámban. Azután a szán megint visszalódult, s lerántott mindent.
Puff! A korbács vadul a kutyák közé csapott, s főként arra vágott, amelyik elesett.
– Mason, ne! – kérte Malamut Kölyök. – Szegény pára a végét járja. Várj, befogjuk az én csapatomat!
Mason szándékosan visszafogta a korbácsot, míg az utolsó szó el nem hangzott, akkor kicsattant a hosszú szíj, s körültekeredett a vétkes állat testén. Carmen – mert Carmen volt az – leroskadt a hóra, és keservesen vonított, azután az oldalára fordult.
Tragikus pillanat volt, szomorú eseménye az ösvénynek – egy haldokló kutya s két haragos bajtárs. Ruth könyörögve pillantott egyik férfiról a másikra. De Malamut Kölyök fegyelmezte magát, bár szemében határtalan szemrehányás volt, s a kutya fölé hajolva elvágta a hámot. Senki sem szólt. Két csapatot fogtak össze, és legyűrték a nehézséget. A szánok megint futottak, a haldokló kutya hátul vonszolta magát utánuk. Míg az állat menni tud, nem lövik le, s ezzel megkapja utolsó lehetőségét, hogy bevonszolja magát a táborba – ha tudja – abban a reményben, hogy lőnek egy jávorszarvast.
Mason már megbánta indulatosságát, de makacsabb volt, semhogy jóvátegye. A menet élén robotolt, s nem is álmodta, hogy veszély fenyegeti. A szálfák sűrűn álltak a védett völgyfenéken, s köztük vitt az út. Az úttól ötven lépésre, vagy még messzebb, egy magas fenyő tornyosult. Nemzedékek óta itt állt, s nemzedékek óta a végzet erre a célra tartogatta – s talán ugyanez végeztetett el Masonról is.
Megállt, hogy mokasszinjának laza fűzőjét megigazítsa. A szánok megtorpantak, s a kutyák hangtalanul lefeküdtek a hóra. Kísérteties volt a némaság: egy lehelet sem sustorgott a jégborította erdőben; az űr hidege és csendje megfagyasztotta a természet szívét, és összehúzta remegő ajkát. Egy sóhaj lüktetett a légen át – mintha nem is hallották, inkább csak érezték volna, mint a mozgás előhírnökét a mozdulatlan űrben. Akkor a nagy fa, az évek és a hó súlya alatt, eljátszotta utolsó szerepét az élet tragédiájában. Mason hallotta a figyelmeztető reccsenést, és fel akart ugrani, de csaknem felegyenesedve már, egyenest vállára kapta az ütést.
A hirtelen veszély, a gyors halál: milyen gyakran nézett szembe vele Malamut Kölyök! A fenyőtűk még remegtek, s ő már parancsait adta és cselekedett. Az indián lány sem ájult el, nem is kezdett hiábavaló jajgatásba, ahogy fehér nővérei közül sokan tették volna. Malamut Kölyök parancsára ránehezedett a hirtelen összeeszkábált emelőre, enyhített a nyomáson, és hallgatta férje nyögését, míg Malamut Kölyök fejszével támadt a fára. Az acél vígan zengett, ahogy belemetszett a fagyos törzsbe, s mindegyik csapást az erőltetett, hangos favágólihegés kísérte.
Végre Kölyök a hóba fektette azt a szánandó valamit, amely valaha férfi volt. De keservesebb volt társának kínjánál az asszony arcán tükröződő szenvedés, a reményteljes és reménytelen kérdés egybekeveredő pillantása. Nem sokat beszéltek, az északi emberek hamar megtanulják a szavak hiábavalóságát és a tettek felbecsülhetetlen értékét. Mínusz hatvanöt foknál az ember nem fekhet sokáig elevenen a hóban. Így hát elvágták a szánszíjazatot, s a szenvedőt prémekbe csavarva ágakból készült ágyra fektették. Előtte tűz ropogott, abból a fából, amely a szerencsétlenséget okozta. Mögötte, s részben fölötte, kifeszítették a kezdetleges sátorfalat – egy darab ponyvát, amely felfogta a sugárzó hőt, vissza és lefelé verte, éppen őrá. Ezt a fogást olyan emberek ismerik, akik a fizikát a forrásainál tanulmányozzák.
S az emberek, akik megosztották ágyukat a halállal, tudják, mikor hangzik el a hívás. Mason szörnyűségesen összetört. A futólagos vizsgálat is kimutatta. Jobb keze, lába, gerince eltört, tagjai csípőtől lefelé megbénultak, s nagyon valószínű volt, hogy belső sérüléseket is szenvedett. Egy-egy nyögéssel adott csupán életjelt.
Nem volt remény, nem volt mit tenni. A könyörtelen éj lassan közeledett. Ruth fajának kétségbeesett nyugalmával fogadta, Malamut Kölyök bronzarcán új redők jelentek meg. Voltaképpen Mason szenvedett legkevésbé, mert egész idő alatt Kelet-Tennessee-ben járt, a Nagy Füst-hegységben, s újra átélte gyerekkora eseményeit. Szívszorító volt rég elfeledett déli tájszólásának dallama, ahogy úszásról, mosómedve vadászatról, dinnyelopásról beszélt lázálmában. Ruthnak ez olyan volt, mintha kínaiul beszélne, de Kölyök értette és átérezte-átérezte, ahogyan csak az tudja, aki évek óta el van zárva mindattól, amit a civilizáció jelent
Reggelre eszméletre tért a sebesült, s Malamut Kölyök közelebb hajolt, hogy megértse suttogását.
– Emlékszel, mikor összekerültünk a Tananán? Jégzajláskor lesz négy éve. Akkor nem nagyon törődtem vele. Inkább csak azért, mert csinos volt, és azt hiszem, volt benne valami izgalmas. De tudod, azóta megtanultam becsülni. Jó feleségem volt, mindig mellettem állt a bajban. S ha kereskedésről van szó, tudod, hogy senki sem versenyezhet vele. Emlékszel, mikor átkelt a Jávoragancs-zúzón, hogy kihozzon bennünket a szikláról, s a golyók úgy verték a vizet, mint a jégeső? S az éhínségre Nuklukyetóban? Vagy amikor versenyt futott a jégzajlással, hogy híreket hozzon? Igen, jó feleségem volt jobb, mint a másik. Nem tudod, hogy házas voltam? Sose meséltem? Hát megpróbáltam egyszer, lenn az Államokban. Azért vagyok itt. Együtt nevelkedtünk. Azért jöttem el, hogy elválhasson tőlem. Ki is mondták a válást.
– De ennek semmi köze Ruth-hoz. Fel akartam számolni, és elmenni jövőre vele együtt, de most már késő. Ne küldd vissza a népéhez, Kölyök! Gondold meg: csaknem négy éve él a mi szalonnánkon, babunkon, lisztünkön, aszalt gyümölcsünkön – s akkor térjen vissza a halhoz és a karibuszarvashoz? Egyszer már megpróbálta a mi életmódunkat, és megtudta, hogy jobb, mint az ő népéé. Nem volna jó neki visszatérni a régihez. Gondoskodj róla, Kölyök… tudod, mit… de nem, te mindig óvakodtál a nőktől, és sosem mondtad el, miért jöttél ebbe az országba. Légy hozzá jó, és küldd vissza az Államokba, mihelyt tudod! De úgy intézd, hogy visszajöhessen… alighanem honvágya lesz.
– És a gyerek… az még közelebb hozott bennünket. Remélem, fiú lesz. Gondold el, hús a húsomból, Kölyök! Nem szabad ebben az országban maradnia. Ha lány, akkor nem is maradhat. Add el a szőrméimet, legalább ötezret kapsz értük, s még ugyanannyi jár nekem a Társaságtól. És kezeld a dolgaimat a tiéiddel. Azt hiszem, azt a pert megnyerjük. Gondoskodj róla, hogy kitaníttassák a fiút, és Kölyök, mindenekelőtt, ne engedd visszajönni! Ez az ország nem fehér embernek való.
– Nekem végem van, Kölyök. Legfeljebb három vagy négy éjszakám van. Mennetek kell tovább. Mennetek kell! Ne feledd el, a feleségemről és a fiamról van szó… ó, Istenem! Remélem, fiú lesz. Nem maradhattok mellettem… s én, a haldokló, megparancsolom, hogy törjetek tovább!
– Adj három napot! – könyörgött Malamut Kölyök. – Még jobbra fordulhat az állapotod, valami történhet.
– Nem.
– Csak három napot.
– Mennetek kell.
– Két napot.
– A feleségemről és a fiamról van szó, Kölyök. Ne kérd!
– Egy napot.
– Nem, nem. Megparancsolom…
– Csak egy napot. Az élelem kitart, és talán puskavégre kapok egy jávorszarvast.
– Nem… no jó, egy napot, de egy perccel se többet. És, Kölyök, ne… ne hagyj itt egyedül vele. Csak egy lövés, egy ujjmozdulat a ravaszon. Hiszen érted. Gondold csak el! Gondold csak el! Hús a húsomból, és én sohasem láthatom… Küldd ide Ruthot. Szeretnék elbúcsúzni tőle, és megmondani neki, hogy gondolnia kell a fiára, és nem várhat addig, míg meghalok. Ha nem mondom, esetleg nem hajlandó veled továbbmenni. Isten veled, öreg cimbora, isten veled… Kölyök! Azt akarom mondani… áss le a csuszamlás mellett! Negyven centigrammot mostam ki egy lapátról. És Kölyök! – Az lejjebb hajolt, hogy megértse az utolsó gyenge szavakat, melyekkel a haldokló feladta büszkeségét. – Nagyon sajnálom… azt… tudod… Carmennel.
Malamut Kölyök otthagyta az asszonyt, aki halkan sírt férje felett, belebújt parkájába és hótalpaiba, hóna alá fogta puskáját, és elindult az erdőbe. Nem volt kezdő Észak komor tragédiáiban, de még sohasem kellett ilyen nehéz kérdéssel szembenéznie. Elvontan világos, matematikai feladvány volt – három élet valószínű megmenekülése egy halálraítélttel szemben. De most habozott. Öt évig vállvetve fonták barátságuk kötelékét folyón és ösvényen, táborban és bányában, szembenézve a halállal, harcban, árvízben, éhínség idején. Olyan szoros volt a kötelék, hogy gyakran szinte féltékenykedett Ruthra, mióta közéjük állt. Most saját kezével kell elvágnia.
Imádkozott a jávorért, egyetlen jávorért, de mintha minden vad elhagyta volna a vidéket, s este kimerülten, üres kézzel és nehéz szívvel vánszorgott a táborba. A kutyák üvöltése és Ruth éles kiáltozása sietésre ösztökélte.
A táborba rontott, s az acsarkodó horda közepén találta az asszonyt, baltájával csapkodva. A kutyák megszegték gazdáik vastörvényét, és megrohanták az élelmet. Puskáját megfordítva ő is harcba lépett, és a természetes kiválasztás ősi küzdelmét az ősvilági környezethez méltó kegyetlenséggel vívták meg. A puska és a fejsze fel-alá járt, egyhangúan és szabályosan talált vagy hibázott; karcsú testek, vad szemek és csöpögő agyarak villogtak; s az ember és az állat a végsőkig küzdött az uralomért. Aztán a megvert állatok a tűzfény széléig húzódtak, sebeiket nyalogatták, és kikiáltották nyomorúságukat a csillagoknak.
Megették az egész szárított lazac készletet, s talán két és fél kiló liszt maradt, hogy átvigye őket kétszáz mérföld vadonon. Ruth visszatért az urához, Malamut Kölyök pedig felhasította az egyik baltával szétvert fejű kutya még meleg testét. Minden darabkáját gondosan eltette, kivéve a bőrt és a belső részeket. Azt odadobta az állat előbbi bajtársainak.
A reggel új bajt hozott. Az állatok egymás ellen fordultak. Carment, aki még akkor is ragaszkodott élete vékony szálához, lerántotta a falka. A korbácsra ügyet sem vetettek. Összerándultak és vonítottak, de nem oszlottak szét, míg az utolsó nyomorult falat is el nem tűnt – csont, bőr, szőr, minden.
Malamut Kölyök tette a dolgát, és hallgatta Masont, aki Tennessee-ben járt, és zűrzavaros beszédeket s vad buzdításokat intézett hajdani társaihoz.
Kiválasztott két közeli fenyőt. Gyorsan dolgozott, s Ruth látta, hogy olyan rejtekhelyet csinál, amilyenben a vadászok szokták néha elrejteni a húst a rozsomákok és a kutyák elől. Lehajtotta a két kis fenyő csúcsát egymás felé, csaknem a földig, és jávorbőr szíjakkal megkötözte őket. Aztán engedelmességre verte a kutyákat, és két szánba fogta őket: ezekre rakott fel mindent, kivéve a szőrméket, melyekbe Masont burkolták. Ezeket szorosan rácsavarta és ráerősítette Masonre, s a végüket kétoldalt a meghajlított fenyőkre kötözte. Vadászkésének egyetlen metszése elszabadítja őket és felküldi a testet magasan a levegőbe.
Ruth meghallgatta férje utolsó kívánságait, és nem tiltakozott. Szegény asszony jói megtanulta az engedelmességet. Gyerekkorától fogva meghajolt, és minden asszonyt meghajolni látott a teremtés urai előtt, s természetellenesnek találta, hogy egy asszony ellenálljon. Kölyök a gyász egyetlen kitörését engedte meg neki, mikor megcsókolta férjét – az ő népénél ez nem volt szokás –, azután az első szánhoz vezette, és segített neki felvenni a hótalpakat. Az asszony vakon, ösztönösen kézbe fogta a hajtórudat és az ostort, s kihajtotta a kutyákat az ösvényre. Kölyök ezután visszatért Masonhoz, aki eszméletlen volt, s miután az asszony már régen eltűnt, Malamut Kölyök még mindig ott kuporgott a tűznél várakozva, reménykedve, imádkozva, hogy társa haljon meg.
Nem jó egyedül lenni gyötrelmes gondolatokkal a fehér csendben. A homály csendje irgalmas, eltakarja az embert, mintha védené, s ezernyi felfoghatatlan részvétet lehel; de a fényes fehér csend, a hideg és tiszta, könyörtelen az acélos ég alatt.
Eltelt egy óra, két óra, de Mason nem akart meghalni. Délben a nap, anélkül, hogy a déli látóhatár fölé emelte volna peremét, mintegy tüzet lövellt az ég felé, azután hamar vissza is szívta. Malamut Kölyök felállt, és társa mellé vonszolta magát. Körülnézett. A fehér csend mintha gúnyosan vigyorgott volna. Nagy félelem fogta el. Éles lövés csattant, Mason fellódult légi sírjába, és Malamut Kölyök vad vágtába ostorozta kutyáit, úgy menekült a hóban.