millennium trilógia III.

Stieg Larsson

A kártyavár összedől

animus

Budapest, 2009

A mű a Norsteds Förlagsgrupp AB kiadásában Luftslottet Som Sprängdes címmel jelent meg

Copyright © Norsteds Agency, 2007

Magyar kiadás © Animus Kiadó, 2009

a Norsteds Agency engedélyével

Fordította: Torma Peter

Szerkesztette: Gimes Katalin

Borítóterv: Sigmond Viktória

ISBN 978-963-9884-69-4

Kiadta az Animus Kiadó 2009-ben

1301 Budapest, Pf.: 33

Felelős kiadó: a kiadó igazgatója

info@animus.hu

www.animus.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Tipográfia, nyomdai előkészítés: Scriptor Kft.

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

I. RÉSZ

KÖZJÁTÉK EGY FOLYOSÓN

Április 8-12.

Az amerikai polgárháborúban mintegy hatszáz nő is harcolt. Férfinak öltözve soroztatták be magukat a seregbe. Hollywoodot azonban ez sosem érdekelte, s ezzel a kultúrtörténet egy igen szép darabját engedi kicsúszni a kezéből. Netán ideológiailag kényes lenne a dolog? Annyi bizonyos, hogy a nemi határokat nem tisztelő nőkkel mindig is megszenvedtek a történetírók, és ezek a határok sehol sem olyan élesek, mint a háború és a fegyverforgatás esetében.

A történelem, az ókortól a modem korig, mégis időről időre tanúságot tesz női harcosokról – amazonokról. És mivel a háborúk nem sokat törődnek a nemekkel, olyankor is kitörhetnek, amikor éppen nő uralkodik az ország fölött. A történelemkönyvek tehát szükségképpen számos harcos királynőt is felsorolnak, akiket éppúgy említeni kell, mint Churchillt, Sztálint vagy Rooseveltet. A babilóniai Szemirámisz, aki az asszír birodalmat alapította, és Boadicea, aki az egyik legvéresebb angol felkelést vezette a rómaiak ellen, csak két példa. Utóbbi egyébként szobor formájában ott áll a Temze-hídon, a Big Bennel szemben. Ha esetleg arra járnának, üdvözöljék őt a nevemben.

A történelemkönyvek azonban hallgatnak azokról a harcos nőkről, akik egyszerű katonaként élték át a háborúkat, beléptek a seregbe, és a férfiakkal azonos körülmények között csatáztak az ellenséggel. Pedig megtették. Alig zajlott le háború női résztvevők nélkül.

1. FEJEZET

Április 8., péntek

Dr. Anders Jonassont Hanna Nicander nővér ébresztette nem sokkal éjjel fél kettő előtt.

– Mentőhelikopter érkezik két beteggel. Egy idős férfi és egy fiatal nő. A nőnek lőtt sebe van.

– Aha – nyugtázta fáradtan az orvos.

Körülbelül fél órát aludt csupán. Ő volt az ügyeletes a göteborgi Sahlgrenska kórház sürgősségi osztályán, s mióta este hatkor elkezdte a műszakot, négy sérültet hoztak be egy Lindome közelében történt autóbalesetből. Ezenkívül ellátott egy pincérnőt is, aki az Avenyn egyik éttermének konyhájában leforrázta a lábát, majd megmentette egy négyéves gyerek életét, akinek leállt a légzése, miután lenyelte egy játékautó kerekét. Azután ellátott egy tizenéves lányt, aki gödörbe esett a biciklijével. A lányt tizennégy öltéssel kellett összevarrni és pótolni két kitört metszőfogát. Mindezek után Jonasson visszavarrt még egy hüvelykujjat is, amelyet egy lelkes hobbiasztalos gyalult le magáról.

Tizenegy tájban, miután tett egy kört a kórtermekben, visszavonult a pihenőbe, és megpróbált lazítani egy kicsit. Az ügyelete reggel hatig tartott, és általában ilyenkor nem aludt, még akkor sem, ha nem hoztak be sürgős esetet. Ám éppen ezen az éjszakán azonnal elszundított.

Hanna Nicander nővér teával kínálta. Részleteket még nem tudott közölni az új betegekről.

Anders Jonasson kikémlelt az ablakon. Villámok csapkodtak a tenger fölött, s egyik pillanatról a másikra zuhogni kezdett az eső. Meghallotta a motorzajt, és látta, ahogy a helikopter a viharos széllökésektől ingadozva leereszkedik. Ivott egy kortyot, aztán letette a csészét.

Anders Jonasson a hordágyakhoz lépett. Kollégája, Katarina Holm az idős férfival foglalkozott, akit arcsérüléssel hoztak be. Dr. Jonasson a másik beteghez fordult, a fiatal nőhöz a lőtt sebbel. Megállapította, hogy kamaszlányról lehet szó. Sár és vér borította. Mikor fölemelte a takarót, látta, hogy valaki széles, ezüstös ragasztószalagot tett a lány vállán és csípőjén lévő sebekre, ami okos ötlet volt. A ragasztószalag bent tartotta a vért és kint a baktériumokat. Az egyik golyó a csípőjét érte, és csak az izomszövetben okozott sérülést. Aztán megemelte a vállát, és meglátta a bemeneti sebet a hátán. Kimeneti nyílás nem volt, tehát a golyó még mindig a testében van. Remélte, hogy nem hatolt a tüdőbe, de mindenesetre jó jel volt, hogy a lány szájnyílásában nem talált vért.

Végül levágta a kötést, amelyet a mentők tettek a lány fejére. Ujjaival kitapogatta az újabb bemeneti nyílást, és megértette, hogy a lányt fejbe is lőtték. De itt sem volt kimeneti seb.

Anders Jonasson összeszedte magát, és alaposabban megvizsgálta páciensét. Egyfajta undor lett úrrá rajta. Gyakran hasonlította össze a munkáját a kapuőrével. Mindennap a legkülönbözőbb állapotban lévő embereket hoztak be hozzá. Hetvenéves hölgyet, akinek egy tárlatlátogatáson állt meg a szíve, tizennégy éves fiút, akinek a tüdejét csavarhúzóval szúrták át, tizenhat éves lányt, aki bevett pár ecstasyt, áttáncolt tizennyolc órát, majd elkékült és összeesett, másvalaki csupán egy pár deszkát akart elfűrészelni, és a keze bánta. Anders Jonasson volt az őr, aki a páciensek és a temetkezési vállalkozók között állt. Az volt a dolga, hogy döntsön a szükséges intézkedések felől. Ha rosszul döntött, a páciens meghalt, vagy fölébredt ugyan, de egész életére nyomorék maradt. Kétféle sérülés volt, amelytől Anders Jonasson irtózott. Az egyik a súlyos égés, aminek szinte mindig életre szóló szenvedés az eredménye, a másik pedig a fejsérülés.

Az előtte fekvő lány élhetett volna golyóval a csípőjében, s még a másikkal is a vállában. De a harmadik lövedék valahol az agyában egészen más nagyságrendű probléma volt. Egyszer csak meghallotta, hogy Hanna nővér mond valamit.

– Ez ő. Lisbeth Salander. Stockholmban már hetek óta körözik háromszoros gyilkosságért.

Anders Jonasson a páciens arcára pillantott. Igen, igen… Húsvét óta láthatta ennek a lánynak a fényképét az újságok címlapján. És most a gyilkost magát is lelőtték. De mindez most mellékes. Az ő munkája az, hogy megmentse a betege életét, bárki is az illető.

Rutinszerű gyorsasággal tette mindenki, amit tennie kell. Levágták Lisbeth Salander ruházatának maradványait. Egy ápolónő jelentette a vérnyomását – száz per hetven –, az orvos pedig a mellére tette a sztetoszkópját, és aránylag szabályos szívverést és légzést állapított meg.

Dr. Jonasson mindezek ellenére kritikusnak értékelte a lány állapotát. A váll- és a csípősérülés várhatott. Rajtuk is hagyta a ragasztószalagot. A legfontosabb a fej volt. Dr. Jonasson azonnal CT-t rendelt el.

Anders Jonasson húsz éve dolgozott az Östra és a Sahlgrenska kórházakban, ám még sosem volt olyan páciense, aki golyót kapott volna a koponyájába. Itt idegsebészre lesz szükség. Mielőtt bemosakodott, és műtősruhát vett volna, odahívta magához Hanna Nicandert.

– A Radisson Hotelben lakik egy amerikai professzor, Frank Ellis, aki Stockholmban dolgozik a Karolinska kórházban, de most épp Göteborgban tartózkodik. Kiderítené a telefonszámát?

Anders Jonasson még a röntgenfelvételeket várta, amikor Hanna visszajött a számmal. A férfi egy pillantást vetett az órára – hajnali 1 óra 42 perc –, majd a kagylóért nyúlt. Az éjszakai portás nemigen volt hajlandó hívást kapcsolni ebben az időben, és dr. Jonassonnak néhány különösen éles kifejezést kellett használnia a beteggel kapcsolatban, hogy mégis megtegye.

– Jó reggelt, Frank – mondta Anders Jonasson, mikor a másik végre fölvette a telefont. – Anders vagyok. Van kedved átjönni a Sahlgrenskába és asszisztálni egy agyműtéthez?

– Are you bullshitting me? (1) – kérdezte egy kétkedő hang. Frank Ellis, bár évek óta Svédországban élt, és folyékonyan – bár akcentussal – beszélt svédül, ösztönösen angolul szólalt meg. Anders Jonasson továbbra is svédül beszélt hozzá, ő pedig angolul válaszolgatott.

– Frank, van itt nálam egy fiatal nő, akit fejbe lőttek. A bemeneti nyílás éppen a bal füle fölött van. Nem hívtalak volna, ha nem lenne szükségem rád. Bemeneti seb van, kimeneti nincs.

– Állapota?

– Pulzus gyenge, de szabályos, légzés kevésbé szabályos, vérnyomás száz per hetven. Ezenkívül van még egy golyó a vállában és egy lőtt seb a csípőjén.

– Ígéretesen hangzik… – vélekedett Ellis. – Mert ha valakit fejbe lőttek, és még mindig életben van, azt reményteljes helyzetnek kell tekintenünk. Viszont… Viszont hozzá kell tennem, hogy az estét néhány barátommal töltöttem, és elég magas lehet a véralkoholszintem.

– Én végzem el a beavatkozást. De kell valaki, aki asszisztál, és szól, ha hülyeséget akarok csinálni. És egy tök részeg Frank Ellis is jobb nálam, ha agysérülésről van szó.

– Oké, megyek. De jössz nekem eggyel.

– A szálloda előtt vár egy taxi.

Frank Ellis professzor a homlokára tolta a szemüvegét, és a képernyőre összpontosított, amely Lisbeth Salander agyának minden kis zugába betekintést engedett. Ellis ötvenhárom éves volt, a fekete hajába vegyülő ősz szálakkal és sötét borostájával úgy nézett ki, mint egy mellékszereplő a Vészhelyzetből. Teste arról árulkodott, hogy minden héten eltöltött néhány órát az edzőteremben. Jól érezte magát Svédországban. Fiatal kutatóként egy csereprogram keretében érkezett ide a hetvenes évek végén, és két évig maradt. Utána többször visszatért, míg aztán felajánlottak neki egy állást a Karolinskában. Időközben nemzetközileg elismert szaktekintély lett.

Anders Jonassonnal már tizennégy éve ismerték egymást. Először egy stockholmi szemináriumon találkoztak, és kiderült, hogy mindketten szenvedélyes pecások, így Anders meg is hívta őt egy norvégiai horgászkirándulásra. Az évek során több ilyen túrára is elmentek, de még soha nem dolgoztak együtt.

– Az agy egy misztérium… – dünnyögte Ellis professzor. – Amikor még Bostonban dolgoztam, volt egy esetem. Egy ugyanolyan idős lány volt, mint ez a te beteged. Az egyetemre tartott, amikor valaki rálőtt egy nyílpuskával. A nyíl a bal szemöldöke alatt hatolt be, átment a fején, és a nyakán jött ki.

– Nem halt meg azonnal? – képedt el Jonasson.

– Elég csúnyán festett, amikor behozták. Levágtuk a nyilat, és csináltunk egy koponya-CT-t. A nyíl az agy közepén hatolt át. Halottnak kellett volna lennie, vagy legalábbis kómába esnie a sokktól. Mégis egész idő alatt a tudatánál volt. Persze rettenetesen félt, de mindent tökéletesen megértett.

– Mit csináltál vele?

– Hoztam egy fogót, kihúztam a nyilat, és elláttam a sebet. Kábé ennyi.

– Fölépült?

– Jó sokáig vártunk, mire ki mertük engedni a kórházból. De már aznap hazamehetett volna. Sosem volt még egészségesebb páciensem.

Anders Jonasson eltűnődött, vajon Ellis professzor csak ugratja-e.

– Másrészt viszont… – folytatta Ellis – pár éve Stockholmban volt egy negyvenkét éves férfi betegem, aki az ablakkeretbe verte a fejét. Rosszul lett, mentővel kellett behozni a kórházba. Mire hozzám került, már eszméletlen volt. Egy apró dudor volt csak a fején, és alig vérzett. De nem ébredt fel többé, kilenc nap múlva meghalt. Máig nem értem, miért. A boncolási jegyzőkönyvbe azt írtuk, hogy „baleset folytán bekövetkezett agyi vérzés”, de egyikünk sem volt elégedett ezzel a diagnózissal, a vérzést olyan jelentéktelennek láttuk. Mégis egymás után leállt a mája, a veséje, a szíve és a tüdeje. Azt hiszem, soha nem fogjuk teljesen megérteni, hogyan működik az agy. De elég is ebből… Hogyan akarod folytatni?

– Reméltem, hogy ezt te fogod megmondani.

– Először meséld el, te hogyan értékeled a dolgot.

– Elsőre kis kaliberű lövedéknek tűnik. Becsapódott a koponyába, és körülbelül négy centiméter mélyre hatolt az agyba. Az oldalkamrában van, ahol vérzést is látok.

– Teendő?

– A te terminológiáddal élve: hozni egy fogót és kihúzni vele ugyanott, ahol bement.

– Nagyszerű javaslat. Persze fogón nyilván te is a legvékonyabb csipeszt értetted. Hozzáteszem, hogy ott is hagyhatjuk a golyót, ahol van, akár száz évig is elélhet vele, de ennek van bizonyos kockázata. Epilepsziája lehet tőle, állandó migrénje vagy más súlyos kellemetlenség. És nyilván nem akarjuk egy évvel a seb begyógyulása után kifúrni a koponyáját. A golyó viszonylag messze van a nagyobb véredényektől. Ilyen esetben egyszerűen azt javasolnám, hogy vedd ki, de…

– De?

– A golyó annyira nem aggaszt. Ez a lenyűgöző az agysérüléseknél: ha túlélte, hogy golyót kapott az agyába, azt is túlélheti, ha a golyót kiveszik. A probléma inkább itt van – bökött a képernyőre. – Itt a bemeneti nyílás körül egy csomó csontszilánk. Legalább egy tucat olyat látok, ami több milliméter nagyságú. Néhány belefúródott az agyállományba. És azok meg is ölhetik, ha nem vagy elég óvatos. Szóval… fogj csak hozzá! Majd nézem a vállad fölött, mit csinálsz.

Mikael Blomkvist az órájára nézett. Elmúlt hajnali három. Bilincsben volt. Egy másodpercre lehunyta a szemét. Holtfáradt volt, de az adrenalin ébren tartotta. Mikor megint kinyitotta a szemét, dühösen végigmérte a feldúlt Thomas Paulsson felügyelőt, aki viszonozta a pillantását. Egy fehér parasztház konyhaasztalánál ültek, Nossebrótól nem messze, egy Gosseberga nevű tanyán, amiről Mikael tizenkét órával korábban hallott először. A katasztrófa már bekövetkezett.

– Idióta.

– Na ide figyeljen…

– Idióta! – ismételte Mikael. – A rohadt életbe, megmondtam magának, hogy az az ember nagyon veszélyes! Úgy kell vele bánni, mint egy kibiztosított kézigránáttal! Legalább három embert kinyírt már, olyan, mint egy tank, és puszta kézzel is képes ölni! Maga meg küld két aktakukacot, hogy babusgassák!

Mikael megint lehunyta a szemét.

Nem sokkal éjfél után talált rá a súlyosan sebesült Lisbeth Salanderre. Hívta a rendőröket, és rávette a mentőszolgálatot, hogy küldjenek egy helikoptert.

A helikopter csak több mint egy óra múlva érkezett meg. Mikael kiment, és kihozta a két autót a garázsnak használt pajtából. Aztán bekapcsolta a fényszórókat, hogy megkönnyítse a helikopternek a landolást a tanya melletti szántóföldön.

A két mentős rutinosan járt el. Egyikük Lisbethnek nyújtott elsősegélyt, míg a másik a Karl Axel Bodin néven élő Alekszandr Zalacsenkót látta el. Zalacsenko Lisbeth apja és egyben legádázabb ellensége volt. A lány kísérlete azonban, hogy megölje, nem sikerült. Mikael a fáskamrában talált rá az öregemberre, egy baltától származó mély sebbel az arcán és egy súlyos sérüléssel a lábán.

Míg Mikael a helikoptert várta, mindent megtett Lisbethért, amit megtehetett. Elővett egy tiszta lepedőt, csíkokra szaggatta, és bekötözte a sebeit. Látta, hogy a fején a golyó ütötte lyukat eldugaszolta az alvadt vér, de nem tudta, be merje-e kötni azt is. Végül lazán a fejére tekerte a lepedő darabjait. A vállon és a csípőn lévő sebek vérzését azonban a lehető legegyszerűbb módon el kellett állítania. Az egyik szekrényben talált egy tekercs széles, ezüstszínű ragasztószalagot, amelyet egyszerűen rárakott a sebekre. Aztán egy nedves törülközővel letörölgette a lány arcáról a kosz nagy részét.

Nem ment ki viszont a fáskamrába Zalacsenkónak segíteni. Teljesen hidegen hagyta az öregember sorsa.

Felhívta Erika Bergert, és elmondta neki, mi a helyzet.

– Nem sebesültél meg? – kérdezte Erika.

– Nem, én jól vagyok. Lisbeth sebesült meg.

– Szegény lány. Este olvastam Björck jelentését a nemzetbiztonságiaktól. Ebben az ügyben mit akarsz tenni?

– Ezen most nem akarok gondolkodni – felelte Mikael.

Beszéd közben leült a padlóra a heverő mellé, és szemmel tartotta Lisbeth Salandert. A cipőt és a nadrágot már levette róla, hogy könnyebben bekötözhesse a csípőjét. Hirtelen a padlóra dobott ruhakupacba nyúlt, és a keze ellenállásba ütközött. Egy Palm Tungsten T3-as noteszgépet húzott ki Lisbeth nadrágzsebéből.

Homlokát ráncolva méregette a készüléket. Aztán sietve a zakója belső zsebébe dugta, amikor meghallotta a propeller zaját. Majd, mielőtt még megtalálták volna, előrehajolt, és a többi zsebet is átkutatta. Talált még egy kulcscsomót a mosebackei lakáshoz és egy Irene Nesser névre szóló útlevelet. Mindent gyorsan betömött a laptoptáskája egyik zsebébe.

Az első rendőrautó, benne Fredrik Torstenssonnal és Gunnar Anderssonnal a trollhättani körzetből, néhány perccel a mentőhelikopter érkezése után futott be. Őket követte Thomas Paulsson felügyelő, aki azonnal át is vette a parancsnokságot. Mikael odament hozzá, és elkezdte magyarázni, mi történt. Paulsson úgy nézett ki, mint egy felfúvódott, ormótlan kiképző őrmester. Láthatólag a legkevésbé sem fogta fel, amit Mikael mondott neki. Izgatottnak tűnt, és az egyetlen, amit érzékelt, az volt, hogy a konyhakövön heverő, súlyosan sebesült lány a háromszoros gyilkosságért körözött Lisbeth Salander – egy igazi nagyhal! Háromszor is megkérdezte a mentősöktől, nem lehetne-e azonnal letartóztatni. Végül is az egyik mentős felállt, és ráripakodott Paulssonra, hogy mostantól lehetőleg kartávolságon kívül maradjon.

Mikael hallotta, amint Paulsson rádión jelenti, hogy Salander nyilvánvalóan újabb személyt próbált megölni. Eddigre Mikael már annyira kiborult Paulssontól, aki rá sem hederített arra, amit magyarázott neki, hogy fölemelte a hangját, és felszólította a nyomozót, hogy azonnal hívja fel Jan Bublanski felügyelőt Stockholmban. Elővette a mobilját, és megkérte, hogy hívja a számot, amit mond. Paulsson oda sem bagózott.

Ekkor Mikael elkövetett egy nagy hibát.

Előadta, hogy a háromszoros gyilkos valószínűleg egy Ronald Niedermann nevű férfi, tankszerű testalkattal és veleszületett analgesiával, vagyis a fájdalomérzet hiányával, aki jelenleg a nossebrói országút mellett ül az árokparton, megkötözve. Leírta, pontosan hol van a kolosszus, és javasolta, hogy egy kommandós osztagot küldjenek érte. Paulsson rákérdezett, hogy került Niedermann az árokpartra, mire Mikael kibökte, hogy ő volt az, aki fegyverrel kényszerítette ebbe a helyzetbe.

– Fegyverrel? – ismételte Paulsson felügyelő.

Ekkorra Mikaelnek már fel kellett volna ismernie, hogy Paulsson nem normális. Neki magának kellett volna felhívnia Jan Bublanskit és megkérni, lépjen közbe, és gyújtson fényt a homályban, amiben ez a Paulsson botorkál. Ehelyett elkövette a második nagy hibát: megpróbálta átadni a zakója zsebében lévő fegyvert, a Colt 1911-es Governmentet, amelyet aznap talált Salander stockholmi lakásán, és amelynek a segítségével felülkerekedett Ronald Niedermannon.

Ezzel azt érte el, hogy Paulsson azonnal letartóztatta illegális fegyver birtoklásáért. Egyben utasította Torstensson és Andersson rendőröket, hogy ellenőrizzék Mikael állításait. Ha a mondott helyen valóban ül egy férfi az árokparton egy figyelmeztető táblához kötözve, bilincseljék meg, és hozzák el a tanyára.

Mikael azonnal tiltakozni kezdett, és próbálta elmagyarázni, hogy Niedermann nem olyasvalaki, akit csak úgy le lehet tartóztatni, hanem egy rendkívül veszélyes gyilkos. Amikor Paulsson erre is fittyet hányt, Mikael inkompetens baromnak nevezte Paulssont, és ordibálva kérte Torstenssont és Anderssont, hogy el ne oldozzák Niedermannt, amíg nem kapnak erősítést.

Ennek a kitörésnek az eredményeképpen Mikaelt megbilincselték, és berakták Paulsson kocsijának hátsó ülésére, ahonnan káromkodva nézte végig, ahogy Torstensson és Andersson eltűnik a rendőrautóval. Az egyetlen apró fénypont ebben a sötétségben az volt, hogy Lisbeth Salandert időközben föltették a helikopterre, mely a fák fölött elhúzott a Sahlgrenska kórház irányába.

Dr. Anders Jonasson két mély bemetszést ejtett, és visszahajtotta a bőrt a bemeneti nyílás körül, majd kapcsokkal rögzítette. Egy ápolónő óvatosan leszívta a vért. Ezután következett a dolog kellemetlen része, a koponyán lévő lyuk kitágítása egy fúróval. Az eljárás idegőrlő lassúsággal folyt le.

Végül is sikerült hozzáférnie Lisbeth Salander agyához. Bevezetett egy szondát, és néhány milliméterrel kiszélesítette a sebet. Ezután egy vékonyabb szondával megkereste a golyót. A röntgenképen már látta, hogy a lövedék elfordult, és most negyvenöt fokos szögben áll a sebcsatornához képest. Óvatosan körbetapogatta a szondával, és pontosan megállapította a helyzetét.

Végül keskeny sebészcsipeszt vezetett a nyílásba. Ráfogott vele a golyóra, és egyenesen fölfelé húzta. A lövedék ellenállás nélkül kijött. A fénybe tartotta, megállapította, hogy egyben maradt, és egy tálkára tette. Ezután állványra rögzített erős nagyítót húzott a szeme elé, és az üres sebre összpontosított.

– Óvatosan! – figyelmeztette Ellis professzor.

A következő negyvenöt percben Anders Jonasson nem kevesebb, mint harminckét apró csontszilánkot távolított el a sebből. A legkisebbeket szabad szemmel alig lehetett látni.

Mialatt Mikael Blomkvist a telefonját próbálta előhalászni a zakója felső zsebéből – ami megbilincselt kézzel lehetetlen feladatnak tűnt –, újabb autók érkeztek Gossebergára rendőrökkel és helyszínelőkkel. Paulsson felügyelő a fáskamrába küldte őket bizonyítékot gyűjteni, és a házba, ahol további fegyvereket foglaltak le. Mikael fásultan figyelte őket a hátsó ülésről.

Paulssonnak csak egy szűk óra múlva tűnt fel, hogy Torstensson és Andersson még mindig nem jött vissza. Egyszerre roppant aggodalmasnak tűnt, és bevitte Mikaelt a konyhába, hogy magyarázza el az utat még egyszer.

Mikael lehunyta a szemét.

Még mindig a konyhában ültek, amikor visszaért az a kocsi, amit Torstenssonék keresésére küldtek. Gunnar Anderssont kitört nyakkal, holtan találták meg. Fredeik Torstensson még élt, de rettenetesen összeverték. Mindketten az út menti árokban feküdtek, a szarvasokra figyelmeztető tábla mellett. Szolgálati fegyvereik a rendőrautóval együtt eltűntek.

Paulsson felügyelőnek az eddigi átlátható helyzet helyett most egy rendőrgyilkossággal és egy szökésben lévő, felfegyverzett bűnözővel kellett szembenéznie.

– Idióta – szögezte le újra Mikael Blomkvist.

– Azzal nem segít magán, ha sérteget.

– Az igaz. Viszont ezért a szolgálati vétségért úgy ráhúzom magára a vizes lepedőt, hogy attól koldul. Az összes újság a címlapon fogja hozni magát mint a leghülyébb rendőrt egész Svédországban.

A nevetségessé tétele volt az egyetlen, amivel Paulssont komolyan meg lehetett fenyegetni.

– Mit javasol?

– Nem javaslom, követelem, hogy hívja fel Jan Bublanski felügyelőt Stockholmban. Most.

Sonja Modig nyomozót a mobilja riasztotta fel, ami éppen a hálószoba másik végében volt a töltőn. Az órára nézett, és elkeseredve látta, hogy még hajnali négy óra sincs. Majd a férjére pillantott, aki békésen hortyogott mellette. Akár ágyút is sütögethettek volna a füle mellett. Modig kikecmergett az ágyból, és fölvette a telefont. Jan Bublanski, gondolta. Ki más lenne.

– Trollhättan körzetében elszabadult a pokol – mondta a főnöke, nem pazarolva az időt üdvözlő formulákra. – Öt óra tízkor indul a göteborgi vonat.

– Mi történt?

– Blomkvist megtalálta Salandert, Niedermannt és Zalacsenkót. Aztán letartóztatták hivatalos személy sértegetéséért, rendőrségi eljárás akadályozásáért és illegális fegyvertartásért. Salandert golyóval a fejében vitték a Sahlgrenska kórházba. Zalacsenkónak egy baltacsapás van a koponyáján. Niedermann meg szabadlábon van. És az éjjel megölt egy rendőrt.

Sonja Modig kettőt pislogott. Csak most érezte meg, milyen fáradt. Mindennél jobban szerette volna, ha visszamászhatna az ágyba, és kivehetne egy hónap szabadságot.

– Szóval öt tízkor. Jó. És mit csináljak?

– Fogj egy taxit, és menj a pályaudvarra. Ott találkozol Jerker Holmberggel. Keresd meg Thomas Paulsson felügyelőt a trollhättani rendőrségtől, aki valami óriási balhét kavart, és Blomkvist szerint „egy telivér vadparaszt”.

– Beszéltél Blomkvisttel?

– Rávettem Paulssont, hogy adja oda neki a telefont. Most épp a Kungsholmenre tartok, és megpróbálom kideríteni, mi folyik itt. Mobilon tartjuk a kapcsolatot.

Sonja Modig még egy pillantást vetett az órára. Aztán taxit rendelt, és egy percre beállt a zuhany alá. Fogat mosott, sietve megfésülködött, majd fekete nadrágot, pólót és szürke zakót húzott. Szolgálati fegyverét a tokjába dugta, és felkapott egy vörös bőrdzsekit is. Végül felrázta a férjét, és elmagyarázta neki, hogy ma reggel neki kell foglalkoznia a gyerekkel. Mire kilépett az ajtón, már ott állt a ház előtt a taxi.

A vonaton nem kellett sokat keresgélnie kollégáját, Jerker Holmberget. Az étkezőkocsiban volt. Öt percig csöndben ültek, és reggeliztek. Aztán Holmberg félretolta a kávéscsészét.

– Talán pályát kéne változtatnunk – mondta.

Hajnali négy órára a helyszínre érkezett Marcus Erlander nyomozó is az életvédelmi alosztálytól, és átvette a nyomozás vezetését a túlterhelt Paulssontól. Erlander vékony, őszülő, ötvenes éveiben járó férfi volt. Levetette Mikaelről a bilincset, és megkínálta süteménnyel meg kávéval a termoszából. Leültek a nappaliba egy kis négyszemközti beszélgetésre.

– Beszéltem Bublanskival – kezdte Erlander. – Régi ismerősök vagyunk. És mindketten sajnáljuk, hogy Paulsson így bánt önnel.

– Neki köszönhető, hogy ma éjjel meghalt egy rendőr – felelte Mikael.

Erlander bólintott.

– Gunnar Anderssont személyesen ismertem. Göteborgban dolgozott, mielőtt elköltözött Trollhättenbe. Van egy hároméves kislánya.

– Sajnálom. Én megpróbáltam figyelmeztetni Paulssont…

Erlander megint bólintott.

– Már hallottam róla. Maga fölemelte a hangját, és ezért megbilincselték. Maga juttatta sittre Wennerströmöt is. Bublanski szerint maga különösen tolakodó újságíró, és emellett őrült magándetektív is, de minden valószínűség szerint tudja, miről beszél. Elmagyarázná néhány mondatban, mi történt itt?

– Kiderült, ki ölte meg Enskedében a barátaimat, Dag Svenssont és Mia Johanssont meg rajtuk kívül még valakit, aki nem volt a barátom… Nils Bjurman ügyvédet, Lisbeth Salander gyámját.

Erlander ismét bólintott.

– A rendőrség már húsvét óta körözi Lisbeth Salandert háromszoros gyilkosság gyanújával. De ő ártatlan ezekben a gyilkosságokban. Ha egyáltalán van valami köze az ügyhöz, akkor annyi, hogy ő is áldozat.

– Azután, ami a médiában megjelent róla, elég nehezemre esik elhinni, hogy teljesen ártatlan.

– Pedig az. A valódi gyilkos Ronald Niedermann, aki ma éjjel megölte a kollégáját, Gunnar Anderssont is. Karl Axel Bodinnak dolgozik.

– Annak a Bodinnak, aki most a Sahlgrenskában fekszik, miután fejbe verték egy baltával?

– Annak. Őt valószínűleg Lisbeth intézte el. A valódi neve Alekszandr Zalacsenko. Ő Lisbeth apja, és korábban a szovjet hírszerzés profi gyilkosa volt. A hetvenes években kiugrott, és a Szovjetunió bukásáig a svéd nemzetbiztonságnak dolgozott. Aztán beállt gengszternek.

Erlander elgondolkozva méregette a férfit, aki vele szemben ült a heverőn. Mikael Blomkvist láthatóan átfázott, csapzott volt, és hullafáradt. Eddig értelmesen és összefüggően beszélt, de Paulsson felügyelő figyelmeztette, hogy Blomkvist mindenféle orosz ügynökről meg német bérgyilkosról hadovált. A nossebrói út mellett az árokban viszont tényleg feküdt egy halott és egy súlyosan sebesült rendőr, így Erlander kész volt tovább hallgatni.

– Szóval orosz ügynök… – mondta kissé kétkedő hangsúllyal. Blomkvist halványan elmosolyodott, láthatóan tisztában volt vele, milyen eszementen hangzik a története.

– Volt orosz ügynök. Minden állításomat tudom igazolni.

– Folytassa.

– Zalacsenko szuperkém volt a hetvenes években. A nemzetbiztonságtól új személyazonosságot kapott. Nem ez volt az egyetlen ilyen eset a Szovjetunió összeomlása után.

– Értem.

– Nem tudom pontosan, mi történt itt ma éjjel, de Lisbeth az apja nyomára bukkant, miután már tizenöt éve nem látta. Akkor Zalacsenko olyan durván bántalmazta az anyját: hogy később ennek következtében halt meg. Lisbethet is megpróbálta megölni, és ő áll amögött is, hogy Niedermann meggyilkolta Dag Svenssont és Mia Johanssont. Valamint ő a felelős Lisbeth barátnője, Miriam Wu elrablásáért is.

– De ha Lisbeth Salander fejbe vágta az apját egy baltával, akkor mégsem egészen ártatlan.

– Lisbeth Salander három golyót kapott. Ilyen esetben azért beszélhetünk önvédelemről. Még azon is elgondolkodtam…

– Igen?

– Lisbeth egész testét föld borította, még a hajában is agyagdarabok voltak. Minden ruhája csupa homok. Úgy nézett ki, mintha eltemették volna. Niedermannak meg nyilvánvalóan szokása embereket eltemetni. A södertäljei rendőrök két sírt találtak egy nykvarni raktár közelében, amely a Svavelsjői Motoros Klub tulajdona.

– Valójában hármat. Tegnap este rábukkantak még egyre. De ha Lisbeth Salandert lelőtték és eltemették, akkor hogy került elő baltával a kezében?

– Nem tudom pontosan, mi történt, de Lisbethet nem olyan egyszerű elintézni. Megpróbáltam rábeszélni Paulssont, hogy hozasson rendőrkutyákat…

– Már úton vannak.

– Helyes.

– Paulsson azért tartóztatta le, mert ön sértegette.

– Azt mondtam rá, hogy inkompetens barom és idióta. Jelen helyzetben egyik elnevezés sem tekinthető sértésnek.

– Hm. Viszont engedély nélküli fegyverviselésről is volt szó.

– Át akartam neki adni azt a fegyvert. Semmi továbbit nem mondok erről, amíg nem beszéltem az ügyvédemmel.

– Akkor ezt egyelőre hagyjuk. Fontosabb megbeszélnivalónk is van. Mit tud még erről a Niedermannról?

– Hogy gyilkos. Több mint két méter magas, és olyan, mint valami tank. Kérdezze meg Paolo Robertót, ő bokszolt vele. Ennek az embernek veleszületett analgesiája van. Ez olyan betegség, ami miatt az ingerületátvivő rendszere nem működik, és nem érez fájdalmat. Német, Hamburgban született, és fiatal korában szkinhead volt. Rendkívül veszélyes, és most szabadon jár-kel.

– Van fogalma róla, hová menekülhetett?

– Csak azt tudom, hogy sikerült ártalmatlanná tennem, erre jött ez az ökör, és átvette a parancsnokságot.

Öt óra előtt nem sokkal dr. Anders Jonasson lehúzta a véráztatta gumikesztyűt, és a kukába dobta. Egy ápolónő bekötözte a sebet a csípőn. Az operáció három órán át tartott. Jonasson a lány leborotvált koponyáját vizsgálgatta, amelyet most vastag pólya takart.

Hirtelen rátört az a gyöngédség, amit gyakran érzett a frissen operált betegei iránt. A lapok szerint Lisbeth Salander pszichopata tömeggyilkos, az ő szemében azonban sokkal inkább hasonlított egy meglőtt kis verébre. Frank Ellis professzorra nézett, aki álmélkodva bámulta.

– Te egész kivételesen jó sebész vagy – ismerte el Ellis.

– Meghívhatlak reggelire?

– Lehet itt valahol lekváros palacsintát kapni?

– Gofrit lehet – ajánlotta Anders Jonasson. – Nálam. Hazaszólok az asszonynak, aztán fogunk egy taxit – elhallgatott, és az órájára nézett. – Bár, ha jobban belegondolok, ezt a hazaszólást inkább hagyjuk.

Annika Giannini ügyvédnő felriadt álmából. Jobbra fordította a fejét, és megállapította, hogy két perc múlva hat óra. Nyolc órára volt időpontja egy ügyféllel. Balra fordult, és végignézett férjén, a békésen szuszogó Enricón, akiről tudta, hogy nyolcig nemigen ébred föl. Annika fölkelt, aztán bekapcsolta a kávéfőzőt, és beállt a zuhany alá. Jó sokáig maradt a fürdőszobában, majd fekete nadrágot, garbót és vörös zakót vett föl. Megpirított két szelet kenyeret, tett mellé sajtot, avokádót meg narancslekvárt, és a nappaliban reggelizett, a fél hetes híreket nézve. Kortyolt a kávéjából, és már nyitotta a száját, hogy a kenyérbe harapjon, amikor ezt hallotta:

– Egy rendőr meghalt, egy másik súlyosan megsebesült. Drámai események az éjszaka, a háromszoros gyilkos Lisbeth Salander elfogása közben.

Először azt hitte, Lisbeth Salander ölte meg a rendőrt, de aztán kiderült, hogy a gyilkosság miatt egy meg nem nevezett harminchét éves férfit köröznek, Lisbeth Salander pedig súlyos sérülésekkel fekszik a göteborgi Sahlgrenska kórházban.

Annika a hírcsatornára kapcsolt, de attól sem lett okosabb. Végül elővette a mobilját, és a bátyja, Mikael Blomkvist számát hívta. Miközben hallgatta, hogy a szám pillanatnyilag nem kapcsolható, szúrást érzett a gyomra táján. Mikael előző este azzal búcsúzott tőle, hogy útban van Göteborg felé…

Mikor kivilágosodott, egy rendőr vérnyomokat vett észre a földön a fáskamra mögött. A rendőrkutya követte a nyomot, amely egy gödörhöz vezetett egy tisztáson, mintegy négyszáz méterre északkeletre a Gosseberga tanyától.

Mikael elkísérte Erlander felügyelőt. Tűnődve vizsgálgatták a helyet. Nem volt nehéz kivenni a gödör körül a rengeteg vért.

Találtak egy cigarettatárcát is, amelyet ásónak használt valaki. Erlander egy átlátszó nejlontasakba tette, és fölcímkézte mint bizonyítékot. Mintát vett a vérrel átitatott rögökből is. Az egyik rendőr a gödörtől pár méterre talált egy cigarettacsikket, melyen fölismerhető volt a Pall Mall felirat. Mindezek újabb felcímkézett tasakokba kerültek. Mikaelnek eszébe jutott, hogy a házban a mosogató szélén látott egy doboz Pall Mallt.

Az égre nézve Erlander súlyos esőfelhőket vett észre. Az éjjel Göteborgban dühöngő vihar lassan ideér, csak idő kérdése, hogy esni kezdjen. Odaintette az egyik rendőrt, és megkérte, hogy szerezzen valami ponyvát, amivel letakarhatják a gödröt.

– Azt hiszem, igaza van – fordult végül Mikaelhez. – A vérminta elemzése valószínűleg megerősíti majd, hogy Lisbeth Salander feküdt ebben a gödörben, és gondolom, az ujjlenyomatait is megtaláljuk a cigarettatárcán. Fejbe lőtték, és eltemették, de valahogy túlélte, sikerült kiszabadítania magát, aztán…

– Aztán visszament a tanyára, és baltát vágott Zalacsenko fejébe – fejezte be a mondatot Mikael.

– De hogy a pokolba iktatta ki Niedermannt?

Mikael megvonta a vállát. Ezt ő sem értette.

2. FEJEZET

Április 8., péntek

Sonja Modig és Jerker Holmberg nem sokkal reggel nyolc óra után érkezett meg a göteborgi főpályaudvarra. Bublanski útközben új utasításokkal hívta fel őket: ne Gossebergába menjenek, hanem taxizzanak el az Ullevistadion közelében, az Ernst Fontells Platson lévő Västra Götaland körzeti rendőrkapitányságra. Ott majdnem egy órát várakoztak, mire Gossebergából megérkezett Erlander felügyelő, Mikael Blomkvist kíséretében. Utóbbi üdvözölte Modigot, akivel találkozott már, és kezet fogott Holmberggel. Ezután Erlander egyik kollégája tájékoztatta őket a Ronald Niedermann utáni hajsza állásáról.

– Már összeállt a kapitányságon egy nyomozócsoport. Kiadtuk az országos körözést is. A rendőrautót hat óra körül találták meg Alingsåsban. Ott a nyomot elnyelte a föld. Úgy sejtjük, járművet váltott, de még nem jelentettek autólopást.

– A média? – kérdezte Modig, bocsánatkérő pillantást vetve Mikaelre.

– Rendőrgyilkosság történt, úgyhogy félreverjük a harangokat. Tízkor kezdődik a sajtótájékoztató.

– Azt tudja valaki, hogy milyen állapotban van Lisbeth Salander? – kérdezte Mikael. Őt a legkevésbé sem érdekelte Ronald Niedermann keresése.

– Az éjjel megoperálták. Eltávolították a fejéből a golyót. Egyelőre nem tért magához. De a műtétet végző orvos azt mondja, jó esélyei vannak, ha nem lép fel szövődmény.

– És Zalacsenko? – kérdezősködött tovább Mikael.

– Kicsoda? – kérdezte Erlander kollégája, akit még nem avattak be az ügy részleteibe.

– Karl Axel Bodin.

– Ja ő! Őt is megoperálták éjszaka. Baltacsapás érte az arcán és a térdkalácsa alatt. A sérülései nem életveszélyesek.

Mikael bólintott.

– Fáradtnak tűnik – jegyezte meg Modig.

– Hát igen, harmadik napja nem alszom.

– Idejövet elaludt a kocsiban – tette hozzá Erlander.

– El tudná még egyszer, elejéről mesélni az egész sztorit? – kérte Holmberg. – Nagyon úgy néz ki, hogy három-nulla az állás a magánnyomozó javára.

Mikael halványan elmosolyodott.

– Ezt szívesen hallanám Bublanskitól is – mondta.

Beültek a rendőrkapitányság büféjébe reggelizni. Mikaelnek fél órájába telt, hogy elmagyarázza, hogyan nyomozta ki Zalacsenko történetét. Mikor végzett, a rendőrök csöndben eltöprengtek.

– Van azért még néhány fehér folt a történetében – törte meg végül a hallgatást Holmberg.

– Valószínűleg – ismerte el Mikael.

– Nem mondta el például, hogyan került a birtokába a Nemzetbiztonsági Hivatal Zalacsenkóról szóló titkos jelentése.

Mikael bólintott.

– Tegnap este találtam Lisbeth Salander lakásán, miután kisakkoztam, hol rejtőzik. Ő pedig valószínűleg Nils Bjurman nyaralójában bukkant rá.

– Szóval Salander búvóhelyét is megtalálta – mondta Modig. Mikael ismét bólintott.

– És?

– A címet már önöknek kell kideríteniük. Lisbeth sokat fáradozott azon, hogy titokban tartsa, és nem akarok én lenni az, aki beköpi.

Modig és Holmberg tekintete egy árnyalattal sötétebb lett. – Mikael… mi továbbra is egy gyilkosság ügyében nyomozunk – emlékeztette Modig.

– Viszont továbbra sem értik, hogy Lisbeth ártatlan ebben az ügyben, és a rendőrség megsértette a magánszféráját. Leszbikus sátánista bandák, hát hogy az úristenbe jut ilyen eszükbe maguknak? Majd ha ő azt akarja, hogy tudják, hol lakik, megmondja.

– De még mindig van valami, amit nem értek – feszegette tovább Holmberg. – Hogy jön ehhez az egészhez Bjurman? Maga szerint az egész azzal indult, hogy ő megkereste Zalacsenkót, és megbízta Lisbeth megölésével… de miért tett volna ilyet?

Mikael gondolkodott egy kicsit.

– Szerintem azért bérelte fel Zalacsenkót, hogy eltakarítsa Lisbethet az útból. Nem Miriam Wunak, hanem Lisbethnek kellett volna abba a nykvarni raktárba kerülnie.

– De hát ő volt a gyámja. Milyen indítéka lehetett, hogy eltegye láb alól?

– Ez elég bonyolult.

– Magyarázza el!

– Rohadt jó indítéka volt. Tett valamit, amiről Lisbeth tudott, és az fenyegetést jelentett a jövőjére nézve.

– De mégis mit tett?

– Legjobb lesz, ha ezt maga Lisbeth meséli el.

Elkapta Holmberg pillantását.

– Hadd tippeljek – szólt közbe Modig. – A védencével tett valamit.

Mikael újfent bólintott.

– Akkor találgatok tovább. Valami szexuális jellegű dolog volt az?

Mikael megvonta a vállát, és elállt a további kommentároktól.

– Tehát semmit nem tud a tetoválásról Bjurman hasán?

– Tetoválásról?

– Az egész hasát beborítja egy amatőr módon rátetovált szöveg: Szadista disznó vagyok, alávaló féreg és erőszaktevő. Sokat törtük a fejünket azon, miért került oda.

Mikael egyszer csak harsányan fölnevetett.

– Mi az?

– Belegondoltam, hogyan állt bosszút Lisbeth. De tudják… ezt nem szeretném megtárgyalni önökkel, az előbbi okokból. Ez magánjellegű dolog. Lisbeth bűntény áldozata lett. Neki kell eldöntenie, mit akar ebből elmondani. Sorry.

Szinte bocsánatkérően nézett.

– Az erőszakos bűncselekményekről bejelentést kell tenni – mondta Modig.

– Egyetértek. De ez a bűncselekmény két éve történt, és Lisbeth azóta nem beszélt erről a rendőrséggel. Tehát valószínűleg nem is szeretne. Ebben ugyan nem értek vele egyet, de azt gondolom, hogy ezt neki kell eldöntenie. Egyébként…

– Igen?

– Nem sok oka van bízni a rendőrségben. Amikor legutóbb próbálta elmagyarázni, hogy Zalacsenko mekkora disznó, bedugták a pszichiátriára.

A nyomozásért felelős Richard Ekström ügyész péntek reggel, nem sokkal kilenc előtt kellemetlen érzéssel kérte meg a nyomozócsoport vezetőjét, Jan Bublanskit, hogy foglaljon helyet az asztalánál. Ekström föltette a szemüvegét, és megsimogatta ápolt kecskeszakállát. Kaotikusnak és fenyegetőnek értékelte a helyzetet. Már egy hónapja vezette a nyomozást, és vadászott Lisbeth Salanderre. Még mindig közveszélyes pszichopataként tüntette fel. Kiszivárogtatott bizonyos információkat, amelyek jól jöhettek egy későbbi tárgyaláson. Minden olyan jól állt.

Neki magának a legcsekélyebb kétsége sem volt afelől, hogy valóban Lisbeth Salander a hármas gyilkosság elkövetője, és meg fogja nyerni a pert – színtiszta propagandarendezvény lett volna, vele a főszerepben. Aztán hirtelen minden félresiklott, és most egy másik gyilkossal kell szembenéznie, meg akkora káosszal, aminek nem is látta a végét. Ez az átkozott Salander.

– Na hát jó nagy slamasztikában vagyunk – állapította meg. – Mit derített ki ma reggel?

– Ronald Niedermannt országszerte keresik, de még szabadlábon van. Egyelőre még csak Gunnar Andersson rendőr meggyilkolása miatt körözik, de benne lehet a stockholmi hármas gyilkosságban is. Tarthatna egy sajtótájékoztatót.

Utóbbit Bublanski csak azért tette hozzá, hogy idegesítse Ekströmöt. Semmit sem utált jobban, mint a sajtótájékoztatókat.

– Azt hiszem, az még várhat – ellenkezett Ekström sietve. – Végül is ez elsősorban a göteborgi rendőrség ügye.

– Nos, Sonja Modig és Jerker Holmberg már Göteborgban vannak, és együttműködnek a…

– Várunk a sajtótájékoztatóval, amíg nem tudunk többet – zárta le a témát Ekström. – Magától azt akarom tudni, mennyire lehetünk biztosak abban, hogy Ronald Niedermann a felelős a stockholmi gyilkosságokért.

– Erről meg vagyok győződve. De se tanúnk nincs, se elég bizonyítékunk. Magge Lundin és Sonny Nieminen a Svavelsjői MK-ból nem hajlandó beszélni, és úgy tesznek, mintha sosem hallottak volna Niedermannról. De Gunnar Andersson megöléséért így is le lehet csukni.

– Pontosan – mondta Ekström. – Jelenleg ez a rendőrgyilkosság a legfontosabb. De mondja csak… arra nincs bizonyíték, hogy Salander mégiscsak belekeveredett ezekbe a gyilkosságokba? Elképzelhető, hogy ő és Niedermann együtt követték el őket?

– Kétlem.

– De akkor mi köze az egészhez?

– Ez rendkívül bonyolult ügy. Ahogyan Mikael Blomkvist kezdettől fogva állította, erről a Zala nevű alakról… Alekszandr Zalacsenkóról szól a dolog.

Mikael Blomkvist nevének említésére Ekström ügyész összerázkódott.

– Ez a Zala nyilvánvalóan egy gátlástalan egykori orosz bérgyilkos, még a hidegháború idejéből – folytatta Bublanski. – A hetvenes években érkezett ide, és lett Lisbeth Salander apja. A Nemzetbiztonsági Hivatalon belül egy külön csoport foglalkozott vele, és tussolta el az ügyeit, amikor bűnözésre adta a fejét. Egyikük arról is gondoskodott, hogy Lisbeth tizenhárom évesen a gyermekpszichiátriára kerüljön, és így Zalacsenko titkára ne derüljön fény.

– Annyi biztos, hogy ez igen kényes ügynek hangzik. Nem feltétlenül ez az a történet, amellyel a nyilvánosság elé kellene állni. Ennek az egész Zalacsenko-ügynek a titoktartás az alapja.

– Akárhogy hangzik, megfelel az igazságnak. Írásos bizonyítékom van róla.

– Láthatnám?

Bublanski az ügyész elé tolta az 1991-es rendőrségi jelentést. Ekström elgondolkozva tanulmányozta a pecsétet, amely szigorúan titkossá nyilvánította a dokumentumot és az ügyirat jelzetét, amelyről rögtön megállapította, hogy a nemzetbiztonsághoz tartozik. Átpörgette a több mint százoldalas anyagot az ujjai között, és itt-ott véletlenszerűen beleolvasott. Végül félretette az aktát.

– Szóval Lisbeth Salander bolondokházába került, mert megpróbálta megölni az apját… ezt a Zalacsenkót. Most pedig fejbe verte őt egy baltával. Ez mindenesetre gyilkossági kísérlet. És azért is le kell tartóztatni, hogy Stallarholmenben meglőtte Magge Lundint.

– Tartóztassa le, ha akarja, de én az ön helyében óvatos lennék.

– Ha ez a történet a nemzetbiztonsággal kiszivárog, abból rettenetes botrány lesz.

Bublanski rántott egyet a vállán. A munkaköri leírásában az állt, hogy bűnügyeket kell felderítenie, nem az, hogy botrányokat eltussolnia.

– És ez a szemét a nemzetbiztonságnál, ez a Gunnar Björck… az ő szerepéről mit tud?

– Ő az egyik főszereplő. Smådalarőben lakik, jelenleg táppénzen van porckorongsérvvel.

– Rendben… erről a dologról egyelőre nem beszélünk. Most csak a rendőrgyilkossággal foglalkozunk. Nem az a feladatunk, hogy zavart keltsünk.

– Elég nehéz lesz titokban tartani.

– Hogyhogy?

– Már elküldtem Curt Anderssont, hogy hozza be kihallgatásra Björcköt – Bublanski a karórájára pillantott. – Lehet, hogy ez épp most történik.

– Mi?

– Tulajdonképpen magam akartam kézbe venni az ügyet, de közbejött ez a rendőrgyilkosság.

– Nem adtam engedélyt magának arra, hogy letartóztassa Björcköt!

– Nincs is letartóztatva, csak ki akarom hallgatni.

– Nekem ez egyáltalán nem tetszik.

Bublanski előrehajolt, és szinte barátságosan nézett Ekströmre, miközben ezt mondta:

– Richard… a helyzet a következő: Lisbeth Salander egy egész sor túlkapásnak lett kitéve az igazságszolgáltatás részéről, amelyek már gyerekkorában elkezdődtek. És én ezt egyáltalán nem szeretném folytatni. Leválthat a nyomozócsoport éléről, de ez esetben kénytelen leszek egy rövid jelentést írni az ügyről.

Richard Ekström olyan arcot vágott, mintha citromba harapott volna.

Gunnar Björck, a Nemzetbiztonsági Hivatal Külügyi Osztályának helyettes vezetője kinyitotta smådalarői nyaralója ajtaját, és egy izmos, rövid szőke hajú, fekete bőrdzsekit viselő férfival találta magát szemben.

– Gunnar Björcköt keresem.

– Én vagyok az.

– Curt Andersson a stockholmi rendőrségtől.

A férfi felmutatta az igazolványát.

– Igen?

– Felszólítom, hogy jöjjön velem a Kungsholmenre, és segítse a rendőrséget a Lisbeth Salander ügyében folytatott nyomozásban.

– Öö… itt valami tévedés lesz.

– Nincs itt semmi tévedés.

– Nem értett meg. Én is rendőr vagyok. Azt hiszem, ilyen esetben előbb beszélnie kellene a főnökével.

– A főnököm magával akar beszélni.

– Telefonálnom kell, és…

– Telefonálhat a főkapitányságról is.

Gunnar Björck hirtelen beletörődött a dologba. Hát megtörtént. Csak belekeveredtem. Rohadt Blomkvist! Rohadt Salander!

– Le vagyok tartóztatva? – kérdezte.

– Egyelőre még nem. De elintézhetjük, ha óhajtja.

– Nem… nem, természetesen megyek. Magától értetődik, hogy segítek a kollégáimnak.

– Csodás – mondta Andersson, és belépett a házba. Szemmel tartotta Björcköt, míg az zakót vett, és kikapcsolta a kávéfőzőt.

Délelőtt tizenegykor Mikael Blomkvist megállapította, hogy bérelt autója még mindig a fészer mögött áll a Gossebergához vezető bekötőúton, de annyira kimerült, hogy érte menni sem tudott, nemhogy még visszahozni anélkül, hogy veszélyeztette volna a közlekedést. Erlander felügyelőhöz fordult, aki nagyvonalúan odaparancsolt valakit, hogy vigye el Göteborgba a kocsit.

– Vegye ezt kárpótlásnak azért, ahogy ma éjjel bántak magával.

Blomkvist biccentett, és eltaxizott a City Hotelhez a Lorensberggatan Ecke Avenynön. Ott kivett egy szobát, majd fölment és levetkőzött. Aztán leült az ágyra, zakója belső zsebéből kivette Salander Palm Tungsten T3-asát, és a tenyerében méregette. Még mindig csodálkozott azon, hogy a készüléket nem vették el tőle, amikor Paulsson parancsára megmotozták fegyverek után kutatva, de hát nyilván azt hitték, hogy az övé, és mivel vizsgálati fogságba nem került, nem is kutatták át rendesen. Egy pillanat alatt bedugta a laptoptáskájába, a Bjurman feliratú CD mellé, amely szintén elkerülte Paulsson figyelmét. Ezzel ugyan bizonyítékokat rejtett el, de olyan tárgyakról volt szó, amelyeket Lisbeth minden valószínűség szerint nem szívesen látott volna rossz kezekben.

Mikael bekapcsolta a mobilját, látta, hogy mindjárt lemerül, és töltőre tette a készüléket. Aztán felhívta a testvérét, Annika Giannini ügyvédnőt.

– Szervusz, húgocska.

– Mi közöd az éjjeli rendőrgyilkossághoz? – kérdezte köszönés nélkül Annika.

Mikael röviden összefoglalta, mi történt.

– Oké. Szóval Salander az intenzíven fekszik.

– Ott. Amíg magához nem tér, nem lehet megállapítani, mennyire súlyos a sérülése, de az biztos, hogy ügyvédre lesz szüksége.

Annika tétovázott.

– Szerinted beleegyezne, hogy én legyek az?

– Szerintem semmilyen ügyvédet nem akarna. Nem az a segítséget kérő típus.

– Szerintem meg büntetőjogi ügyvédre volna szüksége. Hadd nézzem meg azokat a bizonyító iratokat, amelyek nálad vannak.

– Beszélj Erika Bergerrel, és kérj tőle egy másolatot.

Amint befejezték a beszélgetést, Mikael Erika Bergert is felhívta. A mobilját nem vette fel, így a Millennium szerkesztőségében próbálkozott. Henry Cortez jelentkezett.

– Erika elment valahova – mondta.

Mikael röviden elmesélte, mi a helyzet, és megkérte Henryt, hogy adja át az információkat a főszerkesztőnek.

– Jó, és mit akarunk csinálni? – kérdezte Henry.

– Ma már semmit. Először is aludnom kell. Ha semmi váratlan nem jön közbe, holnap megyek vissza Stockholmba. A Millennium a következő számban hozza le a saját verzióját az eseményekről, addig még majdnem egy hónapunk van.

Kinyomta a telefont, bezuhant az ágyba, és harminc másodpercen belül már aludt is.

Monica Spångberg rendőrkapitány-helyettes egy ceruzával megkocogtatta az ásványvizes pohara szélét, és csöndet kért. Irodájában a kapitányságon tíz ember gyűlt össze az asztal körül. Három nő és hét férfi. Az értekezleten részt vett az életvédelmi osztály vezetője, a helyettese, három felügyelő, köztük Marcus Erlander, és a göteborgi rendőrség sajtószóvivője. Ezenkívül az előzetes vizsgálat vezetője, Agneta Jervas államügyész, valamint Sonja Modig és Jerker Holmberg a stockholmi rendőrségtől. Utóbbiakat azért hívták meg, hogy demonstrálják, mennyire együttműködnek a fővárosiakkal, és talán azért is, hogy megmutassák nekik, hogy kell rendesen végezni egy nyomozást.

Spångberg nem pazarolta az időt formaságokra. Először is elmondta, hogy maga a rendőrfőnök éppen egy madridi konferencián vett részt, de megszakította az útját, amikor értesült a rendőrgyilkosságról. A késő esti órák előtt azonban nem érkezik haza. Ezután az életvédelmi osztály vezetőjéhez, Anders Pehrzonhoz fordult, és megkérte, hogy foglalja össze a helyzetet.

– Alig tíz órával ezelőtt kollégánkat, Gunnar Anderssont meggyilkolták a Nossebróba vezető országút mellett. Tudjuk, hogy a gyilkos neve Ronald Niedermann, a kérdéses személy képe azonban még hiányzik.

– Egy húszéves fotónk van csak róla, ami aligha használható – vetette közbe Holmberg.

– Értem. Az eltulajdonított rendőrautót reggel Alingsåsban találták meg. Egy mellékutcában állt, mintegy háromszázötven méterre a vasútállomástól. Mostanáig nem jelentettek autólopást a környékről.

– A nyomozás jelenlegi állása?

– Ellenőrizzük a Stockholmba és Malmőbe érkező vonatokat. Országos riadót rendeltünk el, és értesítettük a norvég és dán rendőrséget is. Körülbelül harminc rendőr dolgozik az ügyön.

– Semmi nyom?

– Még semmi. De egy olyan rendkívüli felépítésű férfinak, mint Niedermann, előbb-utóbb biztosan a nyomára fogunk akadni.

– Tudja valaki, hogy van Fredrik Torstensson? – kérdezte az életvédelmisek egyik nyomozója.

– A Sahlgrenskában fekszik. Ahhoz hasonló sérüléseket szenvedett, mintha súlyos autóbaleset érte volna. Szinte hihetetlen, hogy egy ember puszta kézzel képes ilyen sérüléseket okozni. A csont- és bordatöréseken kívül megsérült az egyik nyakcsigolyája is. Lehet, hogy valamennyire meg is bénul.

Néhány pillanatig mindannyian belegondoltak kollégájuk helyzetébe, majd Spångberg átvette a szót. Erlanderhez fordult.

– Pontosan mi történt Gossebergában?

– Thomas Paulsson történt Gossebergában.

Többen egyszerre hördültek fel.

– Nem lehetne végre nyugdíjazni? Az az ember egy két lábon járó katasztrófa!

– Nagyon jól ismerem Paulssont – felelte élesen Spångberg. – De már vagy… két éve nem jutott a fülembe róla panasz.

– A rendőrkapitány régi jó ismerőse, és mindig a szárnya alá veszi. De az elmúlt éjjel Paulsson olyan furcsán viselkedett, hogy több kolléga is jelentette.

– Milyen értelemben?

Erlander lopva Modigra és Holmbergre pillantott. Szemlátomást szégyellte magát, amiért a stockholmi kollégák előtt kell feltárnia csoportja hibáit.

– A legkülönösebb az volt, hogy egy helyszínelő kollégával leltárba vetetett minden tárgyat a fáskamrában, ahol Zalacsenkót megtalálták.

– Leltár? Egy fáskamrában? – kérdezte Spångberg, mintha nem jól hallotta volna.

– Igen… szóval azt is tudni akarta, hány fahasáb van odabent. Hogy pontos legyen a jelentés.

Sokatmondó csönd támadt az asztal körül. Erlander sietve folytatta:

– Reggel kiderült, hogy Paulsson legalább két pszichiátriai gyógyszert szed. Valójában betegállományban kellene lennie, de a kollégák nem tudtak az állapotáról.

– Miféle állapotáról? – szólt közbe Spångberg.

– Hogy pontosan mi baja, azt nem tudom, mert az orvost köti a titoktartás, de az egyik gyógyszere nyugtató, a másik antidepresszáns. Éjjel egész egyszerűen nem volt teljesen magánál.

– Jóságos isten! – fakadt ki Spångberg. Olyan volt az arca, mint a vihar, amely az éjjel tombolt Göteborg fölött. – Beszélni akarok Paulssonnal! Most!

– Az elég nehéz lesz. Reggel összeomlott a túlterheléstől, és kórházba kellett vinni.

– Paulsson az éjjel letartóztatta Mikael Blomkvistet is? – érdeklődött az életvédelmi osztály vezetője.

– A jelentése szerint becsületsértésért, hatósági eljárás akadályozásáért és illegális fegyverviselésért.

– És mit mond erre Blomkvist?

– A sértegetést elismeri, de azt állítja, hogy vészhelyzetben cselekedett. Elmondása szerint igen hevesen próbálta Torstenssont és Anderssont rávenni arra, hogy ne kíséreljék meg Niedermann letartóztatását, amíg erősítést nem hívnak.

– Van erre tanú?

– Csak maga Torstensson és Andersson. Az eljárás akadályozását meg egyszerűen nem hiszem. Ez tipikus próbálkozás Paulssontól arra, hogy elejét vegye Blomkvist esetleges panaszainak.

– És Blomkvist egyedül ártalmatlanná tette Niedermannt? – kérdezte Agneta Jervas ügyésznő.

– Fegyverrel.

– Tehát valóban viselt fegyvert. Akkor valamennyire mégiscsak jogos volt a letartóztatása. Honnan vette azt a fegyvert?

– Erről nem hajlandó nyilatkozni, amíg nem beszélt az ügyvédjével. De Paulsson akkor tartóztatta le, amikor megpróbálta azt a fegyvert átadni a rendőrségnek.

– Lehet egy nem hivatalos javaslatom? – kérdezte óvatosan Modig. Mindenki felé fordult.

– A nyomozás során többször találkoztam Mikael Blomkvisttel, és rendkívül megfontolt személynek tartom. Feltételezem, egy esetleges vádemelésen gondolkoznak… – Agneta Jervasra nézett, aki kurtán bólintott. – Ebben az esetben a becsületsértést és a hatósági eljárás akadályozását el is felejthetjük.

– Valószínűleg. De az illegális fegyvertartás valamivel súlyosabb dolog.

– Azt javasolnám, hogy mindenesetre várjanak egy kicsit. Blomkvist a saját szakállára nyomoz az ügyben, és jóval előttünk jár. Inkább együtt kellene működnünk vele, mint azt kockáztatni, hogy az egész testületet nevetségessé teszi a médiában.

Mindenki elhallgatott. Néhány másodperc múltán Marcus Erlander megköszörülte a torkát. Ha Modig így ki mert állni, akkor ő sem akart a háttérbe húzódni.

– Egyet kell értenem a kolleginával. Én magam is úgy tapasztaltam, hogy Blomkvist nagyon éles eszű ember. Már elnézést is kértem tőle az éjjel történtek miatt. Úgy tűnik, hajlandó elsiklani fölöttük. Egyébként nagyon állhatatos személyiség. Megtalálta Lisbeth Salander lakását, de nem hajlandó közölni a címet. Nem fél nyilvános vitába szállni a rendőrséggel… és olyan helyzetben van, hogy az ő hangja a médiában ér annyit, mint Paulsson feljelentése.

– De megtagadja információk kiadását a rendőrségnek Salanderről.

– Azt mondja, hogy magát Lisbeth Salandert kell megkérdeznünk.

– Milyen fegyverről is van szó? – kérdezte Jervas.

– Egy Colt 1911 Governmentről Sorozatszám ismeretlen. Elküldtem a bűnügyi laborba, de még nem tudjuk, összefüggésbe hozható-e bármilyen Svédországban elkövetett bűncselekménnyel. Ha így lenne, akkor persze megint másképp állna a helyzet.

Monica Spångberg fölemelte a ceruzáját.

– Agneta, hogy akar-e előzetes vizsgálatot indítani Blomkvist ellen, azt döntse el maga. Én azt javaslom, várjon, amíg megjön a helyszínelők jelentése. Akkor most folytassuk. Ez a Zalacsenko… mit tudnak róla mondani a stockholmi kollégák?

– Tegnap délutánig nem is hallottunk sem Zalacsenkóról, sem Niedermannról – felelte Modig.

– Azt hittem, maguk ott Stockholmban valami leszbikus sátánista bandára vadásznak – jegyezte meg az egyik göteborgi rendőr. Mások elhúzták a szájukat. Holmberg érdeklődve tanulmányozta az egyik körmét. Modigra maradt, hogy válaszoljon.

– Az osztályunkon dolgozik egy bizonyos Hans Faste, és ez az egész leszbikus sátánista dolog mellékvágány, amiért ő a felelős.

Ezután Modig és Holmberg körülbelül fél órát beszélt arról, hogy meddig jutottak a nyomozással. Mikor befejezték, hosszú csönd ereszkedett a szobára.

– Hát ha ez a dolog Gunnar Björckkel stimmel, akkor komoly gondok vannak a nemzetbiztonság háza táján – szólalt meg végül az életvédelmi osztályvezető helyettese.

Mindenki bólogatott. Agneta Jervas jelentkezett.

– Ha jól értem, a gyanút jórészt feltevésekre és sejtésekre alapozzák. Ügyészként aggódom a tényszerű bizonyítékok hiánya miatt.

– Ezzel tökéletesen tisztában vagyunk – felelte Holmberg. – Úgy hisszük, hogy nagy vonalakban tudjuk, mi történt, de van még néhány kérdőjel, aminek utána kell járnunk.

– Úgy hallottam, hogy jelenleg ásatásokkal foglalatoskodnak Nykvarn környékén – mondta Spångberg. – Pontosan hány gyilkosság szerepel végül is a történetben?

Holmberg fáradtan pislogott.

– Először is a három stockholmi eset, amelyekbe Lisbeth Salander belekeveredett, úgymint Nils Bjurman ügyvéd, Dag Svensson újságíró és Mia Johansson kriminológus meggyilkolása. A nykvarni raktár környékén eddig három sírra bukkantunk. Az egyikben egy ismert drogdílert, egy tolvajt találtunk, akit feldaraboltak, mielőtt eltemettek volna. A kettes számú sírban egy ismeretlen nő holtteste volt. A harmadikat még nem nyitottuk fel. Úgy tűnik, a sírokat különböző időpontokban ásták. Ezeken kívül Mikael Blomkvist összefüggésbe hozott az üggyel még egy gyilkosságot, amelynek néhány hónappal ezelőtt egy södertäljei prostituált esett áldozatul.

– És beleszámíthatjuk Gunnar Anderssont is, így legalább nyolc gyilkosságról van szó… Úgy gondolják, hogy ez a Niedermann egy őrült tömeggyilkos?

Modig és Holmberg összenézett. El kellett dönteniük, mennyire kezeskednek a feltételezéseikért. Végül is Modig felelt a kérdésre.

– A főnökünk, Jan Bublanski, valamint én magam is arra hajlok, hogy Blomkvistnek igaza van, amikor azt állítja, hogy az első három gyilkosságot Niedermann követte el. Ez azt jelentené, hogy Salander ártatlan. Ami a nykvarni sírokat illeti, azoknak is van közük Niedermannhoz, amennyiben ő állt Salander barátnője, Miriam Wu elrablása mögött. Nem kétséges, hogy ő került volna a negyedik sírba.

A kérdéses raktár tulajdonosa azonban a Svavelsjői MK elnökének egyik rokona volt, így amíg nem azonosítjuk az összes holttestet, várnunk kell a végkövetkeztetéssel.

– Ez a bizonyos tolvaj, akit már azonosítottak…

– Kenneth Gustafsson, negyvennégy éves, hírhedt drogdíler és bajkeverő, már fiatalkora óta. Én arra tippelnék, hogy ez valami bandán belüli leszámolás lehetett. A Svavelsjői MK szinte minden létező bűncselekményben sáros, többek közt metamfetamin-kereskedelemben is. Lehet, hogy az erdei temetőben azok nyugszanak, akik összekülönböztek velük. De…

– Igen?

– Ez a prostituált, akit Södertäljében öltek meg… Irina Petrovának hívták, huszonkét éves volt.

– Értem.

– A boncolás azt derítette ki, hogy nagyon súlyosan bántalmazták. A sérülései arra utalnak, hogy baseballütővel vagy hasonló tárggyal verték, esetleg hatalmas erővel, puszta kézzel…

– Niedermann?

– Feltételezhetően. Bizonyítékaink nincsenek.

– És hogyan akarjuk folytatni?

– Először beszélnem kell Bublanskival, de természetesen ki akarjuk hallgatni Zalacsenkót. Ki akarjuk deríteni, mit tud a stockholmi gyilkosságokról, önök pedig biztosan továbbra is a Niedermann utáni nyomozásra összpontosítanak.

Az egyik göteborgi nyomozó szólásra jelentkezett.

– Mit találtak a Gosseberga tanyán?

– Nem sok mindent. Négy maroklőfegyvert: egy szétszedett SIG Sauert, amelyet éppen olajoztak a konyhaasztalon, egy lengyel gyártmányú P-83 Wanadot a konyhapad mellett a padlón, egy Colt 1911 Governmentet – ez volt az a fegyver, amelyet Blomkvist megkísérelt átadni Paulssonnak – és egy 22-es kaliberű Browningot, mely a többihez képest olyan, mint valami játék pisztoly. Ezzel sebesíthették meg Lisbeth Salandert, és ez az oka annak, hogy az agyába fúródott lövedék ellenére még életben van.

– Ezenkívül?

– Lefoglaltunk egy táskát kétszázezer koronával. A padlásszobában volt, ahol Niedermann lakott.

– Biztos, hogy az ő szobája volt?

– Az ő ruhamérete XXL-es, Zalacsenkóé meg inkább M-es…

– Találtak olyasmit, ami bármilyen bűncselekménnyel kapcsolatba hozná Zalacsenkót? – kérdezte Holmberg.

Erlander megrázta a fejét.

– De persze attól függ, hova soroljuk az említett fegyvereket. Ezektől és attól a ténytől eltekintve, hogy Zalacsenko egy elég drága videokamerás megfigyelőrendszert használt a tanyán, semmi olyasmit nem találtunk, ami Gossebergát megkülönböztetné bármelyik másik tanyától. A házat spártai módon rendezték be.

Nem sokkal tizenkettő előtt bekopogott egy egyenruhás rendőr, és átadott egy cédulát Spångbergnek, aki fölemelte az ujját.

– Megvan a hiányzó bizonyíték Alingsåsból. Anna Kaspersson, huszonhét éves fogászasszisztens fél nyolckor hagyta el a lakását. Óvodába vitte a gyerekét, és nyolc előtt kellett volna beérnie a munkahelyére. De nem jelent meg. Egy privát fogorvosnál dolgozik, körülbelül százötven méterre attól a helytől, ahol az ellopott rendőrautót megtaláltuk.

Erlander és Modig egyszerre nézett az órájára.

– Akkor négy óra előnye van. Milyen autó az?

– Egy sötétkék Renault, 1991-es. Itt a rendszáma.

– Azonnal adjanak ki rá körözést. Most már akárhol lehet, Oslóban, Malmőben, Stockholmban, bárhol.

Rövid megbeszélés után azzal zárták le a megbeszélést, hogy Sonja Modig és Marcus Erlander közösen hallgatják ki Zalacsenkót.

Henry Cortez homlokráncolva követte szemével Erika Bergert, amint az kirontott a szobájából, és a folyosón át beviharzott a teakonyhába. Pár pillanattal később egy bögre kávéval jött ki, visszament a szobájába, és becsukta az ajtót.

Cortez nem igazán tudta megmondani, mi folyik itt. A Millennium munkatársai mindig közel álltak egymáshoz. Négy éve dolgozott a lapnál részmunkaidősként, és ezalatt átvészelt néhány súlyos vihart, például azt, amikor Mikael Blomkvist három hónapos fogházbüntetést kapott rágalmazásért, és a lap puszta léte is komoly veszélybe került. Átélte kollégájuk, Dag Svensson, és barátnője, Mia Johansson meggyilkolását is.

Mindezeket a viharokat Erika Berger rendíthetetlen sziklaként állta. Henry meg sem lepődött, amikor kora reggel felhívta, és Lottie Karimmal együtt berendelte dolgozni. A Salander-ügy teljesen félrecsúszott, Mikael Blomkvist meg valami rendőrgyilkossági ügybe keveredett Göteborgban. Lottie Karim már be is ment a főkapitányságra, hogy kicsikarjon valami használható információt. Cortez egész reggel telefonálgatott, hogy összerakja, mi is történt pontosan. Blomkvist nem vette föl a telefont, de néhány más forrásnak köszönhetően Cortez végül is egész jó képet kapott az éjszaka eseményeiről.

Erika Berger egész délelőtt szétszórtan viselkedett. Az irodája ajtaját csak kivételes esetben csukta be, általában akkor, ha látogatót fogadott, vagy nagyon koncentrált valamilyen problémára. Most nem volt látogatója, és nem is dolgozott. Mikor Cortez bekopogott hozzá, hogy megossza vele a fejleményeket, az ablak mellett ült egy széken. Közönyösen bámulta a Götgatanon hömpölygő tömeget, Cortez jelentését is szórakozottan hallgatta végig.

Itt valami nem stimmel…

A csengő riasztotta fel a töprengésből. Annika Giannini állt az ajtóban. Cortez többször találkozott már Blomkvist húgával, de közelebbről nem ismerte.

– Szia, Annika. Mikael nincs benn.

– Tudom. Erikával szeretnék beszélni.

Berger felpillantott, és gyorsan összekapta magát, amíg Cortez beengedte Annikát.

– Szia – mondta. – Mikael nincs benn.

Annika elmosolyodott.

– Tudom. Björck jelentése miatt jöttem. Micke megkért, hogy nézzem át, mert esetleg képviselnem kell Lisbeth Salandert.

Erika bólintott. Fölkelt, és rendet rakott az íróasztalon. Annika habozott, és már azon volt, hogy kimegy a szobából, de aztán leült Erika székével szemben.

– Na és veled mi van?

– Itt hagyom a Millenniumot. De még nem tudtam elmondani Mikaelnek. Annyira lekötötte ez a Salander-dolog, hogy nem volt alkalmam rá, másnak meg nem beszélhetek róla, mielőtt neki mondanám, és egyáltalán, olyan szemétnek érzem magam…

Annika Giannini az ajkába harapott.

– De nekem most mégis elmondtad. És hol akarsz dolgozni?

– Én leszek a Svenska Morgon-Posten főszerkesztője.

– Hoppá! Ebből szerintem inkább gratuláció lesz, mint jajveszékelés meg fogak csikorgatása, amitől tartasz.

– Jó, jó, de nem így akartam itt hagyni a lapot. Egy ekkora káosz kellős közepén. Az SMP ajánlata úgy jött, mint derült égből a villámcsapás, és egyszerűen nem mondhattam rá nemet. Ilyen lehetőségem nem lesz több. Nem sokkal azelőtt ajánlották fel az állást, hogy Dagot és Miát lelőtték, de azóta annyi minden történt itt, hogy egyszerűen nem volt alkalom… és most szörnyen furdal a lelkiismeret.

– Értem.

– Ráadásul először azt hittem, hogy csak a nyáron megyek el, de most azt akarják, hogy kezdjek, amilyen gyorsan csak lehet.

Úgy tűnt, mindjárt elsírja magát.

– Gyakorlatilag ez az utolsó hetem a Millenniumnál. Jövő héten elutazom, és aztán… kell egy-két hét szabadság, hogy feltöltődjek. De május elsején kezdek az SMP-nél.

– És ha elütne egy autó? Akkor hirtelen itt állnának főszerkesztő nélkül.

Erika fölnézett.

– De nem ütött el. És már hetek óta rejtegetem ezt a dolgot mindenki elől.

– Jó, hát ez hülye helyzet, de szerintem Micke, Christer meg a többiek is meg fogják érteni. Azt hiszem, azonnal el kellene mondanod nekik.

– Mondanám én, de a drágalátos bátyád Göteborgban alszik, és nem veszi föl a telefont.

– Kevés embert ismerek, aki annyira utálná fölvenni a telefont, mint Mikael. De itt most nem csak rólad és róla van szó. Tudom, hogy húsz éve dolgoztok már együtt, de gondolnod kell Christerre és a többiekre is.

– De Mikael…

– Micke először a plafonon lesz. De ha nem érti meg, hogy húsz év után valami mást szeretnél csinálni, akkor csak az idődet vesztegetted vele.

Erika sóhajtott.

– Na, szedd össze magad szépen. Trombitálj össze mindenkit. Most rögtön.

Christer Malm megdöbbent, amikor Erika Berger a folyóirat minden munkatársát a kis tárgyalóba rendelte. A gyűlést néhány perccel azelőtt hirdették ki, hogy ő, péntek lévén, korábban hazaindult volna a munkából. Henry Cortezre és Lottie Karimra pillantott, akik ugyanúgy meg voltak lepve, mint ő. Malin Eriksson, a szerkesztőségi titkárnő sem tudott semmit, csakúgy, mint Monika Nilsson, a riporternő és Sonny Magnusson, a marketingfőnök.

Te jóisten, Mikael nem is tud erről, gondolta Christer Malm. Vajon mit szólna ehhez?

Aztán azt vette észre, hogy Berger befejezte mondandóját, és a teremben halotti csönd támadt. Ekkor megcsóválta a fejét, fölállt, megölelte Erikát, és megpuszilta az arcát.

– Szívből gratulálok, Ricky! – mondta. – Az SMP főszerkesztője! Nem semmi!

Henry Cortez most tért magához, és önkéntelenül tapsolni kezdett. Erika fölemelte a kezét.

– Állj! Ezt nem érdemlem meg!

Rövid szünetet tartott, és végignézett az apró szerkesztőség munkatársain.

– Figyeljetek… rettenetesen bánt, hogy így alakult. Már hetekkel ezelőtt el akartam mondani, de jöttek a gyilkosságok, és abban a zűrzavarban lehetetlen volt. Mikael és Malin úgy dolgoztak, mint a megszállottak, és egyszerűen nem adódott rá alkalom.

Malin Eriksson meg sem rezdült a neve említésekor, csak meredt maga elé. Ijesztő tisztasággal látta meg, milyen kevesen vannak a szerkesztőségben, és milyen üresség támad Erika távozásakor. Ő is a sziklát látta benne a hullámok között, amelyre támaszkodhat. Na igen… nem is csoda, hogy magához csábította egy nagy reggeli lap. De most mi lesz itt? Erika kulcsfigura a Millenniumnál.

– Megértem, hogy most nyugtalanok vagytok. Nem ez volt a szándékom. Először is: nem hagyom el egészen a Millenniumot. Továbbra is megmaradok résztulajdonosnak és a vezetőség tagjának. A szerkesztőségi munkában természetesen nem veszek részt, ez összeegyeztethetetlen volna az új munkakörömmel.

Christer Malm elgondolkodva bólintott.

– Másodszor: hivatalosan április harmincadikán lesz itt az utolsó munkanapom. De gyakorlatilag ma van. Jövő héten, mint azt már régóta elterveztem, és ti is tudjátok, elutazom. És úgy döntöttem, utána nem is jövök már vissza, hogy az átmeneti időszakban vezessem a szerkesztőséget.

Egy pillanatra elhallgatott.

– A következő szám már készen van, csak néhány apróság hiányzik belőle. Az azt követőt már egy másik főszerkesztőnek kell jegyeznie. Ma este kipakolom az íróasztalomat.

Síri csönd.

– Hogy ki legyen az utódom…

– Mikael – vágta rá Christer Malm.

– Nem. Mikael semmiképp. Ő a legrosszabb, akit csak találhattok. Kiváló szerkesztő, és a leglehetetlenebb szöveget is kiadhatóvá tudja pofozni. De egy főszerkesztőnek folyamatosan előre kell haladnia. Mikael hajlamos belemélyedni egy sztoriba és hetekre elmerülni benne. Ha komolyra fordulnak a dolgok, ő a legjobb, de a napi rutin nem való neki. Ezt jól tudjátok mindannyian.

Christer Malm bólintott.

– Azért működött a Millennium, mert olyan jól kiegészítettétek egymást Mikaellel.

– Nem, nem csak ezért. Hiszen akkor is működött a lap, amikor Mikael Hedestadban volt majd egy évig. És most nélkülem is fog. Azt javasolnám, Christer, hogy te vedd át a főszerkesztői posztot…

– Soha az életben…! – Christer Malm elhárító mozdulatot tett a kezével.

– …de mivel úgyis tudtam, hogy nemet fogsz mondani, kitaláltam más megoldást is. Malin, te leszel a főszerkesztő.

– Én?? – kiáltott fel Malin.

– Te bizony. Nagyszerű titkár voltál.

– De én…

– Próbáld meg. Hétfő reggel be is hurcolkodhatsz az irodámba. A májusi szám gyakorlatilag megvan, júniusban jön a dupla szám, aztán egy hónap szünet. Ha nem megy, a vezetőségnek augusztusban másvalakit kell találnia. Henry, neked teljes munkaidőben kell dolgoznod, és átvenned Malintól a szerkesztőségi titkár posztját. Aztán találnunk kell egy új munkatársat. Hogy ki lesz az, az tőletek és a vezetőségtől függ.

Egy pillanatig megint csöndben nézte a kis társaságot.

– Még valami. Egy másik újsághoz megyek. A Millennium és az SMP ugyan gyakorlatilag nem konkurense egymásnak, de a következő szám tartalmáról már nem akarok tudni. Mostantól mindent Malinnal kell megbeszélnetek.

– A Salander-sztorit folytatjuk? – érdeklődött Henry Cortez.

– Az Mikaelen múlik. Én is tudok bizonyos dolgokat Salanderről, de megtartom magamnak. Persze nem osztom meg az SMP-vel. Ez minden – rekesztette be hirtelen az ülést, és visszament az irodájába. Végtelenül megkönnyebbült.

A szerkesztőség munkatársai néma csendben ültek. Aztán Malin Eriksson egy órával később bekopogott Erikához.

– Szeretnénk mondani neked valamit.

– Micsodát?

– Gyere ki hozzánk.

Erika kiment. A megterített asztalon egy torta állt.

– Igaziból rendes búcsúbulit kellett volna szerveznünk – mondta Christer Malm. – De a sietség miatt be kell érnünk egy kis kávéval meg süteménnyel.

Erika Berger aznap első ízben elmosolyodott.

3. FEJEZET

Április 8., péntek – április 9., szombat

Alekszandr Zalacsenko már nyolc órája ébren volt, amikor Sonja Modig és Marcus Erlander este hétkor bement hozzá. Fáradságos operációval a helyére illesztették, és titáncsavarokkal rögzítették az arccsontját. A fejét olyan vastagon bepólyálták, hogy csak a bal szeme látszott ki. Egy orvos elmagyarázta, hogy a balta összezúzta a járomcsontot, károsította a homlokcsontot és a jobb szemgödröt, valamint a jobb arcfél szöveteinek nagy részét elválasztotta a csontokról. Zalacsenko nagy adag fájdalomcsillapítót kapott, de teljesen magánál volt, és valamennyire tudott beszélni.

– Jó estét, Zalacsenko úr – köszönt Sonja Modig. Közölte a nevét, és bemutatta Erlandert is.

– Én Karl Axel Bodin vagyok – motyogta fáradtan Zalacsenko összeszorított fogai között. A hangja azonban teljesen nyugodt volt.

– Nagyon jól tudom, kicsoda maga. Elolvastam a kartonját a nemzetbiztonságnál.

Ez nem felelt meg a valóságnak, mivel a Nemzetbiztonsági Hivatal egyetlen dokumentumot sem adott ki Zalacsenkóról.

– Az már rég volt. Most Karl Axel Bodinnak hívnak.

– Hogy van? – kérdezte Modig. – Képes velünk beszélni?

– Bűncselekményt akarok bejelenteni. A lányom megpróbált megölni.

– Tudjuk, és ezzel is foglalkozni fogunk – felelte Erlander. – De pillanatnyilag fontosabb dologról szeretnénk beszélni magával.

– Mi lehet fontosabb egy gyilkossági kísérletnél?

– Azt szeretnénk tudni, mit mondhat nekünk három stockholmi és három nykvarni gyilkosságról, illetve egy emberrablásról.

– Semmi ilyesmiről nem tudok.

– Bodin úr, okunk van feltételezni, hogy az ön társa, a harminchét éves Ronald Niedermann felelős ezekért a bűncselekményekért – mondta Erlander. – És ma éjjel még megölt egy trollhättani rendőrt is.

Modigot meglepte, hogy Erlander megtette Zalacsenkónak azt a szívességet, hogy Bodinnak szólította. A férfi kissé oldalra billentette a fejét, hogy lássa Erlandert. Hangja egy árnyalattal szelídebbé vált.

– Ezt… sajnálattal hallom. Nem tudom, mi vette rá erre Niedermannt. De én nem öltem meg semmilyen rendőrt. Tegnap éjjel engem próbáltak meggyilkolni.

– Ronald Niedermann jelenleg körözés alatt áll. Van ötlete, hogy hol rejtőzhet?

– Nem tudom. Én… – Zalacsenko habozott. Aztán bizalmasabb hangnemre váltott. – De köztünk maradjon… néha én is nagyon aggódom Niedermann miatt.

Erlander közelebb hajolt.

– Ezt hogy érti?

– Olykor különösen erőszakos tud lenni. Komolyan félek tőle.

– Vagyis fenyegetve érzi magát Niedermanntól? – kérdezte Erlander.

– Így van. Öregember vagyok. Nem tudom megvédeni magam.

– Elmondaná, milyen kapcsolatban áll Niedermannal?

– Rokkant vagyok – mutatott a lábára Zalacsenko. – Ez a sérülés a lányom első gyilkossági kísérletének az eredménye. Már sok éve alkalmazom Niedermannt segítőként. Azt hittem, védelmezni fog… De átvette az irányítást az életem fölött. Jön-megy, ahogy éppen tetszik neki, és nekem semmi beleszólásom nincsen.

– És hogyan segít magának? – szólt közbe Modig. – Megtesz olyasmiket, amik magának egyedül nem mennek?

Zalacsenko nem válaszolt, csak hosszasan méregette bal szemével.

– Mi is tudjuk, hogy a lánya tizenöt évvel ezelőtt gyújtóbombát dobott a kocsijába – folytatta Modig. – Meg tudja mondani, mi vihette rá erre?

– Erről őt kérdezze meg. A lányom elmebeteg.

Megint ellenségesen csengett a hangja.

– Vagyis fogalma sincs, miért támadta meg magát 1991-ben Lisbeth Salander.

– A lányom elmebeteg. Ezt orvosi szakvélemények is alátámasztják.

Modig kissé oldalra hajtotta a fejét. Megfigyelte, hogy Zalacsenko sokkal agresszívebben és ellenségesebben válaszol, ha ő teszi föl a kérdéseket. Azt is észrevette, hogy Erlandernek ez szintén feltűnt. Oké… Good cop, bad cop. (2) Fölemelte a hangját.

– Tehát maga szerint a dolognak semmi köze ahhoz, hogy maga súlyosan bántalmazta Lisbeth édesanyját, és maradandó agykárosodást okozott neki.

Zalacsenko halálos nyugalommal nézett vele farkasszemet. – Ez marhaság. Az anyja prosti volt. Biztos valamelyik szeretője tángálta el. Én meg véletlenül nem sokkal később értem oda.

Modig felvonta a szemöldökét.

– Szóval maga teljesen ártatlan.

– Ahogy mondja.

– Maga tehát tagadja, hogy bántalmazta az akkori barátnőjét, Agneta Sofia Salandert, Lisbeth édesanyját… Noha ez ellentmond annak a titkos vizsgálatnak az eredményével, amelyet a Nemzetbiztonsági Hivatal akkoriban önnel foglalkozó ügyintézője, Gunnar Björck vezetett.

– Soha semmiért nem ítéltek el. Még csak vádat sem emeltek ellenem. Arról nem tehetek, hogy valami holdkóros alak a nemzetbiztonságnál mindenfélét képzelgett a jelentésében. Ha meggyanúsítottak volna, legalább egyszer ki is kellett volna hallgatniuk.

Modig nem jutott szóhoz. Egészen úgy festett, hogy Zalacsenko mosolyog a kötés alatt.

– Szeretnék tehát feljelentést tenni a lányom ellen. Megpróbált megölni.

Modig felsóhajtott. Már értette, miért érzett Salander ekkora késztetést arra, hogy baltát vágjon ennek az embernek a fejébe. Erlander megköszörülte a torkát.

– Talán visszatérhetnénk arra, hogy mit tud Ronald Niedermann tevékenységéről.

Modig kilépett Zalacsenko szobájából a folyosóra, és felhívta Bublanskit.

– Semmi – mondta.

– Semmi? – visszhangozta Bublanski.

– Följelentette Salandert súlyos testi sértésért és emberölési kísérletért. És azt állítja, semmi köze a stockholmi gyilkosságokhoz.

– Hát azt hogyan magyarázza, hogy Salandert élve eltemették a birtokán?

– Azt mondja, megfázott, és majdnem egész nap aludt. Ha Salandert Gossebergában lőtték le, az csakis Niedermann lehetett.

– Értem. Mi van még?

– Salanderre egy kis kaliberű fegyverből, 22-es Browningból lőttek. Ezért van még életben. Megtaláltuk a pisztolyt is, és Zalacsenko nem tagadta, hogy az övé.

– Hát azt nehéz is lenne, hiszen megtaláltuk rajta az ujjlenyomatait.

– Azt állítja, hogy amikor utoljára látta azt a fegyvert, bent volt az íróasztala fiókjában.

– Ezek szerint tehát Niedermann magához vette a fegyvert, mialatt Zalacsenko aludt, és lelőtte vele Salandert. Tudjuk bizonyítani az ellenkezőjét?

Modig néhány másodpercig habozott, mielőtt felelt volna.

– Zalacsenko tökéletesen ismeri a svéd törvénykezést és a rendőrségi gyakorlatot. Fogalmam sincs, hogy tudnánk megfogni. Megkértem Erlandert, ellenőrizze, vannak-e lőpornyomok a ruháján, de valószínűleg akkor azt mondaná, hogy két nappal korábban célba lőtt, és akkor kerültek oda.

Lisbeth Salander mandula- és alkoholszagot érzett. Mintha pálinka lett volna a szájában. Megpróbált nyelni, de a nyelve érzéketlen volt, mintha megbénult volna. Még a szemét sem tudta kinyitni. Valahonnan a távolból hallott egy hangot, amely mintha hozzá beszélt volna, de a szavakat nem értette rögtön.

– Azt hiszem, magához tért.

Lisbeth érezte, hogy valaki megérinti a homlokát, és megpróbálta félrelökni a tolakodó kezet. Ebben a pillanatban szúró fájdalom nyilallt a bal vállába, és a karja elernyedt.

– Hall engem?

Szállj le rólam.

– Ki tudja nyitni a szemét?

Ki szórakozik velem?

Végül is felnyitotta a szemét. Először csak elszórt fénypontokat látott, aztán kirajzolódott belőlük egy alak. Próbálta fókuszálni a látását, de az alak minduntalan kicsúszott a látómezejéből. Mintha be lett volna rúgva, és még az ágy is billegett volna vele.

– Hagyjál – nyögte.

– Hogyan?

– Dióta.

– Ez már sokkal jobb volt. Kinyitná a szemét még egyszer?

Kinyitotta, de csak résnyire. Idegen arcot pillantott meg, amelynek minden részletét azonnal megjegyezte. Az arc egy szőke, feltűnően kék szemű férfié volt, kissé ferde, szögletes. Egész közel hajolt hozzá.

– Üdvözlöm. Anders Jonasson vagyok, az orvosa. Ön most kórházban van. Megsérült, és meg kellett operálni. Tudja a nevét?

– Psalandr – mondta Salander.

– Rendben. Megtenne nekem valamit? Számoljon el, legyen szíves, tízig.

– Egy kettő négy… nem… három négy öt hat… Aztán újra elaludt.

Dr. Anders Jonasson azonban így is nagyon elégedett volt. Emlékezett a nevére, és elkezdett számolni. Ez arra enged következtetni, hogy a szellemi képességei többé-kevésbé sértetlenek maradtak. Megállapította az ébredés időpontját: 21 óra 6 perc volt, tizenhét órával az operáció után. Ő maga is átaludta a nap nagy részét, este hétkor tért vissza a Sahlgrenskába. Szabadnapos volt, de nem bírta megállni, hogy benézzen az intenzív osztályra a pácienséhez, akinek a hajnali órákban még az agyában matatott.

– Hagyják még aludni egy kicsit, de tartsák a szemüket az EEG-n. Duzzanat vagy vérzés jelentkezhet az agyban. Amikor megpróbálta fölemelni a karját, úgy tűnt, erős fájdalmat érzett a vállában. Ha fölébred, kaphat óránként két milligramm morfint.

Lisbeth Salander nem sokkal éjjel két óra előtt tért magához. Lassan kinyitotta a szemét, és egy fénycsóvát látott a plafonon. Néhány perc múlva elfordította a fejét, és észrevette, hogy nyakmerevítő van rajta. Tompán sajgott a feje, és amikor megpróbálta áthelyezni a testsúlyát, belehasított a vállába a fájdalom. Lehunyta a szemét. Végtelenül fáradtnak érezte magát.

Eleinte nehéz volt összeszednie a gondolatait. Aztán a töredékekből lassan összeállt minden.

Néhány pillanatra pánikba esett, amikor bevillant az emlék, ahogy kiszabadul a sírjából. De aztán összeszorította a fogát, és minden erejével koncentrált.

Megállapította, hogy életben van. Igaz, abban nem volt egészen biztos, hogy ez most jó-e neki, vagy rossz.

Nem igazán tudta, mi történt, de néhány képből nagyjából összerakta a mozaikot, ahogy a fáskamrában az apja arcába sújt a baltával.

Zalacsenko.

Vajon él-e még?

Azt sem tudta, hogy Niedermann-nal mi történt. Halványan emlékezett rá, hogy a férfi az életéért rohan, de hogy mitől ijedt meg annyira, azt nem értette.

Hirtelen beugrott neki, hogy látta Kalle „Köcsög” Blomkvistet is. Nem volt biztos benne, nem csak álmodta-e, de emlékezett rá, hogy egy konyhában van – nyilván Gossebergában –, és Mikael odajön hozzá.

Biztos hallucináltam.

A gossebergai események távoliak voltak, mint valami őrült álom. Inkább a jelenre összpontosított.

Megsebesült. Ezt nem is kellett mondani neki. Amikor a jobb kezével megtapogatta a fejét, érezte, hogy vastagon be van kötözve. Hirtelen visszatért az emlék. Niedermann. Zalacsenko. A vén söpredéknek még pisztolya is volt. Egy 22-es Browning. A lőfegyverek többségével összevetve ártalmatlan eszköz. Csak ezért él még mindig.

Fejbe lőttek. Be tudtam nyúlni az ujjammal a lyukon, és megérintettem az agyamat…

Csodálkozott, hogy még egyáltalán életben van. Aztán megállapította, hogy annyira nem izgatja a dolog. Ha a halál az a fekete űr, amelyből most ébredt föl, akkor nincs tőle semmi félnivalója.

Ezzel a következtetéssel lehunyta a szemét, és újra elszenderedett.

Csak pár perce aludt, amikor mozgást hallott, és résnyire kinyitotta a szemét. Egy ápolónő hajolt fölé. Lisbeth becsukta a szemét, és úgy tett, mintha aludna.

– Szerintem ébren van – jelentette ki az ápolónő.

– Mm – mormogta Salander.

– Hello, Marianne vagyok. Ért engem?

Lisbeth bólogatni próbált, de a nyakát tartotta a merevítő.

– Ne, inkább ne próbáljon mozogni. Nem kell félnie. Megsérült és megoperálták.

– Kaphatok egy kis vizet?

Marianne adott neki egy pohár vizet, szívószállal. Ivás közben Lisbeth látta, hogy a bal oldalán felbukkan még valaki.

– Jó reggelt, Lisbeth. Hall engem?

– Ühüm.

– Dr. Helena Endrin vagyok. Tudja, hol van?

– Kórházban.

– Mégpedig a göteborgi Sahlgrenska kórházban. Megoperálták, és most az intenzív osztályon fekszik.

– Hm.

– Nincs mitől félnie.

– Fejbe lőttek.

Dr. Endrin kicsit habozott.

– Valóban. Emlékszik rá, mi történt?

– Pisztolya volt a gecinek.

– Hát… igen, így van.

– Huszonkettes.

– Aha. Ezt nem tudtam.

– Milyen súlyos a sérülés?

– Jónak tűnnek a kilátások. Elég csúnya a sebe, de úgy gondoljuk, jó esélye van arra, hogy teljesen felépüljön.

Lisbeth elgondolkozott. Végigmérte dr. Endrint, és közben megállapította, hogy még mindig homályosan lát.

– Zalacsenkóval mi van?

– Kivel?

– Azzal a vén fasszal. Él még?

– Karl Axel Bodinra gondol?

– Nem. Alekszandr Zalacsenkóra gondolok. Ez az igazi neve.

– Az idős férfi, akit önnel együtt hoztak be, szintén súlyosan megsérült, de már túl van az életveszélyen.

Salander elcsüggedt. Átgondolta a doktornő szavait.

– Hol van?

– A szomszéd szobában. De most ne vele foglalkozzon. Koncentráljon arra, hogy maga meggyógyuljon.

Lisbeth lehunyta a szemét. Gyorsan végiggondolta, képes-e kimászni az ágyból, szerezni egy alkalmas fegyvert és bevégezni az elkezdett munkát. El kellett vetnie az ötletet, hiszen a szemét is alig bírta nyitva tartani. Más szavakkal: a terve, hogy megölje Zalacsenkót, kudarcba fulladt. Megint meg fogja úszni.

– Gyorsan megvizsgálom, aztán alhat tovább – mondta dr. Endrin.

Mikael Blomkvist valami ismeretlen okból hirtelen fölriadt. Pár pillanatig nem is tudta, hol van, aztán rájött, hogy szobát vett ki a City Hotelben. Koromsötét volt. Felkattintotta a kislámpát az éjjeliszekrényen, és megnézte az órát. Hajnali fél három. Tizenöt órát aludt egyhuzamban.

Fölkelt, és kiment a vécére. Mivel tudta, hogy úgysem tudna újra elaludni, beállt a zuhany alá. Majd farmert húzott, és borvörös pulóvert, amelyre már igencsak ráfért volna a mosás. Farkaséhes volt, így felhívta a recepciót, hogy kaphat-e kávét és valami harapnivalót ebben a korai időpontban. Kaphatott.

Felkapta hát a zakóját, és lement a recepcióhoz, ahol elfogyasztotta a kávét meg egy rozsos zsömléből, sajtból és májkrémből álló szendvicset. Evés közben fogta az iBookját, és bedugta a kábelt a széles sávú csatlakozóaljzatba. Átnézte az Aftonbladet online kiadását. Ahogy várni lehetett, a főcímben ott volt Lisbeth Salander neve. A tudósítás zavaros volt, de nagyjából megfelelt a valóságnak. A 37 éves Ronald Niedermannt rendőrgyilkosság miatt körözték, és összefüggésbe hozták a nevét a stockholmi gyilkosságokkal is. Salander állapotára nem tértek ki, Zalacsenko nevét pedig egyáltalán nem is említették. Hatvanhat éves gossebergai gazdálkodóként szerepelt a híradásokban. A média szemmel láthatóan abból indult ki, hogy az öregember áldozat.

Mikor végzett, Mikael kinyitotta a mobilját. Húsz olvasatlan üzenete van. Ebből három arra kérte, hogy hívja Erika Bergert. Kettő Annika Gianninitól érkezett. Tizennégy különféle újságok riportereitől. Az utolsó, Christer Malm SMS-e a következő tömör üzenetet tartalmazta: Jó lenne, ha az első vonattal hazajönnél.

Mikael a homlokát ráncolta. Christer Malmra nem volt jellemző az ilyesmi. Az SMS-t előző este hét órakor küldték. Legyőzte a késztetést, hogy azonnal felhívja, és hajnali háromkor kiugrassza az ágyból. Inkább megnézte interneten a menetrendet, és megtudta, hogy az első vonat öt óra húsz perckor indul Stockholmba.

Új dokumentumot hozott létre. Aztán rágyújtott, egy ideig az üres lapot bámulta, majd írni kezdett.

A neve Lisbeth Salander. A svédek a rendőrségi sajtótájékoztatókból és az esti lapokból ismerhetik.

27 éves, 1 méter 50 centi magas. Pszichopataként, gyilkosként és leszbikus sátánistaként mutatták be. Szinte határtalan fantázia jellemzi a róla keringő történeteket. Ebben a számban a Millennium arról számol be, hogyan esküdtek össze a hatóságok Lisbeth Salander ellen, hogy védjenek egy valóban elmebeteg gyilkost.

Lassan írt, és nem sokat változtatott az első vázlaton. Ötven perc megfeszített munkával két oldalt hozott össze, amelyben leírta az éjszakát, amikor holtan találták Dag Svenssont és Mia Johanssont, majd azt, miért keveredett gyilkosság gyanújába Salander. Idézte a leszbikus sátánizmuson csámcsogó lapokat, amelyek abban reménykedtek, hogy a gyilkossággal kapcsolatban beszámolhatnak egy kis szaftos szado-mazo szexről is.

Aztán az órára pillantott, és gyorsan összecsukta a laptopot. Bepakolt, lement a recepcióra, fizetett, kijelentkezett, majd kitaxizott a pályaudvarra.

Egyenesen az étkezőkocsiba ment, ahol kávét és szendvicset rendelt. Kinyitotta az iBookot, és átolvasta, amit hajnalban írt. Annyira belemerült a Zalacsenko-történet megfogalmazásába, hogy észre sem vette Sonja Modig nyomozót, míg az meg nem köszörülte a torkát, és megkérdezte, csatlakozhat-e. Akkor fölnézett, és lecsukta a laptopot.

– Hazafelé? – érdeklődött Modig.

Mikael bólintott.

– És láthatóan ön is.

Modig is bólintott.

– A kollégám még marad néhány napig.

– Hallott valamit Salander állapotáról? Én végig aludtam, amióta utoljára találkoztunk.

– Csak este tért magához. Az orvosok úgy gondolják, fel fog épülni. Hihetetlen szerencséje volt.

Blomkvist megint bólintott. Ráeszmélt, hogy nem aggódik a lányért. Szilárdan meg volt róla győződve, hogy túléli. Minden más elképzelhetetlen volt.

– Történt még valami érdekes? – kérdezte.

Modig kétkedve vizsgálgatta. Azon gondolkodott, mennyire bízhat ebben az újságíróban, aki sokkal többet tud az egész ügyről, mint ő. Másrészt viszont vagy száz másik riporter valószínűleg úgyis rég tudja már, mi történt a kapitányságon.

– Nem szeretném, ha névvel idézne – mondta.

– Kizárólag személyes okokból érdeklődöm.

Modig biccentett, és elmesélte, hogy az egész országban keresik Niedermannt, de különösen Malmö környékén.

– És Zalacsenko? Róla tud valamit?

– Igen, kihallgattuk.

– És?

– Erről nem beszélhetek.

– Ugyan már, Sonja. Körülbelül egy órával azután, hogy Stockholmban beteszem a lábam a szerkesztőségbe, már pontosan tudni fogom, miről beszéltek. És egy szót sem fogok leírni abból, amit elmond.

Modig sokáig tépelődött, majd Blomkvist szemébe nézett.

– Feljelentést tett Salander ellen, mert állítólag meg akarta ölni. Lehet, hogy a lány előzetes letartóztatásba kerül súlyos testi sértés vagy akár emberölési kísérlet miatt.

– És minden valószínűség szerint jogos önvédelemre fog hivatkozni.

– Remélem.

Mikael keményen a szemébe nézett.

– Ez nem hangzott túl rendőrösen.

– Ez a Bodin… vagyis Zalacsenko síkos, mint az angolna, és mindenre van válasza. Meggyőződésem, hogy nagyjából úgy áll a helyzet, ahogy ön tegnap este leírta. Azaz Lisbeth Salander tizenkét éves kora óta égbekiáltó galádság áldozata.

Mikael ismét csak bólintott.

– És én nyilvánosságra is hozom a történetét.

– Jelen helyzetben nem keltene osztatlan lelkesedést.

Modig megint eltöprengett. Mikael türelmesen várt.

– Fél órája beszéltem telefonon Bublanskival. Nem mondott sokat, de a Salander elleni nyomozást a barátai meggyilkolásának ügyében lezárták. Most minden erővel Niedermannra koncentrálunk.

– Ki vezeti a nyomozást Salander ügyében?

– Nem tudom. A gossebergai ügy elsősorban a göteborgi kollégákhoz tartozik. De gondolom, Stockholmban is megbíznak valakit, hogy a vádemelés előtt szedje össze a teljes anyagot.

– Értem. Fogadjunk, hogy átveszi az ügyet a nemzetbiztonság!

Modig a fejét rázta.

Nem sokkal Alingsås előtt Mikael odahajolt hozzá.

– Sonja… azt hiszem, érti, miről van itt szó. Ha ez a Zalacsenko-ügy nyilvánosságra kerül, abból óriási botrány lesz. A nemzetbiztonságiak egy pszichiáter segítségével diliházba juttatták Salandert. Az egyetlen esélyük, ha körömszakadtáig ragaszkodnak ahhoz, hogy valóban elmebeteg, és 1991-ben jogosan rendelték el a kényszergyógykezelést.

Modig bólogatott.

– Én mindent megteszek, hogy meghiúsítsam ezt a tervüket. Szerintem Lisbeth Salander ugyanolyan beszámítható, mint maga vagy én. Fura figura, az biztos, de a szellemi képességeit nem lehet megkérdőjelezni.

Modig újra bólogatott. Mikael egy kis hatásszünetet tartott.

– Szükségem van egy bennfentesre, akiben megbízhatok.

Modig ránézett.

– Nem vagyok kompetens annak a megítélésében, hogy elmebeteg-e Salander.

– Abban nem, de annak a megítélésében igen, történtek-e túlkapások vele szemben.

– Mire gondol?

– Nem arra, hogy köpje be a kollégáit, de tájékoztathatna, ha újabb túlkapásokról értesül.

Modig hallgatott.

– A nyomozás technikai részletei nem érdekelnek. Csak a saját értékítéletére hagyatkozzon. Tudnom kell, mi lesz a Salander elleni vádakkal.

– Nos, ez így első hallás után a kirúgatásom legbiztosabb módjának tűnik.

– Ön nekem csak egy forrás. Nem fogom név szerint említeni vagy bármi módon megnehezíteni a helyzetét.

Kitépett egy lapot a noteszéből, és fölírt rá egy e-mail címet.

– Ez egy anonim hotmailes cím. Ha valami mondanivalója van, ide írja meg. Persze ön se a normál címét használja. Regisztráljon ön is egy címet a Hotmailnél.

Modig elvette a lapot, és a belső zsebébe dugta. De nem válaszolt.

Marcus Erlander nyomozó szombat reggel hétkor telefoncsörgésre ébredt. A tévé hangját is hallotta, és kávéillatot érzett a konyhából, a felesége jóvoltából. Éjjel egykor ért haza mölndali lakásába, és alig öt órát aludt. Előtte majdnem huszonkét óráig volt talpon, így hát amikor fölvette a kagylót, minden volt, csak kipihent nem.

– Mårtensson, nyomozati osztály, éjszakai ügyeletes. Fent van?

– Nem – vágta rá Erlander. – Még el sem aludtam rendesen. Mi történt?

– Fejlemény van. Előkerült Anita Kaspersson.

– Hol?

– Seglora közelében, Boråstól délre.

Erlander megpróbálta fölidézni magában a környék térképét.

– Az innen keletre van. Vagyis a mellékutakon megy. Nyilván az 180-ason ment Boråsig, aztán délnek fordult. Riadóztattuk már Malmőt?

– Természetesen, Helsingborggal, Landskronával, Trelleborggal és Karlskronával együtt. Gondoltam a dél felé vezető utakra.

Erlander fölkelt, és megdörzsölte a nyakát.

– Majdnem egy teljes nap előnye van. Már az országot is elhagyhatta. Hogy találtak rá Anita Kasperssonra?

– Bekopogott egy családi házba Seglora közelében. Három óra tíz perckor riasztotta fel az alvó családot. Mezítláb volt, és súlyosan átfázott. A kezét hátrabilincselték. Jelenleg a boråsi kórházban fekszik, ahova időközben megérkezett a férje is.

– Valahogy magától értetődőnek vettük, hogy meghalt.

– Akadnak ilyen meglepetések néha.

– Ez azért kellemes meglepetés.

– Akkor itt a megfelelő pillanat, hogy közöljem a rossz hírt is. Spångberg helyettes rendőrkapitány reggel öt óra óta itt van. Utasította önt, hogy amilyen gyorsan csak lehet, menjen Boråsba, és hallgassa ki Kasperssonnét.

Szombat reggel lévén Mikael nem számított rá, hogy bárkit is talál a szerkesztőségben. Inkább Christer Malmot hívta fel, az SMS-e okát tudakolva.

– Reggeliztél már? – kérdezte Christer.

– Igen, a vonaton.

– Aha. Akkor gyere el hozzám, csinálok neked valami tisztességeset.

– De miről van szó?

– Ha itt leszel, elmesélem.

Mikael elmetrózott a Medborgsplatsenre, és gyalog ment végig az Allhelgonagatanon. Christer barátja, a színész Arnold Magnusson nyitott ajtót. Akárhogy igyekezett, Mikael nem tudott szabadulni attól a benyomástól, hogy egy reklámplakátot néz, amikor meglátta. Magnusson korábban a Dramatenben dolgozott, és az ország egyik legkeresettebb színésze volt. Még mindig nagyon zavaró volt a való életben találkozni vele. Mikael általában nem hagyta, hogy befolyásolják a hírességek, akikkel beszélt, de Arnold Magnusson külseje annyira jellegzetes volt, és olyan szorosan kötődött különböző mozi- és tévészerepekhez – mindenekelőtt a hirtelen haragú, de igazságos nyomozóhoz, Gunnar Friskhez egy sorozatban –, hogy Mikael minden pillanatban azt várta, hogy Gunnar Friskként fog bemutatkozni.

– A konyhában – mondta Arnold, miközben beengedte. Christer épp forró gofrit, málnalekvárt és frissen főzött kávét tett az asztalra. Mikaelnek már azelőtt összefutott a nyál a szájában, hogy leült, és nekiesett a reggelinek. Christer megkérdezte, mi történt Gossebergában, Mikael pedig előadta a részleteket. Csak a harmadik gofrinál jutott eszébe neki is megkérdezni, mi a helyzet.

– Adódott egy kis probléma a Millenniumnál, amíg Göteborgban voltál – kezdte Christer.

Mikael felvonta a szemöldökét.

– Éspedig?

– Semmi komoly. Csupán annyi, hogy Erika mostantól a Svenska Morgon-Posten főszerkesztője. Tegnap volt bent nálunk utoljára.

Mikael, aki épp a szájába tömte a következő falatot, megdermedt. Az üzenet csak néhány másodperc múlva jutott el hozzá igazán.

– És ezt eddig miért nem mondta? – kérdezte végül.

– Mert amikor először akarta, te el voltál foglalva, és hétszámra elő sem kerültél. Nyilván azt hitte, van elég bajod ezzel a Salander-üggyel. Aztán jött egyik nap a másik után… szerencsétlent csak úgy furdalta a lelkiismeret, mi meg semmit sem vettünk észre.

Mikael lehunyta a szemét.

– A rohadt életbe! – mondta.

– Azért akartam elmondani, hogy értsd, mi történt, és nehogy azt hidd, hogy a hátad mögött történt a dolog.

– Eszembe se jutott volna. Szóval, tényleg nagyszerű, hogy megkapta ezt az állást, hogy ő lesz az SMP főszerkesztője, meg minden… de mi a rákot csinálunk mi a szerkesztőségben?

– A következő szám megjelenéséig Malin a főszerkesztő.

– Malin?

– Hacsak nem akarsz te lenni…

– Nincs az az isten.

– Gondoltam. Akkor Malin.

– És akkor ki lesz a szerkesztőségi titkár?

– Henry. Négy éve van nálunk, már nem egy tapasztalatlan gyakornok.

Mikael átgondolta az ötletet.

– Van beleszólásom?

– Nincs.

Mikael szárazon fölnevetett.

– Oké. Akkor marad a ti döntésetek. Malin kemény, de néha bizonytalan. Henry még egy kicsit meggondolatlan. Rajta kell tartanunk a szemünket.

– Persze, persze…

Mikael hallgatott. Elképzelte, mennyire fog hiányozni Erika, és nem tudta, hogyan fognak boldogulni nélküle.

– Fel kéne hívnom, és…

– Szerintem nem kell.

– Miért?

– Mert bent alszik a szerkesztőségben. Menj, és keltsd fel.

Mikael mélyen alva találta Erika Bergert az irodája kihúzható kanapéján. Az egész éjszakát azzal töltötte, hogy a személyes tárgyait és a magával vinni szándékozott iratokat pakolta ki a fiókokból és a polcokról. A holmik négy kartondobozt töltöttek meg. Mikael sokáig nézte őt a küszöbön állva, majd odament, leült a karfára, és fölébresztette.

– Mi az istenért nem mész fel hozzám aludni? – kérdezte.

– Szia, Mikael.

– Christer elmondta.

Erika válaszolni próbált, de Mikael odahajolt hozzá, és arcon csókolta.

– Haragszol rám?

– Borzasztóan – felelte tömören Mikael.

– Sajnálom. De erre az ajánlatra nem mondhattam nemet. És mégis olyan, mintha cserbenhagytalak volna titeket.

– Valószínűleg nem én vagyok az, akinek joga volna kritizálni téged. Két éve szó nélkül leléptem egy ennél sokkal durvább helyzetben.

– Annak ehhez semmi köze. Te csak szünetet tartottál. Én viszont végleg befejezem, és ezt eltitkoltam előletek. Annyira sajnálom.

Mikael kinyújtotta a kezét, és barátságosan összeborzolta Erika haját.

– Azt még megértem, hogy itt akarod hagyni ezt a bolondokházát, de hogy Svédország legszárazabb vénember lapját akarod vezetni, afölött nem tudok napirendre térni.

– Egész sok nő dolgozik ott.

– Hát aztán? Csak pislants rá bármelyik vezércikkükre! Mintha a múlt századból származna! Te mazochista vagy, ha ott akarsz dolgozni. Nem iszunk valahol egy kávét?

Erika felült.

– Tudnom kell, mi történt tegnap éjjel Göteborgban.

– Dolgozom a sztorin – válaszolta Mikael. – De ha publikáljuk, akkor elszabadul a pokol.

– Mármint ha ti publikáljátok…

– Jó, jó, persze… Az ügy alakulásával párhuzamosan fogjuk nyilvánosságra hozni. Nem hiszem, hogy ezt a dolgot meg akarod osztani az SMP-vel. De azt szeretném, ha írnál valamit a Zalacsenko-sztoriról, mielőtt itt hagyod a Millenniumot.

– Micke, én…

– Az utolsó vezércikkedet. Akkor írod meg, amikor akarod. Valószínűleg nem jelenik meg a tárgyalásig, már ha egyáltalán lesz olyan.

– Nem biztos, hogy ez olyan jó ötlet. De mire gondoltál, miről szóljon?

– Az erkölcsről – mondta Mikael. – És arról, hogy egy kollégánkat megölték, mert az állam tizenöt éve nem végezte el a feladatát.

Több magyarázatra nem volt szükség. Erika pontosan tudta, milyen vezércikket akar írni. Röviden átgondolta a dolgot. Dag Svensson halála óta gyakorlatilag egyedül vezette a lapot. Hirtelen sokkal könnyebb lett a szíve.

– Rendben – mondta. – Az utolsó vezércikk.

4. FEJEZET

Április 9., szombat – április 10., vasárnap

Szombat hajnali egy órára Martina Fransson södertäljei államügyésznőnek végre sikerült áttekintenie a helyzetet. A nykvarni temető iszonyú látvány volt, és szerda óta, amikor Paolo Roberto megvívta azt a bizonyos bokszmeccset az ottani raktárépületben, a nyomozók számtalan túlórát töltöttek az üggyel. Több bűncselekmény is képbe került: a környéken eltemetett legalább három személy meggyilkolása, emberrablás és súlyos testi sértés Miriam Wu sérelmére, valamint gyújtogatás. Nykvarnnal hozták kapcsolatba a strängnäsi körzetben, Stallarholmenben történteket is, melyekben kulcsszerepet játszott Carl-Magnus Lundin a Svavelsjői MK-ból. Lundin ez idő tájt begipszelt lábbal és felkötött állkapoccsal feküdt a södertäljei kórházban. Ebben az esetben az összes bűncselekmény a körzeti rendőrségre tartozott, ami azt jelentette, hogy Stockholm mondja ki az utolsó szót.

Pénteken döntöttek az előzetes letartóztatásról. Lundint könnyedén kapcsolatba lehetett hozni a nykvarni eseményekkel. Kiderült, hogy a raktár egy Medimport nevű céghez tartozott, melynek tulajdonosa egy bizonyos Anneli Karlsson volt, ötvenkét éves, lakóhelye a spanyolországi Puerto Banus. Magge Lundin unokatestvére volt, büntetlen előéletű, és minden valószínűség szerint csak a stróman szerepét játszotta az ügyben.

Martina Fransson becsukta a nyomozás anyagát tartalmazó dossziét. Még az elején tartott a folyamat, így várhatóan újabb több száz oldal kerül még hozzá, mire perre kész lesz. De már most döntenie kellett bizonyos kérdésekben. A rendőr kollégákra nézett.

– Ez elég ahhoz, hogy vádat emeljünk Lundin ellen a Miriam Wu elrablásában való bűnrészesség miatt. Paolo Roberto azonosította őt mint a furgont vezető férfit. Bizonyos okokból a gyújtogatásban való bűnrészességgel is gyanúsítom, ebben az ügyben is kiadtam a letartóztatási parancsot. Azzal a váddal, hogy részt vett a környéken kiásott három személy meggyilkolásában, várunk, amíg nem azonosították őket.

A rendőrök bólogattak. Erre a válaszra számítottak.

– Mit csináljunk Sonny Nieminennel?

Fransson addig lapozgatott a papírjaiban, amíg rá nem bukkant Nieminenre.

– Jó sok minden van a rovásán. Rablás, illegális fegyvertartás, könnyű és súlyos testi sértés, emberölés, kábítószer. Lundinnal együtt tartóztatták le Stallarholmenben. Meg vagyok győződve róla, hogy benne van a dologban. Csak az a baj, hogy semmit nem tudunk rábizonyítani.

– Azt állítja, sosem járt a nykvarni raktárban, és Lundinnal csak egy motorkirándulást tettek – mondta a stallarholmeni nyomozó. – Meg hogy fogalma sincs, mit akart Lundin Stallarholmenben.

Fransson azon gondolkozott, hogyan lőcsölhetné rá ezt az egész dolgot Richard Ekströmre.

– Nieminen nem hajlandó beszélni a történtekről, azt azonban hevesen tagadja, hogy bármilyen bűncselekményben részt vett volna – folytatta a nyomozó.

– A végén még kihozzák Lundinnal, hogy ők voltak az áldozatok – mondta Fransson, és ingerülten dobolt az ujjával a dosszién.

– Lisbeth Salander… – tette hozzá, nyilvánvaló kétellyel a hangjában. – Tehát egy lányról beszélünk, aki úgy néz ki, mintha most kezdene kamaszodni. Százötven magas, és aligha rendelkezik azzal az erővel, amely egy Nieminen és egy Lundin legyőzéséhez kell.

– Hacsak nem volt nála fegyver.

– De az nem vágna egybe a rekonstruált eseményekkel.

– Nem. Könnygázt használt, és olyan erővel rúgta ágyékon és arcon Lundint, hogy szétroncsolta az egyik heréjét és az állkapcsát. A lábat ért lövés ezek után következhetett. De azt nem tudom elképzelni, hogy a fegyvert ő hozta magával.

– A labor azonosította a fegyvert, amellyel Lundint meglőtték. Egy lengyel gyártmányú P-83 Wanad volt, Makarov-lőszerrel. Gossebergában, Göteborg mellett meg is találták, rajta Lisbeth Salander ujjlenyomataival. Nagy biztonsággal állíthatjuk, hogy ő vitte oda.

– Oda igen. De a sorozatszáma alapján a pisztolyt négy évvel ezelőtt, egy betörés során vitték el egy örebrói fegyverüzletből. A tolvajt elkapták, de a fegyverektől addigra megszabadult. Piti külvárosi drogos volt, aki a Svavelsjői MK köreiben mozgott. Én sokkal inkább kapcsolatba hoznám a fegyvert Lundinnal vagy Nieminennel.

– Az is lehet, hogy a pisztoly Lundinnal volt, elsült, miközben Salander lefegyverezte, és akkor találta őt lábon.

– Meg az is, hogy szadizmusból lőtt bele. Mit tudom én. De mit tett Nieminennel? Nincs látható sérülése.

– De van. Két apró égési seb a mellkasán.

– És?

– Valószínűleg sokkoló okozta.

– Salander tehát sokkolóval, gázspray-vel és pisztollyal volt fölfegyverkezve. Hogy jön ez össze… Biztos vagyok benne, hogy a pisztoly Lundinnal vagy Nieminennel volt, és Salander elvette. Hogy Lundint pontosan hogy lőtték meg, azt nem fogjuk tudni tisztázni, amíg az érintettek egyike nem vall.

– Rendben.

– Nos, akkor a dolog a következőképpen áll: Lundint a már ismertetett okokból előzetes letartóztatásba helyezzük. Nieminen ellen semmi sincs a kezünkben. Így hát délelőtt szabadon engedjük.

Sonny Nieminen rettenetes hangulatban volt, amikor kiengedték az előzetes letartóztatásból. A szája teljesen kiszáradt, ezért az első trafikban vett egy kólát, amit a vonaton ivott meg. Ezenkívül vásárolt még egy csomag Lucky Strike-ot és egy doboz tubákot is. Ezután kinyitotta a mobilját, ellenőrizte az akkut, és a harminchárom éves Hans-Åke Waltarit hívta, aki harmadik helyen állt a Svavelsjői Motoros Klub hierarchiájában. Négyszer csöngött ki, mire Waltari fölvette.

– Nieminen. Kint vagyok.

– Gratula.

– Hol vagy?

– Nyköpingben.

– Mi a francot művelsz Nyköpingben?

– Amikor titeket elkaptak, úgy döntöttünk, fedezékbe vonulunk.

– És a többiek hol vannak?

Waltari elmagyarázta, hol tartózkodik a Svavelsjői MK további öt tagja. A magyarázattól Nieminen sem nyugodtabb, sem derűsebb nem lett.

– És ki a faszom vigyáz a cuccra, míg ti lapultok, mint szar a fűben?

– Na ide figyelj! Te meg Magge valami melóban utaztok, amiről nekünk fingunk sincs, aztán lövöldözésbe keveredtek azzal az országszerte körözött kurvával. Maggét meglövik, és elkapnak titeket. A zsaruk meg kiásnak pár hullát a nykvarni raktárunk környékén.

– És?

– És lassacskán föltettük a kérdést, nem titkoltok-e előlünk valamit.

– Mi az istent titkolnánk? A cég megbízatásait végezzük!

– Hát én eddig arról nem hallottam, hogy a telkünk egy temető! Kik ezek a hullák?

Nieminennek már a nyelve hegyén volt a csípős válasz, de visszafogta magát. Nem ez a megfelelő időpont az összetűzésre. Most minél előbb vissza kell nyerniük az erejüket. És miután végig tagadott öt kihallgatás alatt, nem lett volna okos ötlet a rendőrségtől kétszáz méterre kitrombitálni, hogy mégiscsak tud valamit az ügyről.

– Jaj, szard már le azokat a hullákat! Fogalmam sincs. Magge viszont pácban van. A távolléte alatt átveszem a vezetést.

– Jó, akkor most mi lesz? – tudakolta Waltari.

– Ki figyel a tulajdonunkra, most, hogy ti elhúztátok a beleteket onnan?

– Benny Karlsson ott maradt a klubházban. Aznap, amikor titeket letartóztattak, a rendőrök házkutatást tartottak.

– Benny K.? A kurva életbe, hát neki is vaj van a fején!

– Az most mindegy. Csak az a szőke tank számít nekik, akivel te meg Magge mindig bizniszeltek.

Nieminen elhűlt. Sietve körülnézett, és pár méterre eltávolodott a trafik ajtajától.

– Mit mondtál?

– Mondom, az a szőke óriás, akivel te meg Magge bizniszelni szoktatok. Egyszer csak beállított, és ránk parancsolt, hogy rejtsük el.

– Bassza meg, Waltari, azt a csávót az egész országban körözik rendőrgyilkosságért!

– Ja… ezért is akar elbújni. Mit kellett volna csinálnunk? Végül is a ti haverotok.

Nieminen tíz másodpercre lehunyta a szemét. Ronald Niedermann különböző feladatokkal bízta meg a Svavelsjői MK-t, s ez éveken át tekintélyes jövedelmet biztosítottak a klubnak. De a legkevésbé sem volt a haverjuk, hanem egy közveszélyes pszichopata bűnöző, akit most már a rendőrség is ész nélkül üldöz. Nieminen sosem bízott benne. Az lett volna a legjobb, ha golyóval a fejében kerül elő. Akkor legalább a rendőrök lazítanak egy kicsit.

– És mit csináltatok vele?

– Benny elvitte Viktorhoz.

Viktor Göransson, a klub pénztárosa Järna mellett lakott. Kiterjedt ismeretségi körrel rendelkezett az üzleti életben. Egy délszláv származású hakniénekes pénzügyi tanácsadójaként kezdte karrierjét, míg aztán egy szép napon az egész zenekar rács mögé került adócsalásért. Magge Lundinnal a Kumla börtönben ismerkedett meg a kilencvenes évek elején. Ő lett a Svavelsjői MK egyetlen olyan tagja, aki öltönyben és nyakkendőben jár.

– Waltari, te most kocsiba ülsz, és fölveszel a södertäljei pályaudvaron háromnegyed óra múlva.

– Mi ez a sietség?

– Kézbe kell vennünk a dolgokat, amilyen gyorsan csak lehet.

Hans-Åke Waltari lopva a mellette ülő Nieminenre pillantott, miközben Svavelsjö felé hajtott. Magge Lundintól eltérően Sonny Nieminennel nem volt egyszerű közösködni. Jóképű volt, és egészen ártatlan külsejű, de valójában ingerlékeny és veszélyes, különösen, ha ivott. Ebben a pillanatban ugyan színjózan volt, de a gondolat, hogy a jövőben ő fogja vezetni a klubot, kissé nyugtalanította Waltarit. Magge mindig féken tudta tartani valahogy, de nem lehetett tudni, milyen lesz vele mint helyettes klubelnökkel.

Benny K. nem volt a klubházban. Nieminen kétszer is próbálta hívni a mobilján, de nem vette föl.

Átmentek Nieminenhez, aki úgy egy kilométerre lakott a klubháztól. A rendőrség nála is házkutatást tartott, de nem talált semmit, amit kapcsolatba lehetett volna hozni a nykvarni esettel. Ezért is volt most Nieminen szabadlábon.

Lezuhanyozott és átöltözött, mialatt Waltari türelmesen várt a konyhában. Aztán vagy százötven méternyire bementek az erdőbe, és fölszedték a legfelső földréteget, mely egy sietősen elrejtett ládát takart, benne hat lőfegyverrel, köztük egy AK5-össel, rengeteg lőszerrel és majd két kiló robbanóanyaggal. Ez volt Nieminen saját kis fegyverraktára. A lőfegyverek közül kettő lengyel P-83-as Wanad volt. Ugyanabból a szállítmányból származtak, mint az, amelyet Salander Stallarholmenben elvett tőle.

Nieminen elhessegette magától Lisbeth Salander képét. A södertäljei kapitányság cellájában mindegyre azt látta maga előtt, amikor Lundinnal megérkeznek Nils Bjurman nyaralójához, és ott találják Salandert.

Ami azután történt, azt egyikük sem láthatta előre. Azért mentek oda, hogy felgyújtsák az ügyvéd házát, mégpedig a szőke szörnyeteg utasítására. És ott belefutottak ebbe az istenverte Salanderbe – egyedül volt, másfél méter magas és egy piszkafa. Nieminen el is tűnődött, vajon mennyit nyomhat a lány. Aztán minden összeomlott, és elszabadult az erőszak orgiája, amelyre egyikük sem készült fel.

A külső körülményeket könnyen rekonstruálni lehetett. Salandernél gázspray volt, amit Lundin arcába fújt – erre ugyan fel lehetett volna készülve, de tény, hogy nem volt. Ezután kétszer belerúgott, és egy állkapocs eltöréséhez nem is kell olyan nagy erő. Egyszerűen letaglózta Maggét.

De utána elbánt Sonny Nieminennel is, akivel kifejlett, edzett hímek sem szívesen bocsátkoztak harcba. Túlságosan gyors volt. Ő hitetlenkedve próbált fegyvert rántani, de a lány olyan megalázó könnyedséggel küldte földre, mintha egy terhes szúnyogot csapott volna le. Aztán sokkolóval intézte el, és a Harley Davidsonját is elvitte, ráadásul kivágta a dzsekijéből a Svavelsjői MK emblémáját, ami elől tisztelettel tért ki mindenki, ha belépett a kocsmába. Salander megsemmisítette őt. Nieminen olyan heves gyűlöletet érzett iránta, hogy maga is meglepődött. Megőrizte a hidegvérét, de tudta, hogy eljön a nap, amikor bosszút állhat, és lemoshatja magáról ezt a szégyent. Nieminen kivette a ládából a két lengyel pisztolyt, és az egyiket átnyújtotta Waltarinak.

– Van valami tervünk?

– Először is elmegyünk Niedermannhoz, és elbeszélgetünk vele. Nem közülünk való, és nem volt még letartóztatva. Ha kipakol, mindannyiunkat sittre vágat.

– Vagyis azt mondod…

Nieminen már korábban eldöntötte, hogy Niedermannt el kell tenni láb alól, de tudta, hogy nem szabad idő előtt megijesztenie Waltarit.

– Először meg kell tudnunk, mit akar. Ha van valami terve, amivel megléphetünk az országból, még a segítségünkre is lehet. De amíg fennáll a veszélye, hogy letartóztatják, addig fenyegetést jelent.

Viktor Göransson järnai háza sötét volt, amikor Nieminen és Waltari alkonyattájt odaért. Már ez önmagában valami rosszat sejtetett. Az autóban maradtak, és vártak még egy kicsit.

– Lehet, hogy csak nincsenek itthon – vélte Waltari.

– Ja, biztos elvitte Niedermannt piálni – torkolta le Nieminen, és kiszállt.

A ház ajtaja nem volt bezárva. Nieminen villanyt gyújtott, aztán végigmentek szobáról szobára. Rend volt a házban, nyilván annak a nőnek köszönhetően, akivel Göransson együtt élt.

Viktor Göranssont és a barátnőjét a mosókonyhában találták meg a pincében.

Nieminen lehajolt, és megvizsgálta a holttesteket. Az ujja hegyével megérintette a nőt. Jéghideg volt, és merev. Ez azt jelentette, hogy már legalább huszonnégy órája halott. Nem kellett kórboncnoknak lennie, hogy megállapítsa a halál okát. A nő nyakát eltörték úgy, hogy száznyolcvan fokban hátracsavarták a fejét. Pólót és farmert viselt, és nem látszott rajta más sérülés.

Viktor Göranssonon csak alsónadrág volt. Borzalmasan összeverték, egész testét elborították a véraláfutások. Mindkét karját eltörték, kicsavarva, lehetetlen szögben álltak, mint a fenyőgallyak. A brutális bántalmazást, amelyet elszenvedett, csak kínvallatásnak lehetett értelmezni. Végül, amennyire Nieminen meg tudta állapítani, a gégéjére mért nagy erejű ütés végzett vele. A gégefő mélyen besüllyedt a torokba.

Nieminen fölállt, fölment a pincelépcsőn, és kilépett a ház ajtaján. Waltari követte. Nieminen átvágott az udvaron a háztól mintegy ötven méterre álló tehénistállóhoz. Félretolta a reteszt, és kinyitotta az ajtót.

Az istállóban egy 1991-es, sötétkék Renault állt.

– Milyen kocsija van Göranssonnak? – kérdezte.

– Egy Saabja.

Nieminen bólintott. A kabátzsebéből kulcsot vett elő, és kinyitott egy ajtót az istálló hátuljában. Egy pillantással felmérte, hogy későn érkezett. A benti masszív páncélszekrény üres volt.

Nieminen elfintorodott.

– Úgy nyolcszáz rugó – mormolta.

– Micsoda? – kérdezte Waltari.

– Ebben a széfben úgy nyolcszázezer koronája volt a Svavelsjői MK-nak. Vagyis nekünk.

Csak hárman tudták, hol tartják a klub pénzét, mielőtt befektetnék vagy tisztára mosnák. Viktor Göransson, Magge Lundin és Sonny Nieminen. Niedermann menekült. Készpénzre volt szüksége. És tudta, hogy Göransson foglalkozik a klub pénzügyeivel.

Nieminen becsukta az ajtót, és lassan visszasétált az istálló elülső részébe. Próbálta felbecsülni a kárt. A klub vagyonának egy része értékpapírokban volt, amelyekhez ő is hozzáfért. Lundin segítségével a befektetett pénz egy részét is meg lehetett találni. A nagyobb részének holléte azonban kizárólag Göransson fejében volt elraktározva, hacsak nem adott részletes instrukciókat Lundinnak. Ezt azonban nemigen hitte – Maggét sohasem érdekelte igazán az ilyesmi. Az ujjain számolgatva Nieminen úgy saccolta, hogy Göransson halálával a Svavelsjői MK vagyonának nagyjából hatvan százalékát vesztette el.

Megsemmisítő csapás volt, hiszen a napi kiadások fedezéséhez elsősorban készpénz kellett.

– Most mit csinálunk? – kérdezte Waltari.

– Először is elmondjuk a rendőrségnek, mi történt.

– Elmondjuk a rendőrségnek?

– El hát, bassza meg! Az egész ház tele van az ujjlenyomataimmal! Azt akarom, hogy minél előbb találják meg Göranssont meg a csaját, és az orvos igazolja, hogy akkor haltak meg, amikor én még előzetesben voltam.

– Ja, vágom.

– Aztán te megkeresed Benny K.-t. Beszélni akarok vele, ha ugyan még él. Utána pedig elkapjuk Niedermannt. Minden ismerős klub tartsa nyitva a szemét. Tálcán akarom a fejét! Valószínűleg Göransson Saabjával jár a környéken. Nézzünk utána a rendszámnak.

Amikor Lisbeth Salander szombat délután kettőkor fölébredt, épp bent volt nála egy orvos.

– Jó reggelt – köszönt az.

– Benny Svantesson vagyok, az egyik kezelőorvosa. Vannak fájdalmai?

– Ja.

– Azonnal kap fájdalomcsillapítót, csak előbb megvizsgálom. Végignyomogatta és – tapogatta a lány elgyötört testét. Lisbethet ez rendkívüli módon idegesítette, de úgy gondolta, nem balhézással kellene kezdenie a kórházi tartózkodását.

– Hogy nézek ki? – kérdezte.

– Rendbe fog jönni – felelte az orvos, lefirkantott pár jegyzetet, majd felállt.

Ettől ugyan nem lett okosabb.

Mikor az orvos elment, jött egy nővér, és segített Lisbethnek használni az ágytálat. Azután alhatott tovább.

Alekszandr Zalacsenko, alias Karl Axel Bodin magához vette folyékony ebédjét. Arcizmainak legcsekélyebb mozgatása is szörnyű fájdalmat okozott, de a kín nem volt akkora, hogy ne tudta volna elviselni.

Hozzászokott a fájdalomhoz. Ez a nyomába sem ért annak, amitől heteken át szenvedett, miután tizenöt éve fáklyaként lángolt a kocsijában. Akkor egyetlen végtelen kínmaratonnak tűnt az utókezelés.

Az orvosok egyetértettek abban, hogy túl van az életveszélyen, de korára való tekintettel néhány napig még bent tartották az intenzíven megfigyelésre.

Szombaton négy látogatója volt.

Tíz körül ismét benézett Erlander felügyelő. Ezúttal ahelyett a minden lében kanál Sonja Modig helyett a sokkal szimpatikusabb Holmberg nyomozó kísérte. Nagyjából ugyanazokat a kérdéseket tették fel Niedermann-nal kapcsolatban, mint előző este. Ő pedig egyetlen hiba nélkül elismételte a történetét. Mikor rátértek a leánykereskedelemmel és egyéb bűncselekményekkel való kapcsolatára, mindent tagadott. Ő csak egy ártatlan rokkantnyugdíjas, azt sem tudja, miről beszélnek. Mindent rákent Niedermannra, és fel is ajánlotta, hogy lehetőségeihez mérten segít kézre keríteni az elvetemült rendőrgyilkost.

Ez persze a gyakorlatban nem jelentett komoly segítséget, mivel fogalma sem volt róla, milyen körökben mozog Niedermann, és hol próbál elrejtőzni.

Tizenegy körül érkezett az ügyészség képviselője, aki hivatalosan közölte vele, hogy gyanúsítotti státusba került Lisbeth Salander sérelmére elkövetett emberölési kísérlet és súlyos testi sértés ügyében. Zalacsenko türelmesen elmagyarázta, hogy ő az áldozat, és sokkal inkább Salandert kellene meggyanúsítani az ő megtámadásával. Az ügyészség felajánlotta számára a jogi segítséget egy kirendelt ügyvéd személyében. Zalacsenko kijelentette, hogy meggondolja a dolgot.

Valójában ez esze ágában sem volt. Ugyanis már reggel felhívta és magához rendelte a saját ügyvédjét. Ő, Martin Thomasson volt aznap a harmadik vendég a betegágyánál. Derűs arccal sétált be, beletúrt dús szőke hajába, a homlokára tolta a szemüvegét, és kezet nyújtott az ügyfelének. Kissé túlsúlyos volt, de rendkívül megnyerő. Habár meggyanúsították azzal, hogy a délszláv maffiának dolgozik, és ebben az ügyben még mindig folyt a nyomozás, az volt a híre, hogy általában megnyeri az ügyeit.

Zalacsenkónak öt éve ajánlotta egy üzlettársa, amikor egy liechtensteini cégével kapcsolatban volt szüksége segítségre bizonyos ügyletekhez. Nem volt szó különösebben nagy összegekről, de Thomasson ügyesen intézte az adóügyeket, így Zalacsenko később is többször igénybe vette szolgálatait. Thomasson tisztában volt vele, hogy a pénz törvénytelen üzelmekből származik, de nem úgy tűnt, mintha különösebben zavartatná magát. Végül Zalacsenko úgy döntött, hogy tevékenységét egyetlen nagy cégben fogja össze, amely Niedermann és az ő tulajdonában áll. Fölajánlotta az ügyvédnek, hogy legyen csendestárs az üzletben, és intézze a cég pénzügyeit. Thomasson minden további nélkül elfogadta az ajánlatot.

– Hát nem néz ki túl jól, Bodin úr.

– Megpróbáltak megölni.

– Bizonyos Lisbeth Salander, ha jól értettem.

Zalacsenko lehalkította a hangját.

– Niedermann barátunk mindent elpuskázott, mint bizonyára hallotta.

– Igen, hallottam.

– A rendőrség pedig azzal gyanúsít, hogy én is benne vagyok a dologban…

– Ami magától értetődően nem igaz. Ön áldozat, és most az a legfontosabb dolgunk, hogy a médiában is ezt a képet rögzítsük. Salander kisasszony már tett róla, hogy őt eleve negatívan állítsák be… megoldom én ezt.

– Köszönöm.

– De hadd hangsúlyozzam még egyszer, hogy nem vagyok büntetőjogi szakértő. Itt specialista segítségére lesz szükség. Gondoskodom egy megbízható ügyvédről.

A negyedik látogató este tizenegykor érkezett. Az ápolókat azzal rázta le, hogy fölmutatta az igazolványát, és kijelentette, hogy sürgős beszélnivalója van Zalacsenkóval. Erre a kórterembe kísérték. A beteg még ébren töprengett.

– Jonas Sandberg – mutatkozott be a látogató, és kezet nyújtott, amiről Zalacsenko tudomást sem vett. Harmincöt év körüli, homokszín hajú férfi volt, farmert, kockás inget és bőrdzsekit viselt. A beteg szótlanul méregette.

– Már vártam, mikor bukkan fel valaki maguktól – mondta végül.

– A Nemzetbiztonsági Hivatalnál dolgozom – mutatta az igazolványát Sandberg.

– Nem hiszem – felelte Zalacsenko.

– Parancsol?

– Lehet, hogy a fizetését tőlük kapja, de hogy dolgozna ott, azt nem hiszem.

Sandberg nem válaszolt. Körülnézett a szobában. Aztán az ágyhoz húzta a széket.

– Azért jöttem ilyen későn, mert nem akartam feltűnést kelteni. Úgy határoztunk, hogy segítünk önnek, és most el kell döntenünk, hogyan tovább. Azért vagyok itt, hogy meghallgassam az ön változatát, és megértsem a szándékait, hogy kidolgozhassam a stratégiát.

– Na és mit gondol, hogy fog kinézni az a stratégia?

Sandberg tűnődve nézte az ágyon fekvő öregembert. Aztán széttárta a karját.

– Zalacsenko úr… attól tartok, hogy olyan folyamat indult meg, amelynek nem látni a végét. A gossebergai sír és a tény, hogy Lisbeth Salandert háromszor meglőtték… mindezt elég nehéz félremagyarázni. De még nincs veszve minden. A lányával való konfliktusa megmagyarázza, miért fél tőle ennyire, és miért tett ilyen drasztikus lépéseket. De attól tartok, hogy így sem fogja megúszni a börtönt.

Hirtelen úgy látta, hogy Zalacsenko kitűnően szórakozik. Szinte elvigyorodott, de ez az ő állapotában nehezen lett volna elképzelhető. Maradt egy apró ajakrándítás. Minden más túlságosan fájdalmas lett volna.

– Szóval ez lenne a közös stratégiánk?

– A károk minimalizálásáról szól a történet, Zalacsenko úr. Mi minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy segítsünk önnek, de szükségünk van az együttműködésére és bizonyos garanciákra.

– Garanciát kaphat. A maga dolga lesz az, hogy ez az egész ügy felszívódjon a levegőben. – Zalacsenko széles gesztust tett a kezével. – Niedermann a bűnbak, és garantálom, hogy őt nem találják meg.

– Vannak viszont bizonyítékok, amelyek…

– Szarok a bizonyítékaira. Minden azon múlik, hogyan vezetik a nyomozást, és hogyan prezentálják a tényeket. A garanciám további része így hangzik: ha belátható közelségbe kerül a tárgyalás, sajtótájékoztatót tartok. Ismerem a neveket, az időpontokat és az eseményeket. Aligha kell emlékeztetnem magát arra, hogy ki vagyok.

– Nem egészen érti, hogy…

– Nagyon is jól értem. Maga csak egy kis küldönc. Egyszerűen adja át a főnökének az üzenetem. Mondja meg neki, hogy mindenről van másolatom, és gond nélkül tönkre tudom tenni.

– Meg kell próbálnunk megegyezni.

– A beszélgetésnek vége. Takarodjon innen. És mondja meg, hogy legközelebb egy felnőttet küldjenek, akivel meg is lehet beszélni valamit.

Zalacsenko elfordította a fejét, hogy a tekintete se találkozzon többé a látogatójáéval. Sandberg még nézte őt egy pillanatig, aztán vállat vont, és felállt. Már az ajtónál járt, amikor újra meghallotta Zalacsenko hangját.

– Még valami.

Sandberg megfordult.

– Salander.

– Mi van vele?

– El kell tűnnie.

– Ezt hogy érti?

Sandberg olyan aggodalmas képet vágott, hogy Zalacsenkónak az állkapcsába hasító éles fájdalom ellenére nevetnie kellett.

– Úgy értem, hogy ti, nyavalyások gyávák vagytok megölni, és megbíznotok sincs vele kit. Mégis ki lenne az… talán te? De akkor is el kell tűnnie. A tanúvallomásokat valahogy érvénytelenné kell tenni. Őt meg élete végéig intézetbe vágni.

Lisbeth Salander hallotta a lépteket a szobája előtt a folyosón. Jonas Sandberg nevét nem ismerte, és a lépéseit sem hallotta soha.

De az ajtaja egész nap nyitva állt, mivel az ápolónők tízpercenként ránéztek. Így aztán hallotta, amint a férfi elmagyarázza, hogy sürgősen beszélnie kell Bodin úrral. Igazolta is magát, de sem a név nem volt ismerős, sem az igazolványt nem látta.

Az ápolónő megkérte a látogatót, hogy várjon, majd bement megnézni, ébren van-e még Bodin. Salander ebből arra következtetett, hogy az illető elég meggyőző dokumentumot mutatott fel.

Azt is meg tudta állapítani, hogy az ápolónő balra indult el a folyosón, és tizenhét lépéssel érte el a célját. Ugyanezen a távon a férfi látogatónak csak tizennégy lépést kellett megtennie. Átlagosan tehát tizenöt és fél lépés. A lépések hosszát átlag hatvan centire becsülte, ami tizenöt és féllel beszorozva azt jelenti, hogy Zalacsenko szobája balra, kilencszázharminc centire van az övétől. Vagyis körülbelül tíz méter. Saját szobája szélességét úgy öt méterre saccolta, úgyhogy Zalacsenkónak tőle két ajtónyira kell lennie.

Az éjjeliszekrényen álló digitális óra zölden fénylő számai alapján a látogatás pontosan tíz percig tartott.

Zalacsenko még sokáig feküdt ébren, miután Sandberg elment. Feltételezte, hogy ez nem a valódi neve, mivel úgy tapasztalta, ezek a svéd amatőrök álnevet használnak, akár szükség van rá, akár nincs. Ebben az esetben Jonas (vagy hívják akárhogy) volt az első jele annak, hogy a Szekció tudomást szerzett a helyzetéről. A médiaérdeklődést nemigen lehet elkerülni. A látogatás megerősítette abban, hogy a helyzet a legnagyobb aggodalomra ad okot.

Felmérte az előnyöket és hátrányokat, számba vett minden lehetőséget, és elvetett néhány alternatívát. Azzal tisztában volt, hogy a dolgok katasztrofálisan alakulnak. Ebben a percben neki Gossebergában kellett volna üldögélnie, Niedermann-nak biztonságban lapulnia valahol külföldön, Salandernek pedig eltemetve hevernie egy gödör fenekén. Még most sem fért a fejébe, hogyan sikerült kimásznia onnan, visszavergődnie a tanyára, és két baltacsapással összezúznia az életét. Eszeveszetten szívós.

Azt viszont pontosan értette, mi történt Niedermann-nal, és miért rohant el ahelyett, hogy rövid úton elintézte volna Salandert. Tudta, hogy Niedermann fejével valami nincs rendben – hogy rémeket lát. Több alkalommal kellett már közbelépnie, amikor Niedermann embriópózba gömbölyödött a rettenettől.

Mindez nagyon aggasztotta. Arról meg volt győződve, hogy nappal, a menekülés után Niedermann ismét ésszerűen kezdett viselkedni, hiszen azóta sem kapták el. Valószínűleg megpróbál Tallinnba szökni, ahol elrejtőzhet Zalacsenko alvilági birodalmában. Azt azonban nem lehetett tudni, mikor bénítja meg újból a rémület, ami igencsak nyugtalanító volt. Ha ez menekülés közben történik vele, akkor hibázni fog, és ha hibázik, elkapják. Megadni persze nem fogja magát, ami azt jelenti, hogy rendőrök halnak majd meg, és valószínűleg maga Niedermann is.

Ez a gondolat elszomorította Zalacsenkót. Nem akarta, hogy Niedermann meghaljon. Hiszen a fia volt. Ugyanakkor az volt a keserű igazság, hogy még ez is jobb lett volna, mintha élve elfogják. Niedermann sosem volt még letartóztatva, és Zalacsenko nem tudhatta, hogyan reagálna rá. De gyanította, hogy nem tudná tartani a száját. Ezért kifejezetten jól jött volna, ha a rendőrök megölik. Persze meggyászolta volna a fiát, de a másik lehetőség még rosszabb volt. Az ugyanis úgy nézett volna ki, hogy Zalacsenko élete hátralevő részét börtönben tölti.

Viszont már negyvennyolc óra eltelt a szökése óta, és még mindig nem sikerült kézre keríteni. Ez jó jel. Annak a jele, hogy Niedermann rendesen működik, és egy rendesen működő Niedermann legyőzhetetlen.

Sokat tűnődött egy másik problémán is. Mégpedig azon, vajon hogy viseli Niedermann az apja hiányát, és hogyan képes igazgatni az életét nélküle. Azt figyelte meg ugyanis az évek során, hogy Niedermann teljesen passzív viselkedést vesz fel, és minden tettrekészségét elveszíti, ha nem irányítják, még ha hosszú póráz végéről teszik is ezt.

Sokadszorra is megállapította, milyen sajnálatos és mekkora szégyen, hogy a fia ilyen tulajdonságokkal rendelkezik. Pedig Ronald kétségkívül igen tehetséges ember, akit testi adottságai is félelmetessé tesznek. Csak hát az önállóság… az hiányzik belőle. Mindig szüksége van valakire, aki megmondja neki, mit csináljon.

Ám most nem a fiáról, hanem róla van szó. Kényes helyzetbe került, talán kényesebbe, mint valaha.

Ügyvédje, Thomasson látogatását mindennek találta, csak megnyugtatónak nem. Thomasson cégjogász volt, és bár a saját területén kiváló, ebben a helyzetben nem éppen a legnagyobb segítség.

És itt van még Jonas Sandberg. Ő már sokkal komolyabb mentőövet jelentett, csakhogy ez könnyen hurokká válhatott a nyaka körül. Minden az irányításon múlik.

És végül támaszkodhat a saját erejére is. Jelenleg kórházi ápolásra szorul, de pár nap, talán egy hét múlva kiengedik. Ha minden kötél szakad, mehet a saját lábán is. Rejtekhelyre lesz szüksége, útlevélre és készpénzre. Thomasson mindezt el tudja intézni neki. De először is fel kell épülnie annyira, hogy menekülhessen.

Egy órakor benézett hozzá az éjszakás nővér. Zalacsenko alvást színlelt. Aztán amikor az ajtó becsukódott, kínkeservesen felült, és átvetette a lábát az ágy szélén. Egy ideig ülve maradt, és az egyensúlyát próbálgatta. Majd óvatosan letette a bal lábát a padlóra. A balta szerencsére csak az egyébként is sérült jobb lábát találta. Benyúlt az ágy melletti szekrénykébe a műlábáért, és a csonkra erősítette. Aztán felállt. Egész testsúlyát ép bal lábára helyezte, és megpróbálta a jobbat is letenni. Ahogy lassan áthelyezte a testsúlyát, végigvillámlott rajta a fájdalom.

Összeszorított foggal tett egy lépést. Mankóra lett volna szüksége. A falnak támaszkodva elsántikált az ajtóhoz. Percekig tartott, mert minden lépés után meg kellett állnia és úrrá lennie a fájdalmon.

Bal lábára állva résnyire nyitotta az ajtót, és kinézett a folyosóra. Mivel senkit nem látott, még egy kicsit kijjebb dugta a fejét. Balról fojtott hangokat hallott, így arra nézett. Az éjszakás nővér szobája mintegy húsz méterre volt tőle.

Megint jobbra fordult, és a folyosó végén meglátta a kijáratot.

Napközben érdeklődött Lisbeth Salander állapota iránt. Az ápolónőket azonban nyilvánvalóan arra utasították, hogy ne beszéljenek a betegekről. Egyikük közönyösen tájékoztatta, hogy Lisbeth állapota stabil. S eközben a tekintete öntudatlanul balra kalandozott.

Salander tehát valahol a nővérszoba és az ő szobája között feküdt.

Óvatosan becsukta az ajtót, visszabicegett az ágyhoz, és levette a műlábát. Teljesen átizzadt, mire végre bebújt a takaró alá.

Jerker Holmberg nyomozó vasárnap délben érkezett vissza Stockholmba. Fáradt volt, és éhes, úgy érezte magát, mint akit kerékbe törtek. Elmetrózott a városházáig, majd onnan gyalog ment be a főkapitányságra, és fölkereste Jan Bublanskit. Sonja Modig és Curt Andersson már ott volt. A gyűlést maga Bublanski hívta össze, mivel tudta, hogy a nyomozást vezető Richard Ekströmnek más elfoglaltságai vannak.

– Köszönöm, hogy bejöttél – kezdte Bublanski. – Remélem, lesz időnk mindent nyugodtan megbeszélni. Van valami újdonság?

– Semmi, amit telefonon még nem mondtam el. Zalacsenko nem enged egy tapodtat sem. Szóval…

– Igen?

– Szóval igazat kell adnom Sonjának. Ez az egyik legvisszataszítóbb ember, akivel valaha dolgom volt. – Bublanski krákogott.

– Tehát mi az, amit tudunk? Sonja?

Modig hidegen elmosolyodott.

– Most jön a magánnyomozó. Zalacsenkót egyetlen nyilvántartásban sem találtam meg, csak Karl Axel Bodint, aki 1942-ben született Uddevallában. Szülei neve Marianne és Georg Bodin. 1946-ban mindketten elhunytak egy balesetben. Karl Axel Bodint egy Norvégiában élő nagybátyja nevelte fel. A hetvenes évekig nincs róla újabb adat. Akkor visszaköltözött Svédországba. Blomkvist állítása, hogy orosz ügynök lett volna, nem tűnik bizonyíthatónak, de én hajlamos vagyok hinni neki.

– És ez mit jelentene?

– Hogy hamis személyazonossághoz jutott, méghozzá a hatóság közreműködésével.

– A nemzetbiztonságéval?

– Blomkvist szerint igen. Hogy pontosan hogy történt, azt nem tudom. De ez azt jelentené, hogy a születési anyakönyvi kivonatát és egy sor másik iratot meghamisítottak, és a hamis adatokat bejuttatták a nyilvántartásba. Ennek az eljárásnak a törvényességéről nem nyilatkoznék. A kérdés az, hogy ki hozott ilyen határozatot. És ebben az esetben majdhogynem kormányzati szinten kell keresnünk az illetőt.

– Na jó – mondta hosszabb csönd után Bublanski. – Mi csak négy szimpla zsaru vagyunk. Ha a kormány tényleg benne van a dologban, én be nem hozatom kihallgatni.

– Hmm – hümmögött Andersson. – Ez akár alkotmányos válsághoz is vezethet. Bezzeg Amerikában simán ki lehet hallgatni kormánytagokat. Nálunk meg össze kell hívni hozzá az alkotmánybíróságot.

– De megkérdezhetjük magát a főnököt is – vetette fel Holmberg.

– Magát a főnököt? – ismételte Bublanski.

– Thorbjörn Fälldint. Az akkori miniszterelnököt.

– Hát persze, szépen bekopogunk a volt miniszterelnökhöz, és barátilag megérdeklődjük, ugyan nincs-e már valamelyik fiókban egy-két személyes irat kiugrott ruszki kémekről.

– Åsban lakik, a härnösandi járásban. Én onnan nem messze nőttem fel. Apám a Centrum Párt tagja, és jól ismeri Fälldint. Én is találkoztam vele néhányszor, rendes, egyenes ember.

A többiek elképedve bámultak Holmbergre.

– Te ismered Fälldint…? – kérdezte hitetlenkedve Bublanski.

Holmberg bólintott. Bublanski összecsücsörítette az ajkát.

– De komolyan – folytatta Holmberg. – Egy egész sor problémánkat megoldaná, ha ki tudnánk húzni belőle valami magyarázatot. Elmehetek és megpróbálhatom. Ha nem beszél, hát nem beszél. De ha igen, azzal rengeteg időt takaríthatunk meg.

Bublanski átgondolta a dolgot. Aztán megrázta a fejét. A szeme sarkából látta, hogy Modig és Andersson bólogat.

– Kösz a felajánlást, de szerintem egyelőre jegeljük. Vissza a mi ügyünkhöz. Sonja.

– Blomkvist szerint Zalacsenko 1976-ban érkezett ide. Ha jól értem a dolgot, ezt csak egyvalakitől tudhatta meg.

– Gunnar Björcktől – mondta Andersson.

– Mit mondott? – kérdezte Holmberg.

– Nem sokat. A titoktartási kötelezettségére hivatkozik, és azt hajtogatja, hogy a fölöttesei jóváhagyása nélkül nem beszélhet.

– És kik a fölöttesei?

– Nem hajlandó elmondani.

– Most mi lesz vele?

– Letartóztattam a prostitúció elleni törvény megsértéséért. Ezt Dag Svenssonnak köszönhetően tökéletesen alá tudjuk támasztani. Ekströmöt felizgatta a dolog, de mivel már megtettem a feljelentést, komoly jogi problémákba ütközne, ha ad acta akarná tenni a nyomozást.

– Szóval a prostitúció elleni törvény. Hát, gondolom, ebből lesz némi balhé.

– Valószínűleg. De legalább elkaptuk, és bármikor kihallgathatjuk.

– Szóval most már a nemzetbiztonságiak területén kutakodunk. Ebből adódhatnak problémák.

– Viszont az a helyzet, hogy az eddigiekből semmi sem történik meg, ha a nemzetbiztonság nem keveredik bele. Lehetséges, hogy Zalacsenko valóban kiugrott orosz kém volt, aki itt kért menedékjogot. Az is lehet, hogy tényleg nekik dolgozott, és ezért volt szükség a hamis személyazonosságra. De van itt három probléma. Először is: az 1991-es jelentés, amelynek alapján Lisbeth Salandert törvénytelenül bezárták. Másodszor: Zalacsenko tevékenységének már régóta semmi köze a nemzetbiztonsághoz. Hétköznapi gengszter, aki valószínűleg több gyilkosságért és egyéb bűncselekményért felelős. Harmadszor pedig: semmi kétség, hogy Gossebergában az ő birtokán lőtték meg és temették el élve Lisbeth Salandert.

– Apropó, elolvasnám én is azt a híres-nevezetes jelentést – mondta Holmberg.

Bublanski elkomorult.

– Ekström pénteken lefoglalta, és amikor visszakértem, azt mondta, csinál róla egy másolatot. Hát azóta is csinálja. Viszont felhívott, és azt mondta, hogy beszélt a főügyészséggel, és gond van. A jelentés szigorúan titkos, úgyhogy sem terjeszteni, sem sokszorosítani nem szabad. Minden másolatot begyűjtöttek addig, amíg az ügy nem tisztázódik. Sonjának is be kellett szolgáltatnia a saját példányát.

– A fenébe is – szitkozódott Holmberg. – Nem tetszik ez nekem.

– Nekem sem – felelte Bublanski. – Valaki ellenünk dolgozik, méghozzá gyorsan és hatékonyan. Ez a jelentés vezetett minket a helyes nyomra.

– Akkor először is azt kell kiderítenünk, hogy ki ez a valaki – vélte Holmberg.

– Pillanat – szólt közbe Modig. – Ott van még Peter Teleborian. A mi nyomozásunkhoz is hozzájárult Salander profiljával.

– Pontosan – mondta sötéten Bublanski. – És mit mondott?

– Hogy nagyon aggódik a biztonsága miatt, és a legjobbat akarja neki. De rögtön utána rákezdett arra, hogy veszélyes lehet, és valószínűleg ellenáll. Az elgondolásaink nagy részét az ő szakvéleményére alapoztuk.

– Hans Fastét is jól bepörgette – tette hozzá Holmberg. – Jut eszembe, hallottatok valamit róla?

– Betegállományban van – felelte tömören Bublanski. – Most akkor az a kérdés, hogy hogyan tovább.

A következő két órában a különböző lehetőségeket vitatták meg. Az egyetlen igazi döntés, amit hoztak, mégis az volt, hogy Modig másnap visszautazik Göteborgba megérdeklődni, tud-e mondani valamit Salander. Mikor végül szétszéledtek, Modig és Andersson együtt ment le a garázsba.

– Csak most esik le… – Andersson megállt a mondat közepén.

– Igen?

– Csak most esik le, hogy amikor Teleboriannal beszéltünk, te voltál az egyetlen, aki kérdéseket tett föl, és ellenkezett.

– Az igaz.

– Hát… izé… jó az ösztönöd.

Andersson nem arról volt híres, hogy bőkezűen bánna a bókokkal, neki konkrétan most először mondott valami biztatót. Aztán faképnél is hagyta a kocsija mellett döbbenten álló Modigot.

5. FEJEZET

Április 10., vasárnap

Mikael Blomkvist Erika Bergerrel töltötte az éjszakát az ágyban. Nem szeretkeztek, csak feküdtek egymás mellett, és beszélgettek. Jobbára a Zalacsenko-ügyről. Olyan erős volt köztük a bizalom, hogy azt Erika távozása egy másik laphoz egy pillanatra sem ingatta meg. Neki magának a legcsekélyebb szándéka sem volt arra, hogy ezt a történetet az új munkahelyén felhasználja. Ez a Millennium sztorija volt, és legfeljebb az zavarta egy kicsit, hogy már nem ő lesz a főszerkesztő, mire megjelenik. Ragyogó befejezése lehetett volna ottani pályafutásának.

Sokat beszélgettek a jövőről is és arról, hogyan érinti őket az új helyzet. Erika szilárdan eltökélte, hogy résztulajdonos és a vezetőség tagja marad a Millenniumnál. Ugyanakkor mindketten tudták, hogy a szerkesztőségi munkába többé nem nyerhet betekintést.

– Csak egy pár évig helytálljak az új helyemen… és ki tudja, lehet, hogy a nyugdíj előtt még visszajövök egy kicsit – mondta Erika.

Aztán a saját, rendkívül bonyolult kapcsolatuk került szóba. Egyetértettek abban, hogy a jövőben sem kívánnak változtatni rajta, leszámítva persze azt, hogy ezután valamivel ritkábban találkoznak. Megint olyan lesz, mint a nyolcvanas években, mielőtt megalapították volna a Millenniumot, és még külön munkahelyen dolgoztak.

– Majd időpontot kell egyeztetnünk – mondta Erika, és fanyarul fölnevetett.

Vasárnap reggel sietősen elbúcsúztak, mielőtt Erika hazaindult a férjéhez, Greger Beckmanhoz.

– Nem tudom, mit mondjak – kezdte Erika –, de fölismerem a jeleket. Nyakig beleásod magad a sztoriba, és minden egyéb másodlagos lesz. Tudod, hogy amikor dolgozol, néha olyan vagy, mint valami pszichopata?

Mikael mosolyogva átölelte.

Aztán ahogy Erika elment, felhívta a Sahlgrenska kórházat, és megpróbált tájékoztatást szerezni arról, hogy van Lisbeth. De senki nem mondott semmit. Végül megkereste Erlander felügyelőt, aki megkönyörült rajta, és elmondta, hogy a lány állapota a körülményekhez képest jó, és az orvosok óvatos optimizmussal nyilatkoznak róla. Amikor megkérdezte, bemehet-e hozzá, Erlander azt felelte, hogy Lisbeth az ügyészség határozata alapján előzetes letartóztatásban van, és nem szabad látogatni. Az állapota azonban egyelőre nem engedi, hogy kihallgassák. Mikael kicsikart belőle egy ígéretet, hogy felhívja, ha a lány állapota rosszabbodna.

Mikor a mobilján megnézte a bejövő hívások listáját, látta, hogy negyvenkét nem fogadott hívása és egy olvasatlan üzenete van különböző újságíróktól, akik kétségbeesetten próbálták elérni. Az, hogy ő találta meg Lisbeth Salandert, és értesítette a mentőket, és ezzel közvetlen kapcsolatba került az eseményekkel, drámai spekulációkat indított meg a médiában.

Mikael minden értesítést kitörölt. Inkább a húgát, Annikát hívta fel, és megbeszélte vele, hogy ebédeljenek együtt.

Aztán Dragan Armanskijt, a Milton Security ügyvezető igazgatóját kereste meg. A mobilján érte utol, lidingői lakásában.

– Hát a címoldalra kerüléshez nagyon ért, az biztos – mondta Armanskij szárazon.

– Elnézést, amiért nem hívtam fel már korábban. Hallottam, hogy keresett, de nem volt időm…

– Mi is nyomoztunk itt a Miltonnál. És Holger Palmgrentől megtudtam, hogy önnek birtokában vannak bizonyos információk. Úgy néz ki, fényévekkel előttünk jár.

Mikael eltöprengett, hogyan adja elő a kérését.

– Bízhatok önben? – kérdezte.

Armanskijt kissé meglepte a kérdés.

– Milyen értelemben?

– Salander oldalán áll, vagy sem? Kiindulhatok abból, hogy ön is a legjobbat akarja neki?

– A barátja vagyok. De mint tudja, ez nem jelenti feltétlenül azt, hogy ő is az én barátom.

– Tudom. De arra vagyok kíváncsi, kész-e odaállni a szorító sarkába és támogatni őt a legádázabb ellensége elleni harcban. Sokmenetes küzdelem lesz.

Armanskij elgondolkodott.

– Mellette állok – mondta végül.

– Megoszthatok önnel információkat, és megbeszélhetek önnel dolgokat, anélkül, hogy attól kellene tartanom, hogy kiadja őket a rendőrségnek vagy valaki másnak?

– Bűncselekményben nem vehetek részt – válaszolta Armanskij.

– Nem ez volt a kérdés.

– Teljes mértékben megbízhat bennem, amíg minden törvényes kereteken belül történik.

– Többet nem is kérek. Találkoznunk kell.

– Este a városban leszek. Vacsora?

– Nem érek rá. Viszont hálás lennék, ha holnap este meg tudná oldani. Önnek, nekem és talán még néhány embernek össze kell ülnünk beszélgetni.

– Szívesen látom a Miltonnál. Mondjuk hatkor?

– Még valami… két óra múlva találkozom a húgommal, Annika Gianninival. Elvállalta Lisbeth védelmét, de természetesen nem dolgozhat ingyen. A honoráriuma egy részét ki tudom fizetni a saját zsebemből. Hozzá tud járulni a Milton Security is?

– Lisbethnek egy piszok jó büntetőjogászra lesz szüksége. És ha megbocsát, a húga nem tűnik a legjobb választásnak. Beszéltem a Milton jogi tanácsadójával. Kerít neki megfelelő ügyvédet. Én Peter Althinra (3) vagy valaki hasonlóra gondoltam.

– Nem jó ötlet. Lisbethnek egészen más típusú ügyvéd kell. Ha beszélünk, meg fogja érteni, mire gondolok. De képes lenne szükség esetén pénzt áldozni a védelmére?

– Már én is gondolkodtam azon, hogy a Milton felfogadhatna egy ügyvédet…

– Ez most igen vagy nem? Én tudom, mi történt Lisbethtel. Körülbelül azt is, hogy ki áll mögötte, és haditervem is van.

Armanskijnak nevetnie kellett.

– Jó. Meghallgatom a javaslatát. Ha nem tetszik, még mindig visszaléphetek.

– Átgondoltad a javaslatomat, hogy képviselhetnéd Lisbeth Salandert? – kérdezte Mikael, miután megpuszilta a húgát, és kikérték a kávét meg a szendvicseket.

– Igen. És nemet kell rá mondanom. Tudod, hogy nem vagyok otthon a büntetőjogban. Még ha a gyilkosság vádja alól sikerül is tisztázni, marad egy csomó másik vádpont. Olyasvalakire lesz szüksége, aki rámenősebb, és több tapasztalattal rendelkezik, mint én.

– Tévedsz. Ügyvéd vagy, és bizonyítottan a női jogok szakértője. Én azt mondom, pontosan te vagy az, aki Lisbethnek kell.

– Mikael… attól félek, nem érted az összefüggéseket. Itt egy nagyon összetett bűncselekményről van szó, nem egyszerű bántalmazásról vagy szexuális zaklatásról. Ha kijelentem, hogy kész vagyok őt védeni, az katasztrófához vezethet.

Mikael elmosolyodott.

– Azt hiszem, nem veszel észre valami nagyon fontosat. Ha Lisbethet például Dag és Mia meggyilkolásával vádolnák, akkor felfogadtam volna, mondjuk, Silberskyt vagy valami hasonló nagykutyát. De most egészen másról van szó. És ebben az esetben te vagy az ideális megoldás.

Annika sóhajtott.

– Akkor magyarázd el az egészet szép nyugodtan.

Majdnem két órán át beszéltek. Mire Mikael végzett a mondókájával, meg is győzte Annikát. Ezután rögtön elővette a mobilját, és ismét Erlandert hívta Göteborgban.

– Halló, Blomkvist vagyok.

– Semmi újat nem tudok mondani Salanderről – mondta Erlander kissé ingerülten.

– Ahogy most a dolgok állnak, ez jó hír. Én viszont tudok újat mondani önnek.

– Tényleg?

– Lisbeth Salandernek van ügyvédje. A neve Annika Giannini. Ebben a pillanatban itt ül mellettem, és szeretne beszélni önnel. Átnyújtotta a telefont Annikának.

– Jó napot kívánok. Annika Giannini vagyok, és felkértek Lisbeth Salander védelmére. Emiatt találkoznom kell az ügyfelemmel, hogy elismerjen mint védőjét. Ezenkívül az ügyész telefonszámára is szükségem van.

– Értem – mondta Erlander. – De ha jól tudom, az ügyészség már kapcsolatba lépett egy kirendelt ügyvéddel.

– Remek. És Salander kisasszony véleményét megkérdezték erről?

Erlander tétovázott.

– Őszintén szólva erre még nem volt lehetőségünk. Remélem, holnap már lesz olyan állapotban, hogy beszélhessünk vele.

– Csodás. Akkor most közlöm önnel, hogy engem tekinthet Salander kisasszony jogi képviselőjének, amíg ő maga nem nyilatkozik önnek másképpen. Csak a jelenlétemben hallgathatják ki. Addig annyit kérdezhet tőle, elfogad-e engem ügyvédjének, vagy sem. Azt hiszem, elég érthető voltam.

– Eléggé – sóhajtott Erlander. Nem egészen értette már, hogy áll a helyzet jogilag. Kicsit eltöprengett. – Elsősorban arról szeretnénk megkérdezni Salander kisasszonyt, van-e tudomása a rendőrgyilkos Ronald Niedermann tartózkodási helyéről. Beleegyezik abba, hogy erre akkor is rákérdezzek, amikor ön nincs jelen?

Annika habozott.

– Rendben… tisztán információszerzési céllal rákérdezhet, hogy a rendőrséget Niedermann nyomára tudja-e vezetni. De nem tehet fel olyan kérdést, ami az őt illető esetleges vádakra és gyanúkra vonatkozik. Megegyeztünk?

– Azt hiszem, meg.

Marcus Erlander felállt az asztalától, és tett egy lépést Agneta Jervas felé. Röviden összefoglalta neki az Annika Gianninivel folytatott beszélgetést.

– Nem is tudtam, hogy Salandernek van ügyvédje.

– Én sem. Gianninit Mikael Blomkvist bízta meg. Valószínűleg még Salander sem tud erről.

– De Giannini nem is büntetőjogász. Nőket érintő kérdésekkel foglalkozik. Egyszer meghallgattam egy előadását. Rendkívül intelligens, de ilyen feladatra alkalmatlan.

– Erről akkor is Salandernek kell döntenie.

– Lehet, hogy a saját érdekében némi nyomást kell gyakorolnom rá. Rendes védelemre van szüksége, nem valami sztárügyvédre, aki csak a címlapra akar kerülni. Hmm. Egyébként Salandert cselekvőképtelennek nyilvánították. Nem tudom, melyek az ide vonatkozó szabályok.

– Mit tegyünk?

Jervas eltűnődött.

– Hát jó nagy pácban vagyunk, az biztos. Azt sem tudom pontosan, kihez kerül végül az ügy, lehet, hogy ezt is átveszi Ekström Stockholmban. De ügyvédre mindenképpen szükség lesz. Na jó… kérdezze meg, kell-e neki Giannini.

Miután Mikael délután öt óra tájban hazaért, kinyitotta az iBookot, és tovább dolgozott a szövegen, amelyet a göteborgi szállodában kezdett el. Nyilvánvaló lett, hogy szükség van még némi kutatásra. Azt a kérdést például egyik általa ismert dokumentum sem válaszolta meg, hogy Gunnar Björckön kívül kik voltak még felelősek a nemzetbiztonságnál azért az összeesküvésért, ami elmegyógyintézetbe juttatta Salandert. Azt sem értette még pontosan, milyen kapcsolatban áll egymással Björck és a pszichiáter Peter Teleborian.

Éjfél körül kikapcsolta a gépet, és lefeküdt. Hetek óta most először tudott ellazulni. Kézben tartotta a sztorit. Voltak még kérdőjelek, de így is elég anyag gyűlt össze ahhoz, hogy egy egész főcímlavinát elindítson.

Egy pillanatra kísértést érzett, hogy felhívja Erikát, és megossza vele az újdonságokat. Aztán eszébe jutott, hogy ő már nem a Millenniumhoz tartozik. Ezek után már nem is volt olyan könnyű elaludnia.

A barna aktatáskás férfi óvatosan lépett le a 19:30-as Göteborg-Stockholm-járatról. Néhány pillanatig állva maradt a peronon, s körülkémlelt. Reggel nyolc órakor indult útnak Laholmból, és előbb Göteborgba ment, ahol együtt ebédelt egy régi barátjával, majd folytatta útját Stockholmba. Már két éve nem járt a fővárosban, és nem is állt szándékában ezt gyakran megtenni. Bár hivatali idejének legnagyobb részét itt töltötte, minden alkalommal idegennek érezte magát Stockholmban, ha immár nyugdíjasként idelátogatott.

Lassan keresztülsétált a pályaudvaron, megvette az esti lapokat meg két banánt, és érdeklődve méregetett két elfátyolozott muszlim nőt, akik elfutottak mellette. Nem volt semmi problémája az elfátyolozott nőkkel. Ha valaki be akar burkolózni, az nem az ő dolga. Csak az zavarta, hogy ezeknek éppen Stockholm közepén kell beburkolózniuk.

Elballagott a mintegy háromszáz méterre lévő Freys hotelbe, amely a régi Boberg-féle posta épülete mellett állt a Vasagatanon. Ritka stockholmi látogatásai alkalmával mindig itt szállt meg. Központi helyen állt, tiszta és olcsó volt, ami számított, hiszen magának kellett állnia az útiköltséget. Már előző nap lefoglalta a szobát, Evert Gullberg névre.

Amint fölért a szobába, kiment a vécére. Elérte azt a kort, amikor erre már igen gyakran volt szüksége.

Ezután levette keskeny karimájú, sötétzöld, angol filckalapját, és meglazította a nyakkendőjét. Száznyolcvannégy centijével és hatvannyolc kilójával vékony volt, szinte törékeny. Pepita zakót és sötétszürke nadrágot viselt. Barna táskájából két inget, tartalék nyakkendőt és fehérneműt vett elő, melyeket berakott a fiókba. Kabátját és zakóját vállfára akasztotta, majd betette az ajtó mögötti szekrénybe.

Korán volt még ahhoz, hogy lefeküdjön. Ahhoz viszont már késő, hogy esti sétára induljon. Leült tehát a székre, és körülnézett. Aztán bekapcsolta a tévét, de a hangot letekerte. Gondolt rá, hogy felhívja a recepciót, és rendel egy kávét, de aztán úgy döntött, ehhez már késő van. Inkább bepillantott a minibárba, és kitöltött magának egy kis üveg Johnny Walkert vízzel. Kinyitotta az újságokat, és aprólékosan átolvasta, amit a Ronald Niedermann utáni hajszáról és Lisbeth Salander esetéről írtak. Egy idő után kinyitott egy bőrkötéses noteszt, és jegyzetelni kezdett.

Evert Gullberg, a Nemzetbiztonsági Hivatal egykori osztályvezetője hetvennyolc éves volt, és hivatalosan már tizennégy éve nyugdíjas. De hát így van ez a régi kémekkel. Sosem halnak meg, csak úgy egyszerűen átlebegnek valamikor az árnyékvilágba.

Nem sokkal a háború vége előtt, tizenkilenc évesen kezdte karrierjét a haditengerészetnél. Kadétként szolgálta végig az idejét, majd fölvették a tiszti iskolába. De nem a hagyományos tengerészpályára került, amire számított, hanem a haditengerészet hírszerző szolgálatához Karlskronába. Azonnal felfogta a szolgálat szükségességét, mely azzal foglalkozott, hogy kiderítse, mi folyik a Balti-tenger túlpartján. Mégis unalmasnak és érdektelennek érezte a munkát. A hadügyminisztérium tolmácsképzőjében megtanult oroszul és lengyelül. Ennek köszönhette, hogy 1950-ben a Nemzetbiztonsági Hivatalhoz osztották be. Ebben az időben a hivatalt a feddhetetlen erkölcsű Georg Thulin vezette. Amikor Gullberg odakerült, a titkosszolgálat költségvetése évi 2,7 millió korona, személyzetének létszáma pedig egész pontosan hatvankilenc fő volt.

Mire 1992-ben nyugállományba vonult, a költségvetés évi háromszázötvenmillió korona fölé nőtt, a „Cég” alkalmazottainak létszámát pedig nem is tudta.

Gullberg egész életét Őfelsége vagy talán a szociáldemokrata kormány titkos szolgálatában élte le. A sors iróniája volt, hogy szavazni viszont mindig a konzervatívokra szavazott. Csak 1991-ben tett kivételt, mivel Carl Bildtet politikai csődtömegnek tartotta. Abban az évben inkább rezignáltan leadta a voksát Ingvar Carlssonra. Svédország legjobb kormányzásának éve egyben az ő legrosszabb félelmeit is igazolta. A Carl Bildt vezette kormány a Szovjetunió összeomlásának idején kezdte meg működését, és Gullberg véleménye szerint nem is lehetett volna rosszabbul felkészülve arra, hogy kihasználja a keleten nyíló új kémkedési lehetőségeket. Sőt, gazdasági okokra hivatkozva megnyirbálta a szovjet ügyosztályt, és inkább a Szerbiában és Boszniában kialakult nemzetközi haddelhaddra koncentrált – mintha Szerbia valaha is fenyegetést jelenthetett volna Svédországra! Mindezek következtében többé nemigen volt lehetősége hosszú távra informátorokat csempészni Moszkvába. Persze ha megint fagyosabbra fordul a légkör – ami Gullberg szerint csak idő kérdése volt –, a nemzetbiztonságot és a titkosszolgálatot rögtön abszurd követelések elé állították volna, mintha a titkos ügynököket csak úgy elő lehetne húzni egy kalapból.

Gullberg az orosz ügyosztályon kezdte nemzetbiztonsági karrierjét. Két, íróasztalnál eltöltött év után 1952-ben és 1953-ban megtette első bizonytalan lépéseit a moszkvai nagykövetségen, katonai attaséként, századosi rangban. Ezzel egy másik ismert kém nyomdokaiba lépett: ezt a posztot korábban a nem egészen ismeretlen repülőtiszt, Stig Wennerström foglalta el.

Svédországba visszatérve a kémelhárításnál dolgozott, és tíz év múlva az egyik legfiatalabb tagja volt annak a csoportnak, amely Otto Danielsson vezetésével elfogta, és életfogytig a långholmeni börtönbe juttatta Wennerströmöt.

Miután 1964-ben Per Gunnar Vinge átszervezte a titkosszolgálatot, amely ezután az „Államrendőrség Biztonsági Osztálya” névre hallgatott, a személyzet is elkezdett kicserélődni. Ekkor Gullberg már tizennégy éve szolgált a hivatalnál, és megbízható veteránnak számított.

Gullberg sohasem használta a hivatalra a népszerű Säpo elnevezést, a Säkerhetspolisen rövidítését. Hivatalos iratokban az ÁR/Bizt. rövidítést, a magánéletben pedig a „nemzetbiztonság” elnevezést alkalmazta. Kollégák körében „vállalatról” vagy „cégről” beszélt.

Ennek oka egyszerű volt. A cég legfőbb feladata éveken át az úgynevezett személyi ellenőrzés volt, vagyis azon svéd állampolgárok regisztrálása és megfigyelése, akik a kommunizmus hívének tűntek, vagy hazaárulás gyanújába keveredtek. Mellesleg a cégen belül a „kommunista” és „hazaáruló” jelzőket szinonimaként használták. A Säpo elnevezés a Clarté című kommunista laphoz kötődött mint a rendőrség kommunistavadászainak általuk kreált gúnyneve. Emiatt aztán sem Gullberg, sem más veteránok nem használták. Nem is bírta felfogni, hogy egykori főnöke, Vinge miért Säpo-főnök 1962-70 címmel adta ki az emlékiratait.

Az 1964-es átszervezés Gullberg későbbi karrierjét is eldöntötte.

Az ÁR/Bizt. azt jelentette, hogy a titkosszolgálat kissé megváltozott, a minisztériumi jelentésekben modern rendőri szervezetként emlegették. A folyamatos utánpótlási igény komoly betanítási problémákhoz vezetett, ami azt eredményezte, hogy az ellenség sokkal könnyebben talált lehetőséget ügynökök bejuttatására. Ezért aztán szigorítani kellett a belső biztonsági ellenőrzést – a titkosszolgálat megszűnt afféle klub lenni, ahol csak volt katonatisztek dolgoztak, akik mind ismerték egymást, és akiknek rendszerint már az apja is katona volt.

Gullberg 1963-ban került át a kémelhárítástól a személyi ellenőrzéshez, ami Wennerström leleplezésének köszönhetően nagyobb jelentőséget kapott. Ekkor rakták le annak a nyilvántartásnak az alapjait, melybe a hatvanas évek végéig mintegy háromszázezer, nem megfelelő politikai nézeteket valló svéd állampolgár adatai kerültek be. De az állampolgárok ellenőrzése egy dolog volt – és egy másik, hogy hogyan szervezzék meg az ÁR/Bizt. belső ellenőrzését.

A Wennerström-ügy komoly fejtörést okozott a titkosszolgálatnak. Ha egy ezredes dolgozhat az oroszoknak – olyan kérdésekben vált árulóvá, mint az atomfegyverek vagy a nemzetbiztonsági politika –, akkor hogyan lehetnek biztosak abban, hogy a központi irányításba nem furakodtak be kémek? Mi a garancia arra, hogy például az ügyosztály vezetője nem az? Röviden: ki fog kémkedni a kémek után?

1964-ben, egy augusztusi délutánon Gullberg találkozott a hivatal igazgatóhelyettesével, Hans Wilhelm Franckéval. Mire véget ért a nap, Gullberg élete új értelmet nyert. Ő lett a vezetője egy új, ideiglenesen Speciális Szekció, rövidítve SS néven futó ügyosztálynak. Az első intézkedése az volt, hogy az osztálynak a Speciális Analízisosztály nevet adta. Főnöke azonban rögtön rámutatott, hogy az SA sem sokkal jobb rövidítés, mint az SS. Végül is az ügyosztály neve Speciális Analízisek Szekciója, röviden SAS lett, de a mindennapi használatban egyszerűen „Szekció” néven emlegették.

A Szekció Francke ötlete volt. A leghátsó védelmi vonalnak jelölte ki. Szupertitkos csoport volt, melynek tagjait a hivatal stratégiai pontjaira osztották szét, de amely sem a jelentésekben, sem a költségvetési tervezetekben nem szerepelt, így beszivárogni sem lehetett a soraiba. Feladata az volt, hogy vigyázzon a nemzet biztonságára. Gullberg pedig rendelkezett az ehhez szükséges képességekkel.

Az első évben az ügyosztály teljes személyzetét Gullberg és három válogatott kollégája alkotta. A következő tíz évben tizenegy újabb munkatársat vettek fel, akik közül ketten adminisztratív, a többiek pedig operatív munkát végeztek. Az osztály hierarchiája igen egyszerűen nézett ki. Gullberg volt a főnök, a többiek pedig az alárendeltjei, akik majd mindennap találkoztak vele. A hatékonyság fontosabb volt, mint a presztízs és a bürokratikus formaságok.

Gullbergnek ugyan több felettese is volt, gyakorlatban azonban egészen szokatlan jogkörrel bírt. Ő és csakis ő elrendelhette, hogy akár a Nemzetbiztonsági Hivatal legfelsőbb vezetőit is alapos vizsgálatnak vessék alá. Ha akarta, Per Gunnar Vinge életét is górcső alá vehette. (Amit meg is tett.) Vizsgálatokat és lehallgatásokat rendelhetett el, bármiféle indoklás vagy akár a legfelsőbb vezetőknek tett jelentés nélkül. Példaképe az amerikai ügynöklegenda, James Jesus Angleton volt, aki hasonló pozíciót töltött be a CIA-nél, és akivel személyesen is sikerült megismerkednie.

A Szekció tehát mikroorganizmus maradt a szervezeten belül, amely a hivatal többi részén kívül, mellettük és fölöttük egyaránt működött. Ennek földrajzi következményei is lettek. Habár a Szekciónak volt már egy irodája a Kungsholmenen, mindenestül átpaterolták egy tizenegy szobás östermalmi magánlakásba. A lakást diszkréten egy tökéletesen fölszerelt irodává alakították át, amely sohasem állt üresen, hiszen a szobák közül kettőben állandó jelleggel ott lakott a régi, megbízható titkárnő, Eleanor Badenbrink. Ő Gullberg feltétlen bizalmát élvezte, felbecsülhetetlen érték volt a számára.

A Szekciót egy „különleges alapból” finanszírozták, amelyről azonban sem a rendőrségnek, sem az Igazságügyi minisztériumnak nem volt tudomása. Negyvenéves korára Gullberg abban a helyzetben találta magát, hogy senki emberfiának nem tartozott elszámolással, és vizsgálatot indíthatott bárki ellen, aki csak az eszébe jutott.

Azzal kezdettől fogva tisztában volt, hogy a Speciális Analízisek Szekciója bármikor politikai kockázattá válhat. Munkaköri leírásuk finoman szólva is homályos volt, az írásos bizonyítékok pedig rendkívül szűkszavúak. 1964 szeptemberében Tage Erlander miniszterelnök aláírt egy rendeletet, melynek értelmében a Szekció számára elkülönítettek egy keretet a költségvetésből, hogy teljesíthesse rendkívül kényes, a nemzetbiztonság szempontjából döntő jelentőségű megbízatásait. Első évi költségvetésük ötvenkétezer korona volt. Gullberg zseniális trükknek tartotta, hogy ilyen alacsony az összeg. Ettől úgy tűnt, mintha a Szekció megalapítása egyszerű rutineljárás lett volna.

A miniszterelnöki aláírás egyben azt is szentesítette, hogy a csoport a „belső személyi ellenőrzéseken” túlmenően „különösen kockázatos személyeket” a Nemzetbiztonsági Hivatalon kívül is megfigyelhet – akár a miniszterelnököt is. Ez pedig komoly politikai bonyodalmak lehetőségét rejtette.

Evert Gullberg megállapította, hogy a poharában fogytán van a Johnny Walker. Nem bolondult különösebben az alkoholért, de ma hosszú nap, hosszú út állt mögötte, és úgy találta, olyan szakaszába érkezett az életének, amikor nem olyan lényeges, hogy iszik-e vagy sem egy vagy két pohár whiskyt. Kitöltött hát egy kis üveg Glennfiddichet is.

Karrierje legcifrább ügyét kétségkívül Olof Palme jelentette.

Gullberg az 1976-os választások minden részletére emlékezett. Svédország újkori történetében először polgári kormány alakult a Centrum Párt győzelmének köszönhetően. Sajnos a miniszterelnök Thorbjörn Fälldin lett, nem pedig a sokkalta alkalmasabb, régi vágású Gösta Bohmann. De a szociáldemokrata Palmét legyőzték. Evert Gullberg föllélegezhetett.

Palme jelölése a miniszterelnökségre többször volt az ÁR/Bizt. üléseinek tárgya. 1969-ben Vingét kirúgták, mivel hangot adott annak az egyébként többek által is osztott gyanúnak, hogy Palme a KGB ügynöke lenne. Sajnos ezt közölte Ragnar Lassinantti országos rendőrfőkapitánnyal is, mikor meglátogatta Norrbottenben. Lassinantti kétszer is felvonta a szemöldökét, majd később felhívta a miniszterelnöki hivatalt, ahová hamarosan be is rendelték Vingét egy kis beszélgetésre.

Gullberg elkeseredésére Palme esetleges KGB-kapcsolatait sosem tisztázták. Minden igyekezete ellenére, hogy kiderítse az igazságot, és előteremtse a döntő bizonyítékokat – a the smoking gunt (4) –, a Szekció a legcsekélyebb jelét sem találta annak, hogy Palme bűnös lenne. Gullberg szemében azonban ez még nem jelentette feltétlenül Palme ártatlanságát, az is lehet, gondolta, hogy csak különösen tehetséges és intelligens volt, és nem követett el olyan hibákat, mint a többi orosz kém, s évről évre túljárt az eszükön. 1982-ben megint fölmerült a kérdés, amikor Palmét újraválasztották miniszterelnöknek. De aztán eldördültek azok a lövések a Sveavägenen(5), és a kérdés örök időkre elméleti maradt.

1976 problémás éve volt a Szekciónak. Az ÁR/Bizt.-en belül felhangzottak bizonyos kritikus hangok. Az elmúlt tíz évben a Nemzetbiztonsági Hivatal hatvanöt dolgozóját bocsátották el politikai megbízhatatlanságra hivatkozva. A legtöbb esetben ez olyan silány bizonyítékokkal volt alátámasztva, hogy néhány vezető már arról kezdett suttogni, hogy a Szekcióban összeesküvés-elméleteket képzelgő paranoiások dolgoznak.

Gullbergben még mindig forrt a méreg, ha arra munkatársra gondolt, aki 1968-ban került a hivatalhoz, és akit ő már akkor különösen rossz választásnak tartott. Stig Bergling nyomozó volt az, a svéd hadsereg hadnagya, és mint később kiderült, az orosz katonai titkosszolgálat, a GRU ezredese. Az elkövetkező években Gullberg négyszer próbálta meg kirúgatni Berglinget, de mindannyiszor elutasították az indítványát. A helyzet csak 1977-ben változott, amikor a Szekción kívül is megingott a Berglingbe vetett bizalom. Akkor viszont már túl késő volt. Bergling esete a svéd Nemzetbiztonsági Hivatal történetének legnagyobb botránya lett.

A hetvenes évek első felére megszaporodtak a Szekciót ért kritikák, és az évtized közepére Gullberg több olyan javaslatot is hallott, hogy jó lenne megkurtítani az ügyosztály költségvetését vagy feloszlatni őket úgy, ahogy vannak.

Ezekben az években egyre nagyobb jelentőséget kapott a terrorfenyegetés, ez a kémkedés szempontjából nem túl jövedelmező terület, melynek kapcsán leginkább zavaros fejű fiatalok kerültek célkeresztbe, akik állítólag különböző arab és palesztin csoportosulásokkal működtek együtt. Vitatéma lett, hogy fordítson-e különös figyelmet a Nemzetbiztonsági Hivatal a Svédországban tartózkodó külföldi állampolgárokra, vagy foglalkozzon ezzel a területtel kizárólag a külügyi osztály.

A Szekciónál fölmerült az igénye annak, hogy egy megbízható kollégát ráállítsanak a külügyi osztály dolgozóinak fokozott ellenőrzésére, azaz gyakorlatilag az utánuk való kémkedésre.

A választás egy fiatal munkatársra esett, aki 1970 óta dolgozott az ÁR/Bizt.-nél. Szabad idejében egy magát Demokratikus Szövetségnek nevező szervezet tagja volt, melyet a szocdem média szélsőjobboldaliként tartott számon. A Szekcióban ez semmiféle fennakadást nem okozott, már csak azért sem, mert megalapításában az ügyosztály alapvető szerepet játszott. Három másik munkatársa is tagja volt a Demokratikus Szövetségnek, ott lettek figyelmesek az új kollégára, akit beosztottak a Szekcióhoz. A neve Gunnar Björck volt.

Evert Gullberg számára szerencsés véletlennek tűnt, hogy éppen ezen a napon, az 1976-os választások napján, amikor Alekszandr Zalacsenko besétált a norrmalmi rendőrkapitányságra, és politikai menedékjogot kért, a külügyi osztály alkalmazottjaként éppen Gunnar Björck vette őrizetbe az oroszt. Egy olyan ügynök, aki már jártas volt a legmélyebb titkok kezelésében.

Björck azonnal felfogta Zalacsenko jelentőségét, félbeszakította a kihallgatást, és átvitte a dezertőrt a Hotel Continental egyik szobájába. Nem a hivatalos felettesét riasztotta a külügyi osztályon, hanem Gullberget hívta fel. A hívás akkor érkezett, amikor az urnákat már lezárták, és az előrejelzések arra mutattak, hogy Palme veszít. Gullberg épp ekkor ért haza, és kapcsolta be a tévét. Voltak bizonyos kétségei a hírrel kapcsolatban, amelyeket meg is osztott az izgatott Björckkel. S persze átment a Björck által megnevezett hotelbe, és átvette a parancsnokságot a Zalacsenko-ügyben.

Gullberg élete attól a pillanattól kezdve gyökeresen megváltozott. A „titoktartás” szó egészen új értelmet és jelentőséget nyert a számára.

Úgy határozott, hogy Björcköt beleveszi a Zalacsenko-csoportba. Okos és logikus döntés volt, hiszen Björck már tudott az orosz létezéséről. Sokkal biztonságosabb volt fölvenni őt a hajóra, mint kihagyni. Ez azonban azt is jelentette, hogy Björck a külügyi osztály irodájából átkerült az östermalmi lakásba.

Az ezt követő drámai fejlemények hatására Gullberg úgy döntött, hogy az ÁR/Bizt.-től csak egyvalakit avat be, mégpedig azt a vezetőt, aki eddigre már betekinthetett a Szekció tevékenységébe. Ő néhány napig rágódott az újdonságon, majd kifejtette Gullbergnek, hogy ez olyan jellegű probléma, amelyről tájékoztatni kell a hivatal igazgatóját, valamint a kormányt is.

Az ÁR/Bizt. új igazgatójának ebben az időben ugyan volt némi tudomása a Speciális Analízisek Szekciójáról, de csak ködös elképzelései arról, hogy valójában mivel is foglalkozik az ügyosztály. S mivel nem szeretett olyan kérdéseket föltenni, amelyek kellemetlen válaszokhoz vezettek, egyszerűen elfogadta, hogy létezik egy SAS nevű képződmény, amelyhez neki az égvilágon semmi köze.

Így tehát eldőlt, hogy a Zalacsenko-ügyet továbbra is a Speciális Analízisek Szekciója kezeli.

A leköszönő miniszterelnök informálása teljes mértékben ki volt zárva. Utódja azzal volt elfoglalva, hogy megalakítsa a kabinetet, és megegyezzen a többi polgári párttal. Az ÁR/Bizt. igazgatója csak egy hónappal a kormányalakítás után ment be Gullberggel a Rosenbadba(6), és számolt be neki a történtekről. Gullberg mindvégig tiltakozott az ellen, hogy a kormányt egyáltalán beavassák, de a hivatal igazgatója hajthatatlan maradt – alkotmányos okokból nem fordulhatott elő olyasmi, hogy a miniszterelnököt ne tájékoztassák ilyesmiről.

Fälldint nagyon megrázta a hír, hogy egy orosz szuperügynök Svédországban kért menedékjogot. Jogi okokból ragaszkodott hozzá, hogy a dolgot legalább a kormánykoalíció két pártjának elnökével megbeszélje. Gullberg azonban felkészült erre, és kijátszotta legerősebb aduját. Türelmesen elmagyarázta a miniszterelnöknek, hogy ebben az esetben már nyújthatná is be a lemondását. Ez a fenyegetés hatott is Fälldinre. Azt jelentette ugyanis, hogy a miniszterelnök személyesen lenne felelős azért, ha az ügy kiszivárogna, és az oroszok egy kommandót küldenének Zalacsenko likvidálására.

Fälldin, aki még bizonytalanul mozgott a kormányfői szerepben, beadta a derekát. Aláírt egy azonnal szigorúan titkosnak nyilvánított rendeletet, miszerint a Szekció a felelős Zalacsenko biztonságáért és információiért, és hogy ezen információk közül semmi se hagyhassa el a miniszterelnök irodáját. Valamint egy másik iratot, mely megtiltotta a számára, hogy bárkinek beszéljen az ügyről. Egyszóval el kellett felejtenie Zalacsenkót.

Ahhoz azonban ragaszkodott, hogy tájékoztassanak a környezetében még valakit, egy általa kiválasztott államtitkárt, aki majd kapcsolattartóként funkcionál az ügyben. Gullberg beleegyezett. Egy államtitkárral még megbirkózik valahogy.

Az ÁR/Bizt. igazgatója elégedett volt. A Zalacsenko-ügyet alkotmányos kereteken belül sikerült elintézni, ami azt jelentette, hogy nem kellett tartania a hátát semmiért. Ugyanilyen elégedett volt Gullberg is. Sikerült kialakítania a karantént, amelyen belül szemmel tarthatta az információk áramlását. Ő és egyedül ő ellenőrizte Zalacsenkót.

Östermalmi irodájába visszatérve leült az asztalhoz, és kézírásos listát készített mindazokról, akiknek tudomása volt Zalacsenkóról. Szerepelt rajta ő, Gunnar Björck, a Szekció műveleti parancsnoka, Hans von Rottinger, a helyettese, Fredrik Clinton, Eleanor Badenbrink, a titkárnő, valamint két további munkatárs, akik minden Zalacsenkótól kapott információt összegyűjtöttek és kielemeztek. Összesen hét ember, akik az elkövetkező években külön szekciót alkottak a Szekción belül. Magában „belső csoportnak” keresztelte el.

A Szekción kívül tudott az ügyről a Nemzetbiztonsági Hivatal igazgatója, a helyettese és a Szekcióval foglalkozó hivatalnok. Na meg a miniszterelnök és az általa megbízott államtitkár. Ez mindösszesen tizenkét ember. Ekkora titkot ilyen kevesen még nem őriztek.

Ezután azonban Gullberg elkomorodott. Tudott a titokról egy tizenharmadik személy is. Björckkel ott volt az irodában a jogász Nils Bjurman. Az azonban szóba sem jöhetett, hogy ő is a Szekció munkatársa legyen. Nem is volt a Nemzetbiztonsági Hivatal igazi munkatársa, csak egyszerű gyakornok, és nem rendelkezett a szükséges tudással. Több lehetőséget sorra vett, végül amellett döntött, hogy óvatosan kipecázza Bjurmant az egész ügyből. Megfenyegette, hogy életfogytiglant kap hazaárulásért, ha csak egy hangot kifecseg Zalacsenkóról. Megbízatások ígéretével és mindenféle hízelgéssel kenyerezte le. Gondoskodott róla, hogy állást kapjon egy jó nevű ügyvédi irodánál, és szakadatlanul érkezzenek hozzá az ügyfelek. Bjurman tíz év után kilépett az irodától, és sajátot nyitott, mely az idők során egész komoly céggé fejlődött.

Az ezt követő években Gullberg diszkréten ellenőrizte Bjurmant. Csak a nyolcvanas évek végén maradt ez abba, amikor a Szovjetunió már az összeomlás küszöbén állt, és a Zalacsenko-ügy nem bírt többé a korábbi fontossággal.

A Szekció nagyon reménykedett benne, hogy Zalacsenko felvilágosítással tud szolgálni a Palme-rejtéllyel kapcsolatban, amelyen Gullberg megállás nélkül dolgozott. Palme volt az egyik első téma, amelyre a hosszú kihallgatás során rákérdezett.

A remények azonban hamar szertefoszlottak, mivel Zalacsenkót sosem vetették be Svédországban, így nem sokat mondhatott. Hallott azonban valami pletykát egy bizonyos „Vörös Huszárról”, aki magas pozíciót töltött be Svédországban – esetleg politikus volt –, és a KGB-nek dolgozott.

Gullberg összeírt egy listát azokról, akiket kapcsolatba lehetett hozni Palméval. Szerepelt rajta Carl Lidbom, Pierre Schori, Sten Andersson, Marita Ulvskog (7) és még egy sor név. Élete további részében mindennap visszatért ehhez a listához, de választ nem talált.

Gullberg hirtelen a legfelsőbb körökbe került. Tisztelettel köszöntötték a kiválasztottak exkluzív klubjaiban, ahol mindenkit ismert, és kapcsolatokat alakított ki – a hivatalos csatornák és a bürokratikus szabályzatok kiiktatásával. Így találkozott James Jesus Angletonnal is, és egy diszkrét klubban együtt whiskyzett az MI6 (8) főnökével.

Belépést nyert a nagykutyák közé.

Az érme másik oldala az volt, hogy soha senkinek nem mesélhetett hivatali sikereiről, még posztumusz emlékiratokban sem. Attól a félelemtől sem szabadult soha, hogy az ellenség nyomon követi, és akaratlanul is elvezeti az oroszokat Zalacsenkóhoz.

Az orosz az első évben a Szekció tulajdonában álló titkos lakásban élt. Létezését semmilyen nyilvántartásban vagy nyilvános dokumentumban nem tüntették fel. A Zalacsenko-csoportban mindenki úgy gondolta, hogy bőven van idő a férfi jövőjét tervezgetni. Csak 1978 tavaszán kapott útlevelet Karl Axel Bodin névre, valamint egy fáradságos munkával összeállított élettörténetet, amelyet sehol nem kérdőjeleztek meg.

De akkor már túl késő volt. Zalacsenkónak nem volt jobb dolga, mint ezt az Agneta Sofia Salandert, született Sjölandert kúrogatni, akinek ráadásul könnyelműen a valódi nevén mutatkozott be. Gullberg kezdte azt hinni, hogy az orosz nem egészen épelméjű. Néha az is eszébe jutott, hogy direkt le akar bukni. Mintha valami látványos jelenet kellett volna neki. Mással nem lehetett magyarázni ezt a gondatlanságot.

Zalacsenko prostituáltakhoz járt, keményen ivott, erőszakos volt, és kötekedő. A svéd rendőrség háromszor tartóztatta le részeg randalírozásért és kétszer kocsmai verekedésért. Mindannyiszor a szekciónak kellett diszkréten közbelépnie és gondoskodnia a papírok és feljegyzések eltüntetéséről. Gullberg Björcköt bízta meg a szökevény felügyeletével, hogy elkerüljék a legrosszabbat. Nehéz volt, de mást nem tehettek.

Akár jól is mehetett volna minden. A nyolcvanas évek elejére Zalacsenko kezdett lehiggadni és alkalmazkodni. De az a kurva Salander nem szállt le róla – és ami még rosszabb, időközben a férfi Camilla és Lisbeth Salander apja lett.

Lisbeth Salander.

Gullberg még mindig rossz érzéssel ejtette ki ezt a nevet.

Már akkor sötét előérzetei támadtak a lánnyal kapcsolatban, amikor az még csak kilenc-tíz éves volt. Nem kellett pszichiáter annak felismeréséhez, hogy nem normális. Björck jelentése szerint ellenségesen, erőszakosan és agresszíven viselkedett Zalacsenkóval, és a legkevésbé sem félt tőle. Ritkán szólalt meg, de sok más módja volt elégedetlensége kifejezésére. Kezdett tehát problémát jelenteni, de hogy milyen gigantikus lesz ez a probléma, azt Gullberg a legvadabb rémálmaiban sem tudta elképzelni.

Legjobban attól félt, hogy a szociális segélyszolgálat kivizsgálja Salanderék családi helyzetét. Újra és újra megkérte Zalacsenkót, hogy szakítson és tűnjön el. Ő meg is ígérte, de sosem tartotta be az ígéretét. Volt más nője is bőven, de néhány hónap után mindig visszatért Agneta Sofia Salanderhez.

Átkozott Zalacsenko… Egy olyan kém, akinek a teljes érzelmi életét a farka vezérelte, komoly rizikót jelentett. És úgy viselkedett, mintha minden szabályon felül állna, vagy legalábbis ő ezt hitte. Ha csak dugja azt a kurvát, és nem veri, azt még el is lehetett volna viselni. De Zalacsenko rendszeresen és súlyosan bántalmazta a barátnőjét. Mintha rendszeresen provokálta volna az őreit: úgy tűnt, csak azért veri a nőt, hogy utána megnézze, ahogy a Szekció kétségbeesetten küszködve próbál mindent elsimítani.

Gullberg egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy Zalacsenkónak valami baj van a fejével, de hát nemigen válogathatott kiugrott GRU-ügynökökben. Csak ez az egy volt, és nem lehetett pótolni.

Figyelmeztető jelekben nem volt hiány. Amikor Lisbeth Salander tizenkét éves lett, késsel támadt Zalacsenkóra. A sérülései nem voltak súlyosak, de bevitték a St. Göran kórházba, és a Zalacsenko-csoportnak kellett eltüntetnie a nyomokat. Ezek után Gullberg komoly beszélgetést folytatott az orosszal, aki megígérte, hogy többet nem érintkezik a Salander családdal. Aztán egy fél évvel később úgy megverte Agneta Sofiát, hogy a nő élete hátralevő részében gondozásra szorult.

Hogy Lisbeth Salander gyilkos hajlamú pszichopata, aki ráadásul képes gyújtóbombát barkácsolni, azt azért Gullberg nem gondolta volna. Teljes káosz uralkodott aznap. A Zalacsenko-hadművelet – és a teljes Szekció sorsa – egy hajszálon függött. Ha Salander beszél, Zalacsenko lebukik. Ha pedig lebukik, akkor Európa-szerte számos akció kerül veszélybe, sőt az a fenyegetés is fennállt, hogy a Szekció ellen vizsgálatot indítanak, és bezáratják. Ezt mindenáron meg kellett akadályozni.

Gullberg aggódott. A Szekció elleni vizsgálathoz képest az IB-botrány, amikor a titkosrendőrség messze túllépett bizonyos határokat a politikailag gyanús állampolgárok megfigyelése közben, olcsó szappanopera lett volna. Ha nyilvánosságra kerül a Szekció archívuma, olyan dolgok láttak volna napvilágot, amelyeket nehezen lehetett volna összeegyeztetni az alkotmánnyal. Kezdve például Olof Palme és más szociáldemokraták éveken át tartó megfigyelésével. Ez több mint kínos lett volna néhány évvel a Palme-gyilkosság után. Végül nyomozást indítottak volna Gullberg és a Szekció más tagjai ellen. Mi több, néhány agyalágyult újságíró még Palme megölését is megpróbálta volna a nyakába varrni, ami további leleplezések és vádak egész labirintusához vezetett volna. És ami a legrosszabb, a Nemzetbiztonsági Hivatal vezetősége annyira kicserélődött, hogy már a legfelső szinten sem tudtak a Szekció létezéséről. Utoljára ebben az évben érintkeztek az újonnan kinevezett igazgatóhelyettessel, aki már tíz éve maga is az ügyosztály munkatársa volt.

A Zalacsenko-csoport tagjai között eluralkodott a pánik. Végül is Gunnar Björck állt elő a megoldással, egy pszichiáter, bizonyos Peter Teleborian személyében.

Teleborian más ügyben, egy ipari kémkedéssel gyanúsított személy megfigyelése kapcsán, tanácsadóként már kapcsolatba került a kémelhárítással. Salander Zalacsenko elleni támadása után Björck lassan elkezdte őt külső szakértőként a Szekcióhoz kötni. Aztán egyre inkább nélkülözhetetlenné vált.

Ilyen egyszerű volt a megoldás. Karl Axel Bodin befekhetett egy rehabilitációs klinikára. Agneta Sofia Salander gyógyíthatatlan agysérüléssel gondozás alá került. Az ÁR/Bizt. minden nyomozati anyagot összegyűjtött, és az igazgatóhelyettesen keresztül továbbított a Szekciónak.

Peter Teleborian nem sokkal korábban lett az uppsalai St. Stefan gyermekpszichiátriai klinika helyettes főorvosa. Már csak egy pszichiátriai szakvéleményre volt szükség, amit Björck és Teleborian közösen összehoztak, valamint a körzeti bíróság ennek nem szögesen ellentmondó végzésére. Csak tálalás kérdése volt az egész. Alkotmányosság? Ugyan… Mégiscsak az ország biztonságáról volt szó.

Azt pedig nem lehetett komolyan megcáfolni, hogy Lisbeth Salander elmebeteg. Pár év a zárt osztályon csak jót tehetett neki. Gullberg tehát rábólintott a hadműveletre.

Végül is a kirakós minden darabja a helyére került. A Szovjetunió nem létezett többé, és ezzel véget ért Zalacsenko fénykora is. Kissé lejárt már a szavatossága.

A Zalacsenko-csoport nagyvonalú kártérítéshez jutott a Nemzetbiztonsági Hivatal alapjából. Elintézték Karl Axel Bodinnak a lehető legjobb gyógykezelést, kivitték az Arlanda repülőtérre, és a kezébe nyomtak egy Spanyolországba szóló jegyet. Világossá tették a számára, hogy a Szekcióval elválnak az útjaik. Ez volt Gullberg egyik utolsó hivatali intézkedése. Egy héttel később korára hivatkozva nyugdíjba vonult, és a posztját Fredrik Clintonra hagyta. Ettől kezdve csak tanácsadóként dolgozott a hivatalnak a nehezebb ügyekben. Még három évig maradt Stockholmban, ezalatt majd mindennap dolgozott, noha a megbízatások száma fokozatosan csökkent. Visszavonult szülőhelyére, Laholmba, és a munka egy részét otthonról végezte. Az első években még rendszeresen felutazott Stockholmba, de aztán ezek az alkalmak is egyre ritkultak.

Zalacsenkóra egyáltalán nem gondolt többé. Egészen addig a napig, amíg meglátta az újságok címlapján a lányát mint egy háromszoros gyilkosság gyanúsítottját.

Gullberg feldúltan követte a tudósításokat. Azzal tisztában volt, hogy Nils Bjurman nem véletlenül lett Salander gyámja, de nem látta közvetlen veszélyét annak, hogy a Zalacsenko-történet megint felszínre kerül. Salander elmebeteg volt. Nem lepte meg hát túlságosan az általa rendezett gyilkos orgia. Arra viszont nem számított, hogy maga Zalacsenko is belekeveredik a történetbe, mígnem aztán egy reggel a hírekben hallott a gossebergai eseményekről. Abban a percben elkezdett körbetelefonálgatni, végül vonatjegyet váltott Stockholmba.

A Szekció fennállása óta a legsúlyosabb válságba került. Az a veszély fenyegetett, hogy minden összeomlik.

Zalacsenko kivonszolta magát a vécére, és vizelt. Mióta kapott mankókat, megint tudott járni. A vasárnapot rövid edzésekkel töltötte. Az állkapcsa még mindig pokolian fájt, így továbbra is csak folyékony táplálékot tudott fogyasztani, de már képes volt felállni és kisebb távolságokat megtenni.

A mankókhoz tizenöt év műlábhordás után hozzá volt szokva. Azt gyakorolta, hogy velük is zajtalanul tudjon mozogni, és föl-alá járkált a szobájában. Amikor a jobb lábát letette, mindig belemart a fájdalom.

Összeszorította a fogát. Arra gondolt, hogy Lisbeth Salander itt van a közvetlen közelében. Az egész napja ráment, hogy kitalálja, mégis jobb kéz felé fekszik, két szobával arrébb.

Éjjel két óra tájban, tíz perccel az éjszakás nővér látogatása után, csöndes volt minden. Zalacsenko nagy nehezen feltápászkodott, és a mankója után nyúlt. Az ajtóhoz ment, és hallgatózott, de nem hallott semmit. Kinyitotta az ajtót, és kilépett a folyosóra. A nővérszobából halk zene hallatszott. Ennek ellenére elvánszorgott a kijárathoz, és kiment a lépcsőházba. Megtalálta a felvonókat. Visszatért a folyosóra. Salander szobája előtt megállt, és fél percig ott maradt a mankóira támaszkodva.

Az ápolónők éjszakára bezárták a szobája ajtaját. Lisbeth Salander kinyitotta a szemét, mert halk csoszogást hallott a folyosóról, amit nem tudott azonosítani. Egyszerre csönd támadt, és már azt hitte, képzelődött. Aztán fél perc múlva megint meghallotta a zajt. Úrrá lett rajta a szorongás.

Csak Zalacsenko lehet az…

Úgy érezte, mintha odabilincselték volna az ágyhoz. Viszketett a nyaka a merevítő alatt. Föl szeretett volna kelni. De csak fölülni volt képes. Visszafeküdt, és letette fejét a párnára.

Megtapogatta a nyakmerevítőt, és rátalálta gombra, mely összefogta. Kinyitotta, és a padlóra dobta a gallért. Egyszerre sokkal könnyebben lélegzett. Csak volna valami fegyvere, vagy legalább fel tudna kelni, és végleg megszabadulni Zalacsenkótól.

A könyökére támaszkodott, fölkapcsolta a kislámpát, és körülnézett a szobában. De semmit sem talált, amit fegyverként használhatott volna. Aztán az ágytól három méterre álló asztalra esett a pillantása. Valaki ott hagyott rajta egy ceruzát.

Megvárta, amíg az éjszakás nővér bejárja az újabb kört, amire ezen az éjszakán úgy félóránként került sor. Ezt úgy értelmezte, hogy az orvosok jobbnak találják az állapotát, mint a hétvége kezdetén, amikor minden negyedórában benéztek hozzá. Ő ugyan nem érzett különösebb változást.

Mikor újra egyedül maradt, minden erejét összeszedte, és átlendítette a lábát az ágy szélén. Testére elektródákat erősítettek, amelyek a pulzusát és a légzését mérték, de a kábel ugyanabban az irányban volt, mint a ceruza. Óvatosan fölkelt, de hirtelen megingott, és majdnem elveszítette az egyensúlyát. Tett három tántorgó lépést, kinyújtotta a kezét, és megragadta a ceruzát.

Aztán visszafeküdt. Teljesen kimerült.

Az is eltartott egy ideig, mire sikerült magára húznia a takarót. Fölemelte a ceruzát, és megtapogatta a hegyét. Teljesen közönséges, fából készült ceruza volt. És frissen hegyezett, olyan, mint a tű. Olyan, amit könnyedén bele lehet szúrni valakinek az arcába vagy a szemébe.

6. FEJEZET

Április 11., hétfő

Mikael Blomkvist hétfő reggel nem sokkal kilenc után kelt, és felhívta Malin Erikssont, aki épp akkor ért be a Millennium szerkesztőségébe.

– Jó reggelt, főszerkesztő asszony!

– Még mindig nem térek napirendre afölött, hogy Erika elment, és nekem kell helyettesíteni. Olyan üres az asztala…

– Tényleg? Akkor jó lenne, ha még ma behurcolkodnál a szobájába!

– Nem is tudom, készen állok-e erre a feladatra…

– Jaj, ne már! Mindenki egyetért abban, hogy ebben a helyzetben te voltál a legjobb választás. És különben is: bármikor fordulhatsz hozzám vagy Christerhez. Egyszerűen dolgozz tovább úgy, ahogy eddig!

– Hát jó, rendben… Miért hívtál?

Mikael elmondta, hogy ma otthon akar maradni és egész nap írni. Malin pontosan tudta, hogy most ugyanúgy beszámol neki, mint ahogy eddig Erika Bergert tájékoztatta a tevékenységéről – legalábbis neki úgy tűnt. Most hozzá kellene szólnia ehhez. Vagy nem…?

– Ööö… És… tehetünk érted valamit?

– Nem. Ellenkezőleg. Akkor hívjatok, de azonnal, ha én tehetek valamit értetek. Megint rajta vagyok a Salander-sztorin, és azt én szabom meg, hogy az hogyan folytatódik, de minden egyéb a lappal kapcsolatban most már a te dolgod. Hozd meg a döntéseket, de ha úgy gondolod, hívj.

– És ha rosszul döntök?

– Ha ilyesmit látok vagy hallok, megbeszélem veled. De gondolj arra, hogy nem létezik száz százalékig jó vagy rossz döntés. A tieid talán nem pont olyanok lesznek, mint amiket Erika hozott volna. Ha nekem kellene döntenem, az meg egy harmadik változat lenne. De most csak a te döntéseid számítanak.

– Oké.

– Egy jó főnök a többiekkel is megbeszéli a dolgot. Elsősorban Christerrel és Henryvel, aztán velem, és a legfogósabb kérdéseket megtárgyaljuk a szerkesztőségi ülésen. Hiszen tudod te ezt…

Blomkvist leült a kanapéra, térdére tette az iBookot, és szünet nélkül végigdolgozta a hétfőt. Mindenekelőtt a Millennium munkatársa, Dag Svensson, és barátnője, Mia Johansson meggyilkolásáról írt: min dolgoztak, miért lőtték le őket, és ki volt a gyilkosuk. Még ki kellett találnia, hogyan jellemezze Salandert a magánszférája megsértése nélkül. Olyan dolgokat tudott a lányról, amelyeket az a világ minden kincséért sem engedett volna nyilvánosságra kerülni. Úgy becsülte, hogy még vagy negyven kéziratoldalnyi munkája maradt.

Evert Gullberg egyetlen szelet pirítóst és egy csésze feketekávét reggelizett a Freys kávézóban. Ezután taxiba szállt, és az östermalmi Artillerigatanra vitette magát. Kilenc óra tizenöt perckor felcsöngetett egy házba, bemutatkozott a kaputelefonba, mire azonnal beengedték. Mikor a hetediken kiszállt a liftből, az ötvennégy éves Birger Wadensjöö fogadta. A Szekció új főnöke.

Wadensjöö a Szekció egyik fiatal újonca volt, amikor Gullberg nyugdíjba ment. Nem tudta, mit tartson róla. Azt kívánta, bárcsak hivatalban lenne még a tetterős Fredrik Clinton. Ő volt az utódja a Szekció élén, míg aztán 2002-ben cukorbaja és keringési problémái miatt ő is nyugdíjba kényszerült.

– Üdv, Evert! – köszönt Wadensjöö, és kezet rázott egykori főnökével. – Szép tőled, hogy szakítottál ránk időt.

– Az idő az egyetlen, amiből fölöslegem van.

Gullberg bement régi irodájába, és leült az ablak melletti kerek asztalhoz. Wadensjöö Chagall- és Mondrian-reprodukciókat akasztott a falra – legalábbis feltételezte, hogy ő lehet a felelős. Ő a maga idejében híres hajók – a Kronan, a Vasa – terveivel dekorálta a helyiséget

Wadensjöö kávét töltött neki.

– Rögtön jönnek a többiek is – mondta. – Gondoltam, beszélgethetnénk egy kicsit.

– Hányan vannak még a régiek közül a Szekciónál?

– Rajtam kívül már csak Otto Hallberg és Georg Nyström, mind a ketten itt az irodában. Hallberg idén megy nyugdíjba, Nyström meg hamarosan hatvan lesz. A többieket nagyrészt újonnan vettük föl. Néhányukat talán már ismered is.

– Hányan dolgoznak most itt összesen?

– Volt némi átszervezés. Most mindössze hét teljes munkaidős dolgozónk van. Nekünk is szűkítenünk kellett. De rajtuk kívül a Szekciónak még százharminc munkatársa van. A legtöbbjük sosem jön ide, hanem – pontosan úgy, mint a te idődben – van egy rendes állásuk a szervezeten belül, és amellett dolgoznak nekünk.

– Tehát százharminc munkatárs…

– Plusz hét. Alapvetően te alkottad meg ezt a rendszert. Mi csak kicsit finomítottunk rajta, és ma belső, illetve külső szervezetről beszélhetünk. Ha valakit beszervezünk, azt egy időre fölmentjük a szolgálat alól, és kiképezzük. Ez Hallberg dolga. Az alapkiképzés hat hétig tart, a Hadtudományi Főiskolán. Aztán visszakerülnek az addigi posztjukra az ÁR/Bizt.-nél, de onnantól már nekünk is dolgoznak. Nagyszerű rendszer ez! A legtöbb dolgozónk nem is tudja, hogy rajta kívül ki tartozik még ide. Itt a Szekcióban mi főleg csak átvesszük a jelentéseket. Ugyanazok a szabályok, mint a te idődben. A hierarchiának egyszerűnek kell maradnia.

– És mi van az operatív egységgel?

Wadensjöö összeráncolta a homlokát. Gullberg idejében a Szekciónak volt egy négyfős operatív egysége is, amit az agyafúrt Hans von Rottinger irányított.

– Hát, azzal már nem állunk ilyen jól. Rottinger öt éve meghalt. Van itt egy fiatalember, akinek van érzéke az ilyen munkához, de rendszerint a külső szervezetből vetünk be valakit, ha ilyesmire van szükség. Meg… ma már bonyolultabb lehallgatni egy telefont vagy behatolni egy lakásba. Minden tele van riasztóval.

Gullberg bólintott.

– Költségvetés? – kérdezősködött tovább.

– Összesen tizenegymillióból gazdálkodunk évente. Egyharmada a fizetésekre megy el, egyharmada a járulékos költségekre, a többi meg a tevékenységünkre.

– Szóval szűkítették?

– Egy kicsit… egy kicsit… De a személyzet is kisebb lett, úgyhogy tulajdonképpen nőtt a költségvetés.

– Értem. És most milyen a kapcsolat a nemzetbiztonsággal?

– Egy főosztályvezető meg a könyvelő a mi emberünk. Formálisan a főosztályvezető az egyetlen, aki belenézhet a tevékenységünkbe. Annyira titkosak vagyunk, hogy nem is létezünk. A valóságban persze jó pár fejes tud rólunk. De ha szóba kerülünk, játsszák a süketet.

– Értem. Vagyis ha lesz valami probléma, a Nemzetbiztonsági Hivatal vezetősége jól meg fog lepődni. A vezérkarral és a kormánnyal mi van?

– A vezérkarról vagy tíz éve lekapcsolódtunk. A kormányok meg jönnek és mennek.

– Szóval, ha netán baj van, egyedül vagyunk.

– Hát ez a szervezés hátránya – bólintott Wadensjöö. – De több az előnye. A feladatkörünk is változott. Manapság főleg a terrorizmus elleni harc a dolgunk, és hogy felbecsüljük bizonyos kulcspozíciókban lévő személyek alkalmasságát.

– Az mindig is a feladatunk volt.

Kopogtak. Gullberg fölnézett, és egy hatvan év körüli öltönyös férfit látott, meg egy fiatalabbat, farmerben és zakóban.

– Hadd mutassam be Jonas Sandberget. Négy éve dolgozik nálunk, operatív feladatokat lát el. Már meséltem róla. Georg Nyströmöt pedig ismered még régről.

– Szervusz, Georg – köszönt Gullberg.

Kezet fogtak. Aztán Gullberg Jonas Sandberghez fordult.

– Hát te honnan jössz? – érdeklődött, és végigmustrálta a férfit.

– Most éppen Göteborgból – tréfálkozott Sandberg. – Látogatást tettem a kórházban.

– Zalacsenko… – mondta Gullberg. Sandberg bólintott.

– Foglaljunk helyet, uraim! – intett kollégáinak Wadensjöö.

– Björck… – mondta homlokráncolva Gullberg, miközben levette a zakóját, és a széke támlájára akasztotta. Wadensjöö aggódva állapította meg, hogy mennyire lefogyott.

– Björcköt pénteken őrizetbe vették a prostitúció elleni törvény megsértéséért – mondta Nyström. – Vádat nem emeltek ellene, de nagyjából beismerő vallomást tett, és behúzott farokkal hazasunnyogott. Most táppénzen van. Hála Istennek, a média nem figyelt fel rá.

– Valaha az egyik legjobb emberünk volt – mondta Gullberg. – Kulcsszerepet játszott a Zalacsenko-ügyben is. Mi történt vele, mióta nyugdíjba mentem?

– Egyike azon kevés belső dolgozónak, akik visszatértek a külsős munkájukhoz. Már a te idődben is sokat járt ki.

– Igen, azt mondta, lazítani akar, és szélesíteni a látókörét. A nyolcvanas években két év szabadságra ment a Szekciótól, és a hírszerzés attaséja volt. 1976 óta gyakorlatilag egyfolytában Zalacsenkóval foglalkozott, és úgy tűnt, tényleg szüksége van egy kis szünetre. Ez 1985-től 87-ig tartott, aztán visszajött.

– Aztán 1994-ben végleg itt hagyta a Szekciót, és átment a külső szervezethez. 1996-ban a külügyi osztály helyettes vezetője lett. Persze végig kapcsolatban maradt a Szekcióval, és rendszeresen beszéltünk, úgy havonta egyszer, egészen a legutóbbi időkig.

– Szóval beteg.

– Porckorongsérve van, amivel sokat bajlódik. Két éve már volt egyszer betegszabadságon, mégpedig négy hónapig. Aztán tavaly augusztusban visszaesett, és azóta vár egy időpontra, hogy megoperálják.

– És a betegállomány alatt kurvázott?

– Hát igen, nőtlen, és éveken át rendszeresen keresett föl kurvákat – felelte Sandberg, aki már fél órája csöndben ült. – Dag Svensson kéziratában is benne van.

– El tudja valaki magyarázni érthetően, hogy végül is mi történt?

– Amennyire tudjuk, Björck indította el a lavinát. Ez az egyetlen magyarázat arra, hogy kerülhetett az 1991-es jelentés Bjurman ügyvéd kezébe.

– Aki úgyszintén szívesen töltötte az időt kurvákkal? – érdeklődött Gullberg.

– Erről nem tudunk. Legalábbis Svensson könyvében nem bukkan fel. Mindenesetre ő volt Lisbeth Salander gyámja.

Wadensjöö sóhajtott.

– Azt kell mondjam, hogy az én hibám volt. Björck és ti 1991-ben eltettétek az útból Salandert. Mindannyian azzal számoltunk, hogy sokáig a pszichiátrián marad, de akkor a gyámja lett ez az ügyvéd, Holger Palmgren, akinek sikerült kihoznia. Nevelőszülőkhöz került. Akkor te már nyugdíjas voltál.

– Aztán?

– Szemmel tartottuk. A testvére, Camilla egy uppsalai nevelőotthonba került. Tizenhét évesen Lisbeth Salander egyszer csak elkezdett kutatni a múltja után. Kereste Zalacsenkót, és minden adattáron átrágta magát, ami csak a kezébe került. Valahogy – azt nem tudjuk pontosan, hogy miképpen – megtudta, hogy a testvére ismeri Zalacsenko tartózkodási helyét.

– És ez igaz?

Wadensjöö megvonta a vállát.

– Erről fogalmam sincs. Az ikrek évekig nem is látták egymást. Aztán Lisbeth valahogy Camilla nyomára akadt, és megpróbálta kiszedni belőle, amit tud. Óriási veszekedés, gyakorlatilag verekedés lett a dologból.

– Tényleg?

– Abban a hónapban különös figyelemmel követtük Lisbeth Salandert. Tájékoztattuk Camillát arról, hogy a nővére elmebeteg, és erőszakra hajlamos. Lisbeth látogatása után ő maga vette fel velünk a kapcsolatot, mire még inkább szigorítottuk a megfigyelést.

– Szóval a testvére volt az informátorotok?

– Camilla Salander halálosan rettegett a nővérétől. De Lisbeth másképpen is fölkeltette a figyelmét. Több konfliktusa volt a szociális munkásokkal, és továbbra is fenyegetésnek tekintettük Zalacsenko anonimitására nézve. Aztán jött az a bizonyos eset a metrón.

– Rátámadt egy pedofilra…

– Pontosan. Nyilvánvalóan erőszakra hajlamos és pszichésen zavart nőszemély. Úgy találtuk, minden érintettnek az lenne a legjobb, ha megint eltűnne valami intézetben, és megragadtuk, hogy úgy mondjam, a kínálkozó lehetőséget. Fedrik Clinton és Von Rottinger akcióba lépett. Megint felkérték Peter Teleboriant, és megpróbálták jogi úton elérni, hogy Lisbeth Salandert újra zárják intézetbe. Palmgren képviselte őt, és minden várakozásunk ellenére meggyőzte a bírákat a saját álláspontjáról: Salander sohasem került vissza a pszichiátriára.

– Na de hogy kerül ebbe az egész történetbe Bjurman?

– 2002 tavaszán Palmgren agyvérzést kapott. Gondoskodtam arról, hogy Salander új gyámja Bjurman legyen. Persze arról fogalma sem volt, hogy Lisbeth Zalacsenko lánya. Az alapgondolat egyszerűen az volt, hogy Bjurman azonnal riaszt, ha a lány elkezd Zalacsenkóról fecsegni.

– Bjurman hatökör. Sosem lett volna szabad engedni, hogy bármi dolga legyen Zalacsenkóval és még kevésbé a lányával – Gullberg Wadensjöőre nézett. – Ez súlyos hiba volt.

– Tudom – felelte Wadensjöö. – De akkor jó ötletnek tűnt, és álmomban sem gondoltam volna…

– Hol van Camilla Salander?

– Nem tudjuk. Tizenkilenc évesen összepakolt, és otthagyta a nevelőszüleit. Azóta nem hallottunk róla. Nyoma veszett.

– Rendben, tovább.

– Van egy forrásom a rendőrségnél, aki beszélt Ekström ügyésszel – mondta Sandberg. – A nyomozás vezetője, Bublanski felügyelő úgy gondolja, Bjurman megerőszakolta Salandert.

Gullberg leplezetlen megdöbbenéssel mérte végig Sandberget. Aztán elgondolkozva megsimogatta az állát.

– Megerőszakolta? – ismételte.

– Bjurman hasán egy tetoválást találtak: Szadista disznó vagyok, alávaló féreg és erőszaktevő.

Sandberg az asztalra tett egy színes fényképet, amely a boncolásról készült. Gullberg tágra nyílt szemmel tanulmányozta Bjurman hasát.

– És ez Zalacsenko lányának a műve?

– Máshogy aligha magyarázható. De a lány nyilvánvalóan egyébként sem veszélytelen. Azzal a két huligánnal is mit művelt a Svavelsjői MK-ból?!

– Zalacsenko lánya – ismételte Gullberg. Aztán Wadensjöőre nézett. – Voltaképpen be is szervezhetnéd!

Wadensjöö olyan elképedt arcot vágott, hogy Gullbergnek gyorsan hozzá kellett tennie, hogy csak viccelt.

– Jó. Tehát tegyük fel, hogy Bjurman megerőszakolta a lányt, ő meg bosszút állt rajta. Mi van még?

– Az egyetlen, aki el tudná mesélni, mi történt pontosan, az nyilván maga Bjurman, de ő halott. Nem is lett volna szabad tudnia, hogy Zalacsenko lányáról van szó, ilyesmi egyetlen nyilvántartásban sem szerepel. De valahogyan rájött.

– A fenébe is, Wadensjöö, hát a lány tudta, kicsoda az apja! Bármikor elmondhatta Bjurmannak!

– Tudom. Nem gondoltuk… illetve gondoltam át ezt a dolgot eléggé.

– Micsoda megbocsáthatatlan hanyagság! – mérgelődött Gullberg.

– Tudom. Legszívesebben én rúgnám seggbe magam érte.

Gullberg idegességében a fülcimpáját rángatta.

– Mindez csak hipotézis – próbálta nyugtatni Nyström. – Mindenesetre úgy látszik, Bjurman fölvette a kapcsolatot Zalacsenkóval, hogy megoldhassa a problémát, amit Salander jelentett a számára. Zalacsenkónak több oka van gyűlölni a lányát, mint bárki másnak. A feladatot rábízta a Svavelsjői MK-ra és erre a Niedermannra.

– De hogy tudott Bjurman kapcsolatba lépni… – Gullberg elhallgatott. A válasz adta magát.

– Björck – mondta Wadensjöö. – Az egyetlen lehetséges magyarázat az, hogy Björck adta meg neki a szükséges információkat.

– A kurva életbe… – morogta Gullberg.

Lisbeth Salander egyre jobban szorongott, és rendkívül ideges volt. Reggel két ápolónő rendbe tette az ágyát. Persze azonnal megtalálták a ceruzát.

– Hát ez hogy került ide? – szólalt meg egyikük, és Lisbeth gyilkos pillantásai közepette zsebre vágta.

Ismét fegyvertelen volt, és olyan gyönge, hogy még tiltakozni sem tudott.

Borzalmasan telt a hétvége. Iszonyatosan fájt a feje, és erős fájdalomcsillapítókat kapott. A válla is szaggatni kezdett, amint egy óvatlan mozdulatot tett, vagy véletlenül ránehezedett. A hátán feküdt, és nyakmerevítőt viselt. Még pár napig rajta kellett maradnia, amíg el nem kezd gyógyulni a fejseb. Vasárnap 38,7-re szökött fel a láza. Dr. Helena Endrin megállapította, hogy összeszedett valami fertőzést. Lisbeth azon kapta magát, hogy megint egy állami ágyhoz van kötözve, noha valódi bilincseket most nem tettek rá. Fölösleges lett volna. Föl sem tudott ülni, nemhogy elkóricálni valahova.

Hétfőn ebédidőben meglátogatta dr. Jonasson. Valahogy ismerősnek tűnt.

– Jó napot. Emlékszik rám?

Megrázta a fejét.

– Elég kábult volt, amikor fölébredt a műtét után. Én magam operáltam. Most csak azt szeretném tudni, hogy érzi magát, és rendben van-e minden.

Lisbeth elkerekedett szemmel bámult rá. Elég egyértelmű volt, hogy nincs minden rendben.

– Hallom, hogy éjszaka levette a nyakmerevítőt.

Bólintott.

– Nem játékból raktuk ám magára, hanem azért, hogy ne mozgassa a fejét, és elindulhasson a gyógyulás.

Végignézett a szótlan lányon.

– Na jó – mondta végül. – Csak tudni akartam, mi van magával.

Már az ajtónál volt, amikor a lány megszólalt.

– Magát ugye Jonassonnak hívják?

Megfordult, és meglepetten elmosolyodott.

– Úgy van. De ha emlékszik a nevemre, mégsem volt annyira kábult, mint gondoltam.

– Maga vette ki belőlem a golyót?

– Én bizony.

– És el tudná mondani, hogy állok? Itt senkitől sem kapok normális választ.

Jonasson visszament az ágyhoz, és Salander szemébe nézett.

– Szerencséje volt. Fejbe lőtték, de úgy néz ki, egyetlen létfontosságú agyterület sem szenvedett károsodást. Viszont még mindig fennáll a veszélye annak, hogy agyvérzést kap. Ezért is szeretnénk, ha nyugodtan feküdne. Elkapott valami fertőzést is. Ebben a vállsebe a bűnös. Ha nem tudjuk a fertőzést antibiotikumokkal visszaszorítani, lehet, hogy újra meg kell operálnunk. Elég fájdalmas lesz a gyógyulási folyamat. De ahogy most kinéz, minden okunk megvan abban reménykedni, hogy teljesen felgyógyul majd.

– Lehet maradandó agykárosodásom?

Jonasson habozott, majd bólintott.

– Előfordulhat, de minden arra mutat, hogy szerencsésen átvészelte a fejsérülést. Persze, fennáll a veszélye annak, hogy az agyban kialakult hegek később problémát okoznak, epilepsziát vagy ilyesmit. De mindez csak spekuláció, a biztató az, hogy nem léptek fel szövődmények. Ha pedig gond lesz, akkor azt is kezeljük. Elegendő tájékoztatást kapott?

Salander bólintott.

– Meddig kell még feküdnöm?

– Mármint a kórházban? Nos, pár hétig mindenképpen itt kell maradnia.

– Nem úgy értem. Mikor kelhetek föl és járkálhatok?

– Azt nem tudom. Attól függ, hogy halad a gyógyulás. De legalább két hetet rá kell hagynunk, mielőtt bármiféle fizioterápiát elkezdhetünk.

A lány egy ideig komoly arccal méregette.

– Nincs egy cigije véletlenül? – kérdezte végül.

Jonasson fölnevetett, és a fejét rázta.

– Sajnálom, de itt tilos a dohányzás. De azt elintézhetem, hogy kapjon egy nikotinos tapaszt vagy rágót, ha kér.

Salander átgondolta, majd bólintott.

– És a vén gecivel mi van?

– Kivel? Úgy érti, a…

– Azzal, akit velem együtt hoztak be.

– Úgy látom, nincsenek nagy barátságban. Hát, megmarad, sőt mankóval már járni is tud. Tisztán fizikailag súlyosabbak a sérülései, mint magának, és van egy nagyon fájdalmas arcsebe. Ha jól értem, maga vágta képen egy baltával.

– Ki akart nyírni – felelte Lisbeth halkan.

– Erre nehéz bármit is mondani. Különben is mennem kell. Szeretné, hogy visszajöjjek?

Salander egy pillanatig gondolkodott. Aztán kurtán bólintott. De miután becsukódott az ajtó, töprengve a plafonra meredt. Zalacsenko kapott mankót. Szóval vasárnapról hétfőre virradó éjszaka valóban ő csoszogott a folyosón.

Mint a csoport legfiatalabb tagjának, Jonas Sandbergnek jutott a feladat, hogy elmenjen ebédért. Szusival és alkoholmentes sörrel tért vissza. Gullberget nosztalgia fogta el. Így ment ez az ő idejében is, amikor egy hadművelet a kritikus fázisba lépett, és napi huszonnégy órában kellett dolgozni rajta.

A különbség talán csak annyi volt, hogy az ő idejében senkinek nem jutott volna eszébe nyers halat rendelni ebédre. Hogy miért nem tudott ez a Sandberg húsgombócot hozni krumplipürével és áfonyával… Egyébként nem is volt igazán éhes. Csak egy darab kenyeret evett, és ivott rá egy kis ásványvizet.

Evés után folytatták a megbeszélést.

– Személyesen sosem találkoztam Zalacsenkóval – kezdte Wadensjöö. – Milyen volt?

– Gondolom, éppen olyan, mint ma – felelte Gullberg. – Lenyűgözően intelligens, fényképszerű memóriával, de ellenszenves karakter, jó adag nagyzási hóborttal.

Sandberg letette az evőeszközt.

– Az ő kezében van az irányítás. Már meséltem az ultimátumáról. Vagy lesöpörjük az egész ügyet az asztalról, vagy feldobja a Szekciót.

– De hogy a nyavalyába tehetnénk meg nem történtté valamit, ami már a tömegmédiában is elterjedt? – kérdezte Nyström.

– Nem arról van szó, mit tudunk megtenni, és mit nem – mondta Gullberg. – Hanem arról, hogy irányítani akar minket.

– Hogy látod a helyzetet? Szerinted tényleg kitálal a médiának? – kérdezte Wadensjöö.

Gullberg tétován felelt.

– Ezt elég nehéz megmondani. Ha hasznára válik… ha amnesztiát vagy enyhébb büntetést érhet el vele, akkor megteszi. Vagy ha úgy érzi, átvertük, és ránk akarja szabadítani a poklot.

– Tekintet nélkül a következményekre?

– Minden tekintet nélkül. Csak azt akarja megmutatni, hogy keményebb, mint mi együttvéve.

– Persze attól, hogy Zalacsenko mond valamit, még nem muszáj elhinni. Ahhoz, hogy bármit bizonyítsanak, szükségük lenne az archívumunkra. Még ezt a címet sem ismerik.

– Tényleg vállalni akarod ezt a kockázatot? Feltéve, hogy Zalacsenko igazat beszél. Na és Clinton meg a dialízisgépe… Mi van, ha egyszer csak megtér, és meg akarja gyónni a bűneit? Higgy nekem, ha valaki beszél, akkor a Szekciónak vége.

– Akkor… mitévők leszünk?

Csönd támadt az asztalnál. Végül Gullberg vette fel újra a fonalat.

– A problémát több aspektusból kell néznünk. Először is: biztosak lehetünk benne, hogy a Szekció több alkalmazottja is börtönbüntetést kapna.

– De miért? – csattant fel Wadensjöö. – A tevékenységünk teljesen legális, gyakorlatilag a kormány megbízásából dolgozunk.

– Ugyan, ne beszélj már hülyeségeket! – vágott a szavába Gullberg. – Ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy egy homályosan megfogalmazott irat, amelyet a hatvanas évek közepén adtak ki, nem ér egy kalap szart sem. Még egyszer mondom, egyikünk sem akarja tudni, mi lesz abból, ha Zalacsenko kinyitja a száját.

– Tehát el kell érnünk, hogy továbbra is hallgasson – mondta Nyström. Gullberg rábólintott.

– És ha erre akarjuk rávenni, megfelelő ajánlatot kell tennünk neki. A fő problémát a kiszámíthatatlansága jelenti. Lehet, hogy puszta gonoszságból csak bele akar lökni minket a késbe. Meg kell találnunk a módját, hogy sakkban tarthassuk.

– Sakkban tartani? – kérdezte Sandberg. – De hát konkrét követelésekkel állt elő!

– Salanderrel tudjuk, hányadán állunk. Zalacsenko a probléma. Ez a következő témához vezet át: a károk csökkentéséhez. Kiszivárgott Teleborian 1991-es szakvéleménye, és ez potenciálisan ugyanakkora fenyegetés, mint Zalacsenko.

Georg Nyström megköszörülte a torkát.

– Amint észrevettük, hogy a jelentés a rendőrség kezébe került, megtettem a szükséges intézkedéseket. A Nemzetbiztonsági Hivatal jogásza, Forelius segítségével elértem az államügyészségnél, hogy a jelentést adják vissza, és se terjeszteni, se lemásolni ne legyen szabad.

– Mennyit tud az ügyészség? – kérdezte Gullberg.

– A világon semmit. Az ÁR/Bizt. megbízásából cselekszenek. Mivel szigorúan titkos anyagról van szó, nincs más választásuk.

– Jó. A rendőrségtől ki olvasta a jelentést?

– Két példányban volt náluk. Bublanski, a kollégája, Sonja Modig, valamint a vizsgálatot vezető ügyész, Richard Ekström látta. És feltételezhetjük, hogy rajtuk kívül még két nyomozó… – Nyström a jegyzeteiben lapozgatott – bizonyos Curt Andersson és Jerker Holmberg is tisztában van az anyag tartalmával.

– Tehát négy rendőr és egy ügyész. Mit tudunk róluk?

– Ekström ügyész negyvenkét éves. Új csillag a jogászok egén. Tagja volt az Igazságügyi minisztériumban néhány vizsgálóbizottságnak, néhány igencsak nagy port felkavaró esetben. Fontoskodó alak. Tudatosan építi az imázsát. Karrierista.

– Szoci? – érdeklődött Gullberg.

– Valószínűleg. De nem aktív.

– Ez a Bublanski vezeti a nyomozást. Már láttam a tévében egy sajtótájékoztatón. Nem úgy tűnt, mintha nagyon szeretné a kamerákat.

– Ötvenkét éves, és példátlanul sikeres karrier áll mögötte. Sajátos a gondolkodásmódja. Zsidó, mégpedig ortodox.

– És ez a nő… ez kicsoda?

– Sonja Modig. Férjezett, harminckilenc éves, két gyermek anyja. Gyorsan ível fölfelé a pályája. Amikor Teleboriannal beszéltem, ő rendkívül emocionális személyiségként jellemezte.

– Vagy úgy…

– Curt Andersson harmincnyolc éves, afféle kemény legény. Régebben bűnbandákra vadászott a Söderortban. Pár éve keltett némi figyelmet, amikor lelőtt egy kisstílű gengsztert. De aztán minden vádpont alól fölmentették. Bublanski egyébként őt állította rá Björckre.

– Értem. Ezt a gengszterügyet ne felejtsétek el. Talán sikerül vele kedvezőtlenül beállítanunk Bublanski csoportját. És az utolsó?

– Jerker Holmberg. Ötvenöt éves. Norrlandi származású, és a helyszínelésre specializálódott. Néhány éve felajánlották neki, hogy képezze tovább magát, mert nagy karriert futhat be felügyelőként, de visszautasította. Láthatóan szereti a munkáját.

– Politizál valamelyikük?

– Nem. Holmberg apja a hetvenes években járási képviselő volt a Centrum Párt színeiben.

– Hm. Ártalmatlan társaságnak tűnnek. De abból kell kiindulnunk, hogy jól összekovácsolódott csapat. El tudunk valakit különíteni?

– Szerepel a történetben egy ötödik nyomozó is – közölte Nyström. – Hans Faste, negyvenhét éves. Úgy értesültem, hogy komolyan összeveszett Bublanskival. Annyira, hogy Faste dühében betegállományba vonult.

– Mit tudunk róla?

– Utánaérdeklődtem, és elég vegyes válaszokat kaptam. Voltak bizonyos sikerei, de nehéz vele kijönni. És úgy tűnik, a Bublanskival való összetűzése Lisbeth Salanderrel kapcsolatos.

– Amennyiben?

– Úgy néz ki, Faste bevette ezt a leszbikus sátánista dolgot, amit az újságok összehordtak. Gyűlöli Salandert, és személyes sértésnek veszi a puszta létezését is. Valószínűleg a pletykával akar takarózni. Egy volt kollégájától azt hallottam, hogy egyébként is nehézséget okoz neki, hogy nőkkel dolgozzon együtt.

– Érdekes… – mondta tűnődve Gullberg. – De ha a lapok ennyire tele vannak ezzel a sátánista leszbikus szöveggel, talán továbbvihetnénk ezt a szálat. Nem támogatná kifejezetten Salander szavahihetőségét.

– A rendőrök, akik olvasták Björck jelentését, szintén problémát jelentenek. Nem lehetne őket valahogy izolálni? – kérdezte Sandberg.

Wadensjöö szivarra gyújtott.

– A vizsgálatot Ekström vezeti…

– De Bublanski a parancsnok – mondta Nyström.

– Igen, de egy fentről jövő végzés ellen nem tehet semmit – vetette ellene Wadensjöö, majd Gullbergre nézett. – Neked több a tapasztalatod, mint nekem, de ebben a történetben annyi szál és mellékvágány van… Szerintem az lenne a legokosabb, ha Bublanskit és Modigot valahogy leállítanánk a Salander-ügyről.

– Remek, Wadensjöö – felelte Gullberg. – Pontosan ezt is fogjuk tenni. Bublanski Bjurman és az enskedei pár meggyilkolásának ügyében vezeti a nyomozást. Csakhogy ebben az ügyben Salander nem játszik szerepet. Ezt a németet, ezt a Niedermannt kell elkapni. Bublanskinak és csapatának az ő letartóztatására kell koncentrálnia.

– Igaz.

– Salander egyszerűen már nem az ő ügyük. Aztán ott van még a nykvarni nyomozás… három újabb gyilkosság ügyében. Annak is van köze Niedermannhoz. Ezek ugyan a södertäljei rendőrség hatáskörébe tartoznak, de össze kell fogni az egészet egy nyomozásba. Bublanski tehát ki se látszik majd a tennivalóból. Ki tudja… lehet, hogy elkapják ezt a Niedermannt.

– Hm.

– És ez a Faste… Nem lehetne meggyőzni, hogy vegye fel a szolgálatot? Úgy gondolom, ő lenne az alkalmas személy annak a kiderítésére, hogy mi van a Salander elleni gyanúval.

– Értem a gondolatmenetedet – mondta Wadensjöö. – Rá kell venni Ekströmöt, hogy válassza szét a két ügyet. De ez feltételezi, hogy mi irányítjuk őt.

– Ez nem okozhat gondot – felelte Gullberg, és Nyströmre nézett.

– Persze, persze. Gondoskodom én Ekströmről – bólintott Nyström. – Gondolom, az irodájában ül, és azt kívánja, bár sose hallotta volna a Zalacsenko nevet. A hivatal kérésére azonnal átadta Björck jelentését, és biztosított róla, hogy természetesen minden rendelkezésünket teljesíti, ha a haza biztonsága a tét.

– Mi a terved? – kérdezte gyanakodva Wadensjöö.

– Hadd vázoljam fel a forgatókönyvet – mondta Nyström. – Azt mondanám, hogy el kellene magyaráznunk neki, mit tegyen annak elkerüléséért, hogy a karrierje hirtelen derékba törjön.

– Elérkeztünk a harmadik szemponthoz – vette vissza a szót Gullberg. – A rendőrség nem magától talált rá Björck jelentésére… valami firkásztól kapták. És mint valamennyien tudjátok, a média komoly problémát jelent ebben az összefüggésben. Csak annyit mondok: Millennium.

Nyström kinyitotta a noteszét.

– Mikael Blomkvist – tette hozzá.

Az asztalnál ülők közül természetesen mindenki hallott a Wennerström-botrányról, és ismerte Mikael Blomkvist nevét.

– Dag Svensson, a meggyilkolt újságíró a Millenniumnak dolgozott. Épp egy cikket írt a leánykereskedelemről. Ő is veszélyes volt tehát Zalacsenkóra. Svensson holttestére Blomkvist talált rá. Emellett ismeri Lisbeth Salandert is, és mindvégig hitt az ártatlanságában.

– Hogy a fenébe ismerheti Zalacsenko lányát? Ez valami szerencsétlen véletlennek tűnik.

– Úgy gondoljuk, nem véletlen – mondta Wadensjöö. – Szerintünk Salander a kapocs, amely itt mindent összeköt. Minden részletet nem ismerünk, de ez az egyetlen logikus magyarázat.

Gullberg koncentrikus köröket rajzolt a noteszébe. Aztán felpillantott.

– Át kell gondolnom ezt a dolgot. Most elmegyek sétálni. Egy óra múlva találkozunk.

Gullberg sétája nem egy, hanem majdnem négy óráig tartott. Tíz perc után betévedt egy kávézóba, ahol mindenféle kávékülönlegességet árultak. Ő egy teljesen szokványos feketét rendelt, és leült egy sarokasztalhoz az ajtó közelében. A lehető legtisztábban akarta látni maga előtt az előtte álló probléma különböző aspektusait. Szabályos időközönként lejegyzett egy-két kulcsszót. Másfél óra múlva alakot öltött egy terv.

Jó kis terv volt, de miután számba vett minden lehetőséget, már világossá vált a számára, hogy ez a helyzet drasztikusabb intézkedést igényel.

Szerencsére ahhoz is megvolt a megfelelő személyzet. Keresztül lehetett vinni.

Fölkelt, keresett egy telefonfülkét, és fölhívta Wadensjöőt.

– Még egy kicsit el kell halasztanunk a találkozót – mondta. – Muszáj elintéznem valamit. Jó lesz kettőkor?

Aztán kiment a Stureplanra, és leintett egy taxit. Ilyesmit a sovány hivatalnoki nyugdíjból valójában nemigen engedhetett meg magának, de abban a korban volt, amikor már nem nagyon látott okot arra, hogy megtagadja magától az efféle luxust. Megadott egy brommai címet.

Miután kiszállt, még egy háztömbnyit gyalogolt dél felé, és becsöngetett egy kis házacskába. Negyven év körüli nő nyitott ajtót.

– Jó napot kívánok. Fredrik Clintonnal szeretnék beszélni.

– Ki keresi?

– Egy régi kollégája.

A nő bólintott, és bevezette a nappaliba, ahol Fredrik Clinton épp akkor tápászkodott fel a kanapéról. Csak hatvannyolc éves volt, de sokkal öregebbnek nézett ki. A cukorbetegség és a keringési zavarok rajta hagyták a nyomukat.

– Gullberg – mondta meglepetten.

Egy ideig szótlanul szemlélték egymást. Aztán a két öreg kém összeölelkezett.

– Azt hittem, már sosem látlak – mondta Clinton. – Gondolom, ez hozott le a kemencepadkáról.

Felmutatta az esti újság címlapját. Niedermann képe volt rajta, mellette pedig ez állt: „Dániában is keresik a rendőrgyilkost”.

– Hogy vagy? – érdeklődött Gullberg.

– Betegen – válaszolta Clinton.

– Azt látom.

– Ha nem kapok új vesét, hamarosan meghalok. Márpedig annak a valószínűsége, hogy kapok, igen csekély.

Gullberg bólogatott.

Bejött a nő, és megkérdezte, kér-e kávét.

– Köszönöm, igen – felelte. Miután a nő kiment, megkérdezte Clintont: – Ki ez?

– A lányom.

Gullberg megint bólogatott. Furcsa volt, hogy annyi év közös munka alatt a Szekcióban sosem láttak bele egymás magánéletébe. Gullberg minden kollégája összes vonását, minden erősségét és gyöngéjét ismerte, de csak halvány fogalmai voltak a családjukról. Clintonnal húsz évig volt a legszorosabb munkakapcsolatban. Tudta, hogy nős, és van egy gyereke. De sem a felesége, sem a lánya nevét nem ismerte. Azt sem tudta, hol tölti a szabadságát. Mintha a Szekción kívüli élet valami szentség lett volna, amiről beszélni sem szabad.

– Mi hozott hozzám? – kérdezte Clinton.

– Megkérdezhetem, hogy mit tartasz Wadensjöőről?

Clinton megrázta a fejét.

– Én ebbe nem folyok bele.

– De hát ismered. Tíz évig dolgoztatok együtt.

Újabb fejrázás.

– Ma ő a Szekció főnöke. Hogy én mit tartok róla, az nem érdekes.

– Felnőtt a feladatához?

– Nem buta ember.

– De…?

– Elemző elme. Képes összerakni egy mozaikot. Jók az ösztönei. Nagyszerűen kezeli a költségvetést, nem is gondoltuk volna, hogy valaki így képes gazdálkodni.

Gullberg bólintott. A legfontosabb az a tulajdonság volt, amiről Clinton nem beszélt.

– Kész vagy újra felvenni a szolgálatot?

Clinton rápillantott. Egy hosszú pillanatig csak nézte.

– Evert… minden másnap kilenc órát töltök a kórházban a dialízisgépen. Ha csak fölmegyek egy lépcsőn, már teljesen kifulladok. Nincs erőm.

– De szükségem van rád. Egy utolsó bevetésre.

– Nem megy.

– Továbbra is ugyanúgy kaphatod a dialízist. Liftezhetsz lépcsőzés helyett. Ha kell, szerzek valakit, aki ki-be hurcol a kórházba. Szükségem van a hozzáértésedre.

Clinton sóhajtott.

– Halljam.

– Rendkívül komplikált helyzetbe kerültünk, amelyben mindenképpen beavatkozásra van szükség. Wadensjöö bevetett egy zöldfülűt, Jonas Sandberget, aki egymaga alkotja az operatív csoportot. Egyébként nem hiszem, hogy Wadensjöőnek van mersze megtenni, amit meg kell.

Clinton bólintott. Halvány mosolyra húzta a száját.

– A hadműveletet két fronton kell megindítani. Egyrészt itt van Zalacsenko. Muszáj lesz észhez térítenem, és azt hiszem, tudom is, hogy fogom csinálni. Minden mást Stockholmon kívül kell elintézni. A baj csak az, hogy a Szekciót semmi ilyesmivel nem bízhatom meg. Azért van rád szükségem, hogy átvedd a parancsnokságot. Egy utolsó bevetés. A lótást-futást elintézi Sandberg és Nyström. Te irányítod a hadműveletet.

– Nem tudod, mit kérsz tőlem.

– De… tudom, mit kérek. Azt pedig neked kell tudnod, hogy beszállsz-e. Vagy kihúzzuk a Szekciót a szarból mi, öreg harcosok, vagy pár héten belül megszűnik létezni.

Clinton a kanapé támlájára könyökölt, és a tenyerébe támasztotta a fejét. Két percig így maradt.

– Mesélj a tervedről – mondta végül.

Ezután Gullberg és Clinton majd két órán át tárgyalt.

Wadensjöö felnézett, amikor Gullberg Clinton kíséretében belépett. Clinton olyan volt, mint valami csontváz. Láthatóan nehézséget okozott neki a járás és a légzés, egy kézzel Gullberg vállára kellett támaszkodnia.

– Mi az úristen… – kezdte Wadensjöö.

– Folytatjuk a megbeszélést – szakította félbe élesen Gullberg. Megint az asztal köré gyűltek Wadensjöö szobájában. Clinton szó nélkül leroskadt a neki felkínált székre.

– Fredrik Clintont mind ismeritek – mondta Gullberg.

– Igen – vágta rá Wadensjöö. – Csak azt nem tudom, mit keres itt.

– Úgy döntött, visszatér az aktív szolgálatba. Ő vezeti az operatív egységet, amíg túl nem jutunk a jelenlegi válságon.

Gullberg fölemelte a kezét, hogy elejét vegye Wadensjöö tiltakozásának.

– Clinton fáradt. Segítségre van szüksége. Rendszeresen be kell járnia a kórházba dialízisre. Wadensjöö, te szerzel neki két személyi asszisztenst, akik mindenben a kezére dolgoznak. De egyvalamit ne felejts el: ebben az ügyben csak és kizárólag Clinton hozza a döntéseket.

Elhallgatott és várt. Semmi ellenvetés.

– Van egy tervem, de az egész azon múlik, mennyire vagytok döntésképesek itt a Szekciónál.

Wadensjöö szemlátomást kihívásnak tekintette Gullberg szavait.

– Mondd.

– Először: hogy a rendőrséggel mi legyen, azt már megbeszéltük. Megpróbáljuk az érintett nyomozókat leválasztani az ügyről, mégpedig úgy, hogy a nyomozást mellékvágányra tereljük: a Niedermann utáni vadászatra. Ez Nyström dolga lesz. Mindegy, hogy mi lesz ebből, Niedermann nem annyira fontos. Aztán gondoskodunk róla, hogy a Salander utáni nyomozással Fastét bízzák meg.

– Ez nem jelenthet nehézséget – vélte Nyström. – Amint lehet, elbeszélgetek egy kicsit Ekström ügyésszel.

– Ha ellenkezne…

– Nem hinném, hogy fog. Karrierista, leginkább azt tartja szem előtt, hogy mitől ugorhat a ranglétrán. Ám ha mégis akadékoskodna, majd csak eszembe jut valami. Biztos nem volna ínyére, ha botrány kerekedne a dologból.

– Helyes. Második lépés: a Millennium és Mikael Blomkvist. Ezért tért vissza Clinton a szolgálatba. Itt szokatlan intézkedésekre lesz szükség.

– Ami nekem valószínűleg nem fog tetszeni – szólt közbe Wadensjöö.

– Valószínűleg nem, de a Millenniumot nem olyan egyszerű manipulálni. Az általuk jelentett fenyegetés viszont kizárólag Björck 1991-es jelentésén alapul. Azt mondanám, hogy ez jelenleg két, talán három példányban létezik. Salander talált rá, de valahogyan Blomkvist kezébe került. Ez pedig azt jelenti, hogy Salander menekülés közben is valahogyan tartotta a kapcsolatot Blomkvisttel.

Clinton egyik ujját fölemelve kimondta az első szavakat, amióta megérkezett.

– Ez elmond valamit az ellenfél jelleméről. Blomkvist nem fél kockáztatni. Gondoljatok csak a Wennerström-ügyre.

Gullberg bólintott.

– Blomkvist átadta a jelentést Erika Berger főszerkesztőnek, aki Bublanskinak továbbította. Tehát ő maga is elolvasta. Nyugodtan feltételezhetjük, hogy biztonsági másolatot is készített róla. Szerintem Blomkvistnek is van egy másolata, valamint egy további példány a szerkesztőségben.

– Logikusan hangzik – mondta Wadensjöö.

– A Millennium havilap, vagyis a sztorit nem fogják már holnap nyilvánosságra hozni. Menni fog, Jonas?

Sandberg bizonytalan pillantást vetett Wadensjöőre.

– Evert, meg kell értened, hogy mi már… már nem csinálunk ilyesmit – magyarázkodott Wadensjöö. – Más időket élünk, most már inkább az adathalászat meg a lehallgatás megy. Ilyen bevetésre nincs is meg a megfelelő személyzet.

Gullberg áthajolt az asztalon.

– Akkor minél előbb szerezd meg! Bérelj fel egy külsőst! Egy jugoszláv gengszterbandát, amelyik ha kell, kicsinálja Blomkvistet! De ezt a két másolatot mindenképpen vissza kell szerezni! Azok nélkül nem tudják alátámasztani az állításaikat. Ha meg erre nem vagy képes, akkor üldögélj csak itt a nagy seggeden, és várj, hogy mikor kopog valaki az alkotmánybíróságtól!

Wadensjöö hosszasan farkasszemet nézett Gullberggel.

– Majd én megoldom – szólt közbe váratlanul Sandberg. Gullberg kétkedő pillantást vetett fiatalabb kollégájára.

– Biztos, hogy meg tudsz szervezni ilyesmit?

Sandberg bólintott.

– Jól van. Mostantól Clinton a főnök. Tőle kapjátok a parancsokat.

Sandberg ismét bólintott.

– Részben megfigyelésről is szó van. Az operatív egységnek erősítés kell – mondta Nyström. – Volna is egy pár név, akiket ajánlanék. Van egy srác a külső szervezetben. A személyi védelemnél dolgozik, Mårtenssonnak hívják. Ígéretes gyerek, és nehéz megijeszteni. Már rég gondolkozom rajta, nem kéne-e itt a belsősöknél dolgoznia. Az is eszembe jutott, hogy őt javaslom utódomnak.

– Jól hangzik – válaszolta Gullberg. – De Clintonnak kell döntenie.

– Van még egy újság – folytatta Nyström. – Attól tartok, lehet egy további másolat is.

– Hol?

– Délelőtt értesültem róla, hogy Salandernek van ügyvédje. A neve Annika Giannini. Mikael Blomkvist húga.

Gullberg biccentett.

– Igazad van. Blomkvist bizonyára neki is adott másolatot. Ez az egyetlen logikus lehetőség. Más szóval mindhármukat: Bergert, Blomkvistet és Gianninit is figyelnünk kell.

– Berger miatt, azt hiszem, nem kell aggódnunk. Ma tartottak sajtótájékoztatót arról, hogy ő lesz a Svenska Morgon-Posten főszerkesztője. Többé nem tartozik a Millenniumhoz.

– Azért csak tartsátok szemmel! Ami pedig a Millenniumot illeti, le kell hallgatnunk a telefonokat a szerkesztőségben és az ott dolgozók lakásán is. El kell olvasnunk az e-mailjeiket. Tudnunk kell, kivel beszélnek. Jó lenne megtudni, hogyan tervezik a leleplezést. De mindenekelőtt: meg kell szereznünk a jelentést.

Wadensjöö hangja kétkedően csengett.

– Evert, most arra kérsz minket, hogy bevetést hajtsunk végre egy folyóirat ellen. Ez a legveszélyesebb dolog, amit csak tehetünk.

– Mást viszont nem tehetünk. Vagy most feltűröd az inged ujját, és munkához látsz, vagy valaki más veszi át a vezetést.

Ez az ultimátum sötét felhőként lebegett az asztal fölött.

– Azt hiszem, a Millennium dolgát értem – mondta végül Sandberg. – De ez nem oldja meg a valódi problémát. Mi lesz Zalacsenkóval? Ha ő beszél, akkor minden erőfeszítésünk hiábavaló.

Gullberg lassan bólintott.

– Tudom. Ez legyen az én gondom. Azt hiszem, van olyan érvem, amivel rá tudom venni Zalacsenkót, hogy tartsa a száját. De ehhez szükséges még néhány előkészület. Én már ma délután Göteborgba utazom.

Elhallgatott és körbenézett. Aztán Wadensjöőre szegezte a tekintetét.

– A távollétemben mindenről Clinton dönt – mondta. Wadensjöö némi habozás után bólintott.

Dr. Helena Endrin, kollégájával, Anders Jonassonnal egyetértésben, csak hétfő este értékelte Salander állapotát elég stabilnak ahhoz, hogy látogatót fogadhasson. Először két nyomozó érkezett, akik tizenöt percet kaptak, hogy föltegyék a kérdéseiket. Salander némán figyelte, ahogy belépnek a szobába, és az ágyhoz húznak egy-egy széket.

– Jó estét kívánok. Marcus Erlander felügyelő vagyok, a göteborgi rendőrség életvédelmi osztályáról. Ő itt a kollégám, Sonja Modig a stockholmi rendőrségtől.

Salander nem válaszolt. Az arckifejezése sem változott. A nőben fölismerte Bublanski egyik emberét. Erlander hidegen elmosolyodott.

– Úgy tudom, nem szívesen tárgyal a hatóságokkal. Épp azt szeretném elmagyarázni, hogy nem is kell mondania semmit. Viszont rendkívül hálás lennék, ha időt szentelne arra, hogy meghallgat minket. Több üggyel is foglalkoznunk kell, és ma nincs sok időnk. De a jövőben biztosan többször találkozunk még.

Salander hallgatott.

– Először is a következőt szeretném közölni önnel: a barátja, Mikael Blomkvist tudatta velünk, hogy egy ügyvédnő, bizonyos Annika Giannini kész elvállalni az ön jogi képviseletét. Azt mondta, más összefüggésben már korábban is megemlítette önnek a hölgy nevét. Ha ez igaz, akkor szükség lenne az ön megerősítésére. Azt szeretném tudni, kívánja-e, hogy Giannini ügyvédnő Göteborgba jöjjön képviselni önt.

Salander hallgatott.

Annika Giannini. Mikael Blomkvist húga. Egyszer tényleg beszélt róla. Lisbeth eddig nem is gondolt arra, hogy ügyvéd kellene neki.

– Elnézést, de föl kell kérnem, hogy válaszoljon a kérdésemre. Elég egy igen vagy egy nem is. Ha igent mond, a göteborgi ügyészség kapcsolatba lép az ügyvédjével. Ha nemet, akkor kirendelnek önnek egy védőt. Melyiket szeretné?

Salander latolgatta a lehetőségeket. Azt elismerte, hogy valóban szüksége van ügyvédre, de hogy Kalle „Köcsög” Blomkvist húga védje, ez azért elég durva volt. Már csak ez hiányzott neki. Másrészt viszont egy hivatalból kirendelt, ismeretlen ügyvéd sem lett volna jobb. Végül kinyitotta a száját, és egyetlenegy szót mondott:

– Giannini.

– Rendben, köszönöm. Akkor még egy kérdésem volna. Nem kell válaszolnia, amíg nincs itt az ügyvédje, de szerintem ez a kérdés nem érinti sem önt, sem a hogylétét. Jelenleg egy harminchét éves német állampolgárt keresünk, bizonyos Ronald Niedermannt, aki meggyilkolt egy rendőrt.

Lisbeth a homlokát ráncolta. Erről eddig nem tudott. Fogalma sem volt róla, mi történt azután, hogy belevágta Zalacsenko fejébe a baltát.

– Mi itt Göteborgban szeretnénk őt minél előbb elkapni. Stockholmi kollégám pedig azzal a három gyilkossággal kapcsolatban keresi, amelyekkel önt gyanúsították. Ezért kérjük az ön segítségét. A kérdésünk tehát úgy szól, hogy van-e valami fogalma arról… hogy tud-e nekünk segíteni megtalálni őt.

Nem tudják, hogy a bátyám.

Átgondolta, szeretné-e, hogy Niedermannt elfogják. A férfit, aki Gosseberga mellett eltemette. Aztán megvonta a vállát. Amit nem kellett volna tennie, mert abban a pillanatban belenyilallt a fájdalom.

– Milyen nap van ma? – kérdezte.

– Hétfő.

Eltűnődött.

– Ronald Niedermannról múlt hét csütörtökön hallottam először. Kiderítettem, hogy Gossebergában él. Hogy most hol van, vagy merre szökhetett, arról lövésem sincs. De szerintem megpróbál meglépni az országból.

– Miből gondolja, hogy külföldre akar menekülni?

Lisbeth gondolkodott.

– Amikor a síromat ásta, Zalacsenko azt mondta neki, hogy nagyon megnőtt az érdeklődés iránta, és kinéz neki egy hosszabb külföldi tartózkodást.

Tizenkét éves kora óta nem mondott ennyit rendőrnek.

– Zalacsenko… aki tehát az ön édesapja.

Szóval ezt is tudják. Nyilván Kalle „Köcsög” Blomkvisttól.

– Akkor azt is közölnöm kell, hogy az apja feljelentést tett ön ellen emberölési kísérletért. Ez a feljelentés az államügyész előtt van, aki hamarosan vádat is emelhet. Illetve szintén Zalacsenko sérelmére elkövetett súlyos testi sértés ügyében már emelt is. Mert hát fejbe verte őt egy baltával.

Lisbeth hallgatott. Sokáig. Végül Modig odahajolt hozzá, és halkan ezt mondta:

– Csak szeretném, ha tudná, hogy mi nemigen hisszük el Zalacsenko meséjét. Előbb beszéljen az ügyvédjével, aztán majd visszajövünk.

Erlander bólintott. A két nyomozó felállt.

– Köszönjük a segítséget Niedermann-nal kapcsolatban – mondta Erlander.

Lisbeth csodálkozott, milyen rendesek, sőt barátságosak voltak a rendőrök. És azon is, amit Modig mondott neki. Aztán rögtön arra gondolt, hogy emögött lennie kell valaminek.

7. FEJEZET

Április 11., hétfő – április 12., kedd

Hétfő este háromnegyed hatkor Mikael Blomkvist lecsukta az iBookot, és fölkelt bellmansgatani lakásának konyhaasztala mellől. Felkapta a zakóját, és lement a Slussenre, a Milton Security irodájába. Fölliftezett a harmadik emeletre, ahol azonnal bevezették egy tárgyalóba. Pontosan hat órakor érkezett, utolsónak.

– Jó estét, Dragan – köszönt, és kezet fogott Armanskijjal. – Köszönöm, hogy elvállalta a házigazda szerepét.

Körülnézett a teremben. Rajta és Dragan Armanskijon kívül a megbeszélésen Annika Giannini, Holger Palmgren és Malin Eriksson vett még részt, illetve a Miltontól az egykori nyomozó, Sonny Bohmann, aki Armanskij megbízásából az első naptól fogva részt vett a Salander ügyében folytatott nyomozásban.

Holger Palmgrennek két éve ez volt az első kiruccanása. Orvosa, dr. Sivarnandan minden volt, csak lelkes nem, amikor megkérték, engedje ki Palmgrent az erstai rehabilitációs klinikáról, de az ügyvéd ragaszkodott hozzá. Elkísérte a gondozásával megbízott, harminckilenc éves Johanna Karolina Oskarsson, akinek a bérét egy alapítvány állta, amelyet egy titokzatos jótevő kizárólag azért hozott létre, hogy Palmgrennek a lehető legjobb ápolást biztosítsa. Ő most a tárgyaló előtt várakozott, egy asztalkánál ült, egy könyvbe mélyedve.

Mikael becsukta az ajtót.

– Akik még nem ismernék: a hölgy Malin Eriksson, a Millennium új főszerkesztője. Azért kértem meg, hogy vegyen részt ezen a megbeszélésen, mert amit határozunk, az hatással lesz az ő munkájára is.

– Rendben – mondta Armanskij. – Akkor itt van mindenki. Csupa fül vagyok.

Mikael a táblához lépett, fogott egy filctollat, és körülnézett.

– Ez a legőrültebb dolog, ami valaha történt velem – kezdte. – Ha egyszer vége lesz, alapítok egy klubot. Az Őrült Lovagok Asztala lesz a neve, és feladatának tekinti majd, hogy minden évben vacsorát rendezzen, ahol Lisbeth Salanderről fogunk trécselni. A jelenlevők valamennyien tagok.

Szünetet tartott.

– Jelenleg viszont ez a helyzet… – mondta, és kulcsszavakat kezdett a táblára irkálni. Harminc percig beszélt. Az ezt követő megbeszélés pedig három órán át tartott.

Miután a gyűlés hivatalosan véget ért, Evert Gullberg és Fredrik Clinton kettesben is összeültek. Pár percig halkan beszélgettek, majd Gullberg felállt, és a két régi fegyvertárs kezet rázott.

Gullberg visszataxizott a Freysbe, ahol rögtön összepakolt, hogy elérje a délutáni vonatot Göteborgba. Az első osztályt választotta, ahol egyedül ült az egész szakaszban. Tollat meg egy tömb levélpapírt vett elő, és rövid gondolkodás után írni kezdett. Fél oldal után megállt, és letépte a lapot a tömbről.

Az okirat-hamisítás nem volt éppen a szakterülete, de most megkönnyítette a dolgát, hogy a leveleket egyébként is neki kell aláírnia. Igaziból csak annyi baj volt velük, hogy egyetlen szavuk sem volt igaz.

Nyköpingig elvetett néhány tervezetet, de már kezdett kialakulni benne, hogyan is kellene kinézniük a leveleknek. Göteborgig tizenkettőt fogalmazott meg úgy, hogy elégedett is volt velük. Ráadásul végig ügyelt arra, hogy felismerhető ujjlenyomatokat hagyjon a papíron.

A pályaudvaron keresett egy fénymásolót, és minden levélről másolatot készített. Aztán borítékot és bélyeget vett, majd bedobta a leveleket egy postaládába, melyet mindennap 21 órakor ürítettek.

Végül taxival elment a Lorensberggatanon álló City Hotelbe, ahol Clinton már lefoglalt neki egy szobát. Ugyanott szállt meg tehát, ahol pár nappal korábban Mikael Blomkvist. Gullberg azonnal fölment a szobába, és leült az ágyra. Végtelenül fáradt volt, és most jutott eszébe, hogy egész nap mindössze két szelet kenyeret evett. Mégsem volt éhes. Levetkőzött, végignyújtózott az ágyon, és azonnal el is aludt.

Salander arra riadt föl álmából, hogy valaki benyit a szobájába. Azonnal tudta, hogy nem az éjszakás nővér az. Szemeit résnyire nyitva is fölismerte az ajtóban álló, mankós sziluettet. Zalacsenko mozdulatlanul állt, és nézte őt a folyosóról beszüremlő fényben.

Anélkül, hogy megmozdult volna, a digitális órára pillantott. 03:10.

Kicsit arrébb nézett, és meglátta a vizespoharat az éjjeliszekrény peremén. Erősen nézte, és fölmérte a helyzetet. Épp elérte a poharat anélkül, hogy az egész testét meg kellett volna mozdítania.

Csak a másodperc töredéke kellett volna ahhoz, hogy kinyújtsa a karját, és egy határozott mozdulattal a szekrényhez csapja a poharat. Fél másodperc, hogy a törött üveget Zalacsenko torkába döfje, amikor fölé hajol. Más esélye, egyéb lehetséges fegyvere nem volt.

Egész testében megfeszült, és várt.

Zalacsenko két percig maradt az ajtóban.

Aztán óvatosan visszacsukta az ajtót. Salander hallotta a mankó csoszogó zaját, ahogy a férfi a szobája felé haladt.

Öt perc múlva összeszedte magát, felkönyökölt, a pohárért nyúlt, és ivott egy nagy korty vizet. Az ágy szélére ült, és eltávolította az elektródákat a karjáról és a melléről. Felállt, és bizonytalanul imbolygott ide-oda. Beletelt néhány percbe, mire visszanyerte az uralmat a teste fölött. Elvánszorgott az ajtóig, ahol csapzottan a falnak dőlt, és levegőért kapkodott. Aztán eltöltötte a jeges düh.

A kurva anyádat, Zalacsenko, akkor fejezzük be végre.

Szüksége volt fegyverre.

A következő pillanatban cipősarkak sebes kopogása hangzott fel. Rohadt életbe, az elektródák!

– Hát maga meg mi a csudáért kelt föl? – kérdezte az éjszakás nővér.

– Ki kell… mennem… a vécére – lihegte kifulladva.

– Azonnal feküdjön vissza!

Megfogta Lisbeth kezét, és visszatámogatta az ágyhoz. Aztán fölemelte az ágytálat.

– Ha ki kell mennie, szóljon nekünk. Arra van itt ez a gomb – magyarázta.

Lisbeth nem felelt. Arra kellett összpontosítania, hogy kipréseljen magából néhány cseppet.

Mikael Blomkvist kedden fél tizenegykor ébredt, lezuhanyozott, kávét főzött, és kinyitotta az iBookot. A Milton Securitynél folytatott tárgyalás után hazament, és hajnali ötig egyfolytában dolgozott. Kezdett végre kirajzolódni a történet. Zalacsenko életrajza ugyan még mindig a levegőben lógott – elvégre csak a Björcktől kicsikart adatokra támaszkodhatott, és azokra a részletekre, amelyekkel Palmgren kiegészítette őket. Lisbeth Salander sztorija viszont teljesnek látszott: pontról pontra rögzítette, hogy fogott össze egy csapat hidegháborús veterán a Nemzetbiztonsági Hivatalnál, és juttatta Salandert a gyermekpszichiátriára, hogy ne fecseghesse ki Zalacsenko titkát.

Elégedett volt a szöveggel. Óriási sztori volt a kezében, amely majd bombaként robban, és az államigazgatás legfelső szintjén is rombolni fog.

Rágyújtott, és elgondolkodott.

Két nagyobb hiányt kellett még pótolni. Az egyik nem jelentett nehézséget. Peter Teleboriant kellett bemutatnia, aminek már előre örült. Mire ezzel végez, a gyermekpszichiáter Svédország egyik leggyűlöltebb embere lesz.

A másik probléma lényegesen komplikáltabb volt.

A Salander elleni összeesküvés – a résztvevőit magában Zalacsenko Klub néven emlegette – a Nemzetbiztonsági Hivatalból indult el. Onnan csak egy nevet ismert, Gunnar Björckét, de kizárt, hogy ő legyen az egyetlen felelős. Egy egész csoportnak kellett emögött állnia, afféle ügyosztálynak. Aminek vannak felelős vezetői, és van költségvetése. Arról viszont fogalma sem volt, hogy azonosíthatná a csoport tagjait. Csak homályos elképzelései voltak róla, hogyan nézhet ki a hivatal szervezeti felépítése.

Hétfőn kezdte a kutatást azzal, hogy megbízta Henry Cortezt, túrja fel Södermalm összes antikváriumát, és mindent vegyen meg, ami a Nemzetbiztonsági Hivatallal kapcsolatos. Cortez délután négy körül tért vissza, hat könyvvel. Mikael az asztalra tette a kupacot.

Mikael Rosquist: Kémkedés Svédországban (Tempus, 1988), Per Gunnar Vinge: Säpo-főnök 1962-70 (W&W, 1988), Jan Ottosson – Lars Magnusson: Titkos erők (Tiden, 1991), Erik Magnusson: Hatalmi harc a Säpónál (Corona, 1989), Carl Lidbom: A megbízás (W&W, 1990) és – némiképp meglepő módon – Thomas Whiteside An Agent in Place (9) című könyve (Ballantine, 1966), mely a Wennerström-ügyről szólt. Természetesen az 1966-osról, a titkos ügynökéről, nem arról, amit Mikael derített föl.

A kedd este legnagyobb részét azzal töltötte, hogy elolvasta vagy legalább átfutotta a könyveket. Többségüket a nyolcvanas évek végén adták ki. Az internetes keresés viszont nem talált említésre méltó irodalmat a témáról ebből az időből.

Úgy tűnt, egyéb használható áttekintés nem készült a svéd titkosszolgálat tevékenységéről. Ez érthetőnek is tűnt, figyelembe véve a tárgy jellegét, de úgy látszott, semmilyen intézmény, tudós vagy médium sem létezett, aki vagy ami kritikusan szemlélte volna a hivatalt.

Ezenkívül még az tűnt fel neki, hogy a könyvekben nincs irodalomjegyzék. A lábjegyzetek újságcikkekre vagy egy-egy nyugalmazott nemzetbiztonsági dolgozóval készített interjúra hivatkoztak.

Mikael főleg Magnusson könyvét találta érdemesnek elolvasni. Habár sok kérdésére nem adott választ, egészen jól leírta, hogy hogyan nézett ki és mivel foglalkozott a Nemzetbiztonsági Hivatal az elmúlt évtizedekben.

A legnagyobb meglepetést mégis A megbízás okozta, Carl Lidbomtól. Azt a problémát tárgyalta, amellyel az egykori párizsi nagykövetnek kellett megbirkóznia, amikor a kormány megbízásából górcső alá vette a hivatalt. A könyv a lapkiadó Ebbe Carlsson körüli botrány (10) hátterét is részletezte. Mikael még semmit nem olvasott Lidbomtól, és meglepte az az ironikus stílus, amely hajszálpontos megfigyelésekkel keveredett. Választ ugyan Lidbom könyve sem adott a kérdésére, de lassan kezdte sejteni, kinél kellene azt keresnie.

Kis gondolkodás után fogta a mobilját, és hívta Henry Cortezt.

– Szevasz, Henry. Kösz a fáradozást.

– Hm. Mi kéne?

– Még egy kis fáradozás.

– Micke, mellesleg azért én vagyok ám a szerkesztőségi titkár is.

– Szépen ível fölfelé a karriered.

– Szóval mi kell?

– Az idők során indítottak néhány vizsgálatot a nemzetbiztonságiak ellen. Egyet Carl Lidbom végzett. Kell lennie többnek is.

– Ááá…

– Szerezz be minden idevágót, amit a parlamentről találsz: költségvetések, állami vizsgálatok, interpellációk… és a Nemzetbiztonsági Hivatal éves jelentései a megfelelő évekből.

– Igen, gazda.

– Jó. És Henry…

– Igen?

– Holnapra ráér…

Lisbeth Salander egész nap Zalacsenkón tűnődött. Tudta, hogy két szobával arrébb fekszik, éjjelente kislisszol a folyosóra, és hajnali három óra tíz perckor belesett a szobájába.

Gossebergában meg akarta ölni, most meg itt fekszik, kevesebb mint tíz méterre tőle. Jó nagy szarban van. Hogy mekkorában, azt nem tudta pontosan, de úgy gondolta, muszáj lesz külföldre szöknie és eltűnnie, nehogy visszapaterolják a diliházba.

Csak hát jelenleg felülni is alig tud. Bizonyos javulást azért tapasztalt. A szörnyű fejfájás még nem múlt el, de most már nem kínozta állandóan. Ha nyugalomban volt, a válla már nem fájt, de azonnal belenyilallt, ha megpróbált megmozdulni.

Lépteket hallott az ajtó előtt. Az egyik ápolónő nyitott be, és beengedett egy fekete nadrágot, fehér blúzt és sötét blézert viselő nőt. A nő csinos volt, és karcsú, sötét haját fiúsan rövidre vágatta. Derű és öntudat sugárzott belőle. Lisbeth azonnal fölismerte, hogy ugyanolyan a szeme, mint Mikael Blomkvisté.

– Jó napot, Lisbeth. Annika Giannini vagyok – köszönt a nő. – Bejöhetek?

Lisbeth kifejezéstelen arccal bámulta. Hirtelen semmi kedve nem volt Blomkvist húgával megismerkedni, és már bánta, hogy elfogadta a védelmét.

Annika Giannini belépett, becsukta maga után az ajtót, és az ágyhoz húzott egy széket. Néhány másodpercig csöndben szemlélte a védencét.

Igencsak nyomorultul festett. A feje egyetlen nagy gézgombolyagnak tűnt. Mindkét szeme körül lilás véraláfutások voltak, és a szemgolyói is bevéreztek.

– Mielőtt bármit megbeszélünk, tudnom kell, valóban akarja-e, hogy én védjem. Jobbára ugyanis polgári keresetekkel foglalkozom, megerőszakolt vagy bántalmazott nőket képviselek. A büntetőjog nem a szakterületem. Viszont részletesen ismerem az ügyét, és szívesen képviselném, ha elnyerem a bizalmát. Azt még hozzá kell tennem, hogy Mikael Blomkvist húga vagyok – bár ezt talán már tudja is –, és hogy ő és Dragan Armanskij állják a honoráriumomat.

Várt egy pillanatig, de mivel semmiféle visszajelzést nem kapott, folytatta. – Ha szeretné, hogy én legyek az ügyvédje, önnek fogok dolgozni. Nem a bátyámnak és nem is Armanskijnak. A büntetőjogi részleteknél szükségem lesz az ön régi gyámja, Holger Palmgren segítségére. Kemény fából faragták az öregurat, a betegágyból mászott ki, hogy segítsen önnek.

– Palmgren? – ismételte Salander.

– Igen.

– Ismeri?

– Igen, mint említettem, ő lesz a tanácsadóm.

– Hogy van?

– Elég dühös, de érdekes módon úgy tűnik, nem nagyon aggódik ön miatt.

Lisbeth megeresztett egy félmosolyt – első ízben, mióta bekerült a Sahlgrenskába.

– És ön hogy érzi magát? – érdeklődött Annika.

– Mint a mosott szar.

– Értem. Tehát szeretné, hogy én legyek az ügyvédje? Mint mondtam, Armanskij és Mikael fizeti a hono…

– Nem.

– Tessék?

– Én fizetek. Armanskijtól és Kalle Blomkvisttől nem kell egy fillér sem. De csak akkor tudok fizetni, ha hozzáférek a nethez.

– Értem. Ezt majd megoldjuk, ha ott tartunk. Tehát szeretné, ha én képviselném?

Salander bólintott.

– Rendben. Akkor át is adok egy üzenetet Mikaeltől. Elég titokzatosan hangzik, de azt mondta, hogy ön meg fogja érteni.

– Igen?

– Azt mondja, a nagy részét már nekem is elmesélte, pár részletet leszámítva. Az egyik az ön képességeivel van kapcsolatban, amelyeket Hedestadban fedezett föl…

Mikael tudja, hogy fényképszerű a memóriám… és hogy hacker vagyok. De nem árulta el senkinek.

– Oké.

– A másik pedig a CD. Nem tudom, hogyan érti, de azt mondja, önnek kell eldöntenie, beszél-e nekem erről, vagy sem. Ön érti, mire gondolhatott?

Arra a filmre, amelyen Bjurman megerőszakol engem.

– Igen, értem.

– Akkor jó.

Annika habozott.

– Igazság szerint egy kicsit csalódottá tesz a bátyám viselkedése. Felkért az ön ügyvédjének, de csak azt közli velem, ami beleillik a terveibe. Ön is el fog titkolni előlem mindenfélét?

Lisbeth eltűnődött.

– Nem tudom.

– Elég sokat fogunk beszélgetni. Most nem maradhatok tovább, mert háromnegyed óra múlva találkozóm van Agneta Jervasszal, az ügyésszel. Csak a nyilatkozatára van szükségem, hogy elfogad engem ügyvédjének. Először is nagyon fontos a következő…

– Igen?

– Ha nem vagyok itt, egy szót se válaszoljon a rendőröknek, kérdezzenek bármit. Akkor sem, ha provokálják vagy vádaskodnak. Meg tudja ezt ígérni?

– Mi sem egyszerűbb – felelte Salander.

Evert Gullberget annyira kimerítette a hétfői hercehurca, hogy csak reggel kilenckor ébredt föl, négy órával később, mint szokott. Kiment a fürdőszobába, megmosdott, és fogat mosott. Sokáig tanulmányozta az arcát a tükörben, majd leoltotta a lámpát, és felöltözött. Az utolsó tiszta ingét vette ki az aktatáskából, és barna mintás nyakkendőt kötött.

A hotel éttermében megivott egy csésze kávét, hozzá két szelet pirítóst evett sajttal és egy kis narancslekvárral. Az egészet egy nagy pohár ásványvízzel öblítette le.

Végül kiment az aulába, és felhívta Clintont a mobilján.

– Én vagyok. Hogy áll a dolog?

– Nagy a nyugtalanság.

– Boldogulsz?

– Persze, olyan, mint régen. Csak az a kár, hogy Hans von Rottinger nem él már. Ő lett volna csak igazán alkalmas egy ilyen akció megszervezésére.

– Ti ketten mindig egyformán jók voltatok. Bármikor fölcserélhettétek volna a pozíciótokat. Sőt… gyakran meg is tettétek.

– Itt azonban tapintatra van szükség. Abban ő mindig jobb volt egy kicsit.

– Szóval meddig jutottatok?

– Ez a Sandberg gyerek eszesebb, mint gondoltuk. Mårtensson személyében külső segítséget vettünk igénybe. Csak a lóti-futi munkákra használjuk, de azt jól csinálja. Lehallgatjuk Blomkvist otthoni telefonját és a mobilját is. Még a nap folyamán gondoskodunk Giannini és a Millennium telefonjairól is. Most éppen a lakások és az irodák alaprajzait nézzük át.

– Először azt kell megtudnod, hol vannak a másolatok…

– Azt már tudjuk. Hihetetlen szerencsénk volt. Annika Giannini ma reggel tízkor felhívta Blomkvistet, és éppen azt kérdezte tőle, hány másolat létezik. Kiderült, hogy Blomkvistnél van az egyetlen. Bergernél is volt egy, de elküldte Bublanskinak.

– Az nagyon jó, mert nincs vesztegetni való időnk.

– Tudom. Egyszerre kell begyűjtenünk az eredetit és a másolatot, különben mindennek vége. Ez pedig egy kissé bonyolult lesz, mert Giannini ma reggel Göteborgba utazott. Utánaküldtem egy külsősökből álló csoportot.

– Helyes.

Gullbergnek semmi más nem jutott az eszébe.

– Köszönöm, Fredrik – mondta végül.

– Magadnak köszönd. Ez egyébként is sokkal szórakoztatóbb, mint otthon ülni egy vesére várva.

Elköszöntek, majd Gullberg kifizette a hotelszámlát, és kilépett az utcára. A dolgok tehát mozgásba lendültek. Most már csak a koreográfiára kell ügyelni.

Átment a Park Avenue Hotelbe, ahol megkérte, hadd használja a faxot. Nem akarta ezt ott megtenni, ahol megszállt. Elfaxolta az előző nap megírt leveleket. Aztán újra kiment az Avenynre, és taxi után nézett. Közben megállt egy kukánál, és összetépte a levelekről készített fénymásolatokat.

Annika Giannini tizenöt percig beszélt Agneta Jervasszal. Azt akarta megtudni, milyen vádakat emel az ügyészség Salander ellen, de kiderült, hogy Jervas is bizonytalan a jövőt illetően.

– Először megelégszem annyival, hogy súlyos testi sértés vagy emberölés kísérlete miatt előzetes letartóztatásba helyeztetem. Az apja elleni baltás támadásra gondolok. Gondolom, önvédelemre fognak hivatkozni.

– Feltehetően.

– De meg kell mondjam, hogy most elsősorban ezzel a rendőrgyilkossal, Niedermann-nal szeretnék foglalkozni.

– Értem.

– Beszéltem a főállamügyészséggel is. Felmerült, hogy a védence elleni összes vádat egy stockholmi ügyész alá rendelik.

– Számítottam rá, hogy átkerül az ügy Stockholmba.

– De meg kell kapnom a lehetőséget, hogy kihallgathassam Lisbeth Salandert. Mikor lehetséges ez?

– Az orvosa, Anders Jonasson szerint néhány napig még biztosan nem. Erős fájdalomcsillapítók hatása alatt áll.

– Sajnos én is hasonlóan értesültem. Biztosan megért, mennyire frusztráló ez számomra. Csak ismételni tudom magam: Ronald Niedermann az, aki elsősorban érdekel. Az ön védence azt állítja, hogy nem tudja, merre bujkálhat.

– Valószínű, így is van. A védencem nem ismeri Niedermannt. Csak azonosította és megkereste.

– Értem, értem… – mondta Agneta Jervas eltöprengve.

Evert Gullberg egy virágcsokrot tartott a kezében, amikor egy sötét blézert viselő, rövid hajú nővel együtt belépett a Sahlgrenska kórház liftjébe. Kilépve udvariasan tartotta neki az ajtót, és a recepciónál is előreengedte.

– Annika Giannini vagyok, Lisbeth Salander ügyvédje. Szeretném látni a védencemet.

Gullberg meglepetten fordult a nő felé, akinek a liftajtót tartotta. Aztán Giannini aktatáskáját szemlélgette, míg az ápolónő megnézte az igazolványát, és egy listáról kikereste Salandert.

– Tizenkettes szoba.

– Köszönöm. Jártam már ott, megtalálom.

Azzal fogta az aktatáskát, és eltűnt Gullberg látóteréből.

– Segíthetek? – kérdezte Gullberget az ápolónő.

– Szeretném ezt a virágot átadni Karl Axel Bodinnak.

– Nem fogadhat látogatót.

– Tudom, csak a virágot hagynám itt.

– Ennek semmi akadálya. Átadjuk neki.

Gullberg valójában csak azért hozta a virágot, hogy legyen valami ürügye bejönni és körülnézni. Tűnődve haladt a kijárat felé. Útközben elhaladt Zalacsenko szobája előtt. Legalábbis Sandberg azt mondta, hogy a tizennégyesben fekszik.

A lépcsőházban megállt és várt. Az üvegajtón keresztül figyelte, ahogy az ápolónő az ő csokrával a kezében eltűnik Zalacsenko szobájában. Amikor visszament a helyére, Gullberg visszalépett a folyosóra, a tizennégyes szobához sietett, és belépett.

– Szervusz, Alekszandr – mondta. Zalacsenko fölnézett a hívatlan vendégre.

– Azt hittem, már rég meghaltál.

– Azért még nem.

– Mit akarsz?

– Na, mit gondolsz?

Gullberg odahúzott egy széket az ágyhoz, és leült.

– Gondolom, leginkább azt, hogy meghaljak.

– Hát annak bizony örülnék. Hogy lehettél ennyire ostoba? Új életet adtunk neked, erre nem ide kerülsz?

Ha Zalacsenko képes nevetni, most megtette volna. Véleménye szerint a svéd Nemzetbiztonsági Hivatal csupa amatőrből állt. Közéjük sorolta Evert Gullberget és Sven Janssont, alias Gunnar Björcköt is. Nem is beszélve a Bjurman-féle idiótákról.

– És persze megint nekünk kell kihúznunk a pácból, nehogy megégesd magad.

– Jaj, ne prédikálj már! Inkább azzal törődj, hogy kijussak innen.

– Épp erről akartam beszélni veled.

Az ölében fekvő aktatáskából jegyzettömböt vett elő, és felütött egy üres oldalt. Aztán Zalacsenkóra szegezte a tekintetét.

– Egyvalamit azért szeretnék tudni: tényleg volna képed így kicseszni velünk azok után, amit érted tettünk?

– Szerinted?

– Attól függ, mennyire bolondultál meg.

– Ne nevezz bolondnak. Én tudom, milyen az, amikor minden körülmények között mentened kell a bőröd. Mindent a túlélés érdekében teszek.

Gullberg megrázta a fejét.

– Nem, Alekszandr. Azért teszed mindezt, mert gonosz vagy, és romlott. Választ akarsz a Szekciótól. Azért jöttem, hogy átadjam. Ezúttal a kisujjunkat sem mozdítjuk meg az érdekedben.

Zalacsenko most először mintha elbizonytalanodott volna.

– Nincs választásotok – mondta.

– Mindig van választás.

– Akkor én…

– Nem csinálsz te semmit.

Gullberg mély levegőt vett, benyúlt az aktatáskája külső zsebébe, és egy aranyozott agyú, kilenc milliméteres Smith & Wessont vett ki belőle. Huszonöt éve kapta az angol hírszerzéstől, egy Zalacsenkótól kapott, felbecsülhetetlen értékű információért cserébe, melynek segítségével meg tudott nevezni egy gyorsírót az MI5-nél, aki a nagy Philby nyomdokaiba lépve az oroszoknak kémkedett. Zalacsenko meglepettnek tűnt. Aztán fölnevetett.

– És mit akarsz azzal? Lelőni? Akkor börtönben töltöd a szánalmas kis életed hátralevő részét!

– Nem hinném – felelte Gullberg.

Zalacsenko egyszerre már nem volt olyan biztos benne, hogy blöfföl.

– Abból óriási botrány lesz.

– Ugyan már. Néhány fellengzős főcím. Egy hét múlva senki sem emlékszik már a Zalacsenko névre.

Zalacsenko szeme összeszűkült.

– Te rohadt szarházi – mondta Gullberg olyan jeges nyugalommal, hogy Zalacsenko ereiben meghűlt a vér.

Majd meghúzta a ravaszt, és éppen akkor lőtte meg Zalacsenkót a homloka közepén, amikor az átvetette volna a műlábát az ágy peremén. Zalacsenko visszahanyatlott a párnára. A teste görcsösen rándult még néhányat, aztán elernyedt. Gullberg látta az ágy fölött a falra fröccsent vér vörös foltját. A dörrenéstől csengett a füle, mire szabad mutatóujját automatikusan a hallójáratába dugta, és néhányszor ki-be húzta.

Aztán felállt, közelebb lépett Zalacsenkóhoz, a halántékának nyomta a pisztolyt, és még kétszer elsütötte. Biztos akart lenni abban, hogy valóban meghalt a vén rohadék.

Lisbeth Salander már az első lövésre fölült. A vállába belenyilallt a fájdalom. Mikor a másik két lövés felhangzott, megpróbált valahogyan fölkelni az ágyból.

Annika Giannini csak pár perce beszélgetett Lisbethtel. Most bénultan ült a székén, és próbálta kitalálni, melyik irányból hallatszott az éles dörrenés. Amikor Lisbeth föl akart kelni, rákiáltott: „Maradj fekve!” Aztán olyan hevesen nyomta vissza védencét az ágyra, hogy a szuszt is kiszorította belőle.

Az ajtóhoz rontott, és föltépte. A nővérszoba küszöbén földbe gyökerezett lábbal állt egy ápolónő, és azt kiáltotta: „Ne, kérem, ne!” Majd látta, hogy hátrál egy lépést, és fellöki a mögötte álló kollégáját.

– Fegyvere van! Futás!

Annika figyelte, ahogy bemenekülnek a szomszéd szobába.

A következő pillanatban meglátta a folyosóra kilépő szikár, ősz hajú férfit a kockás zakóban. Pisztolyt tartott a kezében. Fölismerte: együtt jött föl vele a liftben.

Összetalálkozott a pillantásuk. A férfi úgy nézett ki, mint aki megzavarodott. Látta, hogy fölemeli a pisztolyt, és felé indul. Gyorsan visszakapta a fejét, becsapta az ajtót, és kétségbeesetten nézett körül a szobában. Épp mellette állt egy magas asztal. Egyetlen mozdulattal az ajtó elé húzta, és beékelte a lapját a kilincs alá.

Mozgást észlelt, és látta, hogy Lisbeth megint megpróbál kimászni az ágyból. Néhány lépéssel a védence mellett termett, átnyalábolta és felhúzta. Az elektródák és az infúzió leszakadtak róla, ahogy kivonszolta a vécére, és leeresztette az ülőkére. Aztán megfordult, bezárta az ajtót, a zsebéből előhúzta a telefonját, és hívta a 112-t.

Evert Gullberg Salander szobájának ajtajához lépett, és megpróbálta lenyomni a kilincset, de az egy millimétert sem engedett.

Egy pillanatig tanácstalanul állt a folyosón. Tudta, hogy Annika Giannini odabent van, és eszébe jutott, hogy esetleg nála lehet Björck jelentésének másolata. De nem tudott bemenni, és nem érzett elég erőt magában ahhoz, hogy betörje az ajtót.

De ez nem is tartozott a tervhez. A Giannini jelentette veszéllyel foglalkozzon Clinton. Az ő feladata csak Zalacsenko elintézése volt.

Végigfuttatta tekintetét a folyosón, és azt vette észre, hogy úgy két tucat ápolónő, páciens és látogató figyeli a félig nyitott ajtók mögül. Fölemelte a pisztolyt, és vaktában leadott egy lövést, mely a falat találta el a folyosó végén. A közönség mintegy varázsütésre eltűnt.

Egy utolsó pillantást vetett az elbarikádozott ajtóra, majd visszament Zalacsenko szobájába, és bezárkózott. Leült a székre, és az oroszt nézte, aki annyi éven át élete titkos része volt.

Majd tíz percig ült mozdulatlanul, amikor zajt hallott a folyosóról, és tudta, hogy itt a rendőrség. Nem nagyon lepődött meg.

Még egyszer utoljára fölemelte a pisztolyt, saját halántékának szegezte, és meghúzta a ravaszt.

Evert Gullberget késlekedés nélkül a műtőbe szállították, ahol dr. Anders Jonasson vette kezelésbe, és megtette az életmentő intézkedéseket.

Néhány napon belül már másodszor kellett sürgősen golyót eltávolítania emberi agyszövetből. Az ötórás műtét után Gullberg állapota továbbra is kritikus volt. Sokkal komolyabb sérüléseket szenvedett, mint Salander. Napokig lebegett élet és halál között.

Mikael Blomkvist éppen a hornsgatani Kaffebarban üldögélt, amikor a rádió bemondta, hogy a göteborgi Sahlgrenska kórházban lelőtték a Lisbeth Salander megölésének kísérletével gyanúsított, meg nem nevezett, hatvanhat éves férfit. Letette a csészét, kapta a táskáját, és rohant a szerkesztőségbe. Épp átvágott a Mariatorgeten, és befordult a St. Paulsgatanra, amikor megszólalt a mobilja.

– Blomkvist.

– Szia, Malin vagyok.

– Én is hallottam. Tudják, ki lőtt?

– Még nem. Henry Cortez próbálja kideríteni.

– Már megyek be, öt perc múlva ott vagyok.

Az ajtóban összefutott az épp indulni készülő Henryvel.

– Megyek a Kungsholmenre – mondta Henry. – Ekström háromkor sajtótájékoztatót tart.

– Mit tudunk? – kiáltott utána Mikael.

– Kérdezd meg Malintól! – szólt vissza Henry, és eltűnt.

Mikael belépett Erika Berger… vagyis Malin Eriksson irodájába. Malin éppen telefonált, és kapkodva jegyzetelt. Rápillantott Mikaelre, és tett egy elhárító kézmozdulatot. Mikael kiment a teakonyhába, és kávét meg tejet töltött két csészébe. Malin épp akkor fejezte be a beszélgetést, amikor visszatért a kávéval az irodába.

– Na… – kezdte Malin. – Zalacsenkót ma tizenhárom óra tizenöt perckor lelőtték. Most éppen egy ápolónővel beszéltem a Sahlgrenskából. Azt mondta, a gyilkos egy hetven év körüli férfi, aki nem sokkal korábban virágot vitt neki. Többször fejbe lőtte Zalacsenkót, aztán magát is. Zalacsenko meghalt. A gyilkos még él, éppen operálják.

Mikael vett egy mély lélegzetet. Amióta meghallotta a hírt, szorította a torkát a gondolat, hogy esetleg Lisbethet is lelőtték.

– Tudjuk a tettes nevét? – kérdezte.

Malin a fejét rázta. Újból megszólalt a telefon. Malin fölvette, Mikael pedig hallotta, hogy egy szabadúszó kolléga az Göteborgból, akit Malin beküldött a kórházba. Intett neki, bement a saját szobájába, és leült.

Furcsa érzés volt több hét után újra bejönni a munkahelyére. Az asztalán egy halom felbontatlan levél hevert, amelyeket egy határozott mozdulattal félresöpört. Aztán fölhívta a húgát.

– Szia, Mikael vagyok. Hallottad, mi történt a Sahlgrenskában?

– Mondhatni.

– Hol vagy?

– Ott. Engem is célba vett a gyilkos.

Mikaelnek beletelt pár másodpercébe, mire felfogta, mit közölt vele a húga.

– Mi az isten… te ott voltál?

– Igen. Soha életemben nem történt velem ilyen szörnyűség.

– Megsebesültél?

– Nem. De megpróbált bejönni Lisbeth szobájába is. Eltorlaszoltam az ajtót, és bezárkóztunk a klotyóra.

– Lisbethtel mi van?

– Sértetlen. Úgy értem, újabb sérülést nem szerzett.

Mikael megint föllélegzett.

– Tudsz valamit a gyilkosról?

– Semmit a világon. Idős férfi, hétköznapi ruhában. Kicsit zavartnak tűnt. Még sosem láttam, csak pár perccel korábban, amikor együtt jöttünk fel a liften.

– És Zalacsenko tényleg meghalt?

– Meg. Három lövést hallottam, és ha jól értettem, amit mondtak, mind a hármat a fejébe kapta. De hát itt óriási káosz volt, jött vagy ezer rendőr, kiürítettek egy egész osztályt tele betegekkel és súlyos sérültekkel, akiket nem is szabadna mozgatni. Lisbethet is ki akarták hallgatni, aztán leesett nekik, hogy milyen rosszul van. Minden meggyőző erőmet be kellett vetnem.

Erlander nyomozó Salander szobájának nyitott ajtaján át látta Annika Gianninit. Az ügyvédnő éppen egy telefont tartott a füléhez, így megvárta, amíg befejezi a beszélgetést.

Még két órával a gyilkosság után is teljes volt a folyosón a zűrzavar. Zalacsenko szobáját lezárták. Az orvosok, amint lehetett, megpróbáltak elsősegélyt nyújtani neki, de már nem lehetett megmenteni. Földi maradványai a kórboncnokhoz kerültek, a szobában pedig már munkálkodtak a helyszínelők.

Megszólalt Erlander mobilja. Fredrik Malmberg volt az.

– Minden kétséget kizáróan azonosítottuk a gyilkost – mondta. – Evert Gullbergnek hívják, hetvennyolc éves.

– Na és ki a halál ez az Evert Gullberg?

– Nyugdíjas. Laholmi lakos. Hivatalosan cégjogász. Nemrég hívtak a nemzetbiztonságtól, és közölték, hogy nyomozás indult ellene.

– Mikor és miért?

– Hogy mikor, azt nem tudom, de az a hülye szokása volt, hogy zavaros fenyegető leveleket küldözgetett közszereplőknek.

– Kiknek?

– Például az igazságügy-miniszternek.

Erlander fölsóhajtott. Szóval egy őrült. Egy hibbant képzelgő.

– A nemzetbiztonságiakhoz több hívás érkezett reggel különböző újságoktól, akiknek Gullberg levelet írt. Az Igazságügyi minisztérium is akcióba lépett, mert ez a Gullberg halállal fenyegette Karl Axel Bodint.

– Másolatot akarok ezekről a levelekről.

– A nemzetbiztonságtól?

– Onnan, az istenit, onnan! Menj el Stockholmba, és hozd el őket személyesen, ha kell! Amikor visszaérek a kapitányságra, az asztalomon akarom látni őket! Az úgy egy óra múlva lesz.

Elgondolkodott, majd megkérdezte:

– Szóval fölhívtak a Nemzetbiztonsági Hivataltól?

– Mondom.

– Mármint ők hívtak téged, és nem fordítva?

– Úgy bizony.

– Értem – mondta Erlander, és kinyomta a telefont.

Nem értette, vajon miért vette fel önként a Nemzetbiztonsági Hivatal a kapcsolatot a rendőrséggel. Máskor minden infót úgy kellett kihúzni belőlük.

Wadensjöö izgatottan tépte fel annak a szobának az ajtaját, melyet Clinton használt pihenésre. Clinton óvatosan felült.

– Mégis mi a fene folyik itt? – kiabált Wadensjöö. – Gullberg megölte Zalacsenkót, és fejbe lőtte magát!

– Tudom – felelte Clinton.

– Tudod? – üvöltött Wadensjöö.

Paprikavörös volt az arca, úgy nézett ki, mint akit bármelyik pillanatban megüthet a guta.

– A kurva életbe, fejbe lőtte magát! Öngyilkos akart lenni! Hát ez teljesen megőrült?

– Vagyis még él?

– Még igen, de súlyos agykárosodást szenvedett.

Clinton felsóhajtott.

– Hát ez kellemetlen.

– Kellemetlen? – zihálta Wadensjöö. – Ez a Gullberg elmebeteg! Te tényleg nem érted, hogy…

– Gullbergnek végső stádiumú rákja van, és legjobb esetben is csak egy-két hónapig élt volna.

– Rákja?

– Már egy fél éve mindenhova magával hurcolta azt a pisztolyt. Eldöntötte, hogy használja, mielőtt elviselhetetlenné válna a fájdalom, vagy meg kellene érnie azt a megaláztatást, hogy magatehetetlen lesz. Most össze tudta ezt kapcsolni a Szekciónál végrehajtott utolsó bevetésével. Szép búcsú volt.

Wadensjöö alig jutott szóhoz.

– Te tudtad, hogy meg akarja ölni Zalacsenkót?

– Magától értetődik. A megbízása értelmében gondoskodnia kellett róla, hogy Zalacsenko ne tudjon beköpni minket. És tudod jól, hogy arra az emberre sem érvekkel, sem fenyegetéssel nem lehetett hatni.

– De nem érted, hogy mekkora botrány lehetett volna ebből? Te is ugyanolyan őrült vagy, mint Gullberg?

Clinton feltápászkodott. Egyenesen Wadensjöö szemébe nézett, és a kezébe nyomott egy rakás faxmásolatot.

– Operatív döntés volt. Gyászolom a barátomat, de hamarosan valószínűleg én is követem. Ami a botrányt illeti… Egy volt adójogi ügyvéd meghibbant, és paranoiás leveleket irkált a sajtónak, a rendőrségnek és az Igazságügyi minisztériumnak. Itt van belőlük néhány. Gullberg egy egész sor bűntettel gyanúsítja Zalacsenkót, a Palme-gyilkosságtól kezdve addig a kísérletig, hogy az ország teljes lakosságát megmérgezze klórral. A levelek teljesen zavartak, részben olvashatatlan kézírással készültek, tele vannak nagybetűkkel, aláhúzásokkal és felkiáltójelekkel. Az külön tetszik, hogy össze van firkálva a szélük.

Wadensjöö egyre növekvő álmélkodással olvasta a leveleket. Tenyerét a homlokára tette. Clinton figyelmesen nézte.

– Történjék bármi, Zalacsenko halálát nem fogják kapcsolatba hozni a Szekcióval. A tettes egy nyugdíjas, aki elhülyült vénségére.

Szünetet tartott.

– A legfontosabb, hogy ne lógj ki a sorból, hanem játssz velünk. Don't rock the boat(11), tudod.

Merőn nézte Wadensjöőt.

– Meg kell értened, hogy a Szekció a svéd nemzetvédelem lándzsahegye. A feladatunk az, hogy vigyázzunk ennek az országnak a biztonságára. Minden más lényegtelen.

Wadensjöö bizonytalan pillantást vetett rá.

– Mi vagyunk azok, akik ott sincsenek. Mi vagyunk azok, akikre nem gondol senki. Mi hozzuk meg azokat a döntéseket, amelyeket senki más nem akar meghozni… legkevésbé a politikusok.

Az utolsó szavaknál kiérződött a hangjából a megvetés. – Tedd, amit mondok, és akkor talán megmarad a Szekció. De ehhez elszántságra és állhatatosságra van szükség.

Wadensjöö érezte, ahogy elönti a pánik.

Henry Cortez lázasan jegyzetelt. Ekström ügyész a rendőr-főkapitányságon tartott sajtótájékoztatón elmagyarázta, hogy bár a gossebergai rendőrgyilkosság ügyében folytatott nyomozás egyelőre a göteborgi ügyészség hatáskörébe tartozik, a Niedermann utáni nyomozásoknak végül mind az ő kezébe kell kerülniük. Ronald Niedermannt ugyanis nemcsak a rendőr, hanem Dag Svensson és Mia Johansson meggyilkolásával is gyanúsítják. Továbbra is egy egész sor bűntény írható ezenkívül Lisbeth Salander rovására.

Hozzátette, hogy nyilvánosságra hoz bizonyos információkat a mai események, vagyis Salander apja, Karl Axel Bodin meggyilkolása miatt. Ezek ugyanis megcáfolják a médiában keringő pletykákat.

– A pillanatnyilag rendelkezésre álló adatok alapján állíthatom, hogy Bodin lányának, akit az apja meggyilkolásának kísérletével gyanúsítanak, nincs köze a mai történésekhez.

– Ki a gyilkos? – kiabált közbe a Dagens Eko riportere.

– A férfit, aki tizenhárom óra tizenöt perckor a halálos lövéseket leadta, majd öngyilkosságot kísérelt meg, már azonosítottuk. Egy hetvennyolc éves nyugdíjasról van szó, akit régóta kezeltek halálos kórral és az azzal kapcsolatos pszichés elváltozásokkal.

– Van valami kapcsolat közte és Lisbeth Salander között?

– Nincs. Ezt teljes biztonsággal állíthatjuk. Nem ismerik egymást, sohasem találkoztak. A férfi tragikus szereplő, aki saját szakállára, komoly paranoid tévképzetek hatására cselekedett. A Nemzetbiztonsági Hivatal röviddel ezelőtt indított vizsgálatot az ügyében, mivel több zavaros levelet írt ismert politikusoknak és a médiának.

– Miért nem védte Bodint a rendőrség?

– Az őt fenyegető leveleket csak tegnap este adták fel. Nem volt idő cselekedni.

– Hogy hívják a levelek íróját?

– Ezt az információt egyelőre nem szeretnénk kiadni, előbb egy hozzátartozót értesítenénk.

– Ismerjük a hátterét?

– Korábban könyvvizsgálóként és adójogászként dolgozott. Tizenöt éve ment nyugdíjba. A nyomozás még folyik, de ahogy a levelekből is láthatják, a tragédiát meg lehetett volna akadályozni, ha a társadalom jobban odafigyelne.

– Megfenyegetett másokat is?

– Értesüléseim szerint igen, de közelebbit nem tudok erről mondani.

– Mit jelent mindez Lisbeth Salanderre nézve?

– Semmit, a kezünkben van Bodin tanúvallomása és több, ellene szóló bizonyíték.

– Mi a helyzet azokkal az állításokkal, hogy Bodin megpróbálta megölni a lányát?

– Ez is tárgya a nyomozásunknak, de komoly kétségeink vannak afelől, hogy megfelel-e a valóságnak. Amennyire jelenleg tudjuk, egy tragikus sorsú család súlyos konfliktusairól van szó.

Gunnar Björcköt elfogta a pánik, amikor meghallotta a Sahlgrenska kórházban eldördült lövések hírét. És rettenetesen fájt a háta.

Egy órán át csak ült, és tanácstalanul nézett maga elé. Aztán fölemelte a kagylót, és megpróbálta Laholmban felhívni régi főnökét, Evert Gullberget. Senki nem vette föl.

Tovább hallgatta a híreket, és értesült a sajtókonferencián elhangzottakról. Zalacsenkót egy hetvennyolc éves, zavart elméjű nyugdíjas lőtte le.

Uramisten, hetvennyolc…

Megint próbálta hívni Gullberget, hiába.

Végül teljesen úrrá lett rajta a pánik. Egy percig sem bírt tovább a smådalarői házban maradni. Védtelenül és bezárva érezte magát. Időre volt szüksége, hogy átgondolhassa a helyzetet. Egy táskába gyorsan bepakolt némi ruhát, fájdalomcsillapítót és tisztálkodószert. A saját telefonját nem akarta használni, ezért kiugrott a helyi élelmiszerbolthoz, és az ottani fülkéből telefonált Landsortba, hogy szobát foglaljon a révkapitány egykori őrtornyában. Landsort a világ végén van, csak nagyon keveseknek juthat eszébe, hogy ott keressék. Két hétre foglalta le a szobát.

A karórájára pillantott. Ha el akarja érni az utolsó kompot, sietnie kell, és a lehető leggyorsabban hazaérnie. A konyhában megbizonyosodott róla, hogy kikapcsolta a kávéfőzőt, aztán a folyosóra ment a bőröndjéért. Közben véletlenül bepillantott a nappaliba, és megdermedt a megdöbbenéstől.

Nem egészen értette, amit látott.

A csillár valami titokzatos módon a heverőre került, helyette egy kötél lógott a plafonba erősített kampóról, alatta pedig egy hokedli állt, amelynek eredetileg a konyhában kellett volna lennie.

Björck értetlenül állt a küszöbön.

Aztán mozgást hallott a háta mögül, és érezte, hogy a térde megremeg.

Lassan megfordult.

Két harmincöt év körüli férfit látott. A külsejük déli származásra utalt. Reagálni sem tudott, amikor lágyan a hóna alá nyúltak, és a hokedlihez vezették. Amikor végül mégis megpróbált ellenállni, késként hasított a hátába a fájdalom. Szinte bénultan figyelte, hogy fölemelik a hokedlire.

Jonas Sandberg egy negyvenkilenc éves, Falun becenevű férfi társaságában volt, aki profi betörőként dolgozott, míg át nem képezték lakatossá. Hans von Rottinger 1986-ban alkalmazta először Falunt, amikor egy anarchista szervezetnek otthont adó lakás ajtaját kellett feltörni. Ezután a kilencvenes évek közepéig rendszeresen fölbérelték ilyen munkákra.

Ma reggel Fredrik Clinton felújította a kapcsolatukat, és tízezer koronát ajánlott Falunnak egy körülbelül tízperces munkáért. Köteleznie kellett azonban magát, hogy a lakásból semmit nem tulajdonít el, hiszen minden látszat ellenére a Szekció mégsem egy bűnbanda.

Falun nem tudta, kit képvisel Clinton, de azt azért felfogta, hogy a hadsereghez lehet valami köze. Nem kérdezett semmit. De megbízójának ilyen hosszú hallgatása után kifejezetten örömmel vállalt el újra ilyen feladatot.

Az ő dolga annyi volt, hogy kinyissa az ajtót. Mestere volt a betörésnek, és rendelkezett a megfelelő szerszámokkal is. Mégis öt teljes percébe telt, amíg kinyitotta Mikael lakásának zárját. Aztán a lépcsőházban várt, Sandberg pedig belépett az ajtón.

– Bent vagyok – mondta a nála lévő adóvevőbe.

– Helyes – válaszolta a fejhallgatót viselő Clinton. – Csak szép nyugodtan, óvatosan. Mondd, hogy mit látsz.

– Az előszobában vagyok, jobbra a gardrób és a fogas, balra a fürdőszoba. Ezenkívül az egész lakás egyetlen hatalmas, körülbelül ötven négyzetméteres szobából áll. Jobbra egy kis amerikai konyha.

– Van valahol íróasztal vagy…

– Úgy tűnik, a konyhaasztalon vagy a kanapén szokott dolgozni… várj csak!

Clinton várt.

– Aha, ez az. A konyhaasztalon van egy mappa, benne Björck jelentése. Úgy látom, ez az eredeti.

– Jó. Van még az asztalon valami érdekes?

– Könyvek. Vinge emlékiratai. Erik Magnussontól a Hatalmi harc a Säpónál. Meg még vagy fél tucat könyv, hasonló témában.

– Számítógép?

– Az nincs.

– Esetleg valami trezor?

– Az sincs… legalábbis olyan, amit fölismernék.

– Jól van. Ne siess! Méterről méterre nézd át a lakást. Mårtensson jelentette, hogy Blomkvist még mindig bent van a szerkesztőségben. Ugye, van nálad kesztyű?

– Még szép, hogy van.

Erlander egyenesen Salander szobájába ment, kezet nyújtott Annika Giannininek, és bemutatkozott. Aztán köszönt Lisbethnek is, és megkérdezte, hogy van. Salander nem válaszolt. Erlander megint Annikához fordult.

– Föl kell kérnem, hogy válaszoljon néhány kérdésre.

– Parancsoljon.

– El tudja mesélni, mi történt?

Annika előadta, hogyan barikádozta el az ajtót, és zárkózott be Lisbethtel a vécére. Erlander tűnődve pillantott a lányra, majd megint az ügyvédnőre.

– Szóval úgy gondolja, hogy be akart jönni a szobába?

– Hallottam, hogy megpróbálja lenyomni a kilincset.

– És egészen biztos ebben? A sokk és az izgalom hatására könnyen beképzel magának ezt-azt az ember.

– Hallottam. Ő pedig látott engem. Sőt a pisztolyát is rám fogta.

– Úgy gondolja, le akarta lőni önt?

– Nem tudom. Gyorsan visszahúztam a fejem, és eltorlaszoltam az ajtót.

– Okosan tette. Azt pedig még okosabban, hogy a védencét kivitte a vécére. Ezek az ajtók olyan vékonyak, hogy valószínűleg könnyűszerrel átlőtte volna. Most arra próbálok rájönni, hogy ön ellen is tervezte a támadást, vagy csak reagált arra, hogy ön meglátta. Szóval kinézett a folyósóra…

– Így van.

– Ismerhette önt valahonnan?

– Nem, személyesen nem.

– És az újságok fényképeiről? Ön több, nagy visszhangot kapott ügyben szerepelt már.

– Lehetséges, ezt nem tudom megmondani.

– És ön látta már őt korábban?

– Együtt jöttünk föl a liften.

– Ezt eddig nem is tudtam. Beszéltek egymással?

– Nem. Éppen csak ránéztem. Az egyik kezében virágcsokor volt, a másikban meg aktatáska.

– Volt önök között szemkontaktus?

– Nem. Egyenesen maga elé nézett.

– Ön előtt vagy ön után szállt be?

Annika elgondolkodott.

– Nagyjából velem egyszerre.

– És nem tűnt zavartnak, vagy…

– Nem. Csak állt ott nyugodtan a virággal.

– Azután mi történt?

– Kiszálltam a liftből. Utánam ő is kiszállt, én pedig meglátogattam a védencemet.

– Egyenesen ide jött?

– Igen… nem. Először igazoltam magamat a recepción. Az ügyészség ugyanis látogatási tilalmat rendelt el.

– Akkor hol volt ez a férfi?

Annika tétovázott.

– Ebben nem vagyok egész biztos. Gondolom, utánam jött. Vagyis várjon csak… előttem szállt ki, és tartotta nekem a liftajtót. Nem mernék rá megesküdni, de azt hiszem, utána ő is a recepcióhoz tartott. Csak addigra én már mentem is tovább.

Szóval egy udvarias, nyugdíjas gyilkos, gondolta Erlander.

– Igen, a recepcióhoz ment – erősítette meg Erlander. – Beszélt a nővérrel, és odaadta neki a csokrot. Ezt már nem látta?

– Nem, erre nem emlékszem.

Marcus Erlander töprengett, de nem jutott eszébe több kérdés. Valami mégis rágta belülről. Ismerte már ezt az érzést, és tudta, hogy az ösztönei jeleznek.

A gyilkost tehát azonosították mint a hetvennyolc éves Evert Gullberget, egykori könyvvizsgálót, cégjogi tanácsadót és az adójog szakértőjét. Idős férfi. Egy férfi, aki ellen a Nemzetbiztonsági Hivatal nemrég vizsgálatot indított, mert őrült volt, aki fenyegető leveleket irkált.

Tapasztalatból tudta, hogy rengeteg az olyan beteges, tébolyodott ember, aki a villájuk előtt várja a hírességeket, hogy elnyerje a szerelmüket. Ha pedig imádatuk viszonzatlan maradt, rajongásuk könnyen engesztelhetetlen gyűlöletbe csaphat át. Németországból és Olaszországból is képesek voltak ideutazni egyes megszállottak, hogy egy híres popbanda huszonegy éves énekesnőjét zaklassák. Voltak mindenféle pszichopaták, akik összeesküvés-elméleteket gyártottak, és különböző titkos üzeneteket fedeztek föl, amelyek a normális világ elől rejtve maradtak.

Erlander felügyelőnek azonban egyáltalán nem tetszett az az elmélet, miszerint egy elmebeteg volt adójogász csak úgy besétál a kórházba, egyik kezében virággal, a másikban pisztollyal, hogy épp olyasvalakit végezzen ki, aki egy nyomozás alanya – az ő nyomozásáé. Olyasvalakit, aki a lakossági nyilvántartásban Karl Axel Bodinként szerepel, de Blomkvist szerint valójában a Zalacsenko névre hallgatott, és kiugrott orosz ügynök és gyilkos volt.

Zalacsenko legjobb esetben is tanú volt, legrosszabb esetben egy egész sor gyilkosságban volt benne a keze. Erlandernek két rövid kihallgatásra volt lehetősége a férfival, és egyik esetben sem hitte egy pillanatig sem, hogy olyan ártatlan, mint ahogy bizonygatja.

A gyilkosa pedig érdeklődést mutatott Lisbeth Salander vagy legalább az ügyvédje iránt is. Megpróbált bejutni a szobájába. Azután pedig öngyilkosságot kísérelt meg, azaz fejbe lőtte magát. Az orvos állítása szerint tulajdonképpen sikerült is a kísérlet, habár a teste még nem látta be, hogy vége a szolgálatnak. Minden alapja megvolt annak a feltételezésnek, hogy Evert Gullberg sohasem áll bíróság elé.

Erlandernek egyáltalán nem tetszett ez az egész. De semmilyen bizonyítéka nem volt arra, hogy Gullberg tette bármi más lenne, mint amit állítanak. Annika Gianninihez fordult.

– Úgy döntöttem, hogy Salander kisasszony másik szobába kerül. A recepciótól jobbra lévő folyosón van egy szoba, amely biztonsági szempontból lényegesen jobb, mint ez itt. A recepcióról és a nővérszobából is éjjel-nappal szemmel lehet tartani. Ön az egyetlen, akire nem vonatkozik a látogatási tilalom. Engedély nélkül senki sem mehet be hozzá, csak a Sahlgrenska kórház ismert orvosai és nővérei. Arról is gondoskodom, hogy a nap minden órájában őr álljon az ajtaja előtt.

– Úgy gondolja, hogy veszélyben van?

– Erre nem utal semmi. De ilyen körülmények között nem szeretnék kockáztatni.

Salander figyelmesen hallgatta a párbeszédet ügyvédje és a rendőrségtől jött ellenfele között. Tetszett neki, hogy Annika olyan pontosan, tisztán és részletesen felel a kérdésekre. De az még jobban, hogy olyan higgadtan cselekedett a vészhelyzetben.

Egyébként meg egyre jobban fájt a feje, amióta Annika kirángatta az ágyából a vécére. A személyzettel azonban ösztönösen nem beszélt. Semmi kedve nem volt segítséget kérni vagy gyengének mutatkozni. De a fejfájás lassan olyan erős lett, hogy már képtelen volt tisztán gondolkodni. Kinyújtotta hát a kezét, és csöngetett az ápolónőnek.

Annika a göteborgi látogatást egy hosszadalmas feladat bevezetésének tervezte. Meg akarta ismerni Lisbeth Salandert, megtudni, hogy van, és részletesen kidolgozni a stratégiát, amelyet Mikaellel már korábban fölvázoltak. Eredetileg már estére vissza akart érni Stockholmba, de a Sahlgrenska kórházban történt drámai események miatt a Salanderrel való beszélgetésre nem tudott sort keríteni. Védence állapota sokkal rosszabb volt, mint azt gondolta, miután az orvosok „stabil”-ként írták le. Erős fejfájással és magas lázzal feküdt, amire Helena Endrin doktornő erős fájdalomcsillapítót, antibiotikumokat és nyugalmat rendelt. Miután Salandert átszállították a másik szobába, és az ajtaja előtt már ott állt egy rendőr, Annikát megkérték, hogy búcsúzzon el tőle.

Mormogott valamit, és az órájára nézett. Már fél öt. Habozott. Hazamehet Stockholmba, ami azt jelenti, hogy holnap vissza kell jönnie. Vagy maradhat éjszakára, kockáztatva, hogy a védence még holnap sem lesz elég jól ahhoz, hogy meglátogassa. Annika nem foglalt hotelszobát, és különben sem rendelkezett túl nagy költségvetéssel, hiszen általában rossz anyagi helyzetben lévő, bántalmazott nőket képviselt. Először hazatelefonált, majd kollégáját és volt egyetemi évfolyamtársát, Lillian Josefssont, a „Hálózat a Nőkért” szervezet tagját hívta föl. Mivel két éve nem látták egymást, csevegtek egy kicsit, mielőtt Annika rátért a kérésére.

– Göteborgban vagyok. Eredetileg este haza akartam utazni, de annyi minden történt, hogy itt kell megszállnom. Nem alhatnék esetleg nálad?

– Dehogynem, tök jó lesz, gyere csak! Ezer éve nem láttalak!

– Biztos nem zavarok?

– Persze, hogy nem! A Linnégatan egyik mellékutcájában lakom. Vendégszobám is van. Majd beülünk valahova dumcsizni!

– Ha még tudok – mondta Annika. – Mikor lenne jó?

Hat órában egyeztek meg.

Annika elbuszozott a Linnégatanra, és a találkozóig hátralévő egy órát egy görög étteremben töltötte. Egész nap nem evett, grill-tálat rendelt salátával. Evés után tovább üldögélt, és végiggondolta a nap eseményeit. Habár enyhén remegett a térde, amióta az adrenalinszintje visszasüllyedt, azért elégedett volt magával. Amikor veszélyes lett a helyzet, higgadtan és hatékonyan reagált. Ösztönösen a helyes megoldást választotta. Jó érzés volt, hogy elmondhatta ezt magáról.

Egy idő után elővette a táskájából a határidőnaplóját, és felütötte a saját jegyzeteknek szánt résznél. Figyelmesen olvasott. Kezdett kicsit kételkedni abban, amit Mikael mesélt neki. Akkor logikusan hangzott, de most egy-két dolog mintha nem stimmelt volna. Ezzel együtt nem szándékozott visszalépni.

Hatkor fizetett, és elment Lillian házához az Olivedalsgatanra, ahol beütötte a barátnője által megadott kapukódot. Belépett a lépcsőházba, és a felvonót kereste, amikor a támadás érte. Teljes erővel a falnak lökték. Homlokával ütközött neki, és azonnal belenyilallt a fájdalom. A következő pillanatban sietősen távolodó lépteket hallott, majd a kapu nyílását és csukódását. Összeszedte magát, és vérző homlokát tapogatta. Zavartan körülnézett, kilépett az utcára, és látta, hogy az utca és a Sveaplan sarkán épp eltűnik egy alak. Néhány percig csak állt ott a ház előtt.

Csak eztán jött rá, hogy eltűnt a táskája. Beletelt néhány másodpercbe, mire felfogta, hogy mit jelent ez. Jaj, ne! A Zalacsenko-mappa. Érezte, ahogy a lökéshullámok szétterjednek a gyomrából.

Tett egy pár tétova lépést, aztán megállt. Nem volt értelme az ismeretlen tolvaj után futni. Már régen eltűnt. Lassan leült a járdaszegélyre.

Aztán felállt, és a kabátja zsebébe nyúlt. A határidőnapló. Hála Istennek! Amikor távozott az étteremből, nem a táskájába tette, hanem a zsebébe. Benne volt a Salander ügyében kidolgozott stratégia vázlata, pontról pontra.

Visszaszaladt a házhoz, beütötte a kódot, fölliftezett a negyedikre, és bedörömbölt Lillian Josefsson ajtaján.

Fél hét is elmúlt, mire Annika összeszedte magát annyira, hogy telefonálni tudott. Zúzódás volt a homlokán, és fölrepedt a szemöldöke. Lillian alkohollal kitisztította a sebet, és ragtapaszt tett rá. Nem, Annika nem akart kórházba menni. Igen, egy csésze tea nagyon jól esne. Csak most kezdett újra tisztán gondolkodni. Első tudatos intézkedéseként felhívta a bátyját.

Mikael Blomkvist még mindig bent volt a Millennium szerkesztőségében, ahol Henry Cortezzel és Malin Erikssonnal együtt információkat próbált gyűjteni Zalacsenko meggyilkolásáról. Egyre növekvő megrökönyödéssel hallgatta Annika beszámolóját.

– És jól vagy? – kérdezte végül.

– Csak egy kék foltom van. Ha majd lenyugszom, teljesen jól leszek. De a táskámat ellopták, a Zalacsenko-mappával együtt, amit adtál.

– Nem nagy ügy, majd összerakok neked egy újat.

Elhallgatott, és érezte, hogy a nyakán fölmerednek a szőrszálak. Előbb Zalacsenko. Aztán Annika.

– Annika… majd visszahívlak.

Összecsukta a laptopját, bedobta a válltáskába, és szó nélkül kiviharzott a szerkesztőségből. Hazafutott a Bellmangatanra, föl a lakásához. Az ajtó zárva volt.

Ahogy benyitott, látta, hogy eltűnt a kék dosszié, amelyet a konyhaasztalon hagyott. Nem fáradozott a keresésével. Pontosan tudta, hol volt, amikor elhagyta a lakást. Lerogyott az egyik konyhaszékre. A gondolatai összevissza kavarogtak.

Valaki járt a lakásban. Valaki el akarja tüntetni a nyomokat Zalacsenko után.

Az ő és Annika példánya egyaránt eltűnt. Bublanskié még megvolt. Vagy már az sem?

Mikael felállt, és a telefonhoz lépett, de aztán kezét a kagylón tartva megállt. Valaki járt itt. Bizalmatlanul méregette a telefont, majd a zsebéből elővette a mobilját.

Mennyire könnyű lehallgatni egy mobilt?

Lassan lerakta a mobilt a vezetékes készülék mellé, és körülnézett. Profikkal van dolgom. Manapság gyerekjáték egy lakást bepoloskázni.

Visszaült a konyhaasztalhoz. A laptoptáskára nézett.

Ugyan, mibe kerül idegenek e-mailjeit elolvasni? Lisbethnek öt percébe telt.

Hosszas töprengés után mégiscsak fölvette a telefont, és a húgát hívta Göteborgban. Óvatosan válogatta meg a szavait.

– Szia… hogy vagy?

– Már jól.

– Meséld el még egyszer, mi történt.

Annikának tíz percébe telt összefoglalni a nap eseményeit. Mikael nem magyarázta el neki, mit jelent mindez, hanem tovább kérdezősködött, míg végre elégedett volt a válaszokkal.

Tehát fél ötkor elhatározta, hogy Göteborgban alszik, felhívta a barátnőjét, és megkapta tőle a címet meg a kapukódot. A tettes pedig pontosan hatkor várt rá a lépcsőházban.

Ezek szerint az ő mobilját is lehallgatják. Ez volt az egyetlen logikus magyarázat.

– De elvitték a Zalacsenko-mappát – ismételte Annika.

– Az enyémet is.

– Micsoda?

Mikael elmesélte, hogy hazaszaladt, és nem találta a kék dossziét az asztalon, ahol hagyta.

– Szóval – összegezte Mikael borúsan – katasztrófa történt. A Zalacsenko-mappa eltűnt. Pedig az volt a legfontosabb bizonyítékunk.

– Micke… annyira sajnálom…

– Én is – felelte Mikael. – Kurvára sajnálom. De nem a te hibád. Már aznap nyilvánosságra kellett volna hoznom a jelentést, hogy a kezembe került.

– Most mihez kezdjünk?

– Fogalmam sincs. Ennél rosszabb nem is történhetett volna. Ezzel az egész koncepciónknak vége. Egy fikarcnyi bizonyítékunk sem maradt Björck és Teleborian ellen.

Ezt még két percig folytatták, aztán Mikael véget vetett a beszélgetésnek.

– Szeretném, ha holnap hazajönnél.

– Muszáj találkoznom Salanderrel.

– Akkor menj hozzá délelőtt. Délután meg hozzám. Össze kell ülnünk, kitalálni, hogy mit csináljunk.

A beszélgetést befejezve Mikael csak bámult maga elé. Aztán egyszer csak mosoly terült el az arcán. Aki lehallgatta a beszélgetést, most abban a hiszemben van, hogy a Millennium elvesztette Björck 1991-es jelentését, valamint a Teleboriannal folytatott levelezését. Meg azt, hogy ő és Annika mennyire kétségbe vannak esve. Előző esti tanulmányaiból Mikael tudta, hogy mindenfajta kémtevékenység alapját a téves információk jelentik. Márpedig ő olyan téves információ lapjait rakta le, amelyek felbecsülhetetlen értékűek lehetnek a jövőben. Fogta a laptoptáskát, és kivette belőle a másolatot, amelyet Dragan Armanskijnak készített, de végül is nem adott oda neki. Ez az egy példány maradt a birtokában. Ezt nem fogja elkótyavetyélni. Ellenkezőleg, legalább öt másolatot készít róla, és eljuttatja őket a megfelelő helyekre. Aztán az órájára nézett, és betelefonált a szerkesztőségbe. Malin még bent volt, de már épp menni készült.

– Hova rohantál olyan hanyatt-homlok?

– Tudsz még egy kicsit várni? Azonnal megyek vissza. Van még valami, amit el kéne vinned.

Hetek óta nem volt alkalma mosni. Az összes inge a szennyestartóban hevert. Fölkapta a borotváját, a Hatalmi harc a Säpónált és Björck jelentésének utolsó példányát. Aztán kiugrott a Dressmannba, ahol vett négy inget, két nadrágot és tíz alsónadrágot. Mindezt magával vitte a szerkesztőségbe. Malin megvárta, míg gyorsan lezuhanyozik, aztán megkérdezte, mégis mi folyik itt.

– Valaki betört hozzám, és ellopta a Zalacsenko-jelentést. Valaki más meg Göteborgban megtámadta Annikát, és tőle is ellopta az ő példányát. Bizonyítékom van rá, hogy lehallgatják a telefonját, ami azt jelenti, hogy valószínűleg az enyémet is, sőt a tiédet és a Millenniumét is lehallgatják. Gyanítom, hogy a lakásomban is van néhány poloska.

– Aha – mondta Malin tompán. Az asztalon heverő mobiltelefonjára pillantott.

– Dolgozz csak tovább, mint eddig. Használd a mobilodat, de érdemi információt ne közölj rajta keresztül. Reggel szólunk Henrynek is.

– Jó. Egy órája ment el, és egy halom aktát hagyott az asztalodon. De te mit keresel itt?

– Ma itt alszom. Ha lelőtték Zalacsenkót, ellopták a jelentést, és bepoloskázták a lakásomat, akkor van rá esély, hogy itt is felbukkannak. Ma egész nap volt idebent valaki. Nem akarom, hogy éjjelre üresen maradjon a szerkesztőség.

– Szerinted Zalacsenko megölése… de hát őt egy elmebeteg öregember gyilkolta meg!

– Én ezt egy percig sem hittem el. Valaki eltünteti Zalacsenko nyomait. Én leszarom, hogy ki ez a vénember, és melyik miniszternek milyen levelet írt. Fölbérelt gyilkos volt. Azért ment a kórházba, hogy megölje Zalacsenkót… és talán Lisbeth Salandert.

– De utána öngyilkos lett, vagy legalábbis megpróbálta. Miféle bérgyilkos csinálna ilyesmit?

Mikael belegondolt. Aztán ránézett a főszerkesztőjére. – Olyan, aki már hetvennyolc éves, és nincs sok veszítenivalója. Biztos, hogy köze van ehhez az egészhez, és ha végére érünk a kutatásnak, ezt is be tudjuk majd bizonyítani.

Malin figyelmesen vizsgálgatta Mikael arcát. Semmi kétsége nem lehetett az eltökéltségét illetően.

– Még valami, Malin. Ez a harc több, mint egy bűnbanda vagy valamilyen hatóság elleni küzdelem. Ez kőkemény lesz.

Malin bólintott.

– Nem számítottam arra, hogy ilyen körökbe fogunk behatolni. Malin, ha ki akarsz szállni, mondd meg őszintén.

Malin habozott. Azon töprengett, mit mondana most Erika Berger. Aztán dacosan megrázta a fejét.

II. RÉSZ

A HACKER KÖZTÁRSASÁG

Május 1-22.

Egy 697-ből származó ír törvény megtiltja a nőknek a katonáskodást – ami természetesen arra utal, hogy addig viszont igenis engedélyezett volt számukra. A történelem során olyan népeknél jelentek meg női katonák, mint például az arabok, berberek, kurdok, az indiai rádzsputok, a kínaiak, filippínók, maorik, pápuák, az ausztráliai és mikronéziai bennszülöttek vagy az amerikai indiánok.

Néhány legenda az ókori Görögország félelmetes harcosnőiről is szól. Olyan asszonyokról beszélnek, akiket kislánykoruktól fogva a harc művészetére és fegyverforgatásra oktattak, és hozzászoktattak a nélkülözéshez. A férfiaktól elkülönülten éltek, és saját seregükkel vonultak háborúba. Mesélik, hogy nem ritkán legyőzték a férfiakat a csatában. Az amazonok a görög irodalomban is előfordulnak, például Homérosz Iliászában, amely i. e. 730 körül keletkezett.

A görögöktől származik maga az „amazon” elnevezés is. Általában „melletlen”-nek szokás fordítani. Állítólag azért hívták őket így, mert a jobb mellüket eltávolították, hogy könnyebben megfeszíthessék az íjat. Bár a kor legnagyobb görög orvosai közül néhányan, például Hippokratész és Galénosz, egyetértettek abban, hogy egy ilyen operáció valóban megkönnyítette volna a fegyver használatát, mégis kétséges, hogy valóban végeztek-e efféle beavatkozást. Nyelvészeti téren is akadnak kérdőjelek ezzel kapcsolatban – nem teljesen egyértelmű, hogy az első „a” betű az „amazon” szóban valóban fosztóképző-e. Az is fölmerült, hogy netán épp az ellenkezőjét jelenti: vagyis amazonnak a kivételesen nagy mellű nőket hívták volna. Olyan képre, amulettre vagy szoborra sem bukkantak eddig, amely a jobb mellétől megfosztott nőt ábrázolna.

8. FEJEZET

Május 1., vasárnap – május 2., hétfő

Ragyogó május elseje volt. Az emberek az utcákon már gyülekeztek, s Erika Berger megállapította, hogy húsz év után először nem vesz részt a felvonuláson.

Fekete nadrágot, vörös pulóvert és sötét blézert viselt. Vett egy mély levegőt, mielőtt kinyitotta a liftajtót, és belépett a Svenska Morgon-Posten szerkesztőségébe. Negyed tizenegy volt. Egy pillanatig még ott állt egyedül a felvonóban. Az első napja az új munkahelyén. Ahogy fölemelte a tekintetét, a főszerkesztői iroda üvegajtaját látta meg, amely mögött az elkövetkező években dolgozni fog.

Nem volt meggyőződve róla, hogy ő lenne az alkalmas személy ennek a Svenska Morgon-Posten nevű átláthatatlan szerveződésnek a vezetésére. Óriási váltást jelentett az öt munkatársat foglalkoztató Millenniumtól átjönni egy napilaphoz, ahol nyolcvan újságíró és további kilencven, az adminisztratív és technikai feladatokat ellátó alkalmazott dolgozott. Mindehhez jött még egy könyvkiadó, egy produkciós iroda és egy befektetési cég. Összesen kétszázharminc ember.

Föltette magában a kérdést, nem hibázott-e óriásit ezzel a döntéssel. Aztán az idősebb recepciós hölgy észrevette, kijött a pult mögül, és kezet nyújtott neki.

– Berger főszerkesztő asszony! Üdvözlöm az SMP-nél.

– Erika. Jó napot.

– Beatrice. Üdvözlöm. Elkísérjem Morander főszerkesztő úrhoz? Mármint… a volt főszerkesztőhöz.

– Ó, ne fáradjon, már ott ül abban az üvegkalickában – mondta Erika, és elmosolyodott. – Azt hiszem, megtalálom egyedül is. De azért köszönöm.

Átvágott a szerkesztőségen, és felfigyelt rá, hogy mintha kicsit fölerősödött volna a szokásos háttérzaj. Hirtelen rádöbbent, hogy minden tekintet rá szegeződik. Megállt a hírszerkesztők félig üres asztalánál, és barátságosan biccentett.

– Mindjárt megismerkedünk rendesen is – jelentette be, majd továbbment, és bekopogott az üvegajtón.

Häkan Morander, a leköszönő főszerkesztő életének ötvenkilenc évéből tizenkettőt ebben a kalickában töltött. Ahogyan most Erika Bergert, annak idején őt is célzatosan csábították ide, és neki is meg kellett tennie ezt a bizonyos első utat a szerkesztőségen keresztül. Zavartan felkapta a fejét, az órájára pillantott, és felállt.

– Jó napot, Erika – köszönt. – Azt hittem, csak hétfőn kezd.

– Nem bírtam már otthon ücsörögni. Úgyhogy most itt vagyok. Morander kezet nyújtott.

– Üdvözlöm! Örülök, hogy ön veszi át a kormányrudat.

– És… ön… hogy van…? – érdeklődött Erika.

Abban a pillanatban, hogy Morander válaszul megvonta a vállát, belépett Beatrice kávéval és tejjel a kezében.

– Mintha már csak félgőzzel tudnék dolgozni. Nem is igen akarok beszélni róla. Az ember hosszú évtizedeken át ifjoncnak érzi magát, azt hiszi, fákat tudna kézzel kitépni, aztán egyszer csak azon kapja magát, hogy alig maradt ideje. De egyvalami biztos: azt az időt nem ebben az üvegkalickában akarom eltölteni.

– Ha zavarok, vagy sok a dolga, jöhetek holnap is.

– Jaj, dehogy. Mára annyi a dolgom, hogy írjak egy négyezer-ötszáz karakteres vezércikket a május elsejei demonstrációkról. Azt meg álmomban is meg tudom csinálni, annyi ilyet írtam már. Ha a szocik háborúzni akarnak Dániával, megírom, miért volna ez hiba. Ha el akarják kerülni a háborút Dániával, megírom, hogy az miért volna hiba.

– Háború Dániával…?

– Valahogy csak hivatkozni kell a konfliktusokra az integrációs kérdésben. A szocik meg magától értetődően tévednek, akármit mondanak is.

Hirtelen nevetnie kellett.

– Ez elég cinikusan hangzott – mondta Erika.

– Isten hozta az SMP-nél!

Erikának sosem volt kialakult véleménye Moranderről. A főszerkesztők névtelen elitjébe tartozott. A vezércikkei alapján unalmasnak és konzervatívnak tartotta, a szőrszálhasogatás mesterének, de egyszersmind a véleményszabadság igazi liberális harcosának. Személyesen azonban még sohasem találkozott vele.

– Meséljen erről a munkáról – kérte.

– Június végével köszönök le. Tehát két hónapig együtt dolgozunk. Ezalatt megismeri mind a pozitív, mind a negatív oldalát. Én cinikusként főleg a negatívakat látom.

Felállt, és odalépett Erikához az üvegfal mellé.

– Meg fogja látni, hogy elég sok ellensége van odakint: a kiadásért felelős szerkesztő vagy az idősebb szerkesztők, akik már kiépítették itt a saját kis birodalmukat. Megpróbálják majd kiterjeszteni a hatáskörüket, ráerőltetni az újságra a saját főcímeiket és látásmódjukat, és ha ellen akar nekik állni, mutassa ki rendesen a foga fehérjét.

Erika bólintott.

– Itt van például Billinger és Karlsson… hát erről sokat tudnék mesélni. Utálják egymást – kész szerencse, hogy nem egy műszakban dolgoznak –, és mindketten úgy viselkednek, mintha felelős kiadók és főszerkesztők lennének egy személyben. Akkor itt van Anders Holm, a hírszerkesztő, vele is vívnia kell egy-két csatát. Meg még egy-két riporter, akik úgy viselkednek, mint a primadonnák, és igazából már régen nyugdíjba kellett volna zavarni őket.

– Rendes dolgozók nincsenek?

Morander ismét fölnevetett.

– Jaj, dehogynem! De hogy kivel lesz jóban, azt majd döntse el ön. Van egy-két igazán nagyszerű riporterünk.

– És a vezetőség?

– Magnus Borgsjö a felügyelőbizottság elnöke. Ő volt az, aki, hogy úgy mondjam, idecsábította önt. Megnyerő figura, kicsit régi vágású, kicsit progresszív, de mindenekelőtt ő adja meg itt az alaphangot. Mellette ott van még a tulajdonosi család néhány tagja, akik leginkább csak a napot lopják, de úgy tesznek, mintha profi újságírók lennének.

– Hát ez nem hangzik éppen egyszerűnek.

– A munka elég egyértelműen van felosztva. Ennek ellenére gyakran előfordul, hogy valaki olyan tartalmi kérdésekbe üti az orrát, amihez semmi köze. Őszintén megmondva, Erika, ide erős könyök kell.

– Kifejtené ezt bővebben?

– A hatvanas évek, a lap fénykora óta körülbelül százötvenezerre csökkent a példányszámunk, és az SMP lassan közelít ahhoz a határhoz, amin túl már nem lesz nyereséges. Racionalizálnunk kellett, és 1980 óta körülbelül száznyolcvan munkahelyet építettünk le. Átmentünk bulvárba, amit valójában már húsz éve meg kellett volna tennünk. Még mindig a nagyobb lapok közé tartozunk, de nem sok kell hozzá, hogy visszacsússzunk a másodosztályba. Ha ugyan nem vagyunk máris ott.

– Akkor miért éppen engem néztek ki? – csodálkozott Erika.

– Mert az olvasóink átlagéletkora ötven év fölött van, és a huszonévesek között egyáltalán nem növekszik a számuk. Ezért aztán a vezetőség úgy döntött, hogy a legvalószínűtlenebb főszerkesztőt hozza ide, akit csak el lehet képzelni.

– Egy nőt?

– Nemcsak egy nőt, hanem azt a nőt, aki lerombolta a Wennerström-birodalmat, akit az oknyomozó újságírás királynőjeként tartanak számon, és olyan kemény főszerkesztő hírében áll, mint senki más. Gondoljon csak bele. Ennek a keveréknek egyszerűen nem lehet ellenállni. Ha ön nem tudja megreformálni a lapot, akkor senki. Az SMP-nek nemcsak Erika Berger kell, hanem elsősorban Erika Berger hírneve.

Mikael Blomkvist nem sokkal két óra után hagyta el Hornstullon a mozi mellett álló Copacabana kávézót. Föltette a napszemüvegét, bekanyarodott a Bergsunds Strandra, és a metró felé vette az irányt. Szinte azonnal feltűnt neki a sarkon álló szürke Volvo. Anélkül, hogy gyorsított volna a léptein, elhaladt mellette, és megállapította, hogy a rendszám stimmel, és a kocsiban nem ül senki.

Az elmúlt négy napban most látta az autót hetedszerre. Először szerda reggel a házától nem messze, a Bellmansgatanon pillantotta meg, amikor a szerkesztőségbe indult. A rendszáma KAB-vel kezdődött, amiről eszébe jutott, hogy Zalacsenko cégét Karl Axel Bodin AB-nek hívják. Valószínűleg eszébe sem jutott volna többet, ha néhány órával később nem látja meg újra a kocsit a Medborgarsplatsenen, ahova ebédelni ment ki Malinnal és Henry Cortezzel. Ezúttal a szerkesztőség épülete melletti mellékutcában parkolt.

Már-már kezdte azt hinni, hogy paranoiás, de amikor meglátogatta Holger Palmgrent a rehabilitációs klinikán, a parkolóban megint csak ott látta a Volvót. Ez már nem lehetett véletlen. Blomkvist ettől kezdve jobban szemmel tartotta a környezetét. Már nem is igen lepődött meg, amikor másnap reggel ismét látta az autót.

Sofőrt sohasem látott benne. A gépjármű-nyilvántartásból megtudta, hogy a kocsi Göran Mårtensson nevén van bejegyezve, aki negyvenéves, és Vällingbyben, a Vittangigatanon lakik. Egyórás kutatással kiderítette, hogy Mårtensson egy vállalkozási tanácsadó céget vezet, amely egy postafiók formájában létezik a kungsholmeni Flemingsgatanon. Érdekes élete volt: 1983-ban, tizennyolc évesen kezdte meg katonai szolgálatát a tengerészgyalogságnál. Egészen a hadnagyi rangig vitte, majd 1989-ben leszerelt, és beiratkozott a solnai Rendőrtiszti Főiskolára. A rendőrség állományában 1997-től nem szerepelt, saját cégét 1999-ben alapította meg.

Szóval a nemzetbiztonság.

Mikael az ajkába harapott. Egy oknyomozó újságíró lehetne kevésbé paranoid is. Végül mégis arra a következtetésre jutott, hogy megfigyelik, csak olyan bénán csinálják, hogy észrevette.

Vagy nem is voltak annyira bénák? Végül is csak a rendszám tűnt fel neki. Ha nem KAB-vel kezdődik, egy pillantásra sem méltatta volna a Volvót.

Pénteken KAB hiánya tűnt fel neki. Mikael nem volt egészen biztos benne, de úgy sejtette, aznap egy vörös Audi társaságát élvezhette, bár a rendszámot nem ismerte föl. Szombaton visszatért a Volvo.

Pontosan húsz másodperccel azután, hogy Blomkvist elhagyta a Copacabanát, az utca túloldalán, a Rosso kávéház árnyas kerthelyiségében ülő Christer Malm fölemelte digitális Nikon fényképezőgépét, és ellőtt tizenkét fotót. Azt a két férfit fényképezte, akik nem sokkal Mikael után indultak el a Copacabanából, és a nyomában elhaladtak a mozi előtt.

Egyikük harmincas évei végén járhatott, és szőke volt. A másik valamivel idősebbnek látszott, gyér vörösesszőke haja volt, arcát napszemüveg takarta. Mindketten farmert és bőrdzsekit viseltek.

A szürke Volvónál elváltak. Az idősebb beszállt a kocsiba, míg a fiatalabb gyalog követte Blomkvistet a metróba.

Christer Malm sóhajtva engedte le a fényképezőgépet. Fogalma sem volt, miért hozta őt magával Mikael, és kérte meg, hogy keressen a Copacabana környékén egy bizonyos rendszámú szürke Volvót. Utasította, hogy úgy helyezkedjen, hogy le tudja fotózni azokat, akik nagy valószínűséggel nem sokkal három óra után kinyitják az autót. Arra is figyelnie kellett, nem követik-e Mikaelt.

Ez megint jellemző Blomkvistre. Christer nem tudta eldönteni, hogy Mikael paranoiás, vagy természetfölötti adottságokkal rendelkezik-e. A gossebergai eset óta zárkózott volt, és nem szívesen beszélt. Ez szokása volt, ha lehetőséget látott egy komoly sztorira – Christer ugyanezt a megszállott viselkedést és titokzatoskodást tapasztalta tőle a Wennerström-ügy kapcsán is.

Gyorsan megbizonyosodott azonban arról, hogy Mikaelt valóban követik. Eltűnődött, vajon miféle újabb, valószínűleg az újság idejét és erejét rabló balhé lehet kilátásban. Úgy vélte, egyáltalán nem felel meg az idő újabb Blomkvist-féle kutakodásra most, hogy a főszerkesztőjük eligazolt egy nagykutyához, és a Millennium nagy nehezen visszanyert stabilitása ismét veszélybe került.

Fölkelt, és lassan a kollégáját követő férfi nyomába eredt – ami egyáltalán nem szerepelt munkaköri leírásában –, de már a Långholmsgatanon szem elől tévesztette.

Amint Blomkvist rájött, hogy a telefonját valószínűleg lehallgatják, megbízta Henry Cortezt, hogy vegyen néhány használt mobilt. Henry bagóért beszerzett egy csomó ősrégi Ericsson T10-est.

Blomkvist anonim számlát nyitott a Comviq telefontársaságnál. Aztán szétosztotta a telefonokat Malin Eriksson, Henry Cortez, Annika Giannini, Christer Malm, Dragan Armanskij és saját maga között. Csak olyan beszélgetésekhez használták őket, amelyekről semmiképpen sem akarták, hogy lehallgassák. A nyilvános számaikon is tovább kellett folytatódnia a normális forgalomnak. Ami persze azt jelentette, hogy ezután két mobiltelefont kellett mindenhová magukkal hurcolniuk.

A Copacabanából Mikael a szerkesztőségbe ment, ahol épp Henry Cortez látta el a hétvégi ügyeletet. Zalacsenko meggyilkolása óta Mikael megszervezte, hogy a szerkesztőség soha ne legyen üres, még éjjel is aludjon ott valaki. A valakiket rajta kívül Henry Cortez, Malin Eriksson és Christer Malm jelentették. Lottie Karim, Monika Nilsson és Sonny Magnusson, a marketingfőnök nem szerepelt a listán. Meg sem kérdezték őket. Lottie rettenetesen félt a sötétben, és semmi pénzért nem aludt volna a szerkesztőségben egyedül. Monika ugyan nem félt, de olyan típus volt, aki egész nap robotol, mint a megszállott, ám estére teljesen kikészül. Sonny Magnusson pedig már hatvanegy éves volt, és csak a hirdetésekért felelt, meg különben is hamarosan megkezdte volna a szabadságát.

– Van valami újdonság? – érdeklődött Mikael.

– Semmi különös – felelte Henry. – Minden a május elsejéről szól.

Mikael bólintott.

– Most pár órát itt leszek. Menj el nyugodtan, de este kilencre gyere vissza.

Ahogy Henry eltűnt, Mikael az asztalához ment, és elővette az anonim telefont. Felhívta Göteborgban Daniel Olofsson szabadúszó újságírót. A Millennium az év során Olofsson több írását közölte már, s Mikael nagyon jó képességű embernek tartotta.

– Volna számodra egy kis kutatómunka. Öt munkanapot számlázhatsz, de megjelenni nem fog. Vagyis, ha akarsz, írhatsz róla cikket, és elsütheted valahol, de nekünk csak a kutatás kell.

– Na, ki vele, miről van szó!

– Kicsit kényes a dolog. Nem beszélhetsz róla senkinek, és velem is csak hotmailen kommunikálhatsz. Tehát még egyszer: senkinek ne mesélj erről a munkáról! – nyomott meg minden szót Blomkvist.

– Oké, oké, értem. De mondd már a lényeget!

– Egy munkahelyi riport kéne a Sahlgrenska kórházból. Az lesz a címe, hogy Vészhelyzet. A különbséget kellene bemutatnia a tévésorozat meg a valóság között. Azt szeretném, ha pár napig figyelnéd a munkát a sürgősségi osztályon meg az intenzíven. Beszélj az orvosokkal, az ápolónőkkel, a takarítókkal, mindenkivel, aki ott dolgozik. Milyenek a munkakörülmények? Mit csinálnak ott? Ilyenek. Persze képekkel.

– Az intenzíven is? – kérdezett rá Olofsson.

– Ott is. Azt szeretném, ha a súlyosan sérült páciensek utókezelésére koncentrálnál a 11 C folyosón. Tudni akarom, hogy néz ki a folyosó alaprajza, kik dolgoznak ott, és milyen háttérrel rendelkeznek.

– Hmm – hümmögött Olofsson. – Ha jól tévedek, a 11 C folyosón ápolnak egy bizonyos Lisbeth Salandert.

– Tényleg? – kérdezte Blomkvist, s magában hozzátette: Ő sem ma kezdte a szakmát. – Érdekes… És ha már ott vagy, járj utána, melyik szobában fekszik, kik vannak a környező szobákban, és hogy néz ki a napi időbeosztás.

Lisbeth Salander hanyatt feküdt a padlón, amikor Marianne nővér benyitott hozzá.

– Hmm – fejezte ki Marianne nővér aziránt való kétségeit, hogy a padló megfelelő tartózkodási hely lenne egy súlyosan sérült páciens számára. Elfogadta azonban, hogy ez az egyetlen hely, ahol a beteg elvégezheti a gyakorlatait.

Miután harminc percig próbálta végezni a fizioterapeuta által előírt fekvőtámaszokat, felüléseket és nyújtógyakorlatokat, Salander teljesen átizzadt. Nap mint nap egy sor speciális mozgást kellett végrehajtania, hogy a három hete tartó program értelmében erősítse a váll-és csípőizomzatát. Gyorsan kifáradt, a válla pedig a legkisebb erőfeszítéstől is húzódott, sajgott. A fejfájás viszont, amely az operáció után szüntelenül gyötörte, mostanra már csak néha-néha jelentkezett.

Ő maga olyan erőben érezte magát, mint aki már bármikor kivonulhatna, vagy legalábbis kibiceghetne a kórházból, ha hagynák. De nem lehetett, egyrészt mert az orvosok még nem ítélték egészségesnek, másrészt mert az ajtaja előtt ott ült egy rohadt smasszer a Securitas biztonsági cégtől.

Ahhoz viszont már elég egészséges volt, hogy a normál rehabilitációs osztályra kerüljön. Ám a rendőrök és a kórház vezetősége némi huzavona után abban egyeztek meg, hogy további intézkedésig Lisbeth a 18-as szobában marad, melyet könnyű szemmel tartani.

Kórházi tartózkodása előreláthatólag elhúzódik még néhány hétig. Rögtön utána az előzetes letartóztatás várja a stockholmi Kronoberg börtönben. Az a személy pedig, akinek a börtönbe szállíthatóság időpontjáról dönteni kell, dr. Anders Jonasson volt.

A Zalacsenko meggyilkolását követő zűrzavar elültével alaposan kivizsgálták Salander állapotát, figyelembe véve immár azt is, hogy komoly stresszt jelenthetett számára a hármas gyilkossággal való gyanúsítás. Dr. Jonassonnak fogalma sem volt róla, bűnös-e vagy ártatlan, és különösebben nem is érdekelte a kérdés. Orvosként csak annyit kellett megállapítania, hogy mennyire áll Lisbeth Salander stresszhatás alatt, s ez miként befolyásolja a gyógyulási folyamatot. S bár látogatási tilalmat rendelt el, a teljes elszigeteltséget már-már kínzással felérő büntetésnek tartotta. Arra gondolt, hogy Annika Gianninit kéri fel afféle barátnőhelyettesnek. Komolyan elbeszélgetett vele, és közölte, hogy naponta egy órára bemehet a védencéhez, de arra kérte, hogy ne Lisbeth gondjairól és a rá váró jogi megpróbáltatásokról diskuráljanak.

– Fejbe lőtték, súlyosan megsebesült – magyarázta. – Azt hiszem, az életveszélyen túl van, de még mindig nagy a kockázata annak, hogy vérzés vagy egyéb szövődmények lépnek fel nála. Időre és nyugalomra van szüksége. A rá váró jogi hercehurcákról ráérnek még beszélgetni.

Annika elfogadta dr. Jonasson érveit. De maga is úgy látta, hogy még korai komoly eszmecseréket folytatni a lánnyal. Hiszen erős gyógyszereket kap, gyakran a mondat közepén elalszik.

Dragan Armanskij elmerült Christer Malm képeinek tanulmányozásában, melyeket a Blomkvistet a Copacabanától követő két férfiról készített. A fotók tűélesek voltak.

– Nem – mondta. – Még sosem láttam őket.

Blomkvist bólintott. Hétfő reggel találkoztak Armanskij irodájában a Milton Securitynél.

– Az idősebb neve Göran Mårtensson, övé a Volvo – közölte Mikael. – Legalább egy hete követ mindenhová, mintha a lelkiismeretem volna.

– És ön azt állítja, hogy a nemzetbiztonságtól van… – mondta elgondolkodva Armanskij.

Mikael ezt arra alapozta, amit Mårtensson pályafutásáról talált. A tények magukért beszéltek. Armanskij mégis habozott. Ellentétes érzései voltak azzal kapcsolatban, amit Blomkvist előadott neki.

Tény, hogy a titkosszolgálat rendszeresen blamálja magát. Nemcsak a svéd, hanem valószínűleg a világ összes titkosszolgálata. Ott vannak mindjárt a franciák, akik egy búvárkommandót küldtek Új-Zélandra, hogy a levegőbe röpítsék a Greenpeace Rainbow Warrior nevű hajóját. Ez bátran nevezhető minden idők legdilettánsabb titkosszolgálati akciójának – leszámítva talán a Watergate-ügyet. A sikerekről azonban sosem tudósított senki. A média mindig akkor esik neki a titkosszolgálatoknak, amikor elszúrnak valamit.

Armanskij sohasem értette a svéd sajtó viselkedését a nemzetbiztonságiakkal szemben. Egyrészt remek forrást láttak benne, és minden politikai könnyelműség esetén olyan nagyzoló állításokat lehetett a cikkekbe írni, hogy „a Nemzetbiztonsági Hivatal illetékesei szerint…”. Aki az ő véleményüket tudta idézni, az első kézből szerezte az információt. Másrészt azonban a média és a politikusok hobbijává vált az olyan nemzetbiztonsági dolgozók szétcincálása, akik igazolhatóan svéd állampolgárok után kémkedtek. Ebben volt némi ellentmondás, és Armanskij végül arra a következtetésre jutott, hogy sem a sajtó, sem a politikusok nem különösebben őszinték.

Neki semmi kifogása nem volt a titkosszolgálat létezése ellen. Valakinek gondoskodnia kell arról, hogy ezek a hibbant nemzeti bolsevisták, akik túl sok Bakunyint olvastak, ne kezdjenek műtrágyából meg olajból bombákat gyártani és teherutón a parlamenthez szállítani. A Nemzetbiztonsági Hivatalra tehát szükség van, és egy kis kémkedés sem árt senkinek, amíg garantálják az állampolgárok biztonságát.

Ott van persze az a probléma, hogy egy ilyen szervezetnek alkotmányos okokból erős, nyilvános ellenőrzés alatt kellene állnia. Ugyanakkor a képviselők semmilyen rálátással nem bírnak a hivatal tevékenységére, még a miniszterelnök által kinevezett közvetítők sem rendelkeznek komoly hatalommal. Armanskij kölcsönkérte Mikaeltől Carl Lidbom könyvét, A megbízást, és egyre növekvő döbbenettel olvasta. Amerikában a Nemzetbiztonsági Hivatal fél vezetőségét letartóztatták volna demokráciaellenes tevékenységért, és a kongresszus előtti nyilvános meghallgatáson kellett volna felelniük olyan dolgokért, amelyekért Svédországban a hajuk szála sem görbül.

Lisbeth Salander esete megmutatta, hogy ebben a szervezetben bűzlik valami. Igaz, amikor Blomkvist beállított a lehallgatásbiztos mobiltelefonnal, Armanskij első gondolata az volt, hogy az újságíró biztosan paranoiás. Csak amikor belemerült a részletekbe, és megnézte Christer fotóit, ismerte be vonakodva, hogy Blomkivst gyanúja megalapozott. Ami azt jelenti, hogy a Lisbeth ellen tizenöt éve szőtt összeesküvés nem egyedi eset.

Túl sok minden vágott egybe. Zalacsenkót persze tényleg megölhette egy őrült is. De azért az érdekes, hogy szinte ezzel egy időben Mikaeltől és Annikától ellopják azt az iratot, amelyre az egész bizonyítási eljárást alapozták. És akkor mindennek a tetejébe a koronatanúnak, Gunnar Björcknek sincs jobb dolga, mint fölakasztania magát.

– Hát jó… – szedte össze a Blomkvisttől kapott papírokat Armanskij. – Egyetértünk abban, hogy én ezt továbbadom a kapcsolatomnak?

– Teljesen megbízható?

– Erős morális érzékkel rendelkező és demokratikus elveket valló embernek ismerem.

– És a nemzetbiztonságnál dolgozik? – Mikael hangjába érezhető kétely vegyült.

– Meg kell egyeznünk. Mi Holger Palmgrennel elfogadtuk a maga tervét, és együttműködünk magával. Azt viszont nagyon kérem, hogy ne egyedül csináljuk. Muszáj szövetségeseket találnunk, ha nem akarjuk, hogy rossz véget érjen az egész.

– Igaza van – mondta kelletlenül Mikael. – Bár egyébként sosem adok ki információt egy sztoriról, amíg közzé nem tettem.

– Ebben az esetben viszont ezt már régen megtette. Már beszélt róla a húgának, Palmgrennek és nekem is.

Mikael bólintott.

– Tette pedig ezt azért, mert maga is rájött, hogy ezúttal többről van szó, mint egy hangzatos főcímről. Maga most nem objektív riporter, hanem az események cselekvő részese. És mint ilyennek, segítségre van szüksége a céljai eléréséhez.

Mikael azonban sem Armanskijnak, sem a húgának nem mondta el a teljes igazságot. Voltak még titkai, amelyeket csak ő tudott – és Lisbeth Salander…

9. FEJEZET

Május 4., szerda

Három nappal azután, hogy Erika Bergert hivatalosan beiktatták az SMP főszerkesztőjének, déltájban meghalt az elődje, Häkan Morander. Egész reggel az üvegkalickájában üldögélt, míg Erika meglátogatta a sportrovat szerkesztőségét, hogy üdvözölje a kollégákat, és megnézze, hogyan dolgoznak. A szerkesztőségi titkár, Fredriksson negyvenöt éves volt, és négy éve dolgozott a lapnál. Szűkszavú volt, de kellemes társaság, és főleg értett a munkájához. Erika el is határozta, hogy rá fog támaszkodni, ha teljesen átveszi a vezetést. Időre volt szüksége, hogy átlássa, ki az, akiben megbízhat, és akit maga mellé kell állítania. Fredriksson nyilvánvalóan ezek közé tartozott. Amikor visszajött a megbeszélésről, látta, hogy Morander fölkel, és az üvegajtóhoz lép.

Meglepettnek látszott. Aztán előredőlt, néhány másodpercig egy szék hátára támaszkodott, majd a padlóra zuhant.

Mire a mentők kiérkeztek, már halott volt.

Délután zavart hangulat uralkodott a szerkesztőségben. Kettőkor megjött Borgsjö, a felügyelőbizottság elnöke, hogy megemlékezzen Moranderről. Beszélt arról, hogy a főszerkesztő az utolsó tizenöt évét a lapnak szentelte, és hogy az újságírás csak ritkán nyeri el megérdemelt jutalmát. Majd egyperces néma csönd következett, melynek végén bizonytalanul nézett körül, mintha nem tudná, hogyan is folytassa.

Szokatlan dolog, hogy valaki a munkahelyén hal meg. Lehetne az emberekben annyi tapintat, hogy ilyenkor félrevonulnak. Menjenek szépen nyugdíjba, vonuljanak be egy öregotthonba, ahol majd egyszercsak még egy napig témát szolgáltathatnak a társalgóban. „Hallottad, hogy az öreg Karlsson meghalt pénteken? Igen, a szíve. A szakszervezet majd küld virágot a temetésre.” De a munkahelyen, a kollégák szeme láttára meghalni olyan indiszkrét. Sokként érte a szerkesztőséget. Itt állt az SMP vezér nélkül. Erika hirtelen észrevette, hogy többen is lopva rásandítanak.

Anélkül, hogy fölkérték volna, vagy tudta volna, mit is akar pontosan mondani, megköszörülte a torkát, tett egy fél lépést előre, és megrendülten, ugyanakkor határozottan megszólalt:

– Csak három napja találkoztam először Häkan Moranderrel, és rettenetesen sajnálom, hogy nem volt alkalmam jobban megismerni.

Szünetet tartott, mert a szeme sarkából meglátta, hogy Borgsjö őt méregeti. Úgy tűnt, meglepte, hogy ő egyáltalán megszólalt. Még egyet lépett előre. Ne mosolyogj. Nem szabad mosolyogni. Bizonytalannak látszol tőle. Kissé fölemelte a hangját.

– Morander úr hirtelen eltávozása fölvet bizonyos problémákat. Csak két hónapja jelöltek ki az utódjának, és azt hittem, van még időm hasznosítani a tapasztalatait.

Észrevette, hogy Borgsjö szólásra nyitja a száját.

– De Morander úr egy napilap főszerkesztője volt, és ez az újság holnap is megjelenik. Kilenc óránk maradt, hogy nyomdába adjuk, és csak négy, hogy elkészüljön a vezércikk. Megkérdezhetem… ki volt önök közül Morander úr legközelebbi és legbizalmasabb barátja?

A kollégák elhallgattak, és zavartan egymásra nézegettek. Végül megszólalt valaki Erikától balra.

– Valószínűleg én.

A hatvanegy éves Gunnar Magnusson volt az, a vezércikkrovat vezető munkatársa, aki már harmincöt éve dolgozott a lapnál.

– Valakinek meg kell írnia Morander úr nekrológját. Én nem tehetem… túl merész lenne. Meg tudná írni ön?

Magnusson pillanatnyi habozás után bólintott.

– Megcsinálom – jelentette ki.

– Az egész oldalt ennek szenteljük, minden mást kirakunk.

Újabb bólintás.

– Képekre is szükségünk lesz… – jobbra nézett, és fölfedezte Lennart Torkelssont, a képszerkesztőt. Bólintás.

– Azonnal neki kell állnunk. Néhány dolog talán meg fog változni a közeljövőben. Ha segítségre lesz szükségem bizonyos döntésekhez, az önök tanácsát fogom kérni, a hozzáértésükre és a tapasztalatukra támaszkodom majd. Önök tudják, hogyan készül ez az újság, nekem még el kell töltenem némi időt az iskolapadban.

Peter Fredrikssonhoz, a szerkesztőségi titkárhoz fordult.

– Peter, Morander úrtól tudom, hogy ön azok közé tartozott, akikben a leginkább megbízott. A jövőben önnek kell a mentoromnak lennie és valamivel több terhet cipelnie, mint eddig. Szeretném, ha segítene nekem. Egyetért?

Bólintás.

– És még valami… Morander úr ma egész délelőtt a vezércikkén dolgozott. Gunnar, megnézné, hogy elkészült-e vele? Ha csak félig lett kész, akkor is leközöljük. A ma készülő szám még Morander úr újságja.

Csönd.

– Ha valakinek kell egy kis szünet, hogy egyedül maradjon, és végiggondoljon egyet-mást, minden lelkifurdalás nélkül megteheti. Önök ismerik a határidőiket.

Csönd. Észrevette, hogy többen elismerően bólogatnak.

– Hát akkor munkára fel – mondta hangosan.

Jerker Holmberg tehetetlenül tárta szét a karját. Bublanski és Sonja Modig arcára kiült a kétségbeesés. Curt Anderssonon nem látszott semmi érzelem. Mindhárman a helyszíni vizsgálat eredményeit nézegették, melyet Holmberg reggel zárt le.

– Semmi? – kérdezte csodálkozva Modig.

– Semmi – rázta meg a fejét Holmberg. – Ma jött meg a patológus jelentése. Semmit nem tudunk azon kívül, hogy az akasztás okozta a halálát.

Mindnyájan a smådalarői nyaraló nappali szobájában készült fényképekre pillantottak. Minden arra utalt, hogy Gunnar Björck, a Nemzetbiztonsági Hivatal Külügyi Osztályának vezetőhelyettese maga mászott fel egy hokedlire, és erősített a mennyezeti kampóra egy kötelet, amelynek a végét hurokra kötve a nyakába tette, majd egy határozott mozdulattal kirúgta maga alól a hokedlit. A kórboncnok nem tudta megállapítani a halál pontos idejét, de annyit igen, hogy április 12-én délután történt. 17-én talált rá Andersson, miután Bublanski, akinek elege lett belőle, hogy hiába próbálja telefonon elérni Björcköt, érte küldte.

A kampó egy idő után nem bírta el a súlyt, megadta magát, és Björck teste a padlóra zuhant. Andersson az ablakon át pillantotta meg a holttestet, és riasztotta a többieket. Bublanskiék kezdettől fogva egy bűntény helyszínének tekintették a nyaralót, és azon a véleményen voltak, hogy Björcköt valaki megfojtotta. Csak a helyszínelés során bukkantak rá a kampóra. Holmbergnek jutott a feladat, hogy megállapítsa a halál okát.

– Semmi nyoma annak, hogy bűncselekmény történt volna, vagy hogy Björck nem volt egyedül.

– A csillár…

– A csilláron a ház tulajdonosának ujjlenyomatai vannak, aki két éve szerelte föl. És Björckéi. Ezek szerint ő vette le a helyéről.

– Honnan van a kötél?

– A zászlórúdról a kertben. Valaki úgy két métert levágott belőle. A teraszajtó melletti ablak párkányán találtunk egy tőrt, amelynek a mosogató alatti szerszámos fiókban volt a helye. A markolatán és a fiókon is Björck ujjlenyomatai vannak.

– Hmm – morgott Modig.

– Milyen a csomó? – kérdezte Andersson.

– Sima kettős csomó. A nyakára szoros hurkot kötöttek. Ez talán az egyetlen feltűnő dolog. Björck vitorlázott, így értett hozzá, hogy kell rendes csomót kötni. De ki tudja, hogy aki épp meg akarja ölni magát, mennyit foglalkozik egy csomó alakjával?

– Drog?

– A toxikológiai vizsgálat erős fájdalomcsillapítókat talált Björck vérében. Azt a fajtát, amit fel is írt neki az orvos. Alkoholt is találtak, de nem különösebben sokat. Vagyis többé-kevésbé józan volt.

– A patológus azt írja, horzsolásokat talált rajta.

– Pontosabban egyetlen, három centiméteres horzsolást a bal térd külső oldalán. Én is elgondolkodtam ezen, de akármilyen módon odakerülhetett… mondjuk, ráesett a hokedli peremére.

Modig fölemelt egy fotót, amely Björck eltorzult arcát ábrázolta. A kötél olyan mélyen belevágott a nyakába, hogy a hurok nem is látszott a képen. Arca groteszk módon felpüffedt.

– Nyugodtan állíthatjuk, hogy majdnem huszonnégy órán át lógott így, mielőtt a kampó leszakadt. A vér részben a fejében rekedt, mert a hurok megakadályozta, hogy visszafolyjon a testbe, részben az alsó végtagokban gyűlt össze. Amikor a kampó leszakadt, Björck teste lezuhant, és a mellkasa az asztalnak csapódott. Komoly zúzódást szenvedett, de ez már jóval a halála után történt.

– Szar halál – jegyezte meg Andersson.

– Nem tudom. Ez a kötél olyan vékony, hogy mélyen belevágott a húsba, és elszorította a vérkeringést. Valószínűleg néhány másodperc alatt elveszítette az eszméletét, és egy-két percen belül halott volt.

Bublanski undorodva becsukta a jelentést. Egyáltalán nem tetszett neki, hogy Zalacsenko és Björck feltehetően egy napon haltak meg. Az egyiket lelőtte egy őrült, a másik meg öngyilkos lett. Legalábbis a helyszíni vizsgálat a legcsekélyebb jelét sem találta annak, hogy az utóbbinak esetleg besegített volna valaki.

– Erős stressz alatt volt – mondta. – Tudta, hogy hamarosan kitör a Zalacsenko-botrány, és őt magát is az a veszély fenyegeti, hogy börtönbe kerül a prostitúció elleni törvény megszegéséért, és lelepleződik a médiában. Hogy melyiktől félt jobban, azt nem tudom. Beteg volt, már régóta krónikus fájdalmak gyötörték… de azt azért értékeltem volna, ha hagy maga után valami levelet.

– Sok öngyilkos van, aki nem üzen senkinek.

– Tudom. Na jó. Mást nem tehetünk. Björck megy az akták közé.

Erika képtelen volt leülni Morander helyére, és félretolni a személyes holmiját. Megkérte Gunnar Magnussont, beszéljen a családjával, hogy az özvegye majd alkalomadtán bejöhessen és kiválogathassa, ami az övé volt.

Az iroda közepén üríttetett ki magának egy asztalt, ahova lerakta a laptopját, és átvette az irányítást. Teljes volt a káosz. Három órával azután viszont, hogy nagy sietve az SMP kormányrúdjához állt, nyomdakész volt a vezércikk oldala. Magnusson négyhasábos írásban foglalta össze Morander életművét. Az egész oldal a volt főszerkesztő fényképe köré rendeződött. Tőle balra utolsó, félkész vezércikke állt, alatta egy sor további kép. Az összkép kicsit kiegyensúlyozatlannak tűnt, érzelmileg viszont átütő erejű volt.

Nem sokkal hat óra előtt Erika épp a cikkek címét olvasta át, és tárgyalta meg a szerkesztőségvezetővel, amikor odajött hozzá Borgsjö, és megérintette a vállát. Erika felpillantott.

– Válthatnék önnel néhány szót?

Kimentek a pihenőbe a kávéautomatákhoz.

– Csak azt szerettem volna mondani, hogy nagyon elégedett vagyok azzal, ahogy ma magához ragadta az irányítást. Valamennyiünket meglepett.

– Nemigen volt választásom. De még eltart egy ideig, mire minden rendeződik.

– Tisztában vagyunk vele.

– Vannak?

– Úgy értem, a személyzet és a vezetőség. Különösen a vezetőség. De a ma történtek után biztosabb vagyok benne, mint bármikor, hogy ön a lehető legjobb választás.

Erika enyhén elpirult. Ilyesmi tizennégy éves kora óta nem fordult elő vele.

– Ha adhatok önnek egy tanácsot…

– Hogyne.

– Hallottam, hogy volt egy kis nézeteltérése Anders Holmmal, a hírszerkesztővel a címeket illetően.

– A kormány adótervezetéről van szó. Túl szubjektívnek találtam az ő címeit. Egyébként egyet is értenék vele, de én, ahogy már mondtam, nem politizálok, és tisztáznunk kell, hogy végül is ki vezeti a vezércikkrovatot.

– További intézkedésig Magnusson – felelte Borgsjö. Erika vállat vont.

– Felőlem… de kell lennie valakinek, aki egyértelműen képviseli a lap álláspontját.

– Megértem. De hagynia kell Holmnak egy kis játékteret. Már régóta nálunk dolgozik, tizenöt éve ő a hírszerkesztő. Lehet, hogy sajátos a gondolkodásmódja, de gyakorlatilag nélkülözhetetlen.

– Tudom. Morander úr már mondta. De ha a hírpolitikánkról van szó, tartania kell magát a szabályokhoz. Egyébként is azért alkalmazott, hogy megújítsam a lapot.

Borgsjö elgondolkodva bólogatott.

Szerda este Annika Giannini fáradtan és idegesen szállt fel Göteborgban a stockholmi vonatra. Úgy érezte, az elmúlt hónapban szinte ezen a vonaton lakott. A családja alig látta. Vett egy kávét az étkezőkocsiban, a helyére ment, és kinyitotta a mappát, amelyben a Lisbeth Salanderrel folytatott legutóbbi beszélgetése jegyzetei voltak. Többek között emiatt volt fáradt és ingerült.

Valamit eltitkol előlem. És Mikael is. A jó ég tudja, mit eszeltek ki.

Végül arra jutott, hogy ez az összeesküvés – ha az volt – nyilván valami hallgatólagos, magától értetődő egyezségről szól, hiszen a bátyjának és a védencének nem volt lehetősége kommunikálni egymással.

Tartott tőle, hogy morális kérdésről van szó: ez volt a bátyja gyönge pontja. Mikael Lisbeth Salander barátja volt. Annika ismerte a testvérét annyira, hogy tudja: azokhoz, akiket a barátjának tart, a végletekig hűséges. De azt is tudta, hogy bár Mikael sok hülyeséget elvisel, ismer egy bizonyos határt, amelyet semmiképpen sem szabad átlépni. Ami éppen ezen a határon feküdt, azt változóan ítélte meg. Több barátjával megszakította már a kapcsolatot, mert olyasmit tettek, amit morálisan elfogadhatatlannak tartott. Ez a szakítás mindig teljes és végleges volt. Hiába próbált az illető bocsánatot kérni, Mikael a telefont sem vette föl többé.

Azt tehát Annika nagyjából értette, mi jár Mikael fejében. Arról azonban sejtelme sem volt, hogy Salanderében mi jár. Néha az volt a benyomása, hogy az égvilágon semmi.

Mikaeltől tudta, hogy Lisbeth szeszélyes, és néha rendkívüli módon elzárkózik a környezetétől. Amikor megismerte, azt hitte, ez csak valami átmeneti állapot, amely a bizalom növekedtével majd elmúlik. Egy hónap után azonban – ha leszámítjuk azt a két hetet, amikor Lisbeth az állapota miatt senkivel sem beszélhetett – megállapította, hogy beszélgetéseik többsége meglehetősen egyhangú.

Azt is megfigyelte, hogy Salander néha mintha mély depresszióba süllyedne, és a legkevésbé sem érdekelné őt a helyzete vagy a jövője. Mintha nem értené (vagy nem érdekelné), hogy Annika csak akkor tudja őt rendesen védeni, ha minden tényt ismer. Sötétben tapogatózva nem lehetett jó munkát végezni.

Lisbeth Salander néha egyáltalán nem felelt a kérdésre, máskor hirtelen válaszolt egy olyanra, amit Annika napokkal korábban tett fel. A rendőrségi kihallgatások alkalmával pedig némán ült az ágyon, és maga elé meredt. Egyetlenegy alkalmat leszámítva egyáltalán nem kommunikált a rendőrökkel. Ez az egy alkalom akkor volt, amikor Erlander Niedermann holléte iránt érdeklődött. Akkor felé fordult, és tárgyilagosan felelgetett a kérdésekre.

Annika alapvetően elégedett volt azzal, hogy Lisbeth ilyen megközelíthetetlen. Ennek egyszerű volt az oka. Ha hallgatsz, nem keveredhetsz hazugságba, nem bonyolódhatsz ellentmondásba, amit azután a tárgyaláson esetleg ellened fordíthatnak.

Egyszer azért, amikor kettesben maradtak, megkérdezte tőle, miért tagadja meg ilyen látványosan az érintkezést a rendőrséggel.

– Csak kiforgatnák, amit mondok, hogy fölhasználják ellenem.

– De ha nem tisztázza magát, elítélik.

– Tök mindegy. Nekem semmi közöm ehhez a balhéhoz. Ha elítélnek érte, az az ő bajuk.

Időközben Salander mindent elmesélt Annikának, ami Stallarholmenben történt, bár gyakran harapófogóval kellett belőle kihúzni a szavakat. Illetve egyvalamit nem mondott el. Azt, hogy hogyan került golyó Magge Lundin lábába. Valahányszor Annika erről kérdezett, csak hallgatott, szája sarkában a jellegzetes félmosollyal.

A gossebergai eseményekről is beszámolt. Azt azonban nem említette, miért kutatta fel az apját. Azért, hogy megölje, ahogy az ügyész gyanította, vagy csak el akart vele beszélgetni? Jogi szempontból ég és föld a különbség.

Amikor Annika szóba hozta Nils Bjurmant, Salander egykori gyámját, Lisbeth még hallgatagabb lett. Csak a szokásos választ volt hajlandó kinyögni: nem ő lőtte le, nem vádolhatják meg vele.

És amikor Annika egy alapvető kérdéshez érkezett, mégpedig dr. Teleborian 1991-ben játszott szerepéhez, Lisbeth végképp elhallgatott.

Ez így nem fog menni. Ha nem bízik bennem, elveszítjük a pert. Beszélnem kell Mikaellel.

Lisbeth Salander az ágy szélén ült, és kibámult az ablakon. A parkoló túloldalán álló épületrész homlokzatán pihentette a szemét. Miután Annika Giannini dühtől fortyogva felpattant, és bevágta maga mögött az ajtót, egy órát üldögélhetett így.

Haragudott Annika Gianninire. Persze értette, miért rágja a fülét állandóan a múltja részletei miatt. Azt is, hogy miért van szüksége minden tényre. Neki viszont a legkevésbé sem volt kedve az érzéseiről és a tetteiről beszélni. Továbbra is úgy gondolta, hogy az élete az ő magánügye. Végül is nem ő tehet róla, hogy az apja egy szadista gyilkos volt. Arról sem, hogy a bátyja sorozatgyilkos. Istennek hála, senki nem tudta, hogy a bátyja, mert ez biztosan nagy súlyt kapott volna az előbb-utóbb elkészülő pszichológiai szakvéleményben. Ezenkívül nem ő ölte meg Dag Svenssont és Mia Johanssont. Nem ő keresett magának olyan gyámot, aki egy erőszaktevő disznó volt.

És mégis pont az ő életének minden kis részletét kellett előrángatni, őt kényszerítik arra, hogy magyarázkodjon és mentegetőzzön.

Csak nyugalmat akart. Végül is egyedül neki magának kellett magával együtt élnie. Nem várta el, hogy bárki is a barátja legyen. Annika Kibaszott Giannini kiállt mellette, de csak mert ez volt a foglalkozása. Kalle Köcsög Blomkvist valahol odakint volt – Annika nemigen beszélt róla. Lisbeth pedig nem kérdezte. Nem gondolta, hogy Blomkvist olyan nagyon törné magát érte most, hogy fény derült Dag Svensson meggyilkolásának ügyére, és ott volt neki a jó kis sztorija.

Azon tűnődött, hogy a történtek után mit gondol róla Dragan Armanskij. És vajon hogyan látja a helyzetet Holger Palmgren.

Annika Giannini ugyan azt állította, hogy mindketten mellette vannak, de ezek csak szavak. Mert mit is tudnának tenni azért, hogy az ő gondjait megoldják.

És vajon mit érez most iránta Miriam Wu?

Abba is belegondolt, hogy ő maga mit érez maga iránt, és arra jutott, hogy leginkább közönyösen szemléli az életét.

Arra riadt fel, hogy a biztonsági őr a zárba dugja a kulcsot, és beereszti dr. Anders Jonassont.

– Jó estét, Salander kisasszony! Hogy s mint van ma?

– Jól.

Jonasson megnézte a kórlapját, és megállapította, hogy láztalan. Lisbeth már hozzászokott, hogy az orvos heti egy-két alkalommal meglátogatja. Mindazok közül, akik bejárkáltak hozzá, és összetaperolták, ő volt az egyetlen, akiben egy egészen kicsit megbízott. Többször megfigyelte már, hogy ő nem nézegeti gyanakodva. Bejött, kicsit csevegett vele, és megvizsgálta. Ennyi. Nem kérdezősködött sem Niedermannról, sem Zalacsenkóról, sem arról, hogy tényleg őrült-e, vagy hogy miért zárták be annak idején. Csak az érdekelte, hogy működnek-e az izmai, szépen gyógyul-e az agysérülése, és általában milyen egészségi állapotban van.

Néha persze kutakodott az agyában, de szó szerint. Lisbeth úgy gondolta, hogy aki az agyában nyúlkál, azt jobb lesz tisztelettel kezelnie. Legnagyobb meglepetésére azt vette észre, hogy kellemesnek találja dr. Jonasson látogatásait, pedig ugyanúgy tapogatta a testét és elemezgette a lázgörbéjét, mint a többiek.

– Hogy állok? – tudakolta.

– Teljesen egyértelműen javul. De a gyógytornánál erőltesse jobban meg magát! Egyébként meg folyton a vart vakarássza a fején. Ne csinálja!

Szünetet tartott.

– Föltehetek önnek egy személyes kérdést?

Salander egy ideig csak nézte. Az orvos megvárta, amíg bólint. – Ez a sárkány, amelyet magára tetováltatott… Az egészet ugyan nem láttam… Miért csináltatta?

– Hogyhogy nem látta?

Jonasson elmosolyodott.

– Tudja, amikor teljesen ruhátlanul tartózkodott a társaságomban, éppen azzal voltam elfoglalva, hogy elállítsam a vérzést, golyókat operáljak ki magából, meg ilyenek.

– Miért kérdezi?

– Puszta kíváncsiságból.

Salander sokáig gondolkozott. Aztán az orvos szemébe nézett.

– Magánügy, hogy miért csináltattam, és nem akarok beszélni róla.

Jonasson kis ideig emésztgette a választ, majd bólintott.

– Rendben. Bocsánat, hogy megkérdeztem.

– Akarja látni az egészet?

Jonasson kissé meglepődött.

– Persze, miért ne?

Lisbeth hátat fordított neki, és áthúzta a hálóingét a fején. Aztán úgy fordult, hogy az ablakon át a hátára essen a fény. Jonasson látta, hogy a sárkány a háta jobb felének nagy részét beborítja. Szép, profi munka volt, igazi műalkotás.

Salander egy idő után hátrafordította a fejét.

– Elégedett?

– Nagyon jól néz ki. De rettenetesen fájhatott, míg elkészült.

– Úgy van – ismerte be a lány. – Fájt.

Anders Jonasson kissé összezavarodva hagyta el Salander szobáját. A gyógyulás menetével elégedett volt. Ezen a különös lányon azonban nem tudott eligazodni. Nem kellett pszichológusnak lennie ahhoz, hogy lássa: valami nincs egészen rendben nála. Ha vele beszélt, udvarias volt, és visszafogott. Úgy hallotta, másokkal is udvarias, de a rendőrségnek egy hangot sem hajlandó kinyögni. Bezárkózott a csigaházába, és távolságot tartott a külvilágtól.

Előzetes letartóztatásban van, az ügyésznő emberölési kísérlettel és súlyos testi sértéssel vádolja. Megdöbbentette, hogy egy ilyen aprócska, törékeny lány rendelkezhet azzal a fizikai erővel, amely ilyen erőszakos cselekményekhez – különösen felnőtt férfiak ellenében – szükséges.

Elsősorban azért kérdezősködött a sárkányáról, mert keresett valami személyes témát, amiről beszélgethet vele. Hetente egyszer-kétszer benézett hozzá. Ez tulajdonképpen nem lett volna kötelessége, hiszen Salander dr. Helena Endrin betege volt. Jonasson azonban a baleseti sebészet osztályvezető főorvosa volt, és emellett hihetetlenül büszke arra a beavatkozásra, amelyet a lányon végzett aznap éjjel, amikor behozták. Helyes döntést hozott, amikor eltávolította a nehezen hozzáférhető lövedéket, és egyelőre sem emlékezetkiesést, sem korlátozott testi funkciót, sem más negatív következményt nem tapasztalt. Ha így halad tovább a gyógyulás, a lány hamarosan egy heggel a fejbőrén, de mindenfajta szövődmény nélkül hagyhatja el a kórházat. Hogy a lelkén milyen sebek képződtek, azt persze nem tudhatja.

Az irodájába belépve sötét zakós férfit pillantott meg, aki a falat támasztotta az ajtó mellett. Borzas haja és ápolt szakálla volt.

– Dr. Jonasson?

– Igen.

– Jó napot kívánok. Dr. Peter Teleborian vagyok, az uppsalai St. Stefan gyermekpszichiátriai klinika főorvosa.

– Igen, ismerem önt.

– Remek. Szeretnék önnel négyszemközt beszélni, ha van egy kis ideje.

Jonasson becsukta az ajtót.

– Miben lehetek a segítségére?

– Az egyik pácienséről van szó. Lisbeth Salanderről. Látogatási engedélyre van szükségem.

– Hmm. Ebben az esetben az ügyészhez kell fordulnia. Lisbeth Salander előzetes letartóztatásban van, és tilos látogatni. Az ügyvédjének is előre be kell jelentkeznie.

– Persze, persze, tudom. Arra gondoltam, talán ebben az esetben kikerülhetnénk a bürokráciát. Orvos vagyok, és szakmai okokból minden további nélkül beengedhet hozzá.

– Igen, ezt talán elintézhetem. De még mindig nem értem az összefüggést.

– A klinikán évekig kezeltem Lisbeth Salandert. Egészen a tizennyolcadik születésnapjáig figyelemmel kísértem, amikor is a bíróság, ugyan csak gyámság alatt, de visszaengedte a társadalomba. Itt talán meg kell említenem, hogy én tiltakoztam a döntés ellen. Azóta teljesen magára hagyták, és most ön is láthatja, hova vezetett ez.

– Értem – mondta dr. Jonasson.

– Még mindig felelősnek érzem magam érte, és szeretnék lehetőséget kapni annak a megállapítására, hogy mennyit romlott az utóbbi években az állapota.

– Romlott?

– Úgy értem, tizenéves korával összevetve, amikor pszichiátriai kezelés alatt állt. Úgy gondoltam, mi, orvosok egymás közt is találhatunk megoldást.

– Mikor Salander kisasszonyt behozták ide, alaposan utánanéztem. Egy kolléga ebből a célból kikérte a törvényszéki szakorvosi vizsgálatról készült jelentést is. Bizonyos dr. Jesper H. Lödermantól származik.

– Így van. Jesper nálam doktorált.

– Értem. De úgy találtam, hogy ez a jelentés eléggé homályos.

– Vagy úgy.

– Nem tartalmaz diagnózist, sokkal inkább hasonlít egy hallgatag páciensről írt tanulmányra.

Teleborian fölnevetett.

– Hát bizony nem könnyű vele boldogulni. Mint az a jelentésből is kiderült, következetesen megtagadta a Lödermannal való beszélgetést. Ez vezetett ahhoz, hogy ilyen homályosan kellett fogalmaznia. Ami teljesen korrekt lépés volt a részéről.

– Értem. Azt azonban egyértelműen javasolja, hogy Lisbeth zárt intézetbe kerüljön.

– A teljes kórtörténet alapján. Akkor már többéves tapasztalatunk volt a kórképét illetően.

– Éppen ez az, amit nem egészen értek. Amint ide került, kikértük önöktől az aktáit, de máig sem kaptuk meg.

– Sajnálom, de bírósági végzéssel titkosítottak őket.

– Így már értem, de mégis, hogy nyújtsunk mi itt a Sahlgrenskában optimális ellátást a páciensünknek, ha nem férhetünk hozzá az aktáihoz? Mégiscsak minket terhel érte az orvosi felelősség!

– Tizenhárom éves korától fogva kezeltem ezt a lányt, és nem hiszem, hogy volna Svédországban még egy orvos, aki annyira ismerné a kórképét, mint én.

– Ha lehetne egy kicsit pontosabban…

– Lisbeth Salander súlyos pszichés zavartól szenved. Mint azt ön is tudja, a pszichiátria nem egzakt tudomány. Ezért nemigen vállalkoznék pontos diagnózis felállítására. De nyilvánvalóan tévképzetei vannak, amelyek paranoid skizofrén vonásokat mutatnak. Mindez mániás-depressziós fázisokkal, valamint az empátia teljes hiányával egészül ki.

Jonasson alaposan végigmérte Teleboriant, majd rezignált gesztussal fölemelte és leejtette a kezét.

– Sosem vetemednék olyasmire, hogy megkérdőjelezzem egy pszichiáter diagnózisát, de nem jutott még eszébe valami lényegesen egyszerűbb?

– Mint például?

– Mint például az Asperger-szindróma. Persze pszichológiai vizsgálatot nem végeztem, de ha tippelnem kellene, az autizmus valamilyen formáját mondanám elsőre. Ez megmagyarázná, miért képtelen alkalmazkodni a társadalmi konvenciókhoz.

– Már ne haragudjon, de az Asperger-szindrómások nem gyújtják fel a szüleiket. Higgye el nekem, sosem láttam még senkit, aki ilyen egyértelműen szociopata lett volna.

– Zárkózottnak zárkózott, de biztosan nem paranoid szociopata.

– Rendkívül manipulatív – magyarázta Teleborian. – Olyannak mutatkozik, amilyennek szerinte látni akarja.

Jonasson kissé összeráncolta a homlokát. Amit itt Teleborian előadott, az az utolsó szóig szöges ellentétben állt a saját tapasztalataival. Az ő meglátása szerint Lisbeth, ha valamilyen, hát manipulatív biztosan nem volt. Ellenkezőleg – mindig távolságot tartott a környezetétől, és semmiféle érzelmet nem árult el.

– Ön olyankor ismerte meg, amikor a sérüléseiből kifolyólag passzív volt. Én tapasztaltam az erőszakos kitöréseit és a megátalkodott gyűlöletét – folytatta Teleborian. – Ezért is vagyok itt. Javaslom, hogy a Sahlgrenska és a St. Stefan működjenek együtt ennél az esetnél.

– Hogy festene ez az együttműködés?

– A fizikai problémáit továbbra is önök kezelik, meggyőződésem szerint a lehető legnagyobb gondossággal. De a pszichés állapota miatt nagyon aggódom, és szeretnék minél előbb bekapcsolódni a kezelésbe. Kész vagyok minden segítséget megadni önöknek.

– Értem.

– Szükségem van a látogatási engedélyre, hogy legalább fel tudjam mérni az állapotát.

– Világos. De sajnos nem tudok önnek segíteni.

– Hogyan?

– Ahogy már említettem, Lisbeth előzetes letartóztatásban van. Ha pszichiátriai kezelésbe akar kezdeni, forduljon az ügyészhez, Agneta Jervashoz. Ilyen esetekben ő dönt. Ezenkívül Lisbeth ügyvédje, Annika Giannini hozzájárulására is szükség van. Ha törvényszéki szakorvosi véleményről van szó, azt pedig a bíróságnak kell elrendelnie.

– Éppen ezt a procedúrát szeretném elkerülni.

– Én viszont felelős vagyok érte, és mivel a közeljövőben bíróság elé áll, minden intézkedést dokumentálnom kell. Úgyhogy nem kerüljük meg ezt a procedúrát.

– Akkor hadd közöljem önnel, hogy Ekström ügyész Stockholmból kért tőlem szakvéleményt. A tárgyaláshoz szükség lesz rá.

– Csodás. Akkor viszont anélkül is kaphat engedélyt, hogy el kellene tekintenünk a szabályzattól.

– De amíg a bürokráciával vesztegetjük az időt, fennáll a veszélye, hogy az állapotromlás állandósul. Én csakis az egészségét tartom szem előtt.

– Én is – felelte Jonasson. – És köztünk szólva semmilyen pszichiátriai betegség nyomát nem láttam rajta. Csúnyán elintézték, és erős nyomás alatt van. De nem látom, hogy skizofrén lenne vagy paranoid téveszméi volnának.

Dr. Teleborian még sokáig győzködte Jonassont. Mikor rájött, hogy hiába, hirtelen fölkelt és távozott.

Jonasson egy darabig még ülve maradt, és tűnődve nézegette a széket, amin Teleborian ült. Nem volt szokatlan, hogy más orvosok keresték föl, akik a tanácsát vagy a véleményét kérték. Ilyen azonban még nem történt, hogy mint valami repülő csészealj, egyszer csak beszáll hozzá egy pszichiáter, és közli, hogy a formalitások mellőzésével találkozna egy pácienssel, akit már évek óta nem is látott. Jonasson az órára nézett. Hét felé járt. Fogta a telefont, és hívta Martina Karlgren pszichológust és lelkisegély-szolgálatost, aki a balesetet szenvedett páciensekkel foglalkozott a Sahlgrenskában.

– Szia. Gondolom, már végeztél. Zavarlak?

– Nem, itthon vagyok, nem csinálok semmi különöset.

– Mondd: mik a benyomásaid a Lisbeth Salander nevű betegünkről?

– Hát… Háromszor voltam nála, próbáltam vele beszélgetni. Udvariasan, de határozottan visszautasított.

– És milyennek találtad?

– Mire gondolsz?

– Egyszerűen: mi volt a benyomásod a lányról?

Martina Karlgren elgondolkozott.

– Mit is mondjak… Az első két alkalommal még nagyon rosszul volt. Aztán kábé egy hete Helena Endrin is megkért, hogy látogassam meg.

– De miért kért meg?

– Mert Lisbeth Salander hamarosan felépül, ám ő továbbra is csak fekszik az ágyán, és bámulja a plafont. Ezért kért meg dr. Endrin, hogy nézzek rá.

– És hogy zajlott ez a látogatás?

– Pár perc volt az egész. Megkérdeztem, hogy van, és hogy nincs-e szüksége valakire, akivel beszélgethet. Azt mondta, nincs. Megkérdeztem, segíthetek-e valami másban. Megkért, hogy csempésszek be egy doboz cigit.

– Ingerült volt? Esetleg ellenséges?

Martina Karlgren megint tétovázott.

– Nem, azt nem állítanám. Nyugodt volt, de távolságtartó. A kérését inkább viccnek vettem. Kérdeztem, akar-e valamit olvasni, szerezzek-e neki könyvet. Először nem kért, aztán megkérdezte, vannak-e itt, a kórházban tudományos folyóiratok genetikáról meg agykutatásról.

– Genetikáról…?

– Igen. Mondtam neki, hogy van pár népszerű tudományos kötet a könyvtárban. De azok nem érdekelték. Azt mondta, olvasott már ilyen könyveket, és mondott pár olyan művet, amiről én még nem is hallottam. Őt kifejezetten a tudományos munkák érdekelnék.

– Valóban…? – képedt el Jonasson.

– Kihoztam neki a Nature és a New England Journal of Medicine néhány számát. Azzal már meg volt elégedve, és megköszönte a fáradozásomat.

– De hát ezek komoly tudományos folyóiratok szakembereknek szóló kutatási beszámolókkal!

– Ő nagy érdeklődéssel olvassa őket.

Jonasson egy pillanatig szóhoz sem jutott.

– Hogy ítéled meg a pszichés állapotát? Betegnek találod? Mániás-depressziósnak vagy paranoiásnak?

– Nem, egyáltalán nem. Akkor már szóltam volna. Nyilvánvalóan különös ember, komoly problémái vannak, és erős stressz alatt áll. De nyugodt, értelmes, és úgy tűnik, tisztában van a helyzetével.

– Oké, csak ezt akartam tudni.

– De miért kérded? Történt valami?

– Nem, nem. Semmi. Csak egyszerűen nem értem azt a lányt…

10. FEJEZET

Május 7., szombat – május 12., csütörtök

Mikael Blomkvist félretette a Daniel Olofsson kutatásának eredményeit tartalmazó dossziét. Kinézett az ablakon, a Götgatanon örvénylő tömegre. Ezt szerette a legjobban a szobájában. A Götgatanon a nap minden órájában volt élet, és ha az ablak mellé ült, sosem érezte elszigeteltnek vagy magányosnak magát.

Most, bár semmi sürgős dolga nem volt, mégis idegeskedett. Makacsul dolgozott a nyári szám anyagán, de be kellett látnia, hogy az még egy tematikus különszámba sem férne bele. Mivel a helyzet ugyanaz volt, mint annak idején a Wennerström-ügy kapcsán, úgy döntött, ezt a szöveget is könyv alakban fogja kiadni. Eddig százötven oldalnyi anyagot gyűjtött össze, és úgy becsülte, hogy a kész könyv majd háromszáz-háromszázötven oldalt tesz ki.

Először is Dag Svensson és Mia Johansson meggyilkolásának történetét írta meg, melyben természetesen arra is kitért, hogy miért éppen ő talált rá a holttestekre. Elmagyarázta, miért került gyanúba Lisbeth Salander. Egy egész fejezetet szentelt egyrészt annak, hogy bemutassa, milyen kegyetlenül pellengérre állította Lisbethet a média, másrészt hogy kritizálja Ekström ügyészt és az egész nyomozást. Majd alapos átgondolás után a Bublanskira és kollégáira vonatkozó kritikát kissé enyhítette. Azután döntött így, hogy videón megnézte Ekström sajtótájékoztatóját, és tisztán látta Bublanskin, hogy nem ért egyet az ügyész elhamarkodott következtetéseivel.

Ezután visszaugrott az időben, és elmesélte Zalacsenko megérkezését Svédországba, Lisbeth gyerekkorát és azokat az eseményeket, amelyek ahhoz vezettek, hogy bezárták az uppsalai St. Stefan klinikára. Szorgalmasan ügyködött dr. Teleborian és a néhai Gunnar Björck teljes megsemmisítésén. Előtárta az 1991-es jelentést a pszichiátriai szakvéleménnyel, és elmagyarázta, milyen fenyegetést jelentett Lisbeth Salander azokra a névtelen hivatalnokokra, akiknek az volt a feladata, hogy védjék az orosz dezertőrt. Közölte Teleborian és Björck levelezésének nagy részét is.

A továbbiakban Zalacsenko új személyazonosságát és hivatásos gengszterként való ténykedését taglalta. Bemutatta segédjét, Ronald Niedermannt, írt Miriam Wu elrablásáról és Paolo Roberto megtámadásáról. Végül leírta a gossebergai leszámolást, amikor Lisbeth Salandert meglőtték és eltemették, majd azt, miért kellett egy rendőrnek teljesen értelmetlenül meghalnia, noha Niedermannt addigra már ártalmatlanná tették egyszer.

A történet csak nyúlt és nyúlt, mint a rétestészta, miközben még mindig több momentum maradt előtte is homályban. Mert Gunnar Björck nyilván nem egymagában cselekedett. A történtek mögött egy nagyobb, a megfelelő eszközökkel és befolyással rendelkező csoportnak kellett állnia. Végül arra jutott, hogy a Lisbeth Salanderrel szembeni törvénytelenségeket sem a kormány, sem a Nemzetbiztonsági Hivatal vezetése nem engedélyezhette. Ez a következtetés persze nem az államhatalomba vetett bizalmon alapult. De egy ilyen művelet sosem maradhatott volna titokban, ha tisztán politikai érdekek állnak mögötte. Biztosan akadt volna valaki, aki rá akarja húzni a másikra a vizes lepedőt, és már évekkel ezelőtt kitálalta volna a történetet a médiának.

Elgondolkodott ezen a Zalacsenko Klubon, a névtelen aktivisták eme kis csoportján. Éppen ez volt a baj: senkit nem tudott azonosítani, kivéve talán Göran Mårtensson negyvenéves titkosrendőrt, aki követte őt.

Úgy tervezte, hogy azonnal piacra dobja a könyvet, amint Lisbeth tárgyalása megkezdődik. Christer Malmmal egy zsebkönyv kiadását tervezték, amelyet a Millennium némileg drágább nyári kiadásával együtt lehetett volna megvenni. Megbízta Henry Cortezt és Malin Erikssont, hogy írjanak további cikkeket a titkosszolgálat történetéről és korábbi ügyeiről.

Az, hogy Lisbethnek lesz tárgyalása, időközben egészen bizonyossá vált.

Ekström ügyész súlyos testi sértés vádjával emelt vádat ellene Magge Lundin és súlyos testi sértés, valamint emberölés kísérlete ügyében Karl Axel Bodin, alias Alekszandr Zalacsenko esetében.

A tárgyalás időpontját még nem tűzték ki, de néhány kollégától Mikael azt hallotta, hogy Ekström valamikor júliusra tervezi, ha Lisbeth egészségi állapota lehetővé teszi ezt. Mikael rögtön átlátta, mi áll emögött. Egy nyár közepén lefolytatott tárgyalás kelti a legkisebb figyelmet.

Homlokát ráncolva bámult ki irodája ablakán.

Még nincs vége. A Lisbeth elleni összeesküvés folytatódik. Csak így lehet magyarázni a telefonok lehallgatását, a húga megtámadását és az 1991-es jelentés ellopását. És talán Zalacsenko megölését is.

De bizonyítéka nem volt.

Malinnal és Christerrel már eldöntötték, hogy Dag Svensson leánykereskedelemről szóló könyvét a tárgyalás előtti napon bocsátják ki.

A legjobb, ha az egészet egyszerre hozzák nyilvánosságra, semmi okuk nincs várni vele. Ellenkezőleg: más időpontban a könyv nem is keltett volna különösebb érdeklődést. Malin volt a felelős a könyv végső megszerkesztéséért, Henry Cortez pedig Mikaelnek segített a Salander-könyvnél. Lottie Karimot és Christer Malmot (utóbbit akarata ellenére) átmenetileg kinevezték szerkesztőségi titkárnak, így Monika Nilsson lett az egyetlen, rendelkezésre álló riporter. A megnövekedett terhelés következtében a teljes szerkesztőségnek szinte szó szerint a nyelve is lógott a fáradtságtól, így Malinnak szabadúszókat kellett szerződtetnie, hogy meglegyenek a cikkek. Költséges megoldás volt, de mást nem tehettek.

Mikael följegyezte, hogy utána kell néznie a szerzői jogoknak Svensson családjánál. Kiderítette, hogy a szülei Örebróban élnek, és ők az egyedüli örökösök. Szigorúan véve nem is kellett volna engedély ahhoz, hogy Dag nevében kiadják a könyvet, mégis úgy döntött, személyesen utazik Örebróba, hogy a hozzájárulásukat kérje.

És mi minden más van még hátra! Az egyik Lisbeth szerepe a könyvben. Muszáj beszélnie vele, és a beleegyezését kérnie ahhoz, hogy megírja az igazságot vagy legalábbis annak egy részét. A személyes beszélgetés azonban esélytelen volt, mert az előzetes letartóztatásban lévő Lisbeth Salandert nem lehetett látogatni.

Ebben a húga sem jelentett segítséget. Annika szolgaian tartotta magát a jogszabályokhoz, és nem állt szándékában az ő titkos üzeneteit hordozni. Arról sem szólt szinte semmit, miről beszéltek négyszemközt a védencével. Ez idegesítő volt, bármennyire korrekt is. Fogalma sem volt róla, vajon Lisbeth elmondta-e Annikának, hogy a volt gyámja megerőszakolta, amit ő azzal bosszult meg, hogy egy látványos üzenetet tetovált a hasára. És amíg Annika nem hozta fel a témát, ő sem tehette.

De Lisbeth elszigeteltsége fölvetett egy mindennél nagyobb problémát. Az informatika szakértője volt, és hacker, amiről Mikael tudott, Annika azonban nem. Mikael megígérte Lisbethnek, hogy nem árulja el a titkát, és meg is tartotta az ígéretét. Ostoba helyzet, hogy éppen most lenne óriási szüksége a lány képességeire.

Valahogyan tehát kapcsolatba kell lépnie vele.

Sóhajtva nyitotta ki Olofsson dossziéját, és kivett belőle két lapot. Az egyik egy kivonat volt a lakossági nyilvántartásból, az 1950-ben született Idris Ghidi adataival. Bajuszos férfi volt, olajbarna arcbőrrel és fekete hajjal, mely a halántékán már őszült.

A másik Olofsson összefoglalója volt Ghidiről: egy iraki kurd menekültről, aki egy ideig komolyan magára vonta a média figyelmét. Az észak-iraki Moszulban született Idris Ghidi mérnöki diplomát szerzett, és részese volt a hetvenes évek gazdasági csodájának. 1984-ben tanítani kezdett egy moszuli építészeti szakközépiskolában. Semmilyen politikai aktivitást nem tanúsított. De kurd volt, és mint ilyen, eleve potenciális bűnözőnek számított Szaddám Huszein Irakjában. 1987-ben Ghidi apját a Prokurd pártban való részvétellel gyanúsították meg. Közelebbit nem árultak el neki erről. Hazaárulásért kivégezték, valószínűleg 1988 januárjában. Két hónappal később Idris Ghidit egy hídstatikai óra kellős közepén letartóztatta a titkosrendőrség. Börtönbe vetették, és tizenegy hónapig kínozták, hogy vallomást csikarjanak ki belőle. Hogy pontosan mit kellett volna bevallania, azt nem is értette, így aztán a kínvallatás folytatódott.

1989 márciusában aztán az egyik nagybátyja ötvenezer svéd koronának megfelelő összeget fizetett ki a Baath párt helyi vezetőjének, ami ezek szerint kiegyenlítette a kárt, amelyet Ghidi az iraki államnak okozott. Két nappal később kiszabadult, és nagybátyja gondnoksága alá került. Mindössze harminckilenc kilót nyomott ekkor, és képtelen volt egyedül járni. Mielőtt kiengedték, a bal csípőjét összezúzták egy pöröllyel, hogy a jövőben ne nagyon ugráljon.

Idris Ghidi hetekig lebegett élet és halál között. Amikor kissé összeszedte magát, a nagybátyja magával vitte egy Moszultól hatvan kilométerre lévő tanyára. Ott töltötte a nyarat, és erőre kapott annyira, hogy mankóval jól-rosszul már tudott járni. Tudta, hogy sohasem lesz teljesen egészséges. Az volt a kérdés, hogy így mihez fog kezdeni a jövőben. Augusztusban kapta meg a hírt, hogy a fivéreit is letartóztatták, és többé sohasem láthatja őket. Csak feltételezte, hogy valamelyik Moszul környéki homokdomb alatt vannak eltemetve.

Szeptemberben a nagybátyja megtudta, hogy Idris Ghidit ismét keresi a titkosrendőrség. Ekkor határozta el, hogy egy embercsempészhez fordul, aki nagyjából harmincezer svéd koronának megfelelő pénzért átjuttatja a török határon, és egy hamis útlevél segítségével továbbviszi Európába.

Idris Ghidi gépe 1989. október 19-én landolt a stockholmi Arlanda repülőtéren. Egy szót sem tudott svédül, de előre megmondták neki, hogy menjen a határőrökhöz, és kérjen politikai menedékjogot, amit hiányos angoltudása segítségével meg is tett. Egy menekülttáborba került Uppland-Väsbyben, ahol majdnem két évet töltött, mire a bevándorlási hatóságok úgy döntöttek, hogy nem megfelelőek az indokai ahhoz, hogy megkapja a svédországi letelepedési engedélyt.

Eddigre Ghidi megtanult svédül, és orvosi segítséget is kapott. Kétszer operálták meg a csípőjét, végül már nem szorult mankóra. Időközben heves viták indultak meg Svédországban a bevándorlás kérdésével kapcsolatban, merényleteket követtek el menekülttáborok ellen, és Bert Karlsson megalapította a jobboldali populista Új Demokrácia Pártját.

Az Idris Ghidi iránti médiaérdeklődés kiváltó oka az volt, hogy az utolsó pillanatban új ügyvédet kapott, aki a sajtóhoz fordult, hogy tisztázza a helyzetet. Más svédországi kurdok is Ghidi mellé álltak, köztük a harcias Baksi család tagjai. Tiltakozó gyűléseket tartottak, és petíciókat küldözgettek az illetékes miniszternek, Birgit Friggebónak. Végül akkora vihart kavart az ügy, hogy a bevándorlási hatóságok megváltoztatták a döntésüket, és engedélyezték Idris Ghidinek a letelepedést és a munkavállalást a Svéd Királyságban. 1992 januárjában szabad emberként hagyta el a menekülttábort.

Már csak munkát kellett találnia és tovább kezeltetnie a csípőjét. Gyorsan megtapasztalta, hogy építészmérnöki diplomájának és többéves tapasztalatának nem fogja hasznát venni. Az elkövetkező években volt újságkihordó, mosogató, takarító és taxisofőr. Az újságkihordást azért kellett abbahagynia, mert nem tudott elég gyorsan lépcsőt mászni. A taxizást szerette, annak ellenére, hogy egyáltalán nem ismerte Stockholmot, és néhány óra ülés után a csípőjében elviselhetetlenné vált a fájdalom.

1998 májusában Idris Ghidi Göteborgba utazott, ahol egy távoli rokona állást ajánlott neki egy takarítócégnél. Részmunkaidőben vezetett egy takarítóosztagot a Sahlgrenska kórházban, amellyel a cégnek szerződése volt. Heti hat napon a folyosókat mosta fel, köztük a 11 C jelűt is.

Blomkvist végigolvasta Olofsson összefoglalóját, és tanulmányozta Ghidi igazolványképét a nyilvántartásból. Aztán bejelentkezett a hírlaparchívumba, és elolvasott néhány cikket azok közül, amelyek Olofsson jelentésének alapjául szolgáltak. Cigarettára gyújtott. A dohányzási tilalmat Erika távozása után hamar eltörölték a szerkesztőségben.

Végül is Mikael azt az A4-es papírcsomót vette fel, amit Olofsson dr. Anders Jonassonról állított össze. Míg olvasott, mély redők ültek ki a homlokára.

Blomkvist nem látta a KAB rendszámú autót, és nem is volt olyan érzése, hogy követnék. A biztonság kedvéért az egyetemi könyvesbolttól mégis az NK bevásárlóközpont oldalbejáratához ment, belépett, és a főbejáraton jött ki. Az NK-ban ugyanis csak természetfölötti képességek birtokában lehetett valakit szemmel tartani. Mindkét mobilját kikapcsolta, a Galleria bevásárlóközponton át kiballagott a Gustav Adolfs Torgra, elfutott a parlament épülete előtt, majd be az óvárosba. Úgy látta, nem követi senki. Tett egy kis kerülőt mindenféle mellékutcán keresztül, majd megérkezett a helyes címre, és bekopogott a Svartvitt Kiadó szerkesztőségének ajtaján.

Fél három volt. Mikael bejelentés nélkül érkezett, de Kurdo Baksi szerkesztő épp bent volt, és az arca felderült, amikor meglátta.

– De örülök, hogy látlak! – üdvözölte. – Miért nem látogatsz meg mostanában?

– Hát itt vagyok – felelte Mikael.

– Jó, de már legalább három éve nem voltál.

Kezet fogtak.

A nyolcvanas évek közepe óta ismerték egymást. Mikael azok közé tartozott, akik segítettek Baksinak, amikor az megalapította a Svartvitt című lapot, melyet titokban, a szakszervezet fénymásoló szobájában sokszorosított. Itt érte tetten a későbbi pedofilvadász, Per-Erik Åström. Amikor belépett a szobába, a Svartvitt első számának példányait találta kis kupacokban, és az igen megszeppent Kurdo Baksit. Åström az ügyetlenül elkészített címlapra pillantott, és kijelentette, hogy így nem nézhet ki egy újság. Aztán megtervezte a lap lógóját, mely ezután tizenöt évig díszelgett a címlapon, míg az újságot be nem tiltották, és el nem indult a Svartvitt Kiadó. Mikael az eset idején éppen kellemetlen napokat élt meg a szakszervezet sajtószóvivőjeként, ami mindmáig az egyetlen kitérője volt. Åström rávette, hogy segítsen a Svartvitt szerkesztésében. Blomkvist és Baksi attól fogva barátok voltak.

Blomkvist kényelembe helyezte magát egy heverőn, amíg Kurdo kávét hozott a folyosón lévő automatából. Cseverésztek mindenféle semmiségről, ahogy azok szokták, akik rég nem találkoztak, de a beszélgetést minduntalan megszakította Kurdo mobiljának csengése. Rövid beszélgetéseket bonyolított le kurdul, törökül, arabul vagy valami más nyelven, amit Mikael nem értett. Így volt ez a kiadónál tett korábbi látogatásai során is. Kurdót a világ minden zugából keresték.

– Drága Mikael, megviseltnek látszol. Mi nyomja a szíved? – kérdezte végül Kurdo Baksi.

– Ki tudnád kapcsolni öt percre azt a telefont, hogy nyugodtan beszélhessünk?

Kurdo megtette.

– Kösz… Szóval egy szívességre kérlek. És ígérd meg, hogy nem beszélsz róla senkinek.

– Hallgatlak.

– 1989-ben egy kurd menekült jött az országba, Idris Ghidi. Úgy volt, hogy kitoloncolják, és a te családod segített neki megkapni a letelepedési engedélyt. Nem tudom, hogy pontosan kicsoda, édesapád vagy valamelyik másik rokonod.

– A nagybátyám, Mahmut Baksi. Én is ismerem Idrist. Mi van vele?

– Megbízol bennem, Kurdo?

– Hát persze. Barátok volnánk.

– A feladat kissé különös. Pontosan nem akarom elmondani, miről van szó, de biztosíthatlak, hogy teljesen törvényes, és sem neked, sem Idris Ghidinek nem lehet baja belőle.

Kurdo figyelmesen nézte Mikaelt.

– Értem. És tényleg nem akarod elmondani?

– Minél kevesebben tudnak róla, annál jobb. Szólnod kellene Idrisnek, hogy felkészüljön, mert beszélni szeretnék vele.

Kurdo eltöprengett. Aztán az íróasztalhoz lépett, kinyitott egy naptárat, és kikereste belőle Ghidi telefonszámát. A beszélgetés kurd nyelven folyt. Mikael látta Kurdo arcán, hogy először a szokásos üdvözlő frázisokon és udvariaskodáson esnek át. Aztán Kurdo elkomolyodott, és előadta, miért telefonál. Egy idő múlva Mikaelhez fordult.

– Mikor akarsz vele találkozni?

– Péntek délután, ha jó. Kérdezd meg, elmehetek-e hozzá.

Kurdo tovább beszélt, majd letette.

– Péntek délután öt órakor otthon lesz. Szívesen lát téged.

– Kösz, Kurdo.

– Takarító a Sahlgrenska kórházban – folytatta Kurdo.

– Tudom.

– Az újságból értesültem, hogy te is benne vagy ebben a Salander-dologban.

– Úgy bizony.

– Lelőtték.

– Le.

– Gondolom, a Sahlgrenskában fekszik.

– Ahogy mondod.

Kurdo számára világos volt, hogy Mikael kieszelt valamit. Hiszen erről volt híres.

– Nem avatnál be mégis valamibe, amiről tudnom kéne? – próbálkozott Kurdo.

– Nem tehetem. Csak be kell mutatnod nekem egy régi ismerősöd. És ismétlem: semmilyen illegális dologra nem fogom megkérni Idris Ghidit.

Kurdo bólintott. Ennyi elég volt neki. Mikael felállt.

– Jövök neked egy szívességgel.

– Mi mindig jövünk egymásnak egy szívességgel – felelte Kurdo Baksi.

Henry Cortez olyan hangosan dobolt az ujjaival az asztal lapján, hogy Monika Nilsson ingerülten felvonta a szemöldökét, és mérges pillantást vetett rá. Megállapította, hogy Henry teljesen elmerült a gondolataiban. Mivel már amúgy is ideges volt, úgy döntött, mégsem rajta tölti ki a rosszkedvét.

Monika idegességének nem az volt az oka, hogy mellőzöttnek érezte magát, vagy szívesebben végezte volna a többiek munkáját. Az ő feladata a kormány és a hatóságok szemmel tartása volt. Ezenkívül egyéb kötelezettségeit is el kellett látnia, úgymint a heti rovatát egy gazdasági lapban és különböző tiszteletbeli hivatalokat az Amnesty Internationalnél. Nem tartozott viszont a kötelességei közé a tizenkét órás munkanap, szabad- és ünnepnapok nélkül.

Monika rosszkedvét az okozta, hogy észrevette: a lapnál megváltozott valami. Egyszerre az egész olyan idegen lett. De nem tudta pontosan megmondani, hogy miért.

Mikael Blomkvisttel nem lehetett beszélni, titkos utakon járt, jött-ment, ahogy éppen kedve tartotta. Persze résztulajdonosa volt a Millenniumnak, eldönthette, mit akar csinálni, de hát egy kis felelősségérzet azért szorulhatott volna belé.

Christer Malm, a másik résztulajdonos pontosan ugyanekkora segítséget jelentett, lévén épp szabadságon. Kétségtelenül tehetséges volt, és Erika Bergert is helyettesítette időnként, amikor az valamiért nem ért rá, de általában csak végrehajtotta, amit mások elhatároztak. Ha valaminek a grafikus megformálásáról vagy prezentálásról volt szó, brillírozott, de az újság megtervezésénél egyszerűen nem lehetett használni.

Monika Nilsson a homlokát ráncolta. Mikael Malinnal és Henryvel dolgozott együtt, ők, többiek pedig valahogy kívülállók lettek. Azok hárman titkos kupaktanácsokat tartottak Erika… vagyis Malin szobájában, és nem szóltak a többiekhez egy szót sem, mikor aztán kijöttek. Talán ez fájt neki a legjobban. Erika idejében bezzeg mindig egy közösségként működtek…

Arra kapta fel a fejét, hogy Henry Cortez fölveszi a kordbársony zakóját.

– Elmegyek egy kicsit – jelentette be. – Tudnál szólni Malinnak, hogy két órára leléptem? Úgy tűnik, van egy nagyon jó sztorim a láthatáron. Vécécsészékről. Pár dolognak még utána kell néznem, de ha stimmelnek, akkor lesz egy nagyon ütős cikkünk a júniusi számban!

– Vécécsészék? – nézett utána hitetlenkedve Monika.

Erika Berger összeszorította a fogát, és lassan leeresztette a kezében tartott cikket Lisbeth Salander közelgő tárgyalásáról. Rövid, kéthasábos írás volt, és az ötödik oldalra szánták, a belföldi hírek közé. Átolvasta néhányszor, és lebiggyesztette az ajkát. Csütörtök volt, délután fél négy. Már tizenkét napja dolgozott az SMP-nél. Felhívta Anders Holm hírszerkesztőt.

– Halló, Erika Berger vagyok. Legyen szíves, keresse meg Johannes Frisket, és azonnal kísérje el az irodámba.

Letette, és türelmesen várt, amíg Holm Frisk kíséretében belépett az üvegkalickába. Akkor a karórájára nézett.

– Huszonkettő.

– Tessék?

– Huszonkét perc. Huszonkét percébe telt, hogy felálljon az asztalától, megtegyen tizenöt métert Friskig, és idehozza.

– Nem mondta, hogy sürgős. Ki sem látszom a munkából.

– Nem mondtam, hogy sürgős? Amikor azt mondtam, hogy „azonnal”, azt nem úgy értettem, hogy holnap vagy a jövő héten, vagy amikor éppen kedve méltóztatik fölemelni a hátsóját a székről!

– Ide figyeljen, nekem…

– Csukja be az ajtót!

Megvárta, míg Holm engedelmeskedik, aztán némán végigmérte. Kétségkívül nagyon tehetséges hírszerkesztő, aki gondoskodik arról, hogy az SMP-t mindennap korrekt cikkek töltsék meg, abban az elrendezésben és terjedelemben, amiben a reggeli megbeszélés során megállapodtak. Anders Holm tehát nap mint nap különféle feladatok irdatlan mennyiségével zsonglőrködik.

Az egyetlen baj Holmmal az volt, hogy következetesen semmibe vette Erika Berger minden döntését. Erika két hete kereste a módját, hogy együttműködésre bírja. Barátságosan elbeszélgetett vele, konkrét utasításokkal tesztelte, próbálta rávenni, hogy gondolja át a viselkedését, mindent megpróbált, hogy értésére adja, hogyan is kellene működnie ennek a lapnak.

Semmi sem használt.

A délutánra kért cikket valamikor este kapta meg, amikor már hazament, és vissza kellett menni érte. Kiesett egy másik cikk, és valahogy pótolnom kellett.

Az Erika által kiválasztott főcím hirtelen kicserélődött egy másikra. Nem volt ugyan rossz, csak éppen nem azt hagyta jóvá. Holm mindezt rendkívül látványos és provokatív módon művelte.

Mindig apróságokról volt szó. A két órára megbeszélt szerkesztőségi értekezletet előrehozták tíz perccel úgy, hogy Erikának nem szóltak, és mire odaért, a legtöbb fontos kérdésben döntöttek. Jaj, elnézést… a nagy rohanásban elfelejtettem értesíteni.

Erika nem volt képes felfogni, miért viselkedik így vele Holm, de azt már belátta, hogy a szelíd beszéd és a barátságos hang nem használ. Mindeddig sosem kezdett vitát a kollégák előtt, kizárólag négyszemközt engedte szabadon a dühét – mindhiába. Most elérkezett az ideje, hogy egyértelműen beszéljen, ráadásul Johannes Frisk jelenlétében, ami garantálta, hogy a jelenet híre elterjed a szerkesztőségben.

– Amikor elkezdtem itt dolgozni, hangsúlyoztam, hogy különösen érdekel minden, ami Lisbeth Salanderrel kapcsolatos. Ráadásul azt is megmondtam, hogy minden ilyen cikket be kell nekem mutatni jóváhagyásra. Legalább egy tucatszor emlékeztettem magát erre, legutóbb a pénteki értekezleten. Miért nem képes ehhez tartani magát?

– Minden tervezett vagy készülő cikkről körlevelet küldünk. Így aztán ön is mindenről tájékoztatást kap.

– A fenét kapok! Amikor ma reggel kivettem a levélszekrényből az újságot, egy háromhasábos cím volt benne a főhelyen Lisbeth Salanderről és a stallarholmeni ügy alakulásáról!

– Az Margareta Orring cikke. Szabadúszó, és csak tegnap este hét körül adta le az anyagot.

– Margareta Orring már tegnap délelőtt telefonált, és felajánlotta ezt az írást. Maga elfogadta, és fél tizenkettőkor már el is küldte neki a szerződést. Csak ezt a két órás értekezleten valahogy nem említette.

– Körlevélben közöltem.

– A körlevélben azt közölte, hogy ez kizárólag egy interjú Martina Fransson ügyésznővel a södertäljei kábítószer-lefoglalásról! Egy árva szót nem írt semmilyen Svavelsjői MK-ról, sem arról, hogy az interjúban Magge Lundinról és a Lisbeth Salander ügyében folytatott nyomozásról is szó van!

– Feltételezem, hogy csak valahogy ráterelődött a szó…

– Anders, én komolyan nem értem, hogy miért hazudik a képembe. Beszéltem Margareta Orringgal. Tisztán és érthetően elmondta magának, hogy miről szól.

– Sajnálom, de nekem nem volt annyira tiszta, hogy Salandernek ekkora szerepe van a dologban. Késő este kaptam meg az anyagot. Mit kellett volna tennem? Dobni az egészet? Amikor ilyen jó a cikk?

– Egyetértek, jó cikk. Szokatlan sztori. Maga pedig most hazudott nekem három percen belül harmadszor. Orring ugyanis délután három óra húsz perckor küldte el a cikket, vagyis jóval azelőtt, hogy én hatkor hazamentem.

– Kérem, ezen a hangon velem…

– Na szép. Hát nekem sem tetszik a maga stílusa, sem a hazugságai és a kifogásai.

– Ez most már olyan, mintha az hinné, hogy valami összeesküvést szövök maga ellen!

– Még mindig nem válaszolt a kérdésemre. És akkor a kettes számú téma: ma itt találtam az asztalomon ezt az írást Johannes Frisktől. Nem emlékszem, mit beszéltünk erről az értekezleten. Hogyan lehetséges, hogy egy riporterünk egész nap egy Salander-cikken dolgozik, és én erről nem tudok semmit?

Frisk megemelkedett ültében, de annyi esze volt, hogy tartsa a száját.

– Nos… ebben az újságban adott esetben több száz olyan cikk fordulhat elő, amit maga nem látott korábban. Vannak itt bizonyos munkafolyamatok, amelyeknél mindennek stimmelnie kell. Úgyhogy nekem sem időm, sem lehetőségem nincs egyes cikkeket másképp kezelni, mint a többit.

– Nem kértem rá, hogy egyes cikkeket másképp kezeljen. Azt mondtam, hogy egyrészt minden Salanderrel kapcsolatos írásról tájékoztasson, másrészt ezek csak az én személyes jóváhagyásommal jelenhetnek meg. Olyan nehéz ezt megérteni?

Anders Holm felsóhajtott, és fájdalmas grimaszt vágott.

– Na jó – mondta Erika. – Akkor még érthetőbben kell fogalmaznom. Nem kívánok tovább veszekedni magával. Csak szeretném tudni, felfogja-e ezt az üzenetet: ha ez még egyszer előfordul, fölmentem a hírszerkesztői posztjáról, és vezetheti a családi rovatot vagy valami hasonlót. Nem engedhetem meg magamnak, hogy olyan hírszerkesztőt alkalmazzak, aki folyamatosan aláássa a döntéseimet. Megértette?

– Hallottam.

– Azt kérdeztem, megértette-e, igen vagy nem?

– Komolyan azt gondolja, hogy ezt megteheti? A vezetőség…

– A vezetőség azt teszi majd, amit mondok. Én azért vagyok itt, hogy modernizáljam ezt a lapot. Pontosan megszövegezett munkaszerződésem van, amely egyebek közt azt is tartalmazza, hogy jogomban áll változtatásokat eszközölni, akár a vezető alkalmazottak körében is. És minél jobban megismerem magát, Holm, annál inkább úgy látom, hogy egy változás elkerülhetetlen lesz.

Elhallgatott. Holm felkapta a fejét. Látszott rajta, hogy majd szétveti a düh.

– Ez minden – zárta le Erika. – Ajánlom, hogy jól gondolja át, amit mondtam.

– Nem szándékozom…

– Az a maga dolga. Elmehet.

Holm sarkon fordult, és távozott a kalickából. Johannes Frisk fölkelt, és indult volna utána.

– Maga még maradjon, Johannes. Üljön vissza.

Fölvette a cikket, és még egyszer átlapozta.

– Ha jól tudom, maga szakmai gyakorlaton van itt.

– Igen, öt hónapja. Ez az utolsó hetem.

– Hány éves?

– Huszonhét.

– Elnézést, amiért a kereszttűzbe került. Meséljen a cikkéről.

– Reggel kaptam egy tippet, szóltam Holm úrnak, és ő azt mondta, hogy kövessem tovább.

– Jó. A cikk arról szól, hogy a rendőrség gyanúja szerint Lisbeth Salander anabolikus szteroidok árusításában is benne lehet. Van valami összefüggés a tegnapi cikkel, mely szerint Södertäljében is ilyeneket találtak?

– Nem tudok róla, de lehetséges. Ezeknek a szteroidoknak Salander és Paolo Roberto kapcsolatához van közük.

– Paolo Roberto anabolikus szteroidokkal kereskedik?

– Tessék? Ja, nem, persze, hogy nem. Inkább úgy általában a bokszolókörnyezetről van szó. Salander rendszeresen együtt edz néhány kétes alakkal egy söderi klubban. De ez a rendőrség okfejtése, nem az enyém. Náluk jutott eszébe valakinek, hogy ha már ott van, akár szteroidokat is árulhat.

– Tehát az egész sztorinak valami zavaros pletyka az alapja?

– Az nem pletyka, hogy a rendőrség nem veti el ezt a lehetőséget. Hogy igazuk van-e, azt nem tudom.

– Rendben van, Johannes. Tudnia kell, hogy annak, amit most mondok, semmi köze sincs az Anders Holmmal való viszonyomhoz. Nagyon tehetséges riporternek tartom magát. Jól ír, és van szeme a részletekhez. Röviden, ez a sztori jó. Az egyetlenegy bajom vele, hogy nem hiszem el a tartalmát.

– Biztosíthatom, hogy mindennek rendesen utánajártam.

– Én pedig elmagyarázom, miért nem kóser valami a cikkében. Kitől kapta a tippet?

– Egy belső rendőrségi forrástól.

– Kitől?

Frisk tétovázott. Mint a világ összes többi újságírója, ő sem szerette volna kiadni a forrása nevét. Másrészről azonban Erika Berger a főszerkesztő, tehát azon kevesek egyike, akiknek elmondhatja.

– Egy nyomozótól az életvédelmiseknél. A neve Hans Faste.

– Ő hívta fel magát, vagy maga őt?

– Ő engem.

Erika bólintott.

– És mit gondol, miért?

– A Salander utáni hajsza közben beszéltünk párszor telefonon. Ismer engem.

– És azt is tudja, hogy maga egy huszonhét éves gyakornok, aki kapóra jön, ha az ügyész valami információt akar közzétenni.

– Persze. De most a rendőrségtől kaptam a tippet, vagyis Faste kávézás közben mesélte. Pontosan idéztem. Mit kellett volna tennem?

– Hogy pontosan idézte, arról meg vagyok győződve. De ezekkel az információkkal Anders Holmhoz kellett volna mennie, neki hozzám, és együtt megvitatnunk, hogyan tovább.

– Értem, de én…

– Maga átadta az anyagot Holmnak, a hírszerkesztőnek. Helyesen tette. Holm hibázott. De most a maga szövegét akarjuk alaposabban megnézni. Először is, miért akarta Faste, hogy erre az információra fény derüljön?

– Azt nem tudom.

– Jó. Ha én most azt állítanám, hogy ezt a történetet úgy találták ki, és Salandernek a világon semmi köze semmilyen anabolikus szteroidokhoz, mit szólna?

– Nem tudom bizonyítani az ellenkezőjét.

– Pontosan. Úgy véli tehát, hogy egy történetet, ami nyugodtan lehet kitaláció is, nyilvánosságra hozhatunk csak azért, mert nem lehet bizonyítani az ellenkezőjét?

– Nem, ott van az újságírói felelősség. De nagyon kényes az egyensúly, mert nem is tekinthetünk el a közlésétől, ha ilyen szavahihető forrásból kaptuk az infót.

– De feltehetjük a kérdést, hogy egyáltalán miért akarta ez a forrás közölni velünk az információt. Ezért szeretném magának elmagyarázni, miért rendelkeztem úgy, hogy minden Salanderről szóló anyag kerüljön az asztalomra. Ugyanis olyan dolgokról tudok az üggyel kapcsolatban, amelyekről itt a lapnál senki más. A jogi osztályt tájékoztattam róla, hogy rendelkezem ilyen ismeretekkel, de nem adhatom ki őket. A Millennium ki fog adni egy sztorit, amelyet én a szerződésem értelmében nem adhatok tovább az SMP-nek. Erről még a Millennium főszerkesztőjeként szereztem tudomást, és most semlegesnek kell maradnom. Érti, hogy miről beszélek?

– Igen.

– Így aztán tudom, hogy ez a történet szemenszedett hazugság, és az a célja, hogy lejárassa Lisbeth Salandert a tárgyalása előtt.

– Hát őt nemigen lehet ennél jobban lejáratni, ha azt nézzük, hogy miről lett híres…

– Azoknak a leleplezéseknek a nagy része szintén hazugság. És az ilyen, Lisbeth Salandert erőszakos, paranoiás, sátánista, szadista leszbikusként beállító híresztelések mögött elsősorban éppen Hans Faste áll. A sajtó persze ráharapott, mert Faste komoly forrásnak tűnik, a szex pedig mindig keresett téma. Most minket akar a szekere elé fogni. Hát bocs, de ebből nem eszik, amíg én vagyok itt a főnök.

– Értem.

– Tényleg? Helyes. Akkor összefoglalom az egészet egy mondatban. A maga feladata újságíróként az utánakérdezés a dolgoknak és a kritikus hozzáállás, nem a fenntartás nélküli visszaadása minden állításnak, még ha a bürokratikus apparátus valamely központi figurája mondta is őket. Ezt soha ne felejtse el! Írhat akármilyen jól, az íráskészsége semmit nem ér, ha ezt figyelmen kívül hagyja.

– Rendben.

– Ezt a cikket kihagyom a lapból. Nem ment át a felülvizsgálaton.

– Értem.

– De ez nem azt jelenti, hogy nem bízom magában.

– Köszönöm.

– Úgyhogy szeretnék is javasolni magának egy másik sztorit.

– Igen?

– A Millenniummal kötött szerződésemmel van kapcsolatban. Nem mondhatom el magának, amit a Salander-ügyről tudok. Ugyanakkor a főszerkesztője vagyok egy lapnak, melyet az a veszély fenyeget, hogy szabályosan kisiklik, mert nem rendelkezik azokkal az információkkal, amelyekkel én.

– Hmm.

– Ezt pedig nem engedhetjük. Ez a szituáció egyedi eset, és a Salander-témával kapcsolatos. Ezért úgy döntöttem, kiválasztok egy riportert, akit a helyes irányba terelhetek, hogy ne csak álljunk tehetetlenül, amikor a Millennium lehozza az anyagot.

– És úgy gondolja, a Millennium valami különlegessel fog előrukkolni a Salander-ügyben?

– Nem gondolom, hanem tudom. Szenzációs sztori van a kezükben, ami a feje tetejére állítja az egész történetet, és én megőrülök attól, hogy ezt nem hozhatom nyilvánosságra.

– De azt mondja, azért dobja ki az én cikkemet, mert hamis az infó… Ezek szerint rejtőzik az egész mögött még valami, amit eddig egy riporter sem vett észre?

– Pontosan.

– Elnézést, de nehéz elhinni, hogy a teljes svéd médiát így megvezették volna…

– Lisbeth Salander óriási médiahajsza áldozata. Ilyen körülmények között nem érvényesek a szokásos szabályok.

– Azt akarja mondani, hogy Lisbeth Salander nem az, akinek látszik?

– Próbáljon meg abból kiindulni, hogy ártatlan is lehet. Hogy a róla szóló híresztelések hazugságok is lehetnek, és hogy itt olyan erők működnek, amelyeket eddig még nem tapasztalt.

– Nem tudná inkább mégis megmondani, miről van szó?

– Nem.

Frisk megvakarta a fejét.

– Menjen vissza az asztalához, és kezdjen el egy másik cikken gondolkozni. Egyelőre nem kell túlerőltetnie magát, de nem sokkal a tárgyalás előtt ki akarok adni egy nagy, esetleg dupla oldalas írást, amely a Salanderről elhangzott állítások valóságtartalmát vizsgálja. Kezdje el szépen végigolvasni a róla szóló cikkeket, és vegye számba, miket mondanak róla.

– Jó, de…

– Gondolkodjon újságíróként. Nézzen utána, ki közölte az információt, miért közölhette, és a közlés kinek használ.

– Jó, de mire a tárgyalás elkezdődik, én már nem is leszek itt. Mondtam, hogy ez az utolsó hetem.

Erika egy papírlapot vett elő az asztalfiókból, és letette Frisk elé.

– Már meghosszabbítottam a gyakorlatát három héttel. Vagyis persze csak akkor fogom, ha önnek is megfelel.

– Már hogyne felelne meg.

– A rendes szerkesztőségi munkáján kívül kap egy különleges megbízást is. Közvetlenül nekem dolgozik, és tudósít az SMP-nek a Salander-perről.

– A hírszerkesztő úr biztos nem fog repesni az örömtől…

– Holm miatt egy cseppet se aggódjon. Már beszéltem a jogi osztállyal, és elintéztem, hogy ne legyen semmi súrlódás. De ezt a munkát a háttérben kell tartania. Mit szól?

– Nagyon… nagyon örülök.

– Hát akkor… készen is volnánk. Hétfőn találkozunk.

Felnézve meglátta, hogy Anders Holm őt méregeti az asztala mellől. Gyorsan lesütötte a szemét, és úgy tett, mintha nem látott volna semmit.

11. FEJEZET

Május 13., péntek – május 14., szombat

Mikael Blomkvist megbizonyosodott róla, hogy nem követik-e, mielőtt a Millennium szerkesztőségéből elment a Lundagatanra, Lisbeth régi lakására. Göteborgba kellett utaznia, hogy beszéljen Idris Ghidivel, de ehhez szüksége volt egy olyan járműre, amit sem megfigyelni nem tudnak, sem nyomot nem hagy maga után. Hosszas töprengés után úgy döntött, nem megy vonattal, mert nem akarta használni a hitelkártyáját. Eddig ilyenkor Erika Berger kocsiját használta, de ez többé nem lehetséges. Arra is gondolt, hogy autót béreltet Henry Cortezzel, de annak is nyoma maradna.

Végül eszébe jutott a kézenfekvő megoldás. Nagyobb összeget vett ki egy götgatani bankautomatából. Aztán Salander kulcsával kinyitotta a vörös Hondát, mely március óta elhagyatottan álldogált a ház előtt. Beszállt, látta, hogy a tank félig van, majd kiállt a parkolóhelyről, és a Liljeholm hídon át felhajtott az E4-esre.

Délután kettőkor parkolt le a göteborgi Avenyn egyik mellékutcájában. Egy kávéházban elfogyasztott egy kései ebédet. A négy óra tízes helyiérdekű vonattal ment ki Angeredbe, és a központban szállt le. Húsz percig tartott, mire megtalálta Idris Ghidi lakását, így jó tíz perc késéssel érkezett.

Idris Ghidi sántított. Miután ajtót nyitott, kezet fogott Blomkvist-tel, és bevezette a spártai egyszerűséggel berendezett nappaliba. Az asztal mellett, ami mellé Mikael leült, kis komód állt, rajta tucatnyi bekeretezett fényképpel, amelyeket figyelmesen tanulmányozott.

– A családom – mondta Ghidi. Erős akcentussal beszélt.

– Ők a fivérei?

– A két fivéremet, ott balra, Szaddam megölette a nyolcvanas években, ahogy az apámat is, akit középen lát. A két nagybátyámat is Szaddam ölette meg a kilencvenes években. Anyám 2000-ben halt meg. A három húgom még életben van. Külföldön élnek, ketten Szíriában, a legfiatalabb Madridban.

Mikael bólogatott. Ghidi török kávéval kínálta.

– Kurdo Baksi üdvözli önt.

Most Ghidi bólintott.

– Elmondta, miért jöttem ide?

– Annyit mondott, hogy valami munkára akar fölkérni, de hogy mire, azt nem. Szeretném is közölni, hogy semmilyen törvénytelenségre nem vagyok hajlandó.

– Amire meg akarom kérni, nem törvénytelen, csak eléggé szokatlan. Ezt a munkát néhány héten keresztül mindennap végeznie kellene, de minden alkalommal csak néhány percig tartana. Én kész vagyok ezért heti ezer koronát fizetni önnek. A pénzt zsebbe kapná, és az adóhivatal nem tudna róla.

– Értem. És mit kellene tennem?

– Ön ugyebár takarítóként dolgozik a Sahlgrenska kórházban…

Ghidi igenlően bólintott.

– Többek között ön takarítja mindennap, illetve heti hat napon a 11 C folyosót, vagyis az intenzív osztályt.

Újabb bólintás.

– Nos, a következőt szeretném kérni öntől.

Blomkvist előrehajolt, és előadta a kérését.

Richard Ekström ügyész alaposan végigmérte látogatóját. Most találkozott harmadszor Georg Nyström felügyelővel. Nyström ráncokkal barázdált arcát szürke haj keretezte. Először a Zalacsenko meggyilkolását követő napon jött el hozzá. Felmutatta az igazolványát, amely szerint a Nemzetbiztonsági Hivatalnál dolgozik. Sokáig és fojtott hangon beszéltek.

– Meg kell értenie, hogy semmiképpen sem próbálom az ön Salanderrel kapcsolatos döntéseit vagy szándékait befolyásolni – mondta Nyström.

Ekström bólintott.

– Ismételten hangsúlyoznom kell, hogy a tőlem kapott információkat semmilyen körülmények között nem hozhatja nyilvánosságra.

– Értem – biztosította Ekström.

Magában azonban be kellett ismernie, hogy semmit sem ért, de nem akart ostobának tűnni a kérdezősködésével. Annyit felfogott, hogy Zalacsenkót a lehető legnagyobb elővigyázatossággal kell kezelni. Azt is megértette, hogy, bár a Nemzetbiztonsági Hivatal legfelső vezetéséből támogatják, Nyström látogatása nem hivatalos jellegű.

– Emberéletről van szó – magyarázta Nyström már a legelső alkalommal. – A hivatal részéről minden, aminek bármi köze van a Zalacsenko-ügyhöz, a legszigorúbban titkosnak számít. Megerősíthetem, hogy a szovjet katonai hírszerzés kiugrott ügynöke, és a hetvenes években a hidegháború egyik kulcsfigurája volt.

– Hát igen… Mikael Blomkvist is ezt mondta.

– És igaza is van. Az a firkász sikeresen belebotlott az egyik legnagyobb államtitokba.

– Publikálni fogja a sztorit.

– Nyilván. Demokráciában élünk, semmilyen befolyásunk nem lehet arra, hogy mit írjon a sajtó. A baj ott van, hogy Blomkvist csak egy töredékét ismeri az igazságnak Zalacsenkóval kapcsolatban, és sok minden abból, amit tudni vél, nem igaz.

– Értem.

– Azt például nem tudja, hogy amint fény derül az igazságra, az oroszországi informátoraink lelepleződhetnek. Ez azt jelentené, hogy emberek, akik az életüket kockáztatták a demokráciáért, halálos veszélybe kerülnének.

– De azóta Oroszországban is demokrácia van, nem?

– Ez mind csak illúzió. Olyan emberekről van szó, akik Oroszország ellen kémkedtek. Ezt a világ egyetlen kormánya sem fogadná el, bármilyen régen történt is. Ráadásul néhányan közülük még most is aktívak…

Valójában ilyen ügynökök nem léteztek, de ezt Ekström nem tudhatta. Kénytelen volt hinni Nyströmnek. Ezenkívül nagyon is hízelgett neki, hogy nem hivatalosan beavatták az egyik legmélyebb titokba, ami csak Svédországban létezett. Bár meglepte, hogy a svéd titkosszolgálat emberei ilyen könnyen beszivárogtak az oroszok soraiba, mint ahogy Nyström állította, megértette, hogy ezt semmi pénzért nem szabad kiadnia senkinek.

– Mielőtt megbíztak azzal, hogy vegyem fel önnel a kapcsolatot, önt is átvilágítottuk. És azt állapítottuk meg – folytatta Nyström, aki tisztában volt vele, hogy Ekström számára saját fontosságának tudata mindennél becsesebb –, hogy ön feltétlen bizalmat élvez a rendőrség berkein belül… és persze kormánykörökben.

Ekström rendkívül elégedettnek tűnt. Az, hogy a kormány soraiban is bíznak benne, olyan hír, ami arra enged következtetni, hogy hálára számíthat, ha jól játssza ki a lapjait. Jövőbeli karrierje szempontjából mindenesetre csak jót jelenthet.

– Hallgatom.

– Az én feladatom, hogy ismertessem önnel a pontos helyzetet. Nyilván megérti, milyen komplikált ez a történet. Egyrészt zajlik a rendőrségi nyomozás, amelyért ön a felelős. Sem a kormánynak, sem a nemzetbiztonságnak nincs lehetősége beleavatkozni ebbe. Ki kell derítenie az igazságot, és vádat kell emelnie a bűnösök ellen. Egy jogállamban ez egyike a legfontosabb feladatoknak.

Ekström bólogatott.

– Másrészt viszont beláthatatlan nemzeti katasztrófához vezetne, ha Zalacsenkóról kiderülne a teljes igazság.

– Tehát mi a célja ezzel a látogatással?

– Először is szeretném érzékeltetni önnel, milyen kényes a szituáció. Azt hiszem, ilyen nehéz helyzetben Svédország a második világháború óta nem volt. Mondhatjuk, hogy az egész ország sorsa az ön kezében van.

– Kik a fölöttesei?

– Nem adhatom ki az ügyben érintett személyek nevét. Elégedjen meg annyival, hogy a legmagasabb helyekről kapom az utasításaimat.

Atyaúristen. Kormányzati megbízás. Csak nem mondhatja ki egyenesen, mert abból politikai katasztrófa lenne.

Nyström látta, hogy Ekström bekapta a horgot.

– Jogomban áll betekintést engedni önnek a legtitkosabb dokumentumokba.

– Hmm.

– Ha bármiféle kérdése van, kizárólag hozzám fordulhat. Az a dolgom, hogy segítsek önnek eligazodni ebben a labirintusban. Ha különböző érdekek ütköznének, akkor kapunk segítséget a megoldás kereséséhez.

– Hálás lennék, ha ön és a kollégái megkönnyítenék a dolgomat.

– Azt szeretnénk, ha a tárgyalás ebben a rendkívül nehéz helyzetben is a saját medrében haladna.

– Rendben. Biztosíthatom, hogy a legnagyobb diszkrécióval fogok eljárni. Nem ez az első eset, hogy titkos információkat kell kezelnem.

– Ezt mi is tudjuk.

Ekströmnek tucatnyi kérdése volt, amelyeket Nyström szorgalmasan lejegyzett, majd olyan részletesen megválaszolt, amennyire lehetett. A legfontosabb kérdés az volt, hogy mi az igazság Björck 1991-es jelentésével kapcsolatban.

– Nos, az persze komoly gondot okoz nekünk – felelte Nyström.

– Mióta előkerült ez a jelentés, felállítottunk egy elemzőcsoportot, mely azt próbálja összerakni, mi is történt pontosan. Elég kellemetlen következtetésekre jutottunk. Mégpedig arra, hogy a Nemzetbiztonsági Hivatal Peter Teleborian pszichiáterrel szövetkezve zárt osztályra juttatta Lisbeth Salandert.

– Ha csak ennyi volna… – mosolygott fanyarul Nyström.

– Csak?

– Igen. Akkor egyszerű dolgunk lenne. Volna egy bűnügyünk, amiben vádat lehetne emelni. A baj viszont az, hogy a jelentés nem vág egybe az általunk archiváltakkal.

– Ezt hogy érti?

Nyström egy kék dossziét vett elő, és kinyitotta.

– Ez az eredeti jelentés, amelyet Gunnar Björck 1991-ben írt, és itt van a Björck és Teleborian levelezéséhez csatolt dokumentáció is. Csak a két változat nem egyezik.

– Egy kicsit pontosabban, ha kérhetném.

– Björck sajnos azóta felakasztotta magát. Feltételezzük, hogy egy szexuális jellegű botlása miatt, amit a Millennium nyilvánosságra akart hozni. Ez annyira kétségbe ejtette, hogy úgy határozott, véget vet az életének.

– Igen…

– Az eredeti jelentés arról a vizsgálatról szól, amelyet azután indítottak, hogy Lisbeth Salander megpróbálta gyújtóbombával megölni az apját, Alekszandr Zalacsenkót. Az első harminc oldalon ez a jelentés, amelyet Blomkvist megtalált, teljesen egyezik az eredetivel. Ezeken az oldalakon nincs is semmi szokatlan. Csak a harmincharmadik oldalon, ahol Björck elkezd következtetéseket levonni és javaslatokat tenni, kezdődnek az ellentmondások.

– Amennyiben?

– Az eredeti verzióban Björck öt javaslatot ír le: a Zalacsenko-ügy csak homályosan jelenjen meg a médiában, Zalacsenkót, aki súlyos égési sérüléseket szenvedett, külföldön gyógykezeltessük, és így tovább. Valamint azt is, hogy Lisbeth Salander a lehető legjobb pszichiátriai kezelést kapja.

– Vagy úgy…

– Csakhogy itt néhány mondaton finom változtatásokat hajtottak végre. A harmincnegyedik oldalon van egy szakasz, ahol Björck azt javasolja, hogy Lisbeth Salandert gyógyíthatatlannak kell nyilvánítani, mivel így nem volna szavahihető, ha valaki netán elkezdene Zalacsenko után kérdezősködni.

– És az eredetiben nincs ott ez a szakasz?

– Pontosan. Gunnar Björck sosem javasolt ilyesmit. Mellesleg törvényellenes is lett volna. Ő azt írta, hogy a kezelés addig tartson, amíg Salandernek valóban szüksége van rá. Aztán Blomkvist változatában ebből összeesküvés lett.

– Elolvashatom az eredetit?

– Kérem. De ha elmegyek, magammal kell vinnem. És mielőtt elolvasná, fel kell hívnom a figyelmét a függelékre, amely Björck és Teleborian későbbi levelezését tartalmazza. Szinte végig az említett tervről szól. Itt már nem is finom változtatások történtek, hanem durva hamisítás. Az eredetiben arról van szó, hogy Teleboriannak a bíróság megbízásából ki kell vizsgálnia Salander elmeállapotát. Ebben nincs semmi különös. Lisbeth Salander tizenkét évesen megpróbálta meggyilkolni az apját; az lett volna a furcsa, ha nem rendelnek el elmeszakértői vizsgálatot. Teleborian akkoriban már elismert pszichiáter volt, és sokat dolgozott törvényszéki szakértőként. Elvégezte a vizsgálatot, és arra jutott, hogy Lisbeth Salander beteg… a szakkifejezésekbe most nem szükséges belemennem.

– Nem, nem, persze.

– Ezt Teleborian egy Björcknek küldött jelentésben közli. Ennek alapján hozták a végzést, hogy Salandert be kell utalni a pszichiátriára.

– Értem.

– Ez az üzenet Blomkvist példányából úgy, ahogy van, hiányzik. Szerepel benne viszont egy állítólagos levélváltás, amely szerint Björck azt javasolta, hogy a vizsgálatot csak színleljék.

– És ön szerint ez valóban hamisítvány?

– Efelől semmi kétség.

– De kinek állna érdekében ilyesmi?

Nyström letette a jelentést, és a homlokát ráncolta.

– Most az egyik legfontosabb kérdést tette fel.

– És mi a válasz?

– Azt nem tudjuk. Elemzőcsoportunk keményen dolgozik a kérdésen.

– Lehetséges, hogy Blomkvist csak úgy összefantáziált mindenfélét?

Nyström nevetett.

– Először nekünk is ez jutott az eszünkbe. De nem hisszük. Úgy gondoljuk, hogy a hamisítvány régebben készült, valószínűleg az eredetivel egy időben. És ez vezet a kellemetlen következtetésekhez. Aki a hamisítványt készítette, tökéletesen ismerte az ügyet. Sőt, Gunnar Björck írógépéhez is hozzáfért.

– Úgy érti…

– Nem tudjuk, hol gépelte Björck a jelentését. Írhatta az otthoni írógépén, bent a munkahelyén vagy akárhol. A következő alternatívát tudjuk elképzelni: a hamisító vagy a pszichiátriáról lehetett valaki, aki bele akarta keverni Teleboriant valami botrányba, vagy pedig – valami egészen más okból – valaki a Nemzetbiztonsági Hivatalon belül követte el a hamisítást.

– De miért?

– Az egész 1991-ben történt. Lehetett egy orosz ügynök, aki nyomon követte Zalacsenkót. Ez persze azt jelenti, hogy halomszámra böngészhetjük át a régi aktákat.

– De ha a KGB rájött… akkor ennek már évekkel ezelőtt ki kellett volna derülnie.

– Helyes a gondolatmenet. De ne felejtse el, hogy a Szovjetunió összeomlásával a KGB is feloszlott. Nem tudjuk, mi siklott félre. Talán előre eltervezett hadművelet volt, amelyet aztán ejtettek. Az okirat-hamisítást és a dezinformálást mesterien űzte a KGB.

– De mi lehetett a céljuk egy ilyen hamisítással?

– Ezt sem tudjuk. De az a legkézenfekvőbb válasz, hogy egy jó kis botrányba akarták belevinni a svéd kormányt.

Ekström az ajkát rágta.

– Tehát azt mondja, hogy Salander orvosi értékelése helyes?

– Ez nem kérdéses. Kevésbé választékosan fogalmazva: Salander teljesen hibbant. Zárt osztályra helyezni tökéletesen helyes lépés volt.

– Vécéülőkék – mondta kétkedve Malin Eriksson, az új főszerkesztő. Úgy tűnt, azt hiszi, hogy Henry Cortez viccel vele.

– Vécéülőkék – ismételte bólogatva Cortez.

– Te cikket akarsz írni a Millenniumba vécéülőkékről.

Monika Nilsson majd megpukkadt a visszafojtott nevetéstől. Nem kerülte el a figyelmét az alig burkolt lelkesedés, amivel Cortez a pénteki újságot lapozgatta. Ismert minden jelet, amely arra utalt, ha egy újságíró nagy sztorit szimatol.

– Na jó, magyarázd el még egyszer!

– Nagyon egyszerű – kezdett bele Cortez. – Svédország vezető iparága a faipar. Ezt gyakorlatilag lehetetlen külföldre áthelyezni, még ha a Skanska úgy is tesz, mintha telephelye volna Londonban. De a faházakat akkor is Svédországban kell felépíteni.

– És ez új?

– Ez nem. De az legalábbis érdekes, hogy ha a versenyképességet és a hatékonyságot nézzük, a faipar fényévekkel elmarad a többi mögött. Ha a Volvo is ezt a stratégiát követné, a legújabb modell egy-két millió koronába kerülne. Minden más iparág arra törekszik, hogy lenyomja az árait. A faipar meg pont fordítva. Ott fütyülnek az árak csökkentésére, a négyzetméterárak egyre nőnek, és az állam kénytelen mindenféle támogatást adni, hogy az egész ne torkolljon tébolyba.

– Hova akarsz kilyukadni?

– Szóval, ha mondjuk a hamburger ára is így nőtt volna a hetvenes évek óta, ma kábé százötven korona lenne egy Big Mac. Abba már bele sem gondolok, hogy a krumpli meg a kóla mennyibe kerülne mellé, de mindenesetre nem nagyon jönnék ki a fizetésemből. És az NCC havi tíz-tizenkét ezerért ad bérbe egy háromszobás konténerházat Gåshagában vagy Lidingőben. Ezt melyikőtök engedhetné meg magának?

– Mikor térünk rá a vécéülőkékre? – érdeklődött Christer Malm.

– Mindjárt. Szóval az a kérdés, hogy miért ilyen drága egy lakás. Mert azok, akik építtetik őket, nem tudják, hogy kell ezt csinálni. Röviden: szólnak egy építkezési vállalatnak, mondjuk, a Skanskának, és azt mondják, hogy kéne száz lakás. Ott osztanak-szoroznak, aztán kijelentik, hogy ötszázmillióba fog kerülni. Ebből következően a négyzetméterár is kismillió korona, és ha be akarsz költözni, az tízezrekbe fáj havonta. Azt eldöntheted, akarsz-e a McDonald'sban enni, de lakni csak kell valahol. Úgyhogy a kiszabott árat is meg kell fizetni.

– Henry… légy szíves, térj a tárgyra, jó?

– Már térek is. Miért kerül egy vagyonba, hogy az ember egy lepattant viskóban lakjon a hammarbyi kikötőben? Mert az építkezési vállalatok nem viszik le az áraikat. Fizessen az ügyfél, és kész. Az ár legnagyobb része az építőanyagra megy el. Az építőanyagot a vállalatok nagykereskedőkön keresztül szerzik be, akik szintén tartják az áraikat. Miután nincs igazi konkurenciájuk, Svédországban ötezer koronába kerül egy fürdőkád. Ugyanaz a kád ugyanattól a gyártótól Németországban viszont átszámítva kétezer korona. És semmilyen többletköltség nincs, ami magyarázná ezt a különbséget.

– Jó, és?

– Ezeknek az információknak a nagy részét az állami építkezési bizottság tette közzé egy jelentésben a kilencvenes évek elején. Azóta nem sok minden történt. Senki nem tárgyalt az építési vállalatokkal ezekről az abszurd árakról. A megrendelők fizetnek, mint a katonatiszt, és az egészet a bérlők és az adófizetők szívják meg.

– Henry… vécéülőke.

– Az a kevés, ami történt, az is csak regionális szinten, főleg Stockholm környékén. Néhány építtetőnek elege lett a magas árakból. De itt van például a Karlskronahem, akik mindenki másnál olcsóbban dolgoznak, egyszerűen azért, mert maguk szerzik be az építőanyagot. Bekapcsolódott az építészkamara is. Érthetetlennek tartják az árakat, és most próbálják lehetővé tenni az építtetőknek, hogy olcsóbban vásárolhassanak ugyanolyan értékű anyagot. Ebből tavaly lett is egy kisebb botrány az älvsjöi építőipari vásáron. A kereskedelmi kamara meghívott egy thaiföldi gyártót, aki ötszáz koronáért vesztegette a vécéülőke darabját.

– Igen? És?

– Az egyik konkurense egy svéd nagykereskedés volt, a Vitavara AB, amelyik a saját kék-sárga ülőkéjét ezerhétszázért árulta. És akkor egy-két építtető elkezdte a fejét vakarni, hogy ugyan miért perkálnának ők ezerhetet, ha ugyanolyan budiülőkét kapnak Thaiföldről ötszázért?

– Nem lehet, hogy a svéd jobb? – szólt közbe Lottie Karim.

– Nem, ugyanolyan.

– Thaiföld… – hümmögött Christer Malm. – Elég gyerekmunka-szagú a dolog. Az meg is magyarázná az alacsony árakat.

– Ennek semmi nyoma – válaszolta Cortez. – Thaiföldön a gyerekmunka leginkább a textil- és szuveníriparra jellemző. Meg persze a pedofilturizmusra. Nem, ez rendes ipar. Betartják a játékszabályokat. Tehát egy nagy, modern és tiszteletre méltó cégről van szó.

– Aha… hát ott persze jó alacsonyak a bérek. Szóval te most írni akarsz egy cikket, amelyben amellett érvelsz, hogy a hazai termékeket túrja ki a thaiföldi konkurencia. Munkásokat kivágni, céget megszüntetni, Thaiföldről importálni. Szóval előreláthatólag nem nagyon fogsz kiállni a szakszervezet mellett.

Cortez szélesen elvigyorodott. Hátradőlt, és most már szégyentelenül nagyképűen festett.

– Jó, akkor tippeljetek, hol gyártatja a Vitavara az ezerhétszáz koronás ülőkéit.

Síri csönd.

– Vietnamban – bökte ki Cortez.

– Nem igaz! – kiáltotta Malin Eriksson.

– De bizony. Legalább tíz éve. Itthoni munkásait már a kilencvenes években kirúgta.

– Azt a rohadt…

– De a lényeg még csak most jön. Ha közvetlenül a vietnami gyárból importálnánk őket, háromszázkilencven koronába kerülnének az ülőkék. Most akkor azt találjátok ki, mi okozza a Vietnam és Thaiföld közötti árkülönbséget.

– Csak azt ne mondd, hogy… Cortez fülig érő szájjal bólogatott.

– A Vitavara AB egy Fong Soo Industries nevű vállalattal működik együtt. Ez pedig rajta van a gyerekmunkásokat foglalkoztató cégek listáján, amit az ENSZ publikált. De a legtöbb munkásuk nem gyerek, hanem elítélt.

Malin hirtelen elmosolyodott.

– Ez jó – mondta. – Nagyon jó. Még újságíró is lehet belőled, ha nagy leszel. Mennyi idő alatt tudod megírni a cikket?

– Két hét. Még egyet-mást ellenőriznem kell.

– Akkor még benne lehet a júniusi számban? – kérdezte reménykedve Malin.

– Simán.

Bublanski felügyelő kifejezéstelen tekintettel méregette Ekström ügyészt. A találkozó már negyven perce tartott, és Bublanski nagy kedvet érzett, hogy felkapja az Ekström asztalán heverő büntetőtörvénykönyvet, és az ügyész fejéhez vágja.

– Tehát akkor egyetértünk – zárta le a beszélgetést Ekström.

– Nem, nem értünk egyet – állt fel Bublanski. – De maga vezeti a vizsgálatot.

A bajsza alatt mormogva visszaballagott az irodájába. Aztán berendelte magához Curt Anderssont és Sonja Modigot, akik ezen a napon a teljes nyomozócsoportot alkották. Holmberg elég helytelen módon úgy döntött, kivesz két hét szabadságot.

– Az irodámba! – mondta. – Hozzatok kávét.

Amikor leültek, kinyitotta a noteszét.

– A helyzet a következő: a vizsgálat vezetője minden gyilkossági vádat ejtett Lisbeth Salander ügyében. A mi nyomozásunknak ő innentől kezdve nem tárgya.

– Na, hát ez előrelépés! – mondta Modig. Andersson szokása szerint nem szólt semmit.

– Én ebben nem volnék olyan biztos – ellenkezett Bublanski. – Salander még mindig gyanúsított a stallarholmeni és gossebergai bűncselekmények ügyében. De azok nem ránk tartoznak. Nekünk arra kell koncentrálnunk, hogy megtaláljuk Niedermannt, és kivizsgáljuk a nykvarni temetőt.

– Értem.

– De Ekström továbbra is vádolja Salandert, mert az az ügy is átkerül Stockholmba.

– Komolyan?

– És mit gondoltok, ki fog Salander után nyomozni? Na ki?

– Rosszat sejtek…

– Hans Faste segít Ekströmnek a Salander ügyében folytatott vizsgálatnál.

– Az lehetetlen! Faste teljesen alkalmatlan erre a nyomozásra!

– Tudom. De Ekströmnek jó érvei vannak. Faste az áprilisi… hm… összeomlása óta betegállományban volt, és egy ilyen egyszerű ügyre rendesen tudna koncentrálni. Ma délután át kell adnunk neki a Salander-ügy teljes anyagát.

– Es akkor ezt az egész történetet Björckkel, a nemzetbiztonsággal meg azzal a jelentéssel…

– …Faste és Ekström vizsgálja tovább – fejezte be a mondatot Bublanski.

– Nekem ez nagyon nem tetszik – jelentette ki Modig.

– Nekem sem. De mit tehetnénk?

Andersson a fejét csóválta.

– Niedermannt még mindig mintha a föld nyelte volna el. Ilyet én még nem láttam, amióta rendőr vagyok. Egy árva nyom sincs, amit követhetnénk.

– Elég gyanús – vélte Modig. – De őt a gossebergai rendőrgyilkosság, egy másik rendőr ellen elkövetett súlyos testi sértés, Lisbeth Salander megölésének kísérlete, illetve Anita Kaspersson sérelmére elkövetett emberrablás és súlyos testi sértés miatt körözzük. Na meg persze Dag Svensson és Mia Johansson meggyilkolásáért. Mindegyikre egy sor bizonyítékunk van.

– Na és hogy áll a Svavelsjői MK pénztárosának ügye?

– A kivégzett Viktor Göransson és a barátnője, Lena Nygren. Niedermann a bizonyítékok alapján köthető a helyszínhez. Ujjlenyomatok és DNS Göransson testén. Jól lehorzsolhatta az öklét, miközben agyonverte – foglalta össze Modig.

– Jó. A Svavelsjői MK-ról van valami új? – kérdezte Andersson.

– Magge Lundin előzetesben várja a tárgyalást Miriam Wu elrablásának ügyében, úgyhogy most Sonny Nieminen a főnök. Komoly jutalmat ajánlott annak, aki Niedermann nyomára vezeti.

– Ez csak még érthetetlenebbé teszi azt, hogy még nem találták meg. Mi van Göransson autójával?

– Mivel Anita Kaspersson kocsiját Göransson udvarán találtuk meg, feltételezzük, hogy Niedermann itt járművet cserélt. De az autónak semmi nyoma.

– Akkor fel kell tennünk a kérdést, hogy Niedermann Svédországban bujkál-e még – ha igen, hol és kinél –, vagy külföldre szökött-e. Melyik felé hajlotok?

– Nincs jele annak, hogy külföldre ment volna, bár logikus lenne.

– Akkor hol szabadult meg a kocsitól?

Modig és Andersson a fejüket rázták. Ha már név szerint keresnek valakit, a rendőri munka tíz eset közül kilencben nem valami bonyolult. Kik a cimborái? Kikkel ült együtt? Hol lakik a barátnője? Melyik körzetben használta utoljára a mobilját? Hol a kocsija?

Niedermann esetében csupán annyi volt a bibi, hogy nem volt sem barátnője, sem cimborái, sem regisztrált mobiltelefonja, és sosem ült börtönben.

A rendőrség leginkább arra koncentrált, hogy megkeresse Viktor Göransson autóját, amit Niedermann gyaníthatóan használt. Ha megtalálják, az adhat valami kiindulópontot, hogy merre folytassák a keresést. Eredetileg úgy gondolták, pár napon belül meglesz, valószínűleg egy stockholmi parkolóban. De hiába keresték országszerte.

– És ha mégis külföldre szökött… akkor mi van?

– Német állampolgár, tehát az lenne a legvalószínűbb, hogy Németországba menekült.

– Ott is körözik. Úgy tűnik, a régi hamburgi barátaival nem tartja a kapcsolatot.

Andersson legyintett.

– Ha Németországba akart volna szökni, miért indult volna Stockholm felé? Nem Malmö vagy az Öresund-híd irányába kellett volna indulnia?

– Erlander Göteborgból arrafelé kereste az első napokban. A dán rendőrséget is informáltuk Göransson kocsijáról, és kijelenthetjük, hogy egyik kompra sem szállt fel.

– Hanem Stockholmba ment, aztán Svavelsjőbe, ahol agyonverte a motorosklub könyvelőjét, és eltűnt, feltehetően egy ismeretlen pénzösszeggel együtt. Mit csinált ezután?

– El akar tűnni az országból – erősködött Bublanski. – Kézenfekvő megoldás volna valamelyik balti ország. De Göranssont és a barátnőjét április 9-én késő este ölték meg. Minket körülbelül tizenhat órával a haláluk után riasztottak, és akkor kezdtük keresni az autót.

– De ha kompon ment volna, már meg kellett volna találnunk Göransson kocsiját valamelyik kikötőben – vetette közbe Modig. Andersson bólogatott.

– Talán azért nem találtuk meg, mert Niedermann a finn határon, Haparandán át hagyta el az országot. Jó nagy kerülő, de tizenhat óra alatt elérhette.

– De akkor meg Finnországban kellett volna ott hagynia valahol a kocsit, és ott sem találják.

Sokáig csak hallgattak. Aztán Bublanski felkelt, és odaállt az ablakhoz.

– Minden logika és valószínűség ellenére az autó nincs meg. Lehet, hogy menedéket talált, esetleg egy nyaralót vagy…

– Azt nemigen. Mindenki ilyenkor teszi rendbe a telkét.

– Akkor nem lehet valami barátnője, akiről nem tudunk? Kitaláltak mindenfélét, de semmi használható nem jutott az eszükbe.

Miután Andersson hazament, Modig visszatért Bublanski irodájához, és bekopogott az ajtón. Bublanski intett, hogy bemehet.

– Van két perced?

– Mire?

– Salander.

– Gyere!

– Egyáltalán nem tetszik ez a dolog Ekströmmel és Fastéval. Olvastad Björck jelentését. Én is olvastam. Salandert tudatosan csinálták ki 1991-ben, és ezt Ekström is tudja. Akkor meg mi a fene folyik itt?

Bublanski levette a szemüvegét, és elrakta a felső zsebébe.

– Nem tudom.

– Tipped sincs?

– Ekström azt állítja, hogy Björck jelentése és a levelezése Teleboriannal hamisítvány.

– Baromság. Akkor Björck ezzel kezdte volna, mikor behoztuk.

– Ekström szerint azért nem beszélt róla, mert szigorúan titkos. Még engem kritizált, amiért elhamarkodottan kihallgattam.

– Valahogy egyre kevésbé bírom ezt az Ekströmöt…

– Mindenesetre nagy nyomás nehezedik rá.

– Az nem mentség.

– Nem vagyunk letéteményesei az igazságnak. Ekström azt mondja, bizonyítéka van arra, hogy hamisítványról van szó, és valójában nem is létezik ilyen ügyszámú jelentés. Azt is mondta, hogy nagyon ügyes munka, és a tartalom valóság és fantázia finom keveréke.

– Melyik része valóság, és melyik fantázia?

– A kerettörténet nagyjából igaz. Zalacsenko Salander apja volt, és szemét alak, aki verte a lány anyját. Az meg nem akarta följelenteni, és ez így ment évekig. A szokásos. Björcköt azzal bízták meg, hogy derítse ki, mi történt pontosan, amikor Salander megpróbálta megölni az apját. Björck valóban levelezett Teleboriannal. Csakhogy az a levelezés, amit mi olvastunk, állítólag teljes egészében hamis. Teleborian elvégzett a lányon egy pszichiátriai vizsgálatot, megállapította, hogy elmebeteg, kezelésre van szüksége, amit majd a St. Stefanban megkap.

– De ha tényleg hamisítvány… ki készítette, és milyen céllal?

Bublanski tanácstalanul széttárta a kezét.

– Te most szórakozol velem?

– Ha jól értettem, Ekström azt akarja, hogy még egyszer alaposan vizsgálják ki Salander elmeállapotát.

– Ezt nem tudom elfogadni – ingatta a fejét Modig.

– Nem a mi dolgunk. A Salander-ügyhöz nekünk nincs többé közünk.

– Fasténak bezzeg van… Jan, én a sajtóhoz fordulok, ha ez a falka megint ráveti magát Salanderre.

– Nem, Sonja. Nem fogod ezt tenni. Először is már nincs hozzáférésünk a jelentéshez, és így bizonyítékod sincs. Paranoiásnak fognak beállítani, és a karrierednek annyi.

– Nálam még megvan a jelentés – vallotta be Modig. – Csináltam egy másolatot Curtnak is, de nem tudtam odaadni, mert addigra mindent bevont az ügyészség.

– De ha kiadod, nemcsak kirúgnak, hanem súlyos hivatali vétségért kell felelned, mert nyomozati titkot hozol nyilvánosságra.

Modig csöndben nézte a főnökét.

– Sonja, ígérd meg, hogy nem fogsz csinálni semmit.

– Nem, Jan, ezt nem ígérhetem meg. Valami nem kerek az egész történetben.

– Nem hát. De egyelőre nem tudjuk, ki az ellenségünk.

Modig lehajtotta a fejét.

– Te tervezel valamit?

– Veled nem tervezem megbeszélni. Bízz bennem. Péntek este van. Menj haza. És ez a beszélgetés meg sem történt.

Szombat délután fél kettőkor Niklas Adamsson, a Securitas biztonsági őre fölnézett a közgazdaságkönyvből, amiből három hét múlva vizsgáznia kell. Meghallotta a padlótisztító gép forgó sörtéinek hangját, és megállapította, hogy már megint az a sánta füstös az. Udvariasan szokott neki köszönni, de egyébként hallgatag volt, és nem nevetett, amikor Niklas viccelődni próbált vele. Az őr nézte, ahogy a férfi elővesz egy szórópalackot, kétszer a recepciós pultra fúj, majd letörli egy ronggyal. Aztán fogott egy moppot, és kipucolta a sarkokat ott, ahol a masinája nem érte el. Niklas Adamsson visszabújt a könyvébe, és tovább olvasott.

Tíz perc múlva a takarító elért Adamsson helyéig a folyosó végén. Biccentettek egymásnak, és Adamsson fölkelt, hogy a férfi Lisbeth Salander szobája előtt is felmoshasson. Nagyjából mindennap látta ezt a takarítót, amikor itt volt szolgálatban, de a legjobb akarattal sem tudta fölidézni a nevét. Mindenesetre valami fura idegen neve volt. Adamsson nem érzett különösebb kedvet, hogy igazoltassa. Egyrészt a füstös nem ment be az őrizetes szobájába – azt már délelőtt kitakarította két nő- másrészt nem látott komoly fenyegetést a sánta férfiban.

Amikor a takarító végzett a folyosón, kinyitotta a Salander szobája melletti ajtót. Adamsson csak egy oldalpillantást vetett rá, ahogy mindig. A takarítószeres kamra ott volt a folyosó végén. A következő öt percben a férfi kiürítette a szemetest, megtisztította a keféket, és feltöltötte a kocsiját szemeteszsákkal. Aztán behúzta a kocsit a kamrába.

Idris Ghidi ismerte a biztonsági őrt. Szőke, huszonöt év körüli fiatalember volt, aki hetente kétszer ült itt, és közgazdasági könyveket olvasgatott. Ghidi úgy gondolta, hogy a tanulmányai mellett, részmunkaidőben dolgozik a Securitasnál, és körülbelül annyi figyelmet szentel a környezetének, mint egy darab tégla. Eltűnődött, vajon mit csinálna ez a fiú, ha valaki tényleg megpróbálna bemenni Salander szobájába.

A takarítószeres kamra egy kis beugróból nyílt a folyosó végén. A férfi kikukucskált az ajtó résén, és látta, hogy Adamsson már ismét az ajtó előtt ülve olvas. Az overallja zsebébe nyúlt, és előhúzott egy Sony Ericsson Z600-ast. Utánanézett, és kiderítette, hogy ez a típus majdnem háromezer-ötszáz koronába kerül, és mindent tud, amit egy mobiltelefon csak tudhat.

A kijelzőre pillantva megbizonyosodott róla, hogy a készülék be van kapcsolva, de nincs rajta hang, és nem is rezeg. Lábujjhegyre állt, és lecsavarta a Salander szobájába vezető szellőzőnyílás kerek, fehér fedelét. Blomkvist utasítását követve úgy helyezte el a telefont, hogy alulról ne látszódjon.

Mindez körülbelül harminc másodpercet vett igénybe. Holnap csak tízre lesz szükség. Akkor le kell vennie a telefont, kicserélni benne az akkut, majd visszarakni a készüléket az aknába. A lemerült akkumulátort hazaviszi, és éjjel feltölti.

Ezt kellett tehát Idris Ghidinek mindennap megcsinálnia, amíg Blomkvist nem szól neki, hogy elég. Ezért hetente ezer koronát kapott készpénzben. Sőt, a munka végeztével megtarthatta a mobiltelefont is.

Megint a fejét csóválta. Azt értette, hogy Blomkvist kiagyalt valamit, de arra sehogy sem tudott rájönni, hogy mit. Ha Salanderrel akart kommunikálni, sokkal egyszerűbb lett volna rávenni egy nővért, hogy csempéssze be a telefont a szobába. Az egész dologból hiányzott a legcsekélyebb logika is.

Ugyanakkor Idris Ghidinek semmi kifogása nem volt ez ellen a munka ellen, amíg egy ezrest kapott érte hetente. És kérdezősködni sem állt szándékában.

Dr. Anders Jonasson lelassította a lépteit, amikor egy negyven év körüli férfit vett észre hagagatani háza ajtajánál ácsorogni. A férfi ismerősnek tűnt, és odabiccentett neki, mintha szintén fölismerte volna.

– Dr. Jonasson?

– Az vagyok.

– Bocsásson meg, amiért a háza előtt háborgatom. De nem akartam a munkában zavarni, viszont mindenképpen beszélnem kell önnel.

– Miről, és ki maga?

– A nevem Mikael Blomkvist. Újságíró vagyok a Millennium című lapnál. És Lisbeth Salanderről lenne szó.

– Tudom már, ki maga. Maga hívta a mentőket, amikor rátalált… Maga kötözte be a sebeit ragasztószalaggal?

– Igen, én.

– Ez mindenesetre nagy lélekjelenlétre vall, de sajnos nem beszélhetek újságíróknak a betegemről. A kórház sajtóosztályához kell fordulnia.

– Félreértett. Nem tájékoztatásra van szükségem, magánügyben vagyok itt. Egy szót sem kell szólnia. Pont fordítva. Én akarok mondani önnek egyet-mást.

Jonasson a homlokát ráncolta.

– Kérem – mondta Blomkvist. – Nagyon fontos lenne, hogy beszéljek önnel. Van itt a sarkon egy kis kávézó. Meghívhatom egy kávéra?

– Miről akar beszélni?

– Lisbeth Salander jövőjéről és gyógyulásáról. A barátja vagyok.

Jonasson sokáig habozott. Tudta, hogy ha nem Mikael Blomkvist lenne az ismeretlen, aki csak úgy odalépett hozzá az utcán, már rég elküldte volna. De az a tény, hogy Blomkvist közismert, adott neki valami biztonságot, hogy nem csak viccel vele.

– Semmilyen körülmények között nem adok interjút…

– Megbeszéltük – vágott közbe Blomkvist.

Jonasson végül is bólintott, és követte Blomkvistet a kávézóba.

– Tehát miről volna szó? – érdeklődött, amikor már előttük állt a kávé. – Végighallgatom, de nem szándékozom kommentálni, amit mond.

– Attól tart, hogy idézni fogom. Akkor most szeretném tisztázni, hogy semmi ilyesmi nem fog történni. Ami engem illet, ez a beszélgetés nem is történt meg.

– Rendben, bízom magában.

– Egy szívességre kérném. De mielőtt megtenném, elmagyaráznám, hogy miért. Aztán megmondhatja, ellenkezik-e az elveivel ez a szívesség.

– Ez már most nem tetszik.

– Azért hallgasson meg. Mint Lisbeth Salander orvosának, kötelessége a testi-lelki egészségéről gondoskodni. Lisbeth barátjaként nekem ugyanez a kötelességem. Orvosi kezelést persze nem adhatok neki, de képes vagyok olyasmire, ami ugyanolyan fontos ebből a szempontból.

– Aha.

– Újságíró vagyok, és rájöttem, mi történt vele valójában.

– Hmm.

– Elmesélném önnek, hogy miről van szó, aztán ítélje meg maga a helyzetet.

– Tessék.

– Talán Annika Giannininél kellene kezdenem. Ő Lisbeth ügyvédje, nyilván ismeri.

Jonasson bólintott.

– Nos, Annika a húgom, és én fizetem a honoráriumát.

– Vagy úgy.

– Azt, hogy a testvérem, ellenőrizheti is a lakossági nyilvántartásban. De ő nem teheti meg nekem ezt a bizonyos szívességet, amire önt kérném. Nem beszél velem Lisbethről. Őt egy egész más szabályzat kötelezi titoktartásra.

– Hmm.

– Gondolom, már olvasott az újságban Lisbethről.

Bólintás.

– A sajtó elmebeteg, leszbikus sorozatgyilkosként állítja be. Ez baromság. Lisbeth nem elmebeteg, legalább olyan intelligens, mint ön vagy én. A nemi irányultsága meg nem tartozik senkire.

– De ha jól értem, most már változott a helyzet, és azt a németet gyanúsítják a gyilkosságokkal.

– Méghozzá helyesen. Ronald Niedermann valóban gátlástalan gyilkos. De Lisbethnek ellenségei vannak. Hatalmas és mindenre kész ellenségei. Néhányat közülük a Nemzetbiztonsági Hivatal soraiban találunk.

Jonasson kétkedve vonta fel a szemöldökét.

– Tizenkét éves korában Lisbethet bezárták egy uppsalai pszichiátriai klinikára, mert olyan titkokat tudott, amelyeket a titkosszolgálat mindenképpen meg akart őrizni. Az apja, Alekszandr Zalacsenko, akit nemrég öltek meg a Sahlgrenskában, orosz kém volt, aki a hidegháború idején szökött hozzánk. Ezenkívül évekig rendszeresen bántalmazta Lisbeth anyját. Tizenkét évesen Lisbeth visszavágott, és megpróbálta megölni Zalacsenkót egy gyújtóbombával. Ezért is került a gyermekpszichiátriára.

– Ezt most nem egészen értem. Ha megpróbálta megölni az apját, az elég jó ok arra, hogy zárt osztályra kerüljön.

– Az én verzióm, amelyet publikálni is fogok, így hangzik: a nemzetbiztonság tudta, mi történt, de meg akarták védeni Zalacsenkót, aki fontos információforrás volt. Ezért aztán csináltak egy kamu diagnózist, és tettek róla, hogy Lisbethet bezárják.

Jonasson arcán olyan nyilvánvalóan látszott a kétely, hogy Mikaelnek mosolyognia kellett.

– Mindent, amit elmondok önnek, be is tudok bizonyítani. És meg is fogom tenni, amikor Lisbeth tárgyalásával egy időben részletes cikket teszek közzé az ügyről. Higgye el, nagyot fog robbanni.

– Értem.

– Két orvost meg is nevezek, és bíróság elé állíttatok, amiért segítették a titkosszolgálatot abban, hogy Lisbethet bolondokházába csukják. Kíméletlenül kipakolok mindent. És a két orvos egyike jól ismert, köztiszteletben álló valaki.

– Értem. Ha egy orvos is benne van, az az egész szakma szégyene.

– Nem, én nem hiszek a kollektív bűnösségben. Ez kizárólag az érintettek szégyene. Ez vonatkozik a Nemzetbiztonsági Hivatalra is. Nyilván dolgoznak ott tisztességes emberek is. Most csak egy kis csoportról van szó. Tizennyolc éves korában megint megpróbálták bezáratni Lisbethet. Ez nem sikerült nekik, de gyámság alá került. A mostani tárgyaláson megint megpróbálják majd bemocskolni. Én, vagyis inkább a húgom azért fog küzdeni, hogy szabadon engedjék, és a gyámságot is szüntessék meg.

– Helyes.

– De, hogy úgy mondjam, munícióra van szüksége. Ez a siker feltétele. Meg kell említenem, hogy akad néhány rendőr is, aki Lisbeth pártját fogja. De nem a vizsgálatot vezető ügyész, aki vádat emelt ellene. Röviden: Lisbethnek segítség kell a tárgyaláshoz.

– De én nem vagyok ügyvéd.

– Viszont orvos, és így bemehet hozzá.

Dr. Jonasson összehúzta a szemét.

– Csakhogy még jobban értse, mire gondolok – folytatta Blomkvist. – Amint tudja, Lisbethet nem szabad látogatni, nem olvashat újságot, és nem kommunikálhat a külvilággal. Az ügyész az ügyvédjét is hallgatásra kötelezte, és Annika ehhez tartja is magát. Viszont mindeközben épp az ügyész a sajtóhoz kiszivárgó információk fő forrása, és ő az, aki nyilvánosan rágalmazza Lisbethet. Itt van például ez – vett elő Mikael egy újságot. – A nyomozócsoport egyik tagja azt állítja, hogy Lisbeth beszámíthatatlan, mire az újság felhoz egy sor spekulációt az elmeállapotáról.

– Ezt a cikket én is olvastam. Tiszta ökörség.

– Tehát ön sem tartja Lisbethet őrültnek.

– Erről nem mondhatok semmit. De semmilyen pszichológiai szakvéleményről nem tudok. Tehát a cikk megalapozatlan.

– Jó. Én viszont bizonyítani tudom, hogy egy Hans Faste nevű, közvetlenül Ekström ügyésznek dolgozó rendőr volt az, aki ezt közölte a sajtóval.

– Komolyan?

– Ekström indítványozni fogja, hogy a tárgyalás a nyilvánosság kizárásával folyjon, ami azt jelentené, hogy senki nem nézhetné meg és használhatná fel ellene a bizonyítékot. De ami még sokkal rosszabb… mivel az ügyészség izolálta Lisbethet, képtelen folytatni a kutatást, ami szükséges lenne ahhoz, hogy megvédje magát.

– Ez nem az ügyvédje dolga lenne?

– Már biztosan észrevette, hogy Lisbeth nagyon különleges személyiség. Vannak titkai, amelyeket én ismerek, de a húgomnak nem árulhatok el. Lisbeth viszont eldöntheti, hogy felhasználja-e ezeket a titkokat a maga védelmére…

– Kezdem érteni…

– …és ehhez szüksége van erre…

Mikael az asztalra tette Lisbeth Tungsten T3-asát és egy akkumulátortöltőt.

– Ez Lisbeth legfontosabb fegyvere. Nagyon kellene neki.

Dr. Jonasson bizalmatlanul méregette a szerkezetet.

– Miért nem az ügyvédjének adja oda?

– Mert csak Lisbeth tudja, mit akar kezdeni a bizonyítékaival.

Dr. Jonasson sokáig hallgatott anélkül, hogy hozzányúlt volna a PDA-hoz.

– Akkor most engedje meg, hogy meséljek egy-két dolgot dr. Peter Teleborianról – mondta Mikael, és előhúzta a dossziét, amelyben minden fontos iratot tartott.

Még két órát ültek ott, és halkan beszélgettek.

Szombat este, nem sokkal nyolc után Dragan Armanskij elhagyta az irodáját, és elment a St. Paulsgatanon álló zsinagógába. Bekopogott. A rabbi személyesen engedte be.

– Találkozót beszéltem meg itt egy ismerősömmel – mondta Armanskij.

– Egy emelettel följebb. Mutatom az utat.

A rabbi átadott neki egy kipát, amelyet Armanskij vonakodva a fejére tett. Muszlim családban nőtt fel, a kipa és a környezet kicsit elbizonytalanította.

– Jó estét, Dragan! – köszöntötte Jan Bublanski, természetesen szintén kipával a fején. – Köszönöm, hogy szakított rám időt. Kértem a rabbitól egy szobát, ahol zavartalanul beszélgethetünk.

Armanskij helyet foglalt Bublanskival szemben.

– Gondolom, jó oka van erre a titokzatoskodásra.

– Nem szeretem fölöslegesen nyújtani a dolgokat. Tudom, hogy jó barátságban van Lisbeth Salanderrel.

Armanskij bólintott.

– Azt is tudom, hogy Blomkvisttel valami tervet kovácsoltak a megmentésére.

– Miből gondolja, hogy van bármiféle tervünk?

– Mert Ekström ügyész úr már vagy tucatszor rákérdezett, hogy mennyi bepillantása van a Milton Securitynek a Salander-ügybe. És nem jókedvében, hanem mert aggódik, hogy olyasmivel állhatnak elő, ami vonzza a médiát.

– Hmm.

– És ha emiatt aggódik, akkor valószínűleg attól fél, hogy maguk terveznek valamit. Dragan, ne bújócskázzunk! Maga is tudja, hogy Salander 1991-ben súlyos jogsértés áldozata lett. És attól félek, megint az lesz, amint a tárgyalás elkezdődik.

– Maga rendőr egy demokratikus államban. Ha ilyesmiről tud, akkor cselekednie kell.

Bublanski bólintott.

– Szándékomban is áll. Csak az a kérdés, milyen formában.

– Pontosan mit akar tudni?

– Azt, hogy mit főztek ki Blomkvisttel. Feltételezem, nem egy sakkparti kedvéért találkozgatnak…

– Bonyolult ügy ez. Egyáltalán honnan tudjam, hogy megbízhatom magában?

– Létezik egy 1991-ben készült jelentés, amelyet Mikael Blomkvist megtalált…

– Tudok róla.

– Ehhez a jelentéshez én többé nem férek hozzá.

– Én sem. Mindkét példány, Blomkvisté és a húgáé is, eltűnt.

– Eltűnt…?!

– Blomkvist példányát betörők vitték el a lakásából, Annika Gianninié pedig akkor tűnt el, amikor megtámadták Göteborgban. Ráadásul mindkét eset aznap történt, amikor Zalacsenkót megölték.

Bublanski sokáig nem szólt egy szót sem.

– Miért nem hallottunk mi erről? – kérdezte aztán.

– Ahogy Mikael Blomkvist fogalmazott: valaminek a közzétételére egyetlen alkalmas és végtelen sok alkalmatlan pillanat létezik.

– És ezt a dolgot közzé fogják tenni?

Armanskij bólintott.

– Szóval támadás Göteborgban és betörés Stockholmban. Ugyanazon a napon. Vagyis az ellenfeleink rendkívül jól szervezettek – szögezte le Bublanski.

– Ezenkívül meg kell mondanom, hogy Annika Giannini telefonját is lehallgatják. Ezt is bizonyítani tudjuk.

– Valaki most már sorozatban szegi meg a törvényt.

– A kérdés az, hogy kicsoda – bólintott Armanskij.

– A nemzetbiztonságiaknak például érdekükben áll eltitkolni Björck jelentését. De Dragan… most a svéd titkosszolgálatról beszélünk. Egy állami hatóságról. Nem tudom elhinni, hogy ezt ők engedélyezték. Különben sem gondolom, hogy megvolna ilyesmihez az illetékességük.

– Tudom. Nekem is nehéz ezt az egészet megemészteni. Pláne, hogy valaki csak úgy besétál a kórházba, és szétlövi Zalacsenko fejét.

Bublanski hallgatott.

– Aztán Gunnar Björck is felköti magát…

– Úgy gondolja, szervezett gyilkolászásról van szó? Ismerem Marcus Erlandert, aki a göteborgi nyomozást vezeti. Semmit nem talált, ami olyasmire engedne következtetni, hogy Zalacsenko kivégzése bármi más lenne, mint egy beteg ember őrjöngésének eredménye. Björck halálát is aprólékosan megvizsgáltuk. Minden öngyilkosságra utal.

Armanskij bólintott.

– Evert Gullberg hetvennyolc éves volt, és végső stádiumú rákban szenvedett. Hónapokkal a gyilkosság előtt depresszióval is kezelték. Megbíztam egy hajdani solnai nyomozót, Fräklundot, hogy minden nyilvános adatot szedjen össze róla.

– És?

– A negyvenes években Karlskronában szolgált, aztán jogot tanult. Adótanácsadóként dolgozott magáncégeknek. Aztán úgy harminc évig Stockholmban működött, alig lehetett hallani róla, csak magánszemélyeknek dolgozott… ha igaz. 1991-ben nyugdíjba ment, 1994-ben hazaköltözött a szülővárosába, Laholmba… semmi feltűnő.

– De…?

– Eltekintve néhány meglepő részlettől. Fräklund semmilyen nyilvános dokumentumban nem találja nyomát a létezésének. Nem szerepelt újságban, senki sem tudja, kik voltak az ügyfelei. Mintha soha nem is dolgozott volna.

– Mire akar ezzel kilyukadni?

– A kapcsolat a nemzetbiztonság. Zalacsenko orosz szökevény volt, ki más foglalkozott volna vele, ha nem ők? Ki másnak lett volna lehetősége 1991-ben bezáratni Lisbeth Salandert? Nem beszélve tizenöt év betöréseiről, támadásairól és lehallgatásairól… de én sem hiszem, hogy ők állnának az emlegetett két úr halála mögött. Blomkvist Zalacsenko-csoportnak nevezi őket… egy kis csapat, mely valahol a Nemzetbiztonsági Hivatal egy sötét folyosóján rejtőzik.

Bublanski bólintott.

– Szóval mit tehetünk?

12. FEJEZET

Május 15., vasárnap – május 16., hétfő

Torsten Edklinth felügyelő, a Nemzetbiztonsági Hivatal Alkotmányvédelmi Osztályának vezetője a fülcimpáját gyűrögetve nézte a Milton Security nevű biztonsági magáncég vezetőjét, aki teljesen váratlanul telefonált, és meghívta magához vasárnap ebédre. Armanskij felesége, Ritva, pompás ragut tálalt. Evés közben udvariasan társalogtak, de Edklinth végig azt találgatta, mit akarhat tőle Armanskij. Ebéd után Ritva visszavonult tévézni, és kettesben hagyta őket az asztalnál. Akkor Armanskij mesélni kezdte Lisbeth Salander történetét. Edklinth lassan forgatta a borospoharát.

Dragan Armanskij nem ostoba ember. Ezt jól tudta.

Edklinth és Armanskij tizenkét éve ismerték egymást. Egy baloldali képviselőnő egy sor halálos fenyegetést kapott, amiről értesítették a parlament biztonsági osztályát. A trágár üzenetek írásos formában érkeztek, és azt engedték sejteni, hogy az ismeretlen levélíró valóban tud néhány dolgot a képviselőnőről. Ettől vált érdekessé a történet a nemzetbiztonság számára is. A politikusnő a nyomozás ideje alatt erős személyi védelmet kapott.

Abban az időben a személyi védelemre jutott a legkisebb költségvetés a Nemzetbiztonsági Hivatalnál. Csak igen korlátozott erőforrásokkal rendelkeztek. A személyi védelmi osztály elsősorban a királyi családért és a miniszterelnökért felelős, illetve külön rendelkezésre egyes miniszterekért és pártvezetőkért. Csakhogy a szükségletek mértéke gyakran meghaladja a rendelkezésre álló pénzösszegét, így a valóságban a legtöbb svéd politikus szinte semmilyen védelmet nem élvez. Az említett képviselőnőt néhány nyilvános szereplése alkalmával védték, de a nap végén magára hagyták, pedig akkor volt a legnagyobb a veszélye annak, hogy ráront valami őrült. Egyre kevésbé bízott abban, hogy a személyi védelmi osztály garantálni tudja a biztonságát.

Egy családi házban lakott Nackában. Amikor egy késő este, a pénzügyi bizottsággal folytatott keserves küzdelem után hazaért, azt kellett tapasztalnia, hogy valaki a veranda ajtaján át betört a házába, szexista feliratokat firkált a nappalija falára, és onanizált a hálószobájában. Fölvette tehát a telefont, és fölbérelte a Milton Securityt. A nemzetbiztonságiakat azonban nem tájékoztatta erről, így következő fellépése alkalmával egy täbyi iskolában összetalálkoztak az állami és a magántestőrök.

Edklinth ekkoriban osztályvezető-helyettes volt a személyi védelemnél. Csípte a szemét, hogy magáncégek végeznek olyan feladatokat, amelyek az ő hatáskörébe tartoznak. Be kellett azonban látnia, hogy a képviselőnőnek jó oka volt erre a lépésre. Így hát, ahelyett, hogy belement volna a kölcsönös erőfitogtatásba, gondolt egyet, és meghívta Armanskijt ebédre. Arra jutottak, hogy a helyzet komolyabb, mint azt a nemzetbiztonságiak gondolták, és minden okuk megvan arra, hogy erősítsék a képviselőnő védelmét. Edklinthnek ahhoz is volt elég esze, hogy belássa: Armanskij emberei nemhogy rendelkeznek a feladathoz szükséges hozzáértéssel – de legalább ugyanolyan jól képzettek és valószínűleg még jobban felszereltek, mint az övéi. Végül abban maradtak, hogy a személyi védelmet Armanskijék látják el, a nemzetbiztonságiak pedig fizetik őket, és nyomoznak a betörés ügyében.

A két férfi arra is rájött, hogy szimpatikusak egymásnak, és jól tudnak együtt dolgozni, amire az elkövetkező években még néhány alkalommal sor is került. Edklinth tisztelte Armanskij professzionalizmusát, és habozás nélkül igent mondott a meghívásra.

Arra azonban nem számított, hogy Armanskij egy égő kanócú bombát rak az ölébe.

– Tehát ha jól értem, azt mondod, hogy a Nemzetbiztonsági Hivatal bűncselekményekbe keveredett?

– Nem, nem jól érted – mondta Armanskij. – Azt mondtam, hogy néhányan, akik ott dolgoznak, bűncselekményeket követnek el. Azt egy pillanatig sem hiszem, hogy a hivatalvezetés vagy pláne az állam engedélyével tennék.

Edklinth Christer Malm fotóit nézegette a férfiról, aki a KAB-s rendszámú autóba szállt be.

– Dragan… ez most valami ugratás?

– Bár az lenne.

Edklinth eltöprengett.

– És mégis mit gondolsz, mi a francot tehetek én itt?

Másnap reggel Torsten Edklinth szorgalmasan törölgette a szemüvegét, és gondolkozott. Őszülő haja, nagy füle és markáns arca volt, ami most inkább zavartnak látszott. Az irodájában ült a Kungsholmenen, miután az éjszaka nagy részét ébren töltötte, és azon tűnődött, amit Armanskij mesélt neki.

Nem éppen kellemes gondolatai támadtak. A Nemzetbiztonsági Hivatal egyike volt azon kevés intézménynek Svédországban, amelyeket minden (jó, majdnem minden) párt felbecsülhetetlen értékűnek tartott, ugyanakkor egyik sem bízott benne különösebben. Kétségtelenül akadt néhány botrányuk, nem utolsósorban a szélsőbalos hetvenes években, amikor el-elkövettek egy-két… hát igen, alkotmányellenes túlkapást. De öt, keményen kritizált állami vizsgálat elteltével felnőtt egy új hivatalnoknemzedék. Ezeket a fiatalokat a rendőrség gazdasági, fegyveres bűnözési és csalási alosztályáról verbuválták – rendőrök voltak, akik ahhoz szoktak hozzá, hogy valódi bűncselekmények, nem pedig politikai agyrémek után nyomozzanak.

A Nemzetbiztonsági Hivatalt modernizálták, és az alkotmányvédelem is új, jelentősebb szerepet kapott. A hivatal feladatát a kormány abban határozta meg, hogy előzzék meg vagy tárják fel a királyság belső biztonságát fenyegető veszélyeket. E feladat teljesítésében az alkotmányvédelmi osztálynak kulcsszerep jutott, hiszen azért tevékenykedik, hogy megvédje a svéd demokráciát az antidemokratikus erőktől. Ide tartoznak mindenekelőtt az anarchisták és a neonácik. Az anarchisták azért, mert a polgári engedetlenséget szőrmeüzletek felgyújtásában élik ki, és ennek során emberek is megsérülnek. A neonácik pedig azért, mert neonácik voltak, és így per definitionem ellenségei a demokráciának.

Jogi tanulmányait befejezve Edklinth először ügyész lett, majd huszonegy évig dolgozott a nemzetbiztonságnál. Előbb a személyi védelemhez került, majd az alkotmányvédelmi osztályra. A svéd demokrácia megvédelmezéséért felelős apparátus rendőri részének ő volt a legmagasabb rangú vezetője. Torsten Edklinth felügyelő demokratának tartotta magát. Ennek meghatározása ilyen értelemben egyszerű volt. Az alkotmányt a parlament megalkotja, és az ő dolga az alkotmányos rend védelme.

A svéd demokrácia alapköve a véleményszabadság. Ez az embernek azon elidegeníthetetlen joga, hogy azt mondjon, gondoljon és higgyen, amit akar, legyen bár a legprimitívebb neonáci vagy kődobáló anarchista. Edklinth azt tekintette elsődleges feladatának, hogy megvédje ezt a törvény adta jogot.

Ez a szabadság azonban nem azt jelenti, hogy mindent szabad, amivel bizonyos véleményszabadság-fundamentalisták, például pedofilok vagy rasszista csoportosulások szoktak síkraszállni politikai vitákban. Minden demokráciának vannak határai. Tilos például gyermekpornográfiát és szexuális erőszak ábrázolását közzétenni, akármilyen művészi alkotásnak gondolja is a készítő. Tilos mást bűncselekmény elkövetésére felszólítani vagy felbujtani. Tilos mást becsületében megsérteni vagy megrágalmazni. És tilos egy népcsoport ellen izgatni. A határokat kijelölő törvényt is a parlament alkotta, annak a társadalmi szerződésnek megfelelően, amely minden civilizált társadalomban kialakul. Ennek a magva az az alapgondolat, hogy senkinek sincs joga embertársait bántani vagy megsemmisíteni.

A vélemény- és sajtószabadságról szóló törvények feltételeznek egy hatóságot is, amely betartatja őket. Svédországban két intézmény dolgozik ezen. Egyikük, a koronajogász feladata, hogy vádat emeljen a sajtótörvény megsértői ellen.

Edklinth elégedetlen volt e hatóság munkájával. Úgy találta, a koronajogász túl elnéző, és csak elvétve emel vádat, amikor valaki megsérti az alkotmányt. A mindenkori koronajogász azzal védekezett, hogy a demokratikus alapelv szent és sérthetetlen, és neki csak a legszélsőségesebb esetben szabad beavatkozni és vádat emelni. Ezt az állítást az utóbbi években többször megkérdőjelezték, leginkább akkor, amikor a Svéd Emberjogi Bizottság főtitkára, Robert Hårdh megbízást kapott azon ügyek átvizsgálására, amikor a koronajogász nem kezdeményezett eljárást. A jelentés bebizonyította, hogy gyakorlatilag lehetetlen valakit közösség elleni izgatással megvádolni és elítélni.

A másik ilyen intézmény a Nemzetbiztonsági Hivatal Alkotmányvédelmi Osztálya volt, amelyet Edklinth vezetett. Ő a legtekintélyesebb és legfontosabb posztnak tartotta ezt, amit egy svéd rendőr elérhet, és semmilyen más rendőri vagy jogászi hivatalért nem cserélte volna el.

A média és a közvélemény általában úgy gondolta, hogy az alkotmányvédelmi osztály első számú feladata a neonácik és harcos környezetvédő aktivisták szemmel tartása. Valóban nagy figyelmet szenteltek e jelenségeknek, de ezenkívül még sok minden másnak is. Például ha a király vagy a fegyveres erők főparancsnoka úgy döntene, hogy elég volt már ebből a parlamentarizmusból, és ideje katonai diktatúrára cserélni, az igen hamar felkeltené az alkotmányvédelmi osztály figyelmét. Vagy ha egy csapat rendőr kissé szabadosan értelmezné a törvényt, és ezzel csorbítaná az egyén alkotmány által biztosított jogait, az alkotmányvédelemnek arra is reagálnia kell.

Problémát jelentett viszont, hogy az alkotmányvédelem kizárólag elemző és megfigyelő funkciót látott el, operatív egységgel nem rendelkezett. Vagy a közönséges rendőrségnek, vagy a nemzetbiztonság más osztályainak kellett cselekedniük, ha neonácit akartak fogni.

Edklinth szerint ezek az állapotok messze elégtelenek voltak. Szinte minden demokratikus országban létezik egy független alkotmánybíróság, amely arra vigyáz, nehogy maguk a hatóságok sértsék meg a demokráciát. Svédországban ez a feladat a koronajogászra vagy a parlament jogi meghatalmazottaira hárul, akik azonban csak mások döntéseit követve intézkedhetnek. Ha Svédországnak is lett volna alkotmánybírósága, Lisbeth Salander ügyvédje már be is perelhette volna az államot a lány alkotmányos jogain esett sérelmek miatt. Egy ilyen bíróság bekérhetett volna minden vonatkozó iratot, és a miniszterelnökig bezárólag kihallgathatott volna mindenkit. Így legfeljebb a jogi meghatalmazottaknál tehetett bejelentést, akiknek azonban nem volt jogosultságuk csak úgy bemasírozni a Nemzetbiztonsági Hivatalba és kikérni a bizonyító erejű dokumentumokat.

Edklinth már évek óta az alkotmánybíróság felállításának szószólója volt. Ha lett volna ilyen, akkor most az Armanskijtól hallottak alapján bejelenést tehetett volna, és rájuk hagyhatta volna a bizonyítási eljárást. Ezzel feltartóztathatatlan folyamatot indított volna el.

Így azonban semmilyen jogi alapja nem volt egy vizsgálat indításához.

Sóhajtott, és felszippantott egy csipet tubákot. Ha Armanskij állításai igazak, akkor különböző nemzetbiztonsági dolgozók ölbe tett kézzel nézték, hogy egy svéd nő ellen súlyos bűncselekmények egész sorát követik el. A tények meghamisításával elmegyógyintézetbe zárták, majd elnézték egy volt orosz kémnek a fegyverhasználatot, a kábítószer- és a leánykereskedelmet. Edklinth inkább nem is számolt utána, pontosan hány törvénysértés történt ebben az ügyben. Nem beszélve a betörésről Mikael Blomkvist lakásán, Salander ügyvédjének megtámadásáról, és – bár ezt Edklinth még most sem akarta elhinni – Alekszandr Zalacsenko meggyilkolásáról.

A kérdés most az volt, mit kezdjen ezzel a helyzettel. Első pillantásra nagyon egyszerűnek látszott a válasz. Torsten Edklinth rendőr volt, akinek a tudomására jutott egy bűntény. Kötelessége volt tehát megkeresni egy ügyészt és feljelentést tenni. De a valóságban ez ennél bonyolultabb. Sokkal, sokkal bonyolultabb.

Monica Figuerola felügyelő nem túl svédes hangzású neve ellenére Dalarna megyében született, olyan családban, amely legalább I. Gusztáv ideje (12) óta Svédországban élt. Olyan nő volt, akin az emberek több okból is rajta felejtették a szemüket. Harminchat éves szőke nő, aki száznyolcvannégy centis termettel büszkélkedhetett. Világosszőke, természetes göndör haját rövidre vágatta. A külseje és az öltözködése egyaránt vonzó volt, a teste pedig szokatlanul kidolgozott.

Utóbbit annak köszönhette, hogy fiatalabb korában kiváló atléta volt, tizenhét évesen csaknem a válogatottba is bekerült. Az atlétikát abbahagyta, de az edzőterembe így is fanatikus módon, hetente ötször lejárt. Annyit sportolt, hogy az endorfin egyfajta kábítószerré vált a számára, elvonási tünetei voltak, ha valamiért meg kellett szakítania az edzést. Olyan izmos volt, hogy a rosszindulatú kollégák csak Figuerola úrként emlegették. Ha ujjatlan felsőt vagy nyári ruhát viselt, mindenkinek feltűnt a válla és a bicepsze.

A testfelépítése mellett az is megbotránkoztatta sok férfi kollégáját, hogy nem volt úgynevezett tipikus szőke nő. Kitűnőre érettségizett, húszas éveiben megkapta a rendőri kiképzést, majd kilenc évig dolgozott az uppsalai rendőrségen, miközben jogot is tanult. Aztán államtudományi diplomát is szerzett. Az ismeretek elemzése és memorizálása nem jelentett problémát a számára. Krimit vagy más szórakoztató irodalmat csak nagy ritkán olvasott, viszont nagy érdeklődéssel mélyedt el különböző témákban a nemzetközi jogtól az antik történelemig.

A rablási alosztályt gyorsan otthagyta, s felügyelővé lépett elő előbb az életvédelmi osztályon, majd a gazdasági bűncselekményekén. 2000-ben került a nemzetbiztonságiakhoz, és 2001-ben helyezték Stockholmba. Először a kémelhárításhoz került, de Torsten Edklinth szinte azonnal lecsapott rá, és elvitte az alkotmányvédelemhez. Kevesebb mint három éve dolgozott itt, így inkább volt még rendőr, mint hivatalnok.

Ezen a napon szűk farmert, türkizkék, lapos sarkú szandált és ugyanolyan színű blézert viselt.

– Pontosan min dolgozik most? – érdeklődött Edklinth köszönésképpen, és egy székre mutatott.

– A sunnei élelmiszerbolt elleni támadást vizsgáljuk, immár második hete.

A Nemzetbiztonsági Hivatal általában nem foglakozott élelmiszerboltok elleni támadásokkal. Az ilyen alapfeladatok a normál rendőrségre tartoztak. Monica Figuerola egy öt személyt foglalkoztató alosztályt vezetett, amely politikai bűncselekményeket vizsgált. Legfontosabb munkaeszközük néhány számítógép volt, amelyeken folyamatosan tudták követni a rendőrséghez érkező bejelentéseket. Tulajdonképpen Svédország összes körzetéből minden bejelentés Figueroláék gépeire futott be. Ezeken egy szoftver átvizsgálta, és háromszáztíz különböző kifejezést keresett, olyanokat, mint „cigány”, „skin”, „horogkereszt”, „bevándorló”, „anarchista”, „Heil Hitler”, „neonáci” „nemzeti demokrata”, „hazaáruló”, „zsidóbérenc” vagy „niggerbarát”. Ha valamelyik kulcsszó felbukkant egy jelentésben, a gép riasztott, és a csoport kivonult az adott körzetbe alaposan körülnézni.

Az alkotmányvédelmi osztály feladatai közé tartozik a Nemzetbiztonságot fenyegető veszélyek című jelentés évenkénti közzététele, amely az egyetlen megbízható statisztikát tartalmazza a politikai bűncselekményekről. A statisztika kizárólag a helyi rendőri hatóságokhoz beérkező feljelentéseken alapszik. A sunnei bolt kirablása után a gép három kulcsszóra reagált: „bevándorló”, „jelvény” és „idegen”. Két maszkírozott, pisztolyos fiatal rabolt ki egy bevándorló tulajdonában lévő élelmiszerboltot. Kétezer-hétszáznyolcvan koronát és egy karton cigarettát zsákmányoltak. Az elkövetők egyike rövid dzsekit viselt, vállán a nemzeti zászlóval. A másik többször is „idegen gecinek” nevezte a tulajdonost, és kényszerítette, hogy a padlóra feküdjön.

Figuerola csoportja azt vizsgálta, hogy a tettesek kapcsolatban állnak-e a värmlandi neonáci csoportosulásokkal, illetve, hogy a támadás tekinthető-e rasszista indíttatású bűncselekménynek. Ha így lett volna, az eset bekerül az európai statisztikákba, melyeket az EU Bécsben székelő irodája évente állít össze. Persze kiderülhetett az is, hogy az elkövetők cserkészek voltak, akik történetesen zászlós dzsekit vettek, a bolt pedig csak véletlenül volt épp egy bevándorlóé. Ebben az esetben Figueroláék kihúzták volna az esetet a statisztikából.

– Volna magának egy elég kellemetlen feladatom – kezdte Edklinth.

– Ó…

– Akár veszélyes is lehet a karrierjére nézve.

– Értem.

– Viszont nagy előrelépést is hozhat. Szeretném áthelyezni magát az alkotmányvédelmi osztály operatív egységébe.

– Elnézést, hogy közbeszólok, de az alkotmányvédelmi osztálynak nincs is operatív egysége.

– De igen – felelte Edklinth. – Most már van. Ma reggel alapítottam. Egyelőre egy személyből áll, mégpedig magából.

Monica Figuerola hitetlenkedve nézte.

– Az alkotmányvédelem dolga, hogy védje az alkotmányt a külső fenyegetésektől. De mit csinálunk, ha kiderül, hogy belülről, a saját szervezetünk köreiből fenyeget veszély?

Ezután fél órán át mesélte, amit előző este Armanskijtól hallott.

– Kitől származnak ezek az értesülések? – kérdezte Figuerola.

– Az nem fontos. Az információkkal foglalkozzon, amelyeket kapott.

– Csak azt szeretném tudni, megbízható-e a forrás.

– Régóta ismerem a forrást, és nagyon szavahihetőnek tartom.

– De ez akkor is olyan… nem is tudom… a „valószínűtlen” csak félig-meddig illik rá.

Edklinth bólintott.

– Mint egy kémfilm.

– Mit vár tőlem?

– Ettől a pillanattól kezdve minden más feladata alól fölmentem. Az lesz az egyetlen dolga, hogy utánajárjon a történet valóságtartalmának. Igazolja vagy cáfolja meg. Csak nekem jelent, senki másnak.

– Te jóisten… – mondta Monica. – Már értem, miért mondta, hogy a karrieremmel játszom.

– Hát ezért. De ha a történet igaz… sőt, ha csak egy töredéke igaz, akkor igazi alkotmányos válság előtt állunk.

– Hol kezdjem? Mit csináljak?

– Kezdje a legegyszerűbbel. Olvassa át ezt a jelentést, amelyet Gunnar Björck írt 1991-ben. Aztán azonosítsa a Mikael Blomkvistet követő személyeket. A forrásom szerint az autó tulajdonosa egy bizonyos Göran Mårtensson, negyvenéves, rendőr, lakcíme Vällingby, Vittangigatan. Azonosítsa a többieket is, akik Blomkvist fotóin szerepelnek. Például azt a fiatalabb szőke férfit.

– Oké.

– Aztán nézzen utána Evert Gullbergnek. Én még életemben nem hallottam róla, de a forrásom szerint kapcsolatban áll a hivatallal.

– A Nemzetbiztonsági Hivatal megbízott volna egy hetvennyolc éves embert azzal, hogy öljön meg egy ügynököt? Ezt én nem hiszem.

– Akkor is vizsgálja ki. És az egész nyomozásnak titokban kell maradnia. Azt akarom, hogy minden intézkedése előtt értesítsen. Lehetőleg ne menjen híre a dolognak.

– De ez óriási feladat! Hogy oldjam meg az egészet egyedül?

– Nem kell az egészet egyedül megoldania. Csak az első ellenőrzéseket. Ha utána visszajön, és azt mondja, nem talált semmit, akkor minden rendben van. Ha valami gyanúsra bukkan, akkor pedig együtt döntünk a továbbiakról.

Monica Figuerola az ebédszünetet súlyzózással töltötte a rendőrség konditermében. Az ebédje, amit bevitt az irodába, kávéból, egy fasírtos zsömléből és céklából állt. Bezárta az ajtót, elpakolt az asztaláról, és evés közben olvasni kezdte Björck jelentését.

Végül elolvasta a Björck és Teleborian levelezését tartalmazó függeléket is. Minden nevet és eseményt kiírt. Két óra után felállt, és kiment az automatához kávéutánpótlásért. Az irodából kilépve bezárta az ajtót, ami kötelező volt a hivatalnál.

Először is az ügyszámokat ellenőrizte. Betelefonált az archívumba, ahol közölték vele, hogy ilyen számú akta nem létezik. Következő lépésként áttúrta a sajtóarchívumot. Minden újság beszámolt egy illetőről, aki 1991 megfelelő napján súlyos égési sérüléseket szenvedett az autójában. Az áldozat meg nem nevezett középkorú férfi volt. Az egyik esti lap azt is megírta, hogy a tüzet az egyik tanú szerint egy fiatal lány okozta. Ez lehetett az a híres-nevezetes gyújtóbomba, amelyet Lisbeth Salander dobott Zalacsenkóra, az orosz kémre. Tehát valóban így történt.

Gunnar Björck, a jelentés írója létező személy volt. Magas rangú hivatalnok a külügyi osztályon, aki táppénzre ment porckorong-sérvvel, majd öngyilkosságot követett el.

A személyzeti osztály viszont nem tudott felvilágosítást adni arról, hogy mivel foglalkozott Björck 1991-ben. Az adatok titkosak voltak, még a nemzetbiztonsági dolgozók számára is. Ez szintén kötelező előírás volt.

Annak, hogy Lisbeth Salander 1991-ben a Lundagatanon lakott, és az ezután következő két évet a St. Stefan klinikán töltötte, ugyancsak könnyű volt utánajárni. Úgy tűnt, a jelentésben leírtak egyeznek a valósággal.

Peter Teleborian ismert pszichiáter volt, aki a tévében is gyakran szerepelt. Már 1991-ben is a St. Stefanban dolgozott, amelynek most a főorvosa.

Monica Figuerola sokáig töprengett az előtte fekvő dokumentum jelentőségén. Aztán felhívta a személyzeti osztály vezetőhelyettesét.

– Volna egy húzós kérdésem.

– Mégpedig?

– Itt az alkotmányvédelemnél épp azon vagyunk, hogy megállapítsuk egy bizonyos személy szavahihetőségét, és képet kapjunk az elmeállapotáról. Szükségem lenne egy pszichiáterre vagy hasonló szakértőre, aki hivatalosan jogosult arra, hogy akár szigorúan titkos információkat is közöljünk vele. Nekem dr. Peter Teleborian nevét adták meg, és azt szeretném tudni, hogy fordulhatok-e hozzá.

Eltartott egy ideig, mire választ kapott.

– Dr. Peter Teleborian párszor már a segítségünkre volt külső tanácsadóként. Nagy vonalakban beszélhet vele titkos információkról is. De mielőtt megkeresi, az egész bürokratikus procedúrát végig kell csinálnia. A főnökének engedélyeznie kell az eljárást, és hivatalos kérvényt kell beadnia, hogy konzultálni akar dr. Teleboriannal.

Ez elcsüggesztette Figuerolát. Megerősítést kapott valamiről, amit egy kis csoporton kívül nem tudott senki. Teleboriannak van kapcsolata a nemzetbiztonsággal. Ez még hihetőbbé teszi a jelentést.

Letette az iratot, és az Edklinthtől kapott többi információval kezdett foglalkozni. Tanulmányozta Christer Malm fotóit a két férfiról, akik állítólag követték Mikael Blomkvistet, amikor május elsején elhagyta a Copacabana kávézót.

A gépjármű-nyilvántartást átnézve pedig megállapította, hogy a szóban forgó Volvo tulajdonosa csakugyan Göran Mårtensson, aki tehát szintén létezik. A Nemzetbiztonsági Hivatal személyi nyilvántartásából az is kiderült, hogy valóban a cég alkalmazza. Ez volt a legegyszerűbb ellenőrzés, és az adatok stimmeltek. Ettől még jobban elcsüggedt.

Göran Mårtensson a személyi védelemnél dolgozott. Testőr volt, tagja annak a csapatnak, amely már többször vigyázott a miniszterelnök biztonságára. Néhány hete viszont alkalmilag a kémelhárításnál tevékenykedett. Rendes szolgálata alól április 10-én mentették föl, csak néhány nappal azt követően, hogy Lisbeth Salander és Alekszandr Zalacsenko a Sahlgrenska kórházba került. Az ilyen ideiglenes áthelyezések megszokottak voltak, ha valahol nem akadt elegendő ember egy-egy feladatra.

Figuerola végül a kémelhárítási osztály vezetőhelyettesét is felhívta, akit személyesen ismert, hiszen nemrég még nála dolgozott. Megkérdezte, van-e éppen Göran Mårtenssonnak valami fontos elfoglaltsága, vagy igénybe vehetik-e őt az alkotmányvédelemnél.

Az osztályvezető-helyettes meg volt döbbenve. Figuerolát biztosan félretájékoztatták. Göran Mårtensson a személyi védelemnél dolgozik, nem a kémelhárításnál.

Figuerola letette a telefont, és jó két percig csak a kagylót bámulta. A személyi védelemnél úgy tudták, hogy Mårtenssont áthelyezték a kémelhárításhoz. Ott azonban nem is hallottak erről. Pedig az ilyen cseréket csak a hivatalvezető engedélyével lehet lebonyolítani.

Edklinth azt mondta, ügyeljen rá, hogy ez a dolog ne verjen fel nagy port. Márpedig ha most megkeresi a hivatalvezetőt, akkor egy igen nagy sziklát dobna egy elég kicsi tavacskába…

Hétfő délelőtt tizenegy tájban Erika Berger a főszerkesztői irodájában ült, és mélyeket lélegzett. Az asztalán álló kávé, amit az imént vett az automatából, életmentő volt. Először egy negyedórás értekezleten vett részt, amelyen Peter Fredriksson szerkesztőségi titkár vázolta az aznapi munka alapvonalait. Mivel Anders Holmban egyáltalán nem bízott, egyre inkább Fredriksson megítélésére kellett hagyatkoznia.

Ezután egy órát töltött Magnus Borgsjővel, a felügyelőbizottság elnökével, Christer Sellberggel, az SMP pénzügyi igazgatójával és a költségvetésért felelős Ulf Flodinnal. A téma a reklámbevételek romlása és a szabadpiac sarokszámainak csökkenése volt. Flodin és Sellberg egyetértettek abban, hogy intézkedni kell a veszteségek minimalizálása érdekében.

– Az első negyedévet a reklámbevételek minimális emelkedésének köszönhetően éltük túl, ezenkívül két munkatársunk nyugdíjba ment az előző év végén. Ezeket a helyeket nem is töltjük be – magyarázta Flodin. – A mostani negyedévet valószínűleg némi veszteséggel zárjuk. Az egészen biztos, hogy a stockholmi reklámpiacot a két ingyenes újság, a Metro és a Stockholm City uralja. A harmadik negyedévre semmi mást nem jósolhatunk, csak jelentős deficitet.

– És hogyan fogjuk ellensúlyozni? – érdeklődött Borgsjö.

– Nos, a lapnál 2002 óta nem volt leépítés. Úgy gondolom, hogy a következő évre legalább kilenc munkahelyet meg kell spórolnunk.

– És melyek lennének ezek? – kérdezte Erika.

– Azt közösen fogjuk eldönteni. Egy hely itt, egy ott. A sportrovatnál jelenleg hat teljes és egy részmunkaidős státus van. Ezt le kell vinnünk öt teljes státusra.

– De ha jól tudom, a sportrovat már így is alig győzi a munkát. Ez azt jelentené, hogy jelentősen csökkentenünk kellene a sporttudósítások számát.

Flodin megvonta a vállát.

– Örömmel meghallgatok bármilyen más javaslatot.

– Jobb ötletem nincs, de a leépítések azzal járnának, hogy a lap is vékonyabb lenne, amivel csökkenne az olvasók és az előfizetők száma is.

– Ez egy ördögi kör – ismerte el a pénzügyi igazgató.

– De engem azért szerződtettek, hogy ezt a folyamatot megállítsam – mondta Erika. – Változásokat kell bevezetnem a lapnál, és vonzóbbá kell tennem az olvasók számára. Ez viszont lehetetlen, ha leépítésekkel kezdem a munkámat.

Borgsjőhöz fordult.

– Meddig tudja még az újság kiegyenlíteni a veszteségeket? Mennyi veszteséget engedhetünk meg magunknak irányváltás nélkül?

Borgsjö az ajkát csücsörítette.

– Kimerültek a tartalékaink. A részvényeink értéke körülbelül harminc százalékkal csökkent az elmúlt tíz évben. Az erőforrásaink nagy részét adattechnikai beruházásokra fordítottuk.

– Láttam, hogy az SMP kifejlesztett egy saját szövegszerkesztőt, az AXT-t. Mennyibe került ez a fejlesztés?

– Nagyjából ötmillió koronába.

– De hiszen ugyanolyan jó termékek vannak készen a piacon! Miért kellett a lapnak saját szoftver?

– Hát, Erika… Ezt attól kérdezze, aki tudja. De az akkori főtechnikus meggyőzött róla. Azt mondta, hosszú távon olcsóbb így, és más lapoknak is eladhatjuk a program licencét.

– És megvette valaki?

– Egy regionális újság Norvégiában.

– Nagyszerű – mondta Erika szárazon. – Következő kérdés: öt-hat éves számítógépeket használunk…

– Ebben az évben ki van zárva, hogy új gépekbe fektessünk – szakította félbe rögtön Flodin.

És így tovább. Erikának egy idő után feltűnt, milyen bájosan semmibe veszi Flodin és Sellberg az ő kifogásait. Az ő mottójuk a takarékoskodás volt, teljesen érthetően az ő szempontjukból, de elfogadhatatlan neki mint új főszerkesztőnek. Amitől végképp a falra mászott, az az érvelésüket kísérő barátságos mosoly volt, mintha egy tízéves kislánnyal beszéltek volna. Te csak ne törd a kis fejecskédet ilyen bonyolult dolgokon.

Borgsjö sem jelentett nagy segítséget, de ő legalább nem volt olyan lekezelő, mint a többiek.

Sóhajtott egyet, bekapcsolta a laptopját, és megnézte az e-mailjeit. Tizenkilenc új levél. Ebből négy spam. Másik hét a szokásos, nigériai özvegyektől és az abu-dzabi nemzeti bank elnökétől, akik mind hihetetlen összeget ajánlottak némi kezdőtőke átutalásának fejében, és hasonlók.

A többi üzenet belső közlemény volt, meg egy emlékeztető a fogorvosától, hogy itt az ideje az újabb negyedéves vizsgálatnak. Följegyezte elektronikus naptárába a küldött időpontot, és azonnal látta is, hogy le kell mondania, mert erre a napra már egy nagy szerkesztőségi értekezlet volt beírva.

Végül megnyitotta az utolsó levelet, mely a centralred@smpost.se címről érkezett, a tárgya pedig A főszerkesztő asszony figyelmébe volt. Lassan letette a kávéspoharat.

TE KURVA! NE HIDD, HOGY CSAK ÚGY IDEJÖHETSZ, ÉS JÁTSZHATOD AZ ESZED, TE HÜLYE PICSA! HOGY BASSZANAK SEGGBE EGY CSAVARHÚZÓVAL! MINÉL ELŐBB ELHÚZOL INNEN, ANNÁL JOBB LESZ!

Erika automatikusan fölnézett, és Anders Holmot kereste. Nem volt a helyén, és sehol máshol sem látta a szerkesztőségben. Még egyszer megnézte a feladó címét, majd fölvette a kagylót, és telefonált Peter Flemingnek, a technikusok vezetőjének.

– Jó napot. Ki használja a centralred@smpost.se e-mail címet?

– Senki. Nincs is ilyen cím az SMP-nél.

– Most kaptam onnan egy levelet.

– Az hamis cím lesz. Tartalmaz a levél vírust?

– Nem. Legalábbis a vírusvédelem nem riasztott.

– Jó. Az a cím nem létezik. Ilyesmit könnyű hamisítani. Léteznek ilyen oldalak az interneten.

– Vissza lehet követni, ki volt az?

– Gyakorlatilag lehetetlen. Kivéve, ha olyan hülye az illető, hogy az otthoni gépét használta. Akkor esetleg az IP-cím alapján meg lehetne találni, de ha mondjuk egy hotmailes fiókról írt, akkor a nyom már el is tűnik.

Erika megköszönte a segítséget. Nem ez volt az első eset, amikor postán vagy e-mailben fenyegető üzenetet kapott valami őrülttől. De ez az üzenet egyértelműen mint az SMP új főszerkesztőjét célozta meg. Azon tűnődött, vajon valami elmebeteg olvasott-e róla Morander halálával kapcsolatban, vagy házon belül találja a feladót.

Monica Figuerola alaposan átgondolta, mitévő legyen Evert Gullberg ügyében. Az alkotmányvédelmi munka egyik előnye az, hogy jogában áll bármilyen rendőrségi jelentésbe belenézni, amely rasszista vagy politikai motivációból elkövetett bűncselekményekkel állt kapcsolatban. Elvégre Alekszandr Zalacsenko bevándorló volt, és neki elsősorban abból áll a munkája, hogy a külföldi származásúak elleni erőszakos cselekményeket vizsgálja, és kiderítse, rasszista indíttatásúak voltak-e. Minden joga megvolt tehát, hogy kövesse a meggyilkolása ügyében folytatott nyomozást, és tisztázza, kapcsolatban állt-e Evert Gullberg valamilyen rasszista csoportosulással, vagy tett-e a gyilkossággal összefüggésben rasszista megnyilvánulásokat. Kikérte a jelentést, és aprólékosan átolvasta. Megtalálta az igazságügy-miniszternek címzett leveleket, és megállapította, hogy azok – a minisztert támadó, sértő és nyilvánvalóan őrült megjegyzések mellett – az „idegen” és a „hazaáruló” szavakat is tartalmazzák.

Ekkor már öt óra volt. Figuerola az egész anyagot bezárta az irodai széfbe, elrakta a kávéscsészét, kikapcsolta a gépet, és blokkolt. Aztán elsietett egy konditerembe a St. Eriksplanon, és edzett egy órácskát.

Amikor végzett, hazaballagott kétszobás lakásába a Pontonjärgatanon, lezuhanyozott, és elfogyasztott egy kései, de egészséges vacsorát. Eltűnődött, felhívja-e Daniel Mogrent, aki három sarokkal arrébb lakott ugyanabban az utcában. Daniel asztalos volt, és testépítő, emellett már három éve az edzőtársa. Az elmúlt hónapokban találkozgattak is némi egyszerű, sallangmentes szex végett.

A szex majdnem olyan kielégítő volt, mint egy kemény edzés, de Figuerola kezdett azon gondolkodni, nem kellene-e az ő korában már tartós kapcsolatot kialakítania. Esetleg gyereket vállalnia. De biztosan nem Daniel Mogrennel.

Hosszas töprengés után úgy döntött, senkivel nincs kedve találkozni. Inkább ágyba bújt egy ókorról szóló történelmi könyvvel. Nem sokkal éjfél után el is aludt.

13. FEJEZET

Május 17., kedd

Monica Figuerola kedd reggel hat óra tízkor kelt, kocogott egy kicsit a parton, lezuhanyozott, majd nyolc óra tíz perckor blokkolt a rendőrség épületében. A reggelt azzal töltötte, hogy írásban összefoglalta az előző nap eredményeit.

Torsten Edklinth kilenckor jött be. Monica húsz percet adott neki, hogy átnézze a reggeli postáját, majd átment az irodájához, és bekopogott. Tíz percet várt, amíg Edklinth átolvasta az összefoglalót, majd fölemelte a fejét, és ránézett.

– A hivatalvezető… – mondta.

Monica bólintott.

– Neki jóvá kellett hagynia Mårtensson ideiglenes áthelyezését. Tehát arról is tudnia kell, hogy Mårtensson nincs a kémelhárításnál, mint ahogy a személyi védelmi osztály állítja.

Edklinth levette a szemüvegét, és egy papírszalvétával gondosan tisztogatni kezdte. Töprengett. Különböző értekezletek és megbeszélések alkalmával számtalanszor találkozott már Albert Shenkével, a hivatalvezetővel, de nem lehetett azt mondani, hogy különösebben ismerné. Viszonylag alacsony termetű férfi volt, gyér, vörösesszőke hajjal, és az évek során egyre testesebb lett.

Azt is tudta, hogy Shenke nagyjából ötvenöt éves, és már legalább huszonöt éve a nemzetbiztonságnál dolgozik. Hallgatag embernek ismerte, aki erélyesen irányított, ha úgy hozta a szükség. Hogy a szabadidejét mivel tölti, azt nem tudta, de mintha úgy emlékezett volna, hogy egyszer golfütőkkel a vállán látta a rendőrség garázsában. Egyszer véletlenül az operában is találkoztak.

– Egyvalami nagyon feltűnt – mondta Monica.

– Micsoda?

– Evert Gullberg. A negyvenes években volt katona, aztán adójogi ügyvéd lett, de az ötvenes években nyoma veszett.

– És?

– Amikor az ügyről beszéltünk, az is szóba került, hogy esetleg bérgyilkos lehetett.

– Tudom, hogy ez elég erőltetett, de…

– Az ötvenes-hatvanas években ugyanúgy, ahogy az Informationsbyrån, a Nemzetbiztonsági Hivatal is alapított házon kívüli vállalkozásokat.

– Már vártam, hogy eszébe jusson ez a lehetőség… – bólintott Edklinth.

– A jóváhagyására volna szükségem, hogy belenézhessek az ötvenes évek aktáiba.

– Nem – rázta meg a fejét Edklinth. – A hivatalvezető jóváhagyása nélkül nem megy, az pedig túl nagy figyelmet vonzaná ránk, és azt nem akarjuk, amíg nincs elég bizonyíték a kezünkben.

– Akkor mihez akarunk most kezdeni?

– Mårtensson. Találja ki, hogy mit művel most.

Lisbeth Salander éppen bezárt szobája ablakát tanulmányozta, amikor megzörrent a kulcs a zárban. Dr. Anders Jonasson lépett be. Már elmúlt este tíz óra, és a lány éppen a szökését tervezgette a Sahlgrenska kórházból.

A szellőzőaknát már megnézte, és megállapította, hogy nemcsak a feje fér át rajta, de a teste többi részét is komolyabb nehézség nélkül átpréselné. Ugyan a harmadik emeleten volt, de néhány széttépett lepedő és az asztali lámpa háromméteres hosszabbítójának kombinációja megoldotta volna ezt a problémát.

Gondolatban lépésről lépésre megtervezte a szökést. Csak a ruha jelentett gondot. Összesen néhány bugyi, egy hálóing és egy pár papucs állt a rendelkezésére. Volt nála kétszáz korona készpénz, amit Annika Gianninitől kapott, hogy vehessen magának valamit a kórház büféjében. Ez elég lenne egy olcsó farmerre meg egy pólóra valami turkálóban. A maradék pénzből meg felhívja Plague-et. Azzal megoldódna minden problémája. Úgy tervezte, a szökés után néhány napot Gibraltáron tölt, aztán új életet kezd valahol a világban.

Jonasson biccentett, és helyet foglalt a széken. Lisbeth az ágy szélére ült.

– Jó estét, Lisbeth. Elnézést, amiért pár napja nem látogattam meg, de kész bolondokháza volt a sürgősségi osztályon. Azonkívül foglalkoznom kell néhány medikusommal is.

A lány bólintott. Nem is várta, hogy dr. Jonasson soron kívül is meglátogassa.

Az orvos fogta a kórlapot meg a lázgörbéjét, és a gyógyszerezését tanulmányozta. A hőmérséklete beállt harminchét fok és harminchét-kettő közé, és már egy hete nem volt szüksége fájdalomcsillapítóra.

– És jól kijönnek dr. Endrinnel?

– Jól – felelte Lisbeth minden lelkesedés nélkül.

– Gyorsan megvizsgálnám, ha nem zavarja.

Lisbeth bólintott. Jonasson kis lámpát vett elő a táskájából, előrehajolt, és a szemébe világított, hogy megnézze, hogyan szűkül és tágul a pupillája. Megkérte, hogy tátsa ki a száját, és belenézett a torkába. Majd a nyakára tette a kezét, és óvatosan előre, hátra és oldalra mozgatta a fejét.

– Tarkótájon vannak panaszai? – érdeklődött. Lisbeth a fejét rázta.

– Fáj még a feje?

– Néha egy kicsit, de elmúlik.

– Még nem ért véget a gyógyulási folyamat. Fokozatosan meg fog szűnni a fejfájás.

Még mindig alig kellett félrehajtania a lány rövid haját, hogy kitapogassa a heget a füle fölött. Szépen gyógyult.

– Megint kivakarta. Ne tegye!

Bólintás. Jonasson megfogta a bal könyökét, és fölemelte a karját.

– Egyedül is föl tudja emelni?

Lisbeth fölnyújtotta a karját.

– Jelentkezik ilyenkor fájdalom vagy bármi más panasz a karjában?

Lisbeth a fejét rázta.

– Feszül?

– Kicsit.

– Továbbra is edzenie kell a vállizmokat.

– Az bezárva elég nehéz.

Jonasson rámosolygott a lányra.

– Nem fog ez örökké tartani. Végzi a gyakorlatokat?

Bólintás.

Dr. Jonasson elővette a sztetoszkópját, és kicsit a csuklójára nyomta, hogy fölmelegedjen. Aztán átült az ágyra, kigombolta a lány hálóingét, meghallgatta a szívét, és megmérte a pulzusát. Megkérte, hogy hajoljon előre, és a hátára tette a sztetoszkópot, hogy a tüdejét is meghallgassa.

– Köhögjön.

Köhögött.

– Köszönöm, begombolkozhat. Orvosi szempontból többé-kevésbé rendbe jött.

Lisbeth bólintott. Azt hitte, hogy az orvos most fölkel, és megígéri, hogy pár napon belül benéz, de Jonasson ülve maradt. Sokáig csak ült, és látszott rajta, hogy töpreng valamin. Lisbeth türelmesen várt.

– Tudja, miért lettem orvos? – kérdezte hirtelen Jonasson. Lisbeth a fejét rázta.

– Munkáscsaládból származom. De mindig is orvos akartam lenni. Először inkább pszichiáter. Ám az nagyon intellektuálisnak tűnt.

Amint kiejtette a pszichiáter szót, Lisbeth rögtön nagyobb érdeklődéssel szemlélte.

– De nem voltam biztos benne, hogy sikerül elvégeznem az egyetemet. Az érettségi után először hegesztőnek tanultam, és néhány évig abban a szakmában dolgoztam. Jó ötletnek tartottam, hogy legyen valami a kezemben, ha mégsem sikerülnének az orvosi tanulmányaim. Egyébként a hegesztés és az orvoslás nem annyira különböző szakma. Mind a kettőben össze kell rakni valamit. Most itt dolgozom a kórházban, és embereket rakok össze, mint például magát.

Lisbeth homlokráncolva tűnődött azon, hogy Jonasson most tréfál-e vele. De egészen komolynak látszott.

––Lisbeth… azt szeretném kérdezni…

Megállt, és olyan sokáig hallgatott, hogy a lány már majdnem megkérdezte, mit akar tőle. De uralkodott magán, és várt.

– Szóval föltehetnék magának egy nagyon személyes kérdést? Nem mint orvos, hanem mint magánember. Nem jegyzem föl sehova a válaszát, és nem beszélek róla senkinek. De ha nem akar válaszolni, nem kell.

– Mire kíváncsi?

– Elég indiszkrét kérdés.

Lisbeth a szemébe nézett.

– Amióta bekerült a St. Stefanba, egyetlen pszichiáternek sem volt hajlandó válaszolni, aki beszélni próbált magával. Miért?

Lisbeth tekintete kicsit elsötétült. Érzelemmentes arccal nézte Jonassont. Két teljes percig egy árva szót sem szólt.

– Miért kérdezi? – tudakolta végül.

– Őszintén szólva én magam sem tudom. Azt hiszem, csak meg akarok érteni valamit.

Lisbeth ajka enyhén megremegett.

– Azért nem beszéltem az agyturkászokhoz, mert nem figyeltek arra, amit mondtam.

Dr. Jonasson bólintott, és halkan fölnevetett.

– Oké… és mit gondol dr. Teleborianról?

Olyan váratlanul hangzott el a név, hogy Lisbeth majdnem megrándult, és a szeme összeszűkült.

– Mi a fasz folyik itt, mit akar?

Hirtelen olyan durva lett a hangja, mint a smirgli. Anders Jonasson olyan közel hajolt hozzá, hogy szinte behatolt a személyes terébe.

– Azért, mert a Peter Teleborian nevű… hogy mondta? agyturkász, aki nem egészen ismeretlen a szakmában, az elmúlt napokban kétszer is megjelent nálam, és szeretné, ha lehetővé tenném neki, hogy megvizsgálja magát.

Lisbeth hátán végigfutott a hideg.

– A bíróság őt bízta meg azzal, hogy szakvéleményt adjon magáról.

– És?

– Nem tetszik nekem ez a fazon. Nem engedélyeztem neki a belépést. Legutóbb bejelentés nélkül bukkant fel az osztályon, és egy nővért kért meg, hogy segítsen neki besurranni magához.

Lisbeth összeszorította a száját.

– Olyan fura, fontoskodó alaknak tűnt. Ezért kérdezem, hogy mit gondol róla.

Ezúttal dr. Jonassonon volt a sor, hogy türelmesen várjon a válaszra.

– Teleborian egy szarcsimbók – felelte végül Lisbeth.

– Van valami személyes ügyük?

– Mondhatjuk így is.

– Többször beszéltem valami hatósági emberrel is, aki azt akarja, hogy engedjem be magához Teleboriant.

– És?

– Megkérdeztem tőle, ért-e az orvostudományhoz annyira, hogy megítélje a maga állapotát, aztán elküldtem a francba. Persze kicsit választékosabban.

– Oké.

– Még egy utolsó kérdés. Miért mesélte ezt el nekem?

– Hát kérdezte.

– Igen. De én orvos vagyok, és pszichiátriát is tanultam. Akkor miért beszél velem? Értsem ezt úgy, hogy bizonyos mértékig megbízik bennem?

Lisbeth nem válaszolt.

– Jó, akkor úgy értem. Tudnia kell, hogy mivel maga a betegem, magának dolgozom, és senki másnak.

A lány bizalmatlanul méregette. Egy ideig Jonasson is csöndben maradt. Aztán könnyedebb hangon folytatta.

– Tisztán orvosi szempontból maga nagyjából fölépült. Pár hét rehabilitációra van még szüksége. De aztán sajnos egészséges lesz.

– Sajnos?

– Sajnos – Jonasson elmosolyodott – maga túl jól van.

– Mit akar ezzel mondani?

– Azt, hogy akkor már semmilyen orvosi okot nem tudok felmutatni, amivel megmenthetem attól, hogy Stockholmba vigyék, és előzetes letartóztatásban várja a tárgyalását, ami hat hét múlva kezdődik. Gondolom, a jövő héten meg is kapom erről a határozatot. Az pedig azt jelenti, hogy dr. Teleboriannak lehetősége lesz megvizsgálni magát.

Lisbeth szótlanul ült az ágyon. Jonasson szinte szórakozottan hajolt oda, és nyomta vissza a párnára. Úgy beszélt, mintha csak hangosan gondolkozna.

– Se fejfájása nincs, se láza, úgyhogy dr. Endrin valószínűleg megírja a zárójelentést.

Hirtelen felállt.

– Köszönöm, hogy beszélt velem. Még meglátogatom, mielőtt elmegy.

Már az ajtónál járt, amikor a lány utánaszólt:

– Dr. Jonasson.

Megfordult.

– Köszönöm.

Jonasson biccentett még egyet, mielőtt kiment, és becsukta az ajtót.

Lisbeth még sokáig ült ott, és a becsukott ajtót nézte. Aztán hátradőlt, és a plafont bámulta.

Csak most vette észre, hogy valami kemény van a párnája alatt. Amikor fölemelte, egy kis vászonzsákot talált, ami azelőtt biztosan nem volt ott. Kinyitotta, és értetlenül nézte a Tungsten T3-at meg a töltőt. Aztán közelebb vitte a szeméhez, és egy kis karcolásra lett figyelmes a felső peremén. Felgyorsult a szívverése. Ez az enyém. De hogy… Döbbenten pillantott vissza az ajtóra. Dr. Jonasson tele volt meglepetéssel. Hirtelen nagyon izgatott lett. Azonnal bekapcsolta a számítógépet, és látta, hogy jelszó védi.

Csalódottan nézte a képernyőt, amely pofátlanul bámult vissza rá. És mégis, hogy a picsába… Megint belenézett a zsákba, és egy összehajtogatott cédulát talált benne. Kihajtogatta, és tiszta kézírással ezt az üzenetet látta rajta:

Te vagy a hacker. Találd ki. Kalle B.

Hetek óta most először Lisbeth elnevette magát. Aztán beütötte a 9277-et, ami a billentyűzeten a WASP betűknek felelt meg. Ez volt az a kód, amelyet Kalle „Köcsög” Blomkvistnek ki kellett találnia, mikor hívatlanul benyitott a lakásába, és beindította a riasztót.

De most nem működött.

Megpróbálkozott az 52553-mal, vagyis a KALLE névvel. Ez sem jött be. De mivel Kalle „Köcsög” Blomkvist nyilván azt akarta, hogy használja a gépet, valószínűleg egyszerű jelszót választott. Kalleként, utált gúnynevén írta alá az üzenetet. Gondolkodott. Asszociált. Biztos valami sértés. Aztán beütötte a 74774-et, a PIPPI betűsor megfelelőjét. A gép már indult is.

A képernyőn egy smiley jelent meg, mellette egy szóbuborék:

Na látod, nem is volt olyan nehéz. Ha javasolhatom, klikkelj az újonnan elmentett dokumentumra.

Rögtön megtalálta a képernyő tetején a Hello, Sally nevű dokumentumot. Megnyitotta, és olvasott.

Legelőször is: ez a dolog köztünk marad. Az ügyvédednek, vagyis Annika húgomnak sejtelme sincs róla, hogy ez a gép nálad van. És ez maradjon is így.

Nem tudom, mit hallasz az idekint zajló dolgokból, de mindenesetre (és annak ellenére, ahogy viselkedsz) van itt egy rakás futóbolond, akik kitartanak melletted. Ha ennek vége, alapítok egy közhasznú egyesületet, amelynek az lesz a neve, hogy Őrült Lovagok Asztala. Az egyesület egyetlen feladata az lesz, hogy a tagok évente egyszer összegyűlnek vacsorázni és rólad cseverészni. (Nem, nem. Te nem leszel meghívva.)

Na jó, félre a tréfát. Annika éppen előkészül a tárgyalásodra. Az a baj, hogy neked dolgozik, és tartja magát ehhez a magánszféra-hülyeséghez. Vagyis nem meséli el nekem, hogy mit beszéltetek egymással, és ez a mostani helyzetben elég nagy hendikepet jelent. Hála Istennek, legalább én tájékoztathatom őt a dolgokról.

De neked és nekem muszáj beszélnünk.

A mailcímemet ne használd!

Lehet, hogy csak üldözési mániám lett, de jó okom van feltételezni, hogy nem te vagy az egyetlen, aki elolvassa a leveleimet. Ha valamit küldeni akarsz, akkor keresd meg a Yahoo Groupsnál az Őrült Lovagok Asztala nevű csoportot. Az azonosítód Pippi, a jelszavad pedig p9i2p7p7i.

Mikael

Lisbeth kétszer is elolvasta a levelet, majd döbbenten meredt a noteszgépre. A teljes cybercölibátus már elvonási tüneteket okozott nála. Azon gondolkodott, hogy ha Kalle „Köcsög” Blomkvist becsempésztette neki a gépét, vajon miért felejtette el, hogy a netkapcsolathoz egy mobiltelefonra is szüksége van.

Hirtelen lépteket hallott a folyosón. Azonnal kikapcsolta a gépet, és a párnája alá dugta. Csak amikor már fordult a kulcs a zárban, akkor vette észre, hogy a kis vászonzsák és a töltő az éjjeliszekrényen maradt. Gyorsan kinyúlt, behúzta őket a takaró alá, és a lába közé nyomta. Aztán mozdulatlanul fekve maradt, és a plafont bámulta. Az éjszakás nővér jött be, megkérdezte, hogy van, és hogy kér-e valamit.

Lisbeth azt felelte, hogy egy doboz cigi jól jönne. A nővér azonban kedvesen, de határozottan visszautasította a kérést. Adott viszont egy csomag nikotinos rágógumit. Ahogy becsukta az ajtót, Lisbeth megpillantotta a folyosón ülő biztonsági őrt. Megvárta, míg a léptek eltávolodnak, aztán újra elővette a Palmot.

Bekapcsolta, és megpróbált felmenni az internetre.

Majdnem elejtette a gépet, amikor sikerült a kapcsolódás. Ez nem létezik.

Olyan gyorsan pattant ki az ágyból, hogy belesajdult a sérült csípője. Értetlenül nézett szét. Hogy lehetséges ez? Lassan körbefordult, és minden zugot megvizsgált. Nem, nincs a szobában mobil. De netkapcsolat mégis volt. Aztán széles vigyor terült szét az arcán. A kapcsolat bluetoothon keresztül jött létre, egy tíz-tizenkét méterre lévő telefon segítségével. A tekintete a plafon alatt lévő szellőzőaknára villant.

Ez a Kalle „Köcsög” Blomkvist egy mobilt telepített a szobája mellé. Ez volt az egyetlen lehetséges magyarázat.

De akkor miért nem csempészte be a telefont is… Ja, persze. Az akku.

A noteszgépet csak háromnaponta kell feltölteni. Egy mobil viszont, ha a neten szörfözne vele, szinte azonnal lemerülne. Blomkvist vagy még inkább valaki más, akit megbízott ezzel, rendszeresen kicseréli a telefon akkumulátorát.

A gép töltőjét elküldte neki. Annak mindig elérhető közelségben kellett lennie. De egy tárgyat mégis egyszerűbb elrejteni, mint kettőt. Nem is olyan hülye ez a Blomkvist.

Lisbeth először is azt gondolta át, hogy hova dugja be a töltőt. Volt egy konnektor az ajtó mellett és egy másik az éjjeliszekrény mögött. Az ottani elosztó látta el árammal a kislámpát és az órát. Korábban volt itt egy rádió is, de azt kivitték, így egy hely felszabadult. Lisbeth elmosolyodott. A töltő csatlakozója pont beleillett. A nappali feltöltéshez tökéletesen megfelelt.

Lisbeth Salander boldog volt. A szíve csak úgy dörömbölt, amikor két hónap után először csatlakozott az internetre.

Az apró kijelzővel nem ment olyan egyszerűen a szörfölés, mint a PowerBook tizenhét colos képernyőjén. De fent volt a neten. Az ágyából elérhette az egész világot.

Megnyitott egy privát honlapot, amely leginkább érdektelen képeket tartalmazott egy nem különösebben tehetséges fotóstól, bizonyos Gill Bates-től, aki a pennsylvaniai Jobsville-ben lakott. Lisbeth már utánanézett, és kiderítette, hogy ilyen nevű helység nem létezik. Ennek ellenére Bates galériájában több mint kétszáz kép szerepelt róla. Megkereste a 167-es számút, és a „Nagyítás” gombra kattintott. A kép a jobsville-i templomot ábrázolta. A kurzort a templomtorony csúcsára vitte, és kattintott. Azonnal megjelent egy ablak, ami az azonosítóját és a jelszavát kérte. A digitális ceruzával beírta az azonosító rubrikájába, hogy Remarkable, a jelszóéba pedig, hogy A(89)Cx#mag-nolia.

Újabb ablak jelent meg, ERROR – You have the wrong password felirattal és egy gombbal: OK – try again. Lisbeth tudta, hogy ha ezt választaná, akármeddig próbálkozna, mindig ugyanez az ablak jelenne meg. E helyett az ERROR szó O betűjére kattintott.

A képernyő elsötétült. Majd kinyílt egy animált ajtó, és egy Lara Croft-külsejű alak lépett ki rajta. Szövegbuborék jelent meg mellette: KI AZ?

Lisbeth a buborékra kattintott, és beírta, hogy Wasp. Azonnal jött is a válasz: BIZONYÍTSD BE – KÜLÖNBEN… – és Lara Croft kibiztosította a pisztolyát. Lisbeth tudta, hogy a fenyegetést komolyan kell venni. Három téves jelszó, és az oldal bezárul, a Wasp név pedig törlődik a taglistáról. Megadta hát a jelszavát: MonkeyBusiness.

A képernyő ismét változott. Kék háttér előtt ez a szöveg tűnt fel:

Üdv a Hacker Köztársaságban, Wasp polgár! 56 napja jártál itt utoljára. Online polgárok: 10. Szeretnél (a) böngészni a fórumban (b) üzenetet küldeni (c) keresni az archívumban (d) beszélni (e) dugni?

A d-re kattintott, mire megkapta az online felhasználók listáját: Andy, Bambi, Dakota, Jabba, BuckRogers, Mandrake, Pred, Slip, SisterJen, SixOfOne és Trinity.

Hellósztok – írta.

Nahát, Wasp, te vagy az? – válaszolt rögtön SixOfOne.

Nézzétek már, ki jött haza!

Merre jártál? – kérdezte Trinity.

Plague azt mondta, valami nagy gebasz van – írta Dakota.

Lisbeth nem volt biztos benne, de gyanította, hogy Dakota nő. A többi online polgár mind férfi volt, beleértve SisterJent is. A Hacker Köztársaság hatvankét aktív polgára között összesen négy nőnemű akadt.

Szia, Trinity – írta Lisbeth. – Sziasztok, többiek.

Trinitynek miért köszönsz külön? Van valami köztetek, vagy velünk van gáz? – tudakolta Dakota.

Randiztunk egy párszor – válaszolta Trinity. – Waspnak az intelligens emberek jönnek be.

Ez azonnali szidalmakat váltott ki a többiekből.

A hatvankét polgárból Wasp csak kettővel találkozott személyesen. Plague-gel, aki most furcsamód nem volt online, és Trinityvel, aki angol volt, és Londonban élt. Két éve futottak össze néhány órára, amikor segített a lánynak és Mikael Blomkvistnek Harriet Vanger keresésében úgy, hogy lehallgatott egy magántelefont a csinos kis külvárosban, St. Albansben. Lisbeth a digitális ceruzával ügyetlenkedett, és azt kívánta, bár volna egy rendes billentyűzete.

Itt vagy még? – érdeklődött Mandrake.

Lassan, betűzve válaszolt.

Bocs, csak egy PDA-m van. Elég lassan megy az írás.

Mi történt a gépeddel? – kérdezte Fred.

A géppel semmi, velem van gond.

Na, mesélj a bratyódnak, mi van? – írta Slip.

Le vagyok tartóztatva.

Micsoda? Miért? – kérdezték azonnal hárman is. Lisbeth öt sorban összefoglalta a helyzetet, amit mindenki aggodalmasan fogadott.

És hogy vagy? – kérdezte Trinity.

Van egy lyuk a koponyámon.

Nem látok változást – jelentette ki Bambi.

Waspnak eddig is eresztett a feje – helyeselt SisterJen, és még egy sor hasonló jellegű megjegyzés érkezett Wasp szellemi képességeit illetően. Lisbeth mosolygott. Végül is Dakota vitte tovább a beszélgetés fonalát.

Na, álljunk meg. A Hacker Köztársaság egyik polgárát támadás érte. Mit lépjünk erre?

Atombomba Stockholmra? – vetette fel SixOfOne.

Az azért túlzás lenne – ellenkezett Wasp.

Na, csak egy icipici…

Ne beszélj már faszságokat, SixOO.

De azért megbéníthatjuk Stockholmot – javasolta Mandrake. Mit szólnátok egy vírushoz, amely megbénítaná a kormányt?

A Hacker Köztársaság polgárai rendes körülmények között nem terjesztettek vírusokat. Ellenkezőleg: hackerek voltak, és mint ilyenek, esküdt ellenségei minden idiótának, aki vírusokat küldözget, csak hogy szabotálja a netet, és rongálja mások gépét. Információ-függőségük kielégítéséhez jól működő, meghackelhető hálózatra volt szükségük.

A svéd kormány megbénítása azonban több volt szimpla fenyegetésnél. A Hacker Köztársaság polgárai a legjobbak közt is a legjobbak voltak, igazi elitosztag, amelynek a világ bármely hadserege irtózatos pénzeket fizetett volna, hogy katonai célokra használja a képességét. Már ha a polgárok bármelyike is ilyen fokú lojalitást érzett volna valamelyik állam iránt, ami nem volt túlságosan valószínű.

Ugyanakkor egytől egyig igazi komputervarázslók voltak, és aligha lehetett tapasztalatlannak nevezni őket, ha számítógépes vírusok kifejlesztéséről volt szó. És nem is kellett sokáig kérlelni őket, hogy megindítsák a hadjáratot, ha úgy hozta a helyzet. Néhány évvel ezelőtt egyiküknek, aki civilben szoftverfejlesztő volt Kaliforniában, egy internetes cég ellopta a szabadalmát, és ráadásul volt képük még őt állítani bíróság elé. Erre aztán egy fél éven keresztül a köztársaság valamennyi polgára elképesztő energiát ölt abba, hogy a cég összes gépét meghackelje és tönkretegye. Minden üzleti titkot és minden e-mailt – valamint néhány hamis dokumentumot, amelyek szerint a cégvezetőnek jelentős adóhátraléka volt – vidáman felpakoltak a netre, megspékelve némi információval a cég vezetőjének titkos szeretőjéről és néhány fényképpel, amelyek egy hollywoodi partin kokainszívás közben ábrázolták a férfit. A vállalat újabb fél év alatt csődbe ment, de a köztársaság „polgári milíciájának” egyes haragtartó tagjai még évekkel később is rendszeresen zaklatták az egykori cégvezetőt.

Ha a világ legjobb hackerei közül hatvanan elhatározzák, hogy megtámadnak egy államot, azt az illető állam ugyan át fogja vészelni, de nem minden probléma nélkül. Ha Lisbeth igent mond, a károk akár milliárdokra is rúghatnak. Gyorsan átgondolta az ajánlatot.

Még ne. De ha nem úgy alakulnak a dolgok, ahogy kéne, lehet, hogy segítséget fogok kérni.

Jó, csak szólj – válaszolta Dakota.

Már rég volt dolgunk valamelyik kormánnyal – tette hozzá Mandrake.

Van is egy programom, amellyel fejre lehet állítani az adórendszert. Pont olyan kis országokra van kitalálva, mint Norvégia – ajánlkozott Bambi.

Az fasza, de Stockholm Svédországban van – szólt közbe Trinity.

Kurvára mindegy. A lényeg az, hogy…

Lisbeth Salander visszadőlt a párnára, és szokott félmosolyával követte a társalgást. Közben azon tűnődött, hogy miért olyan nehéz neki másokkal beszélnie, ugyanakkor miért tudja a legmélyebb titkait is kitárgyalni az interneten. Igaz, kétségtelen tény, hogy ha egyáltalán beszélhetett családról, hát ez a rakás marha volt számára a család. Valójában egyiküknek sem volt lehetősége segíteni neki a svéd állammal támadt összeütközésben. De tudta, hogy a többiek, ha szükséges, rengeteg időt és energiát fognak fektetni abba, hogy ennek az államnak demonstrálják az erejüket. A hálózat segítségével a külföldi bujkálást is el tudta kezdeni szervezni. Plague kapcsolatainak köszönhetően szerzett már norvég útlevelet is, Irene Nesser névre.

Lisbethnek fogalma sem volt arról, hogyan néznek ki a Hacker Köztársaság polgárai, és csupán halvány elképzelése volt arról, hogy mit csinálnak, amikor nem a neten lógnak. Ugyan SixOfOne például megmondta, hogy amerikai állampolgár, fekete, férfi, katolikus, és Torontóban él, de ugyanilyen erővel lehetett volna fehér, evangélikus skövdei nő is.

Még a legjobban Plague-et ismerte – ő hozta be annak idején a családba, hiszen ennek az exkluzív közösségnek megfelelő ajánlás nélkül senki sem lehetett a tagja, és ajánlani csak személyes ismerősöket lehetett.

A neten Plague intelligens, közösségi lény volt. A valóságban erősen túlsúlyos, szociális zavarokkal küzdő harmincas rokkantnyugdíjas Sundbybergből. Csak ritka alkalmakkor fürdött, és a lakása olyan volt, mint egy majomház. Lisbeth szinte soha nem járt nála. Elég volt, ha a neten találkoztak.

Míg a csetelés folytatódott, Wasp megnézte az üzeneteket, melyek a köztársaságon belüli saját postafiókjába érkeztek. Az egyik a Poison nevű polgártól érkezett, és az ő programjának, az Asphyxia 1.3-nak a javított verzióját tartalmazta, amely minden polgár számára ingyen hozzáférhető volt az archívumban. A programmal lényegében mások számítógépét lehetett irányítani az interneten keresztül. Poison elmesélte, hogy már eredményesen használta a programot, és az új verzió a Unix, Apple és Windows legújabb változataira is jó. Lisbeth egy rövid válaszlevélben mondott köszönetet.

A következő egy órában, mialatt Amerikában lassan beesteledett, még fél tucat polgár jelentkezett be, üdvözölték Waspot, és beszálltak a beszélgetésbe. Mikor Lisbeth végül kijelentkezett, már ott tartottak, hogy hogyan lehetne a svéd miniszterelnök számítógépét úgy megbütykölni, hogy az udvarias, de teljesen értelmetlen leveleket küldözgessen a világ többi kormányfőjének. Külön munkacsoportot is összeállítottak, hogy tisztázzák ezt a kérdést. Búcsúzóul Lisbeth még beírt egy rövid hozzászólást.

További jó mulatást, de az egész csak akkor számít, ha én is rábólintok. Visszajövök, amint újra netközelben leszek.

A többiek elköszöntek, és figyelmeztették, hogy csak óvatosan azzal a lyukkal a fején.

Miután kijelentkezett a Hacker Köztársaságból, Lisbeth a yahoo.com-ra ment, és belépett az Őrült Lovagok Asztala csoportba. Kiderült, hogy a csoportnak mindössze két tagja van: ő maga és Mikael Blomkvist. A postaláda egyetlen üzenetet tartalmazott, amelyet két napja küldtek. A tárgya ez volt: Először ezt olvasd el.

Szia, Sally. Per pillanat így áll a helyzet: A rendőrség még nem találta meg a lakásodat és a CD-t sem, amin Bjurman megerőszakol. A lemez komoly bizonyíték, de a beleegyezésed nélkül nem adom oda Annikának. Nálam van a lakáskulcsod és Irene Nesser útlevele is.

Viszont a rendőrségnél van a hátizsákod, ami Gossebergában nálad volt. Nem tudom, volt-e benne valami, aminek nem kellett volna.

Lisbeth elgondolkodott. Egy félig üres kávéstermosz, egy pár alma meg váltóruha. Izgalomra semmi ok.

A vád súlyos testi sértés és emberölési kísérlet Zalacsenko sérelmére, illetve súlyos testi sértés Carl-Magnus Lundinéra a Svavelsjői MK-tól. Akit Stallarholmenben lábon lőttél, és eltörted az állkapcsát. De egy megbízható rendőrségi forrástól úgy tudom, hogy a bizonyítékok mind a két esetben elég zavarosak. A következő nagyon fontos:

(1) Mielőtt Zalacsenkót megölték, mindent tagadott, és azt mondta, biztosan Niedermann lőtt le téged, és ásott el az erdőben. Feljelentett emberölési kísérletért. Az ügyész hangsúlyozni fogja, hogy most már másodszor próbáltad megölni.

(2) Sem Magge Lundin, sem Sonny Nieminen nem beszélt egy szót sem arról, hogy mi történt Stallarholmenben. Lundint letartóztatták Miriam Wu elrablásáért. Nieminen szabadlábon van.

Lisbeth rövid töprengés után megvonta a vállát. Ezt már megbeszélte Annika Gianninivel. Rosszul áll a szénája, de ez nem igazán újdonság. A gossebergai eseményekről mindent őszintén elmondott, de Bjurmannal kapcsolatban nem ment bele a részletekbe.

Tizenöt éven át Zalát mindig megvédték, akármit művelt is. Karrierek épültek az ő személyére. Néhányszor kisegítették, azaz rendet raktak utána. Más szóval a svéd hatóságok segítettek az állampolgáraik ellen elkövetett bűntényeket eltussolni.

Ha ez kitudódik, óriási politikai botrány lesz belőle, amely nemcsak a szocdem kormányt fogja érinteni, hanem a polgári konzervatívokat is. De mindenekelőtt ki fog derülni, hogy egy sor nemzetbiztonsági hivatalnok bűnös és erkölcstelen üzelmeket támogatott. Még ha az egyes bűncselekmények elévültek is, ebből akkora balhé kerekedik, ami a fejesekre is hatással lesz.

Mindent megtesznek majd, hogy csökkentsék a kárt, és emiatt megint szálka leszel a szemükben. De most nem egy gyalogáldozatról van szó – most cselekedniük kell, a saját érdekükben. Úgyhogy el akarnak kapni.

Lisbeth elgondolkodva rágta az ajkát.

A dolog a következőképpen működik: tudják, hogy Zalacsenkót már nem sokáig lehet titokban tartani. Ismerem a történetet, és újságíró vagyok. Tudják, hogy előbb vagy utóbb nyilvánosságra hozom. Ez már annyira nem fontos nekik, mert így is, úgy is halott. Most a saját túlélésükért küzdenek. Nagyjából a következő pontok vannak napirenden náluk:

(1) Meg kell győzniük a bíróságot (értsd: a közvéleményt) arról, hogy jó döntés volt téged 1991-ben a St. Stefanba záratni – hogy tényleg elmebeteg vagy.

(2) „Salander-ügyet” kell csinálniuk a „Zalacsenko-ügyből”. Olyan pozíciót szeretnének elérni, hogy azt mondhassák: „Jó, jó, hát Zalacsenko egy szörnyeteg volt, de attól még a lányát tényleg be kellett zárni. Azért került intézetbe, mert elmebeteg volt, bármi más csak az újságírók fantáziájának a szüleménye.”

(3) A probléma adja magát: ha a tárgyaláson fölmentenek, az azt is jelenti, hogy cselekvőképes vagy, ami pedig bizonyítja, hogy a '91-es kényszerkezelésnél nem volt rendben valami. Tehát minden eszközzel igyekeznek majd elérni, hogy megint beutaljanak a zárt osztályra. Ha a bíróság megállapítja, hogy pszichésen beteg vagy, a Salander-ügy iránt egy idő után csökkenni fog a médiaérdeklődés.

Érted, mit akarok mondani?

Lisbeth bólintott. Ezt már ő maga is átgondolta. A gond csak az, hogy nem igazán tudja, mit tehetne.

Lisbeth, halál komolyan mondom: ez a csata a tömegmédiában fog eldőlni, nem a tárgyalóteremben. Sajnos a tárgyalást „a magánszférád védelme érdekében” a nyilvánosság kizárásával tartják.

Aznap, amikor Zalacsenkót lelőtték, betörtek a lakásomba. Az ajtón semmi nyoma nem volt erőszakos behatolásnak, és nem is vittek el vagy változtattak meg semmit. Kizárólag Bjurman dossziéja tűnt el Björck 1991-es jelentésével. Ugyanabban az időben a húgomat megtámadták, és tőle is elvették a példányát. Ez a dosszié fontos bizonyíték.

Ezután úgy tettem, mintha elvesztettük volna a Zalacsenko-mappát. Valójában van egy harmadik példányom, amit Armanskijnak adok majd. Több másolatot is készítettem róla, és elhelyeztem őket itt-ott.

Az ellenfél, vagyis egy csoport hivatalnok és pszichiáter, Ekström ügyésszel együtt, szintén készül a tárgyalásra. Van egy forrásom, aki időnként tájékoztat, hogy éppen hogy állnak a dolgok, de szerintem te ezt nálam egyszerűbben megtudhatod… ha igen, akkor gyorsan láss munkához.

Az ügyész meg fog próbálni bírósági ítélettel visszajuttatni téged a zárt osztályra. Ebben támogatja ez a te Teleborian barátod is.

Annika nem tud a nyilvánossághoz fordulni és médiakampányt indítani, mint az ügyészség, amely simán kiszivárogtatja a megfelelő infókat. Neki meg van kötve a keze.

Nekem viszont nincsenek ilyen korlátaim. Azt írok, amit akarok, ráadásul itt van nekem egy egész újság.

Még két fontos részlet hiányzik:

(1) Először is bizonyíték kellene arra, hogy Ekström tisztességtelen módon összejátszik Teleboriannal, és azon vannak, hogy visszaküldjenek a diliházba. Olyan helyzetbe akarok kerülni, hogy bemehessek egy talkshow-ba, és bemutathassam a bizonyítékokat, amelyek megsemmisítik Ekström érveit.

(2) Ahhoz, hogy médiaháborút indíthassak a nemzetbiztonságiak ellen, meg kell engedned, hogy nyilvánosan beszéljek olyasmikről, amiket te valószínűleg a magánügyednek tartasz. Névtelenségről már nem nagyon beszélhetünk, ha meggondoljuk, miket irkáltak össze rólad húsvét óta. Egészen új képet kell fölépítenem rólad a médiában, de ehhez kell a beleegyezésed. Érted, mire gondolok?

Megnyitotta a csoport archívumát. Huszonhat kisebb-nagyobb dokumentumot talált benne.

14. FEJEZET

Május 18., szerda

Monica Figuerola szerdán ötkor kelt, szokatlanul rövid kocogás után lezuhanyozott, majd fekete farmerbe, fehér felsőbe és vékony, szürke vászonzakóba bújt. Kávét főzött, egy termoszba töltötte, majd kent magának néhány szendvicset. Aztán felcsatolta a pisztolytáskáját, és a fegyverszekrényből elővette a SIG Sauert. Nem sokkal hat után beült fehér Saab 95-ösébe, és elhajtott Vällingbybe, a Vittangigatanra.

Göran Mårtensson egy háromlakásos ház legfelső emeletén lakott. Figuerola pénteken mindent összeszedett róla, amit a nyilvános archívumokban talált. A férfi nőtlen volt, ami viszont nem jelentette azt, hogy nem is él együtt senkivel. Semmi végrehajtási bejegyzés, semmi különösebb vagyon, és úgy tűnt, nem is él túlságosan kicsapongó életet. Betegállományba is ritkán ment.

Egyvalami tűnt csak fel vele kapcsolatban: tizenhat lőfegyverre volt engedélye. Ebből kettő vadászpuska, a többi pedig mindenféle maroklőfegyver. Teljesen törvényes volt birtokolni őket, amíg engedéllyel is rendelkezett, de Figuerola komoly fenntartásokat táplált azokkal szemben, akik fegyvereket halmoznak fel.

A KAB-vel kezdődő rendszámú Volvo mintegy negyven méterre parkolt attól a helytől, ahol ő állt. Kitöltött fél csésze kávét egy műanyag pohárba, és megette a szendvicseit. Aztán meghámozott egy narancsot, és hosszasan szopogatott minden egyes gerezdet.

A reggeli vizitkor Lisbeth Salander gyönge volt, és sajgott a feje. Kért egy fájdalomcsillapítót, amit minden további nélkül meg is kapott.

Egy óra múltán a fájdalmai fokozódtak. Csöngetett a nővérnek, és kért még egy tablettát. Az sem használt. Délre a fájdalom annyira fölerősödött, hogy az ápolónő odahívta dr. Endrint, aki rövid vizsgálat után erősebb fájdalomcsillapítót rendelt.

Lisbeth a nyelve alá rejtette a tablettákat, és kiköpte, amint egyedül maradt.

Két óra tájban hányni kezdett. Aztán három óra körül megint.

Négy órakor, nem sokkal azelőtt, hogy dr. Endrin hazament volna, bejött az osztályra dr. Jonasson, és leültek megtanácskozni a dolgot.

– Rosszul van, erős fejfájásra panaszkodik. Adtam neki egy erős fájdalomcsillapítót. Nem értem, mi lett vele hirtelen… olyan szépen javult eddig. Lehet, hogy influenzás…

– Láza van? – érdeklődött dr. Jonasson.

– Nem, egy órája harminchét-kettő volt. A vérsüllyedés normális.

– Jól van. Éjszaka szemmel tartom.

– Én most három hétre szabadságra megyek – mondta dr. Endrin. – Vagy neked kell vele törődni, vagy Svantessonnak. De Svantesson eddig nem sokat foglalkozott vele…

– Rendben, átveszem.

– Jó. Ha krízis van, vagy segítség kell, akkor természetesen bármikor felhívhatsz.

Átmentek Lisbeth szobájába. A lány az ágyán feküdt, a takarót az orráig húzta, és nagyon nyomorúságosan festett. Jonasson a homlokára tette a kezét, és érezte, hogy nyirkos.

– Azt hiszem, szükség lesz egy kis vizsgálatra. Elköszönt dr. Endrintól, és szép estét kívánt neki.

Öt körül dr. Jonasson arra lett figyelmes, hogy Lisbeth hőmérséklete 37,8-ra szökött fel. Az este folyamán még háromszor látogatta meg, és a kórlapon látta, hogy a hőmérséklet beállt 38 fokra – ez már ugyan láz, de nem annyira magas, hogy igazi problémát jelentsen. Nyolc körül elrendelte, hogy röntgenezzék meg a lány fejét. A felvételen semmi figyelemre méltót nem talált, leszámítva egy sötét területet közvetlenül a lyuk mellett, amelyet a golyó ütött a koponyán. A beteg aktáiba ezt a következő, alaposan átgondolt, kikezdhetetlen fogalmazásban vezette be:

„A röntgenvizsgálat nem adott határozott választ, de a páciens állapota a nap folyamán kétségtelenül gyorsan romlott. Nem zárható ki, hogy olyan kis vérzés lépett fel, amely nem látszik a röntgenfelvételen. Amíg több ki nem derül, a páciensnek teljes nyugalomra van szüksége.”

Erika Berger huszonhárom új e-mailt talált, amikor szerda reggel fél hétkor bement az SMP szerkesztőségébe. Az egyiket a redaktion-sr@sverigesradio.com címről küldték. A szöveg rövid volt, mindössze egyetlen szóból állt:

KURVA

Sóhajtott, és már emelte az ujját, hogy kitörölje a levelet. Aztán az utolsó pillanatban meggondolta magát. Visszalapozott a bejövő levelek mappájában, és megnyitotta a két nappal korábban, a central-red@smpost.se címről érkezett mailt. Hmm. Két lekurvázó levél, kamu feladóval a médiából. Új mappát hozott létre, aminek a „Média-Marha” nevet adta, és mindkét levelet áthelyezte oda. Aztán elkezdte átnézni az aznapi belső közleményeket.

Göran Mårtensson 7 óra 40 perckor hagyta el a lakását, beült a Volvójába, és a belváros felé indult, de aztán lefordult Stora Essingen, Gröndal és Södermalm irányába. Végighajtott a Hornsgatanon, majd a Brännkyrgatanon átment a Bellmansgatanra. A Bishop's Arms söröző után befordult balra a Tavastgatanra, és leparkolt a sarkon.

Monica Figuerolának óriási szerencséje volt. Épp, amikor a sörözőhöz ért, elindult egy teherautó, és felszabadult egy hely a Bellmansgatanon. Pont a kereszteződésnél állhatott meg, ahonnan az egész környéket szemmel tarthatta. Mårtensson Volvójából csak a hátsó ablak egy része látszott. Éppen előtte, a Pryssgrändre vezető meredek lejtőn állt a Bellmansgatan 1. Oldalt volt neki a homlokzat, így a kaput nem láthatta, de azonnal észre kellett vennie, ha valaki kilép az utcára. Nem kételkedett benne, hogy Mårtensson figyelme is erre az épületre irányul. Itt lakott ugyanis Mikael Blomkvist.

Türelmesen várt és figyelt. Az autóból nem akart kiszállni, túlságosan feltűnő külseje miatt.

Mikael Blomkvist 9 óra 10 perckor lépett ki a kapun. Figuerola feljegyezte az időt, és látta, hogy a férfi a Bellmansgatan felső, a gyalogos-felüljárón túli részét pásztázza a tekintetével. Aztán felment a dombra, egyenesen felé.

A kesztyűtartóból várostérképet vett elő, kihajtotta, és letette az anyósülésre. Aztán ceruzát és jegyzettömböt fogott, kinyitotta a mobilját, és úgy tett, mintha beszélne. A fejét lehajtotta, hogy a telefont tartó keze legalább részben eltakarja az arcát.

Látta, hogy Blomkvist egy gyors pillantást vet a Tavastgatanra. Tudta, hogy követik, és felismerte Mårtensson kocsiját, de minden feltűnés nélkül továbbment.

A következő pillanatban odaért Figuerola autójához. Monica épp azzal volt elfoglalva, hogy egyidejűleg beszéljen, és följegyezzen egy címet, de megfigyelte, hogy Blomkvist egy pillanatra benéz a kocsiba, ahogy elmegy mellette. Az egész környezetével szemben bizalmatlan. A jobb tükörben látta Blomkvist hátát eltűnni a Hornsgatan sarkán. A tévében már látta néhányszor, de személyesen most először. Farmer, póló és szürke zakó volt rajta. Egy táska lógott a vállán, és hosszú, ruganyos léptekkel haladt. Tulajdonképpen egész jó pasi.

Göran Mårtensson előbukkant a söröző sarka mögül, és Blomkvist után pillantott. Méretes sporttáska volt nála, és épp most fejezett be egy telefonbeszélgetést. Figuerola arra számított, hogy Blomkvist után ered, de legnagyobb meglepetésére a férfi átment az utcán, egyenesen Blomkvist házának kapujához. A következő pillanatban egy kék overallos férfi haladt el Figuerola kocsija mellett, és csatlakozott Mårtenssonhoz. Helló-helló, hát te hogy kerülsz ide?

A kapunál mindketten megálltak. Mårtensson beütötte a kapukódot, aztán eltűntek a lépcsőházban. Ellenőrizni akarják a lakást. Ilyen amatőr munkát!

Aztán Figuerola felkapta fejét, és a visszapillantó tükörbe meredt, mert hirtelen megpillantotta Blomkvistet. Visszajött, és körülbelül tíz méterre állt mögötte, ahonnan jól láthatta a lejtőn a Bellmansgatan 1. felé igyekvő Mårtenssont és társát. Figuerola az arcát vizsgálta. Nem őt nézte. Hanem a kapuján belépő Göran Mårtenssont. A következő pillanatban Blomkvist megfordult, és megint elindult a Hornsgatan felé.

Monica Figuerola még harminc másodpercig maradt ott mozdulatlanul. Tudja, hogy követik. És nyitott szemmel jár. De miért nem tesz semmit? Minden normális ember eget-földet megrengetne… Biztosan tervez valamit.

Mikael Blomkvist az asztalra tette a noteszét, és elgondolkozva bámulta. A gépjármű-nyilvántartásból megtudta, hogy a szőke nő autója, amelyet a Bellmansgatan sarkán látott, Monica Figuerola tulajdona, aki 1969-ben született, és a Pontonjärgatanon lakik a Kungsholmenen.

A nő éppen telefonált, és egy térképet nézegetett az anyósülésen. Blomkvistnek semmi oka nem volt feltételezni, hogy ő is a Zalacsenko Klubhoz tartozik, de minden változást följegyzett, ami a környéken történt.

Odahívta magához Lottie Karimot.

– Ki ez a nő? Kérem a fényképét, a munkahelyét és mindent, amit ki tudsz deríteni róla!

– Oké – mondta Lottie, és visszament az asztalához.

Az SMP gazdasági igazgatója, Christer Sellberg kissé döbbentnek látszott. Félretolta a lapot, amelyen az Erika Berger által a heti költségvetési ülésre kilenc pontban összefoglalt javaslatok voltak. A költségvetésért felelős Ulf Flodin aggódónak tűnt. A felügyelőbizottság elnöke, Borgsjö pedig semleges volt, mint mindig.

– Ez lehetetlen – mondta udvarias mosollyal Sellberg.

– Miért? – kérdezte Erika.

– Ebbe a felügyelőbizottság soha nem fog beleegyezni. Ennek egyáltalán semmi értelme nincsen!

– Kezdjük újra az elejéről – javasolta Erika. – Azért alkalmaztak engem, hogy újra nyereségessé tegyem az SMP-t. Ehhez elegendő hozzáértő munkatársra van szükségem, nemde?

– De igen, de…

– Ott az üvegkalickában ülve nem tudom egy kalapból elővarázsolni egy napilap tartalmát.

– Láthatólag nincs tisztában a pénzügyi tényekkel.

– Az előfordulhat. De azt tudom, hogyan kell újságot csinálni. És az igazság az, hogy az elmúlt tizenöt évben az SMP száznyolcvan munkatársának mondott fel. Ennek a fele grafikus volt, akik az új technológiáknak köszönhetően váltak fölöslegessé, de ugyanezen idő alatt negyvennyolc százalékkal csökkent a cikkeket produkáló riporterek száma is.

– Ezek szükséges leépítések voltak. Nélkülük már régen lehúzhattuk volna a rolót.

– Azzal még várjunk, hogy mi szükséges, és mi nem. Az utóbbi három évben tizennyolc riporteri állást szüntettünk meg. Másik kilencet csak hébe-hóba töltenek be gyakornokok. A sportrovatnál megdöbbentően kevesen vannak. Több mint egy éve nem töltenek be náluk két szabad helyet.

– Megtakarításokról van szó. Ilyen egyszerű.

– A kulturális rovatnál három betöltetlen hely van. A gazdasági rovatnál is egy. A jogi rovat gyakorlatilag nem létezik… a rovatvezető úgy szedegeti össze a cikkeket az általános hírek közül. A lap legalább nyolc éve nem küld tudósítót állami hivatalokhoz és hatóságokhoz. Szabadúszókra vagyunk utalva, és arra, amit a távirati iroda átad nekünk… akik mint tudják, már évek óta ugyanígy bezárták ezt a rovatot. Röviden: Svédországban jelenleg nem létezik olyan szerkesztőség, amely kritikusan szemlélné az állami intézményeket.

– A lapkiadásra nehéz idők járnak…

– Az SMP csak akkor maradhat fenn, ha erőteljes lépésekre tudja rávenni a felügyelőbizottságot. Mindennap egyre kevesebb az írni tudó alkalmazottunk. A cikkek egyre rosszabbak és felszínesebbek. Ezért aztán egyre több olvasót veszítünk el.

– Ön nem érti, hogy…

– Elegem van már abból, hogy folyton azt hallgassam, mit nem értek. Nem gyakornok vagyok, és nem is jókedvemben jöttem ide!

– De a javaslatának semmi értelme.

– Már miért ne volna?

– Mert azt javasolja, hogy ne termeljünk többé nyereséget.

– Ide figyeljen, Sellberg, ebben az évben maga komoly összegeket fizet ki az újság huszonhárom részvényesének osztalékként. Ehhez jönnek még a különböző érthetetlen bónuszok, amelyek körülbelül tízmillió koronát tesznek ki, és mindössze kilenc embernek jövedelmeznek. Saját magának négyszázezer korona prémiumot adott jutalmul, amiért annyit spórolt a munkahelyeken. Ez persze nem sok ahhoz képest, amit a többi igazgató szakít, de szerintem egy fillért sem érdemelne. Prémiumot akkor érdemel, ha már megerősítette a lapot. Csakhogy a maga megtakarításai éppen, hogy gyengítették az SMP-t, és kiélezték a válsághelyzetet.

– Igazságtalanság ilyet állítani. Minden javasolt intézkedésemet jóváhagyta a felügyelőbizottság.

– Mert maga éves osztalékot ígért nekik. És éppen ezt kell azonnal megszüntetni.

– Tehát ön most egészen komolyan azt javasolja, hogy a felügyelőbizottság mondjon le minden osztalékáról és prémiumáról. Hogy gondolhatja, hogy a részvényesek ebbe bele fognak menni?

– Azt javaslom, hogy egy évig szüneteltessünk minden ilyen kifizetést. Ez körülbelül huszonegymillió koronás megtakarítást eredményezne, amiből jelentősen megerősíthetnénk az újság személyzetét és gazdasági helyzetét. Ezenkívül javaslom a vezető munkatársak fizetésének csökkentését. Én havi nyolcvannyolcezer koronát keresek, ami erős túlzás egy olyan újságnál, amely a sportrovata munkahelyeit sem képes betölteni.

– A saját fizetését is csökkenteni akarja? Hát az ilyen szocialista ötletekkel…

– Ne beszéljen badarságokat! Maga száztizenkétezret kap kézhez havonta, ha beleszámítjuk a prémiumát is. Őrület! De egy szavam sem lenne rá, ha az újság erős és nyereséges volna. Csakhogy ilyen helyzetben nem engedhetünk meg ekkora prémiumot. Javaslom, hogy a vezető munkatársak bérét csökkentsük a felére.

– Maga egyszerűen nem fogja fel, hogy a részvényeseink azért lettek részvényesek, mert pénzt akarnak látni. Ezt hívják kapitalizmusnak. Ha azt javasolja nekik, hogy veszítsenek pénzt, akkor ezek az emberek nem lesznek tovább a részvényeseink.

– A tulajdon felelősséggel jár. Épp maga mondta, hogy itt kapitalizmus van. A lap tulajdonosai nyereséget akarnak. De azt, hogy az ember nyereséghez jut-e, vagy sem, a piac dönti el. A maga érvelése szerint a kapitalizmus szabályai csak az alkalmazottakra vonatkoznak, a vezetőkre nem.

Sellberg sóhajtott, és a szemét forgatta. Segélykérően nézett Borgsjőre, de ő épp Erika kilenc pontjának tanulmányozásával volt elfoglalva.

Monica Figuerola negyvenkilenc percet várt, amíg Göran Mårtensson és az ismeretlen újra felbukkant a Bellmansgatan 1. kapujában. Amikor szembefordultak vele, fölemelte háromszáz milliméteres objektívvel ellátott Nikonját, és készített két fotót. Aztán visszatette a gépet a kesztyűtartóba. Ekkor a Bellmansgatan felső részén meglátott egy sötét hajú nőt, aki szintén digitális kamerával fotózta Mårtenssonékat. Mi az isten… ügynökgyűlés van itt, vagy mi?

Mårtensson és az ismeretlen szótlanul haladtak az utcán. Mårtensson a kocsijához sietett, beindította, kiállt, és eltűnt a szeme elől.

Figuerola a visszapillantó tükörbe nézett, ahol most tűnt fel a kék overallos férfi háta. Fölnézve látta, hogy a nő abbahagyta a fényképezést, és felé tart.

Fej vagy írás? Azt már tudta, hol járt, és mivel foglalkozott Mårtensson. A kékruhás fickót és a fényképező nőt nem ismerte. De ha kiszáll a kocsiból, azt kockáztatja, hogy a nő észreveszi.

Ülve maradt. A tükörben látta, hogy a férfi balra fordul a Brännkyrgatanon. A nő épp most ért hozzá, de ahelyett, hogy követte volna a férfit, sarkon fordult, és fölment az emelkedőn a Bellmasgatan 1.-hez. Figuerola harmincöt év körülinek tippelte. Rövid, sötét haja volt, sötét farmert és fekete kabátot viselt. Amikor már egy kicsit eltávolodott tőle, Figuerola kivágódott a kocsi ajtaján, és a Brännkyrgatanra rohant. De az overallos addigra már eltűnt. A következő pillanatban azonban az utcán elindult egy Toyota furgon. Figuerola félprofilból meglátta a férfit, és megjegyezte a furgon rendszámát. Tudta, hogy ha el is felejti, meg fogja találni, csak a kocsi oldalára írt Lars Faulsson lakatos feliratra kell rákeresnie, és ráadásul megjegyezte a mellé írt telefonszámot is.

Meg sem próbált visszafutni az autójához és követni a Toyotát. Szép kényelmesen visszasétált. Épp akkor érkezett a domb tetejére, amikor a fényképezőgépes nő belépett Blomkvist házának kapuján.

Figuerola visszaült a kocsiba, és először is feljegyezte a furgon rendszámát, valamint Lars Faulsson lakatos telefonszámát. Aztán megvakarta fejét. Fura, milyen nyüzsgés van itt Blomkvistnél. Felnézett a Bellmansgatan 1. tetejére. Szerette volna, ha Blomkvist a tetőtérben lakik, de az építészeti hivatal irataiból tudta, hogy a lakás a túloldalon van, az ablakai az óvárosra és a Riddarfjärdenre néznek. Előkelő, nagy kulturális hagyományokkal rendelkező környék. Vajon Blomkvist is ilyen felvágós újgazdag lehet?

Kilenc perccel később a nő kilépett a házból. De ahelyett, hogy fölkaptatott volna a dombon a Tavastgatanra, lement a Pryssgrändre. Figuerola a sarkában maradt. A nő sietős, céltudatos léptekkel, körül sem nézve haladt el a Hilton előtt. Figuerola adott neki harminc méter előnyt. A nő végül eltűnt a Slussenen a metró bejáratában. Figuerola felgyorsította a lépteit, de meg is torpant, amikor látta, hogy a nő nem megy le az aluljáróba, csak a trafikhoz.

Figyelmesen szemlélte, amíg sorban állt. Százhetven centi magas lehetett, és aránylag jó formában volt. Figuerolának átvillant az agyán, hogy esetleg rendőr is lehet. A nő egy doboz tubákot vett, majd kijött, átment az úttesten, és jobbra fordult a Katarinavägenen.

Figuerola utána. Úgy sejtette, hogy a nő még nem szúrta ki. Befordult a McDonald'snál, Figuerola pedig úgy negyven méterrel lemaradva sietett utána.

Mire befordult a sarkon, a nőnek nyoma veszett. Figuerola döbbenten megtorpant. Basszus. Lassan tovább indult, és megpillantott egy cégtáblát: „Milton Security”.

Bólintott egyet, és visszasétált a Bellmansgatanra.

Áthajtott a Götgatanra, ahol a Millennium szerkesztősége állt, és a következő fél órában a környező utcákat járta. Mårtensson kocsija nem volt sehol. Dél körül visszament a főkapitányságra, és egy órán át súlyzózott az edzőteremben.

– Gáz van – lépett be Henry Cortez.

Mikael Blomkvist és Malin Eriksson felpillantottak a Zalacsenko-könyv kéziratából. Délután fél kettő volt.

– Ülj le! – szólt Malin.

– A Vitavara AB-ről van szó, tudjátok, az a cég, amelyik Vietnamban gyártat vécéülőkét, és ezerhétszáz koronáért árulja itthon.

– És mi a gond? – kérdezte Mikael.

– A Vitavara a SveaBygg AB leányvállalata.

– Az jó nagy cég.

– Az. A felügyelőbizottságának az elnökét Magnus Borgsjőnek hívják, és vérprofi. Többek között ő vezeti a Svenska Morgon-Posten felügyelőbizottságát is, és a lap tíz százalékban az ő tulajdona.

Mikael szúrósan nézte Cortezt.

– Ez biztos?

– Tuti. Erika főnöke egy utolsó görény, aki gyerekmunkából gazdagodott meg.

Amikor Peter Fredriksson szerkesztőségi titkár bekopogott Erikához, látszott rajta, hogy nagyon kellemetlenül érzi magát.

– Mi az?

– Hú, ez elég kínos… az egyik kollegina levelet kapott öntől.

– Tőlem?

– Hát igen…

– És?

Fredriksson odaadta neki a kinyomtatott e-mailt, amelyet Eva Karlssonnak, a kulturális rovat huszonhat éves gyakornokának címeztek. A feladó erika.berger@smpost.se volt.

Drága Eva, szeretnélek simogatni Téged és a melledet csókolni. Egészen átforrósodtam az izgalomtól, nem bírok magammal. Nagyon kérlek, viszonozd az érzéseimet. Találkozhatnak? Erika

Eva nem válaszolt a levélre, de a következő napokban még kettőt kapott.

Kedves, drága Eva! Kérlek, ne utasíts vissza. Megőrjít a vágy. Meztelenül akarlak látni Téged és birtokba venni. Nagyon jó lesz neked is. Nem bánod meg. Az egész meztelen testedet, a gyönyörű melledet és a csodálatos kelyhedet végig akarom csókolni. Erika

Eva! Miért nem válaszolsz? Ne félj tőlem! Ne utasíts vissza! Nem vagy te ilyen ártatlan kislány. Tudod te, miről van szó. Szexet akarok tőled, és gazdagon megjutalmazlak érte. Ha jó leszel hozzám, én is jó leszek hozzád. Kérdezted, hogy meghosszabbítom-e a gyakorlatodat. Hát meghosszabbíthatom, még állandó munkát is adhatok. Találkozzunk este 9-kor a kocsimnál a mélygarázsban. A te Erikád.

– Aha – mondta Erika. – És most persze felmerül a kérdés, hogy valóban tettem-e neki erkölcstelen ajánlatokat.

– Nem egészen… vagyis hát… jaj…

– Peter, legyen szíves, mondja el, amit akar.

– Az első levélnél félig-meddig még elhihette, vagy legalábbis eszébe juthatott. De aztán arra jutott, hogy ez hülyeség, meg nem is az ön stílusa, és aztán…

– Aztán?

– Hát, ez nagyon-nagyon kínos, és most nem igazán tudja, mit csináljon. Azt is meg kell mondanom, hogy ön nagyon imponál neki, és kedveli önt… mint főnököt. Ezért aztán tőlem kért tanácsot.

– Értem. És mit tanácsolt neki?

– Azt mondtam, hogy valaki nyilván meghamisította a címét, hogy bosszantsa őt. Meg önt. És megígértem, hogy beszélek erről önnel.

– Köszönöm. Volna szíves tíz perc múlva beküldeni őt hozzám? Erika arra használta fel az időt, hogy megírjon egy saját levelet.

Tájékoztatnom kell, hogy egyik női munkatársunk e-maileket kapott, amelyek látszólag tőlem származnak. A levelek vulgáris stílusban megfogalmazott szexuális utalásokat tartalmaznak. Én magam is kaptam vulgáris leveleket egy centralred/smp nevű feladótól.

Tudomásunk szerint ilyen cím nálunk nem létezik.

Beszéltem a főtechnikusunkkal, aki elmondta, hogy nagyon könnyű hamis címről leveleket küldeni. Nem tudom, hogyan történik ez, de ha jól értem, léteznek erre a célra internetes honlapok. Sajnos, csak arra tudok gondolni, hogy egy beteges illető éppen ezt csinálja.

Tudni szeretném, hogy más munkatársak is kaptak-e különös e-maileket. Ha igen, közöljék Peter Fredriksson szerkesztőségi titkárral.

Ha ez tovább folytatódik, el kell gondolkodnunk a feljelentésen.

Erika Berger főszerkesztő

Kinyomtatott egy példányt, majd a levelet elküldte az SMP összes dolgozójának. Ebben a pillanatban bekopogott Eva Carlsson.

– Jó napot, foglaljon helyet – mondta Erika. – Hallom, leveleket kapott tőlem.

– Jaj, én nem hiszem, hogy öntől kaptam!

– Néhány másodperccel ezelőtt viszont valóban kapott tőlem levelet. Azt tényleg én írtam, és mindenkinek elküldtem.

Megmutatta Evának a nyomtatványt.

– Ja, értem.

– Nagyon sajnálom, hogy valaki éppen magát tette egy ilyen felháborító, lejárató kampány célpontjául.

– Önnek nem kell bocsánatot kérnie azért, hogy valakinek ez jutott a beteg eszébe.

– Csak biztos akartam lenni abban, hogy véletlenül sem gondolja, hogy tényleg én lehettem az.

– Sosem gondoltam, hogy tényleg ön küldte őket.

– Akkor jól van – mosolyodott el Erika.

Monica Figuerola információgyűjtéssel töltötte a délutánt. Először is megkereste Lars Faulsson igazolványképét, hogy meggyőződjön róla, valóban ő volt-e az az illető, akit Mårtenssonnal látott. Aztán a bűnügyi nyilvántartásban keresett rá, és kapott is egy találatot.

A negyvenhét éves, Falun becenevet viselő Faulsson tizenhét évesen, autótolvajként kezdte bűnözői karrierjét. A hetvenes-nyolcvanas években kétszer volt letartóztatva betörés, lopás és orgazdaság vádjával. Először csak kisebb börtönbüntetést kapott, másodjára viszont három évet. Később egy harmadik betöréssel is meggyanúsították, egy különösen nagy port felkavaró, bonyolult esettel, amikor egy västeråsi kávéházba törtek be, és kirámolták a széfet. Miután letöltötte a büntetését, jó útra tért – legalábbis többször nem kapták el. Kitanult lakatosnak (milyen érdekes!), és 1987-ben saját vállalkozást alapított norrtulli székhellyel.

A Mårtenssonékat fényképező nő azonosítása egyszerűbb volt, mint gondolta. Egyszerűen betelefonált a Milton Security recepciójára, és közölte, hogy egy női alkalmazottat keres, akivel nemrég találkozott, és a nevét ugyan elfelejtette, de jól le tudja írni. A leírás alapján a recepciós Susanne Linderre gyanakodott, és kapcsolta. Amikor Susanne Linder fölvette a kagylót, Figuerola elnézést kért a téves hívásért, és letette a kagylót.

Aztán megnézte a lakossági nyilvántartást, amelyből kiderült, hogy Stockholm körzetében tizennyolc Susanne Linder él. Közülük hárman voltak harmincöt év körüliek. Egyikük Norrtäljében lakott, a másikuk Stockholmban, a harmadik pedig Nackában. Kikereste az igazolványképüket, és a nackai Susanne Linderben azonnal felismerte a nőt, akit követett.

Végezetül leírta a nap eredményeit, és felkereste a főnökét, Torsten Edklinthet.

Öt óra körül Mikael Blomkvist becsukta a Henry Cortez kutatási eredményeit tartalmazó dossziét, és undorral félretolta. Christer Malm is letette Cortez kinyomtatott cikkét, amit már negyedszer olvasott el. Henry Malin irodájában üldögélt a heverőn, és nagyon bűntudatosnak látszott.

– Kávét? – kérdezte Malin, felállt, és négy pohárral tért vissza. Mikael felsóhajtott.

– Fantasztikus sztori – mondta. – Első osztályú kutatómunka. Tökéletes dramaturgia, egy gazember, aki megrövidíti az albérlőket – hozzáteszem, legálisan –, és aki mohóságában és perverzitásában odáig megy, hogy egy gyerekeket dolgoztató vietnami céggel szűri össze a levet.

– Ráadásul jól is írtad meg – tette hozzá Christer Malm. – Egy nappal a megjelenés után Borgsjö persona non grata lesz a gazdasági életben. A tévé ráveti magát erre a botrányra. Borgsjö körülbelül a Skandia vezetőivel kerül egy polcra(13). Igazi szenzáció! Ügyes volt, Henry!

Mikael bólintott.

– Csak kár, hogy pont Erika főnöke…

Most Christer Malm bólintott.

– Már miért volna baj? – kérdezte Malin. – Erika nem csinált semmi rosszat. Ahhoz meg csak van jogunk, hogy bármelyik felügyelőbizottság elnökének a körmére nézzünk, akkor is, ha véletlenül az ő főnöke!

– Pedig ez óriási probléma – vélte Michael. – Még mindig övé a lap harminc százaléka, és tagja a vezetőségnek. Harriet Vangert csak a következő ülésen tudjuk megválasztani elnöknek, addig Erika az. Ő viszont most az SMP-nél dolgozik, ahol szintén tagja a felügyelőbizottságnak, aminek az elnökét éppen pellengérre készülünk állítani.

Borongó csönd támadt.

– Akkor hagyjuk az egészet? – kérdezte Cortez.

Mikael ránézett.

– Nem, Henry. Nem hagyunk semmit. Ez nálunk nem így működik. De ezt így mégsem dörgölhetjük Erika orra alá.

Christer Malm bólogatott, és az egyik ujját billegtette.

– Jó szar helyzetbe hozzuk Erikát. El kell döntenie, eladja-e a tulajdonrészét, és kilép-e a vezetőségből. Az is előfordulhat, hogy kirúgják az SMP-től. Már megint bekerült egy borzasztó érdekellentét kellős közepébe. Igazság szerint, Henry… egyetértek Mikaellel, közölnünk kell a cikket, de talán egy hónappal később.

Mikael bólintott.

– Mert mi meg egy lojalitási probléma kellős közepébe kerültünk.

– Hívjam fel? – ajánlkozott Christer Malm.

– Ne – hárította el Mikael. – Majd felhívom én, és megbeszélek vele egy találkát. Már ma estére.

Torsten Edklinth figyelmesen hallgatta Figuerolát, aki az aznap a Bellmansgatan 1. előtt lejátszódott cirkuszt foglalta össze. Olyan érzése volt, mintha billegne alatta a padló.

– Tehát a Nemzetbiztonsági Hivatal egyik alkalmazottja behatolt Mikael Blomkvist házába egy lakatossá átképzett egykori kasszafúróval együtt?

– Így van.

– Mit gondol, mi műveltek a lépcsőházban?

– Nem tudom. De negyvenkilenc percig voltak odabent. Természetesen arra tippelnék, hogy Faulsson kinyitotta az ajtót, Mårtensson pedig csinált valamit a lakásban.

– De mégis micsodát?

– Nyilván nem poloskát szerelt fel, mert az egy perc alatt megvan. Valami papírt kereshetett, vagy bármi mást, amit Blomkvist otthon őriz.

– De a firkász már gyanút fogott. Hiszen Björck jelentését is elvitték már tőle.

– Pontosan. Blomkvist tudja, hogy figyelik, és figyeli azokat, akik megfigyelik őt.

– Mit akarhat?

– Valamit tervez. Információt gyűjt, és közzé akarja tenni Mårtensson tevékenységét. Ez az egyetlen ésszerű magyarázat.

– És akkor felbukkant ez a Linder nevű nő.

– Susanne Linder, harmincnégy éves, nackai lakos. Volt rendőr.

– Rendőr?

– Járt a Rendőrtiszti Főiskolára, és hat évig szolgált a södermalmi kapitányságon. Aztán egyszer csak leszerelt. Néhány hónapig munkanélküli volt, utána belépett a Milton Securityhez.

– Dragan Armanskijhoz… – mondta töprengve Edklinth. – Menynyi ideig volt a házban?

– Kilenc percig.

– Mit csinált?

– Láthatóan mindent dokumentál, amit a többiek csinálnak. Ami azt jelenti, hogy a Milton támogatja Blomkvistet, és biztonsági kamerát helyezett el a lakásában vagy a lépcsőházban. Linder valószínűleg a felvételekért ment fel.

Edklinth sóhajtott. Ez a Zalacsenko-történet kezd iszonyú bonyolult lenni.

Mikael Blomkvist a kék Ericsson T10-esről hívta fel Erikát. Épp egy megbeszélés közepén találta, amelyet néhány szerkesztővel folytatott. Arról volt szó, milyen álláspontot foglaljon el a lap a nemzetközi terrorizmusról írt cikkben.

– Halló, szia… várj egy kicsit.

Erika a mikrofonra tette a kezét, és fölnézett.

– Azt hiszem, kész is vagyunk – mondta, és adott még néhány utasítást a cikket illetően. Amikor egyedül maradt, újra a füléhez emelte a kagylót.

– Halló. Bocs, hogy nem jelentkeztem. Fülig vagyok a munkában, millió elintéznivalóm van.

– Hát én sem malmoztam – mondta Mikael.

– Hogy halad a Salander-ügy?

– Jól. De nem ezért hívlak. Találkoznunk kell ma este.

– Bár tudnék, de nyolcig itt kell lennem. Egyébként is hullafáradt vagyok. Reggel hat óta egy szabad percem sem volt.

– Ricky… nem a szexuális életedről van szó. Beszélnem kell veled. Nagyon fontos.

Erika egy pillanatig hallgatott.

– Miről van szó?

– Azt majd személyesen. De nem lesz kellemes.

– Jó. Fél kilenc körül ott leszek nálad.

– Nem, ne nálam. Hosszú történet, de mindenesetre a lakásom most nem alkalmas hely beszélgetésre. Gyere el Samir Katlanjába, és iszunk egy sört.

– Még vezetnem kell.

– Iszunk egy alkoholmentes sört.

Erika Berger kissé feszengve lépte át Samir Katlanjának küszöbét. Furdalta a lelkiismeret, amiért nem kereste Mikaelt, mióta megkezdte a munkát az SMP-nél. De életében nem volt még ennyi dolga, mint most.

Blomkvist egy ablak melletti sarokasztaltól integetett neki. Megállt. Mikael egy pillanatra teljesen idegennek tűnt, és azon kapta magát, hogy ő is egész más szemmel nézi. Mi ez? Istenem, de fáradt vagyok… Aztán a férfi felállt, megpuszilta, ő pedig rádöbbent, hogy hetek óta nem is gondolt Mikaelre. És mintha az egész SMP-nél töltött idő csak álom lett volna. Valahogy minden olyan valószerűtlen volt.

– Szia, Mikael.

– Kezét csókolom, főszerkesztő asszony. Evett már?

– Fél kilenc van. Nekem nincsenek olyan szörnyű étkezési szokásaim, mint neked.

Ekkor jött rá, hogy mégiscsak farkaséhes. Megérkezett Samir az étlappal, ő pedig gyenge sört rendelt, és egy kis adag tintahalat hasábburgonyával. Mikael kuszkuszt kért, szintén egy sörrel.

– Hogy vagy? – kérdezte Erika.

– Érdekes időket élünk. Ki sem látszom a munkából.

– Salanderrel hogy áll a dolog?

– Többek között miatta érdekesek az idők.

– Mikael, nem akarom ellopni a sztoridat.

– Bocsánat… nem akartam kitérni a kérdés elől. Szóval a dolgok most éppen egy kicsit zavarosak. Szívesen elmesélnék mindent, de akkor itt ülnénk reggelig. És milyen főnöknek lenni az SMP-nél?

– Hát… nem a Millennium.

Elhallgatott egy pillanatra.

– Amikor hazaérek, rögtön elalszom, mintha kihúznának a konnektorból. Aztán, ahogy fölébredek, a költségvetési tervet látom magam előtt. Hiányzol. Nem lehetne, hogy mégis elmegyünk hozzád aludni? Szexhez nincs erőm, de úgy hozzád bújnék.

– Sajnálom, Ricky, de az én lakásom most nem jó ötlet.

– De miért? Történt valami?

– Hát ja… egy banda bepoloskázta a lakást, és minden szót hallanak, ami ott elhangzik. Már fölszereltettem egy rejtett kamerát, ami megmutatja, mi történik, amikor nem vagyok otthon. Azt hiszem, megfosztjuk az utókort a meztelen popsid látványától.

– Viccelsz?

Mikael a fejét rázta.

– Nem. De nem ezért akartam találkozni veled.

– Mi történt? Olyan furcsa vagy.

– Nos… te most az SMP-nél dolgozol. Mi pedig olyan sztoriba botlottunk, ami elég kínos lesz a felügyelőbizottságotok elnökének. Egy olyan vállalatról van szó, amelyik vietnami gyerekek és elítéltek munkájából húz hasznot. Azt hiszem, egy szép kis érdekellentét van itt kialakulóban.

Erika letette a villát, és Mikaelre bámult. Első pillantásra látta rajta, hogy nem tréfál.

– A következő a helyzet: Borgsjö egy SveaBygg nevű cég felügyelőbizottsági elnöke és többségi tulajdonosa, amelynek egyik leányvállalata egy bizonyos Vitavara AB. Ez vécédeszkákat gyártat Vietnamban egy olyan vállalattal, amely rajta van az ENSZ feketelistáján, mert gyerekekkel dolgoztat.

– Mondd ezt még egyszer.

Mikael részletesen kifejtette Henry Cortez sztoriját. A táskájából elővette a dokumentáció egy másolatát. Erika lassan végigolvasta a cikket. Aztán hitetlenkedve és rémülten nézett föl Mikaelre.

– És hogy a francba lehet az, hogy a Millennium éppen akkor kezdi az SMP felügyelőbizottsági elnökét vizsgálgatni, amikor én átmegyek oda?

– Ricky, ez nem így van.

Mikael elmagyarázta, hogy állt össze a történet.

– És mióta tudod ezt?

– Ma délután óta.

– És most mihez fogtok?

– Nem tudom. Közzé kell tennünk, az biztos. Nem tehetünk kivételt csak azért, mert a te főnöködről van szó. De neked egyikünk sem akar ártani. – Mikael széttárta a kezét. – Teljesen kétségbe vagyunk esve, főleg Henry.

– Még mindig tagja vagyok a Millennium vezetőségének. Meg résztulajdonos is… Úgy nézne ki, mintha…

– Nagyon jól tudom, hogy nézne ki. Baromira megnehezítené a dolgodat az SMP-nél.

– Ó, hogy a kurva… semmi remény rá, hogy valahol tévedtek, ugye?

Mikael megrázta a fejét.

– Egész este Henry cikkét boncolgattam. Ebből Borgsjö nem mászik ki.

– De tényleg, mit fogtok csinálni?

– Te mit csináltál volna, ha mindez két hónappal ezelőtt derül ki?

Erika a férfit nézte, aki húsz éve volt már a barátja és szeretője.

Aztán lesütötte a szemét.

– Tudod te azt.

– Ez egyszerűen egy szerencsétlen véletlen. Nem ellened szól. Rettenetesen sajnálom. Ezért akartam azonnal találkozni veled. El kell döntenünk, hogyan tovább.

– Nekünk?

– Na figyelj! Ezt a sztorit a júniusi lapba szántuk, de már kivettem. Legkorábban augusztusban jelenik meg, de tovább is eltolhatjuk, ha neked úgy jobb.

– Értem.

Volt valami keserű mellékzönge Erika hangjában.

– Szerintem ma este még ne döntsünk el semmit. Ezeket a papírokat vidd haza, és gondold át az egészet újra. Ne csinálj semmit, amíg nem dolgoztunk ki közös stratégiát. Van időnk.

– Közös stratégiát?

– Vagy a Millennium vezetőségéből lépsz ki, mielőtt publikáljuk a cikket, vagy az SMP-től. Mind a két lovat nem ülheted meg tovább egyszerre.

Erika bólogatott.

– Olyan szorosan összekapcsolódtam a Millenniummal, hogy senki sem hinné el, hogy nincs benne a kezem a dologban, akármennyire is elhatárolódnék.

– Van még egy lehetőség. Szembesítheted Borgsjőt is a sztorival, és követelheted a lemondását. Meggyőződésem, hogy ebben Henry is benne volna. De légy szíves, addig tényleg ne csinálj semmit, amíg nem egyeztettünk.

– Szóval kezdjem azzal, hogy lemondatom azt az embert, aki odavitt a laphoz.

– Sajnálom.

– Nem rossz ember.

– Elhiszem. Csak kapzsi.

Erika megint bólintott, és felállt.

– Hazamegyek.

– Ricky, én…

– Holtfáradt vagyok – szakította félbe Erika. – Kösz, hogy szóltál. Át kell gondolnom, hogy milyen következményei lehetnek ennek.

Mikael nem tiltakozott tovább. Erika búcsúcsók nélkül távozott, rá hagyva a fizetést.

Erika már majdnem elérte a kocsiját, amikor olyan hevesen kezdett verni a szíve, hogy muszáj volt megállnia és a falnak dőlnie egy kapualjban. Egy ideig így maradt, és nagyokat lélegzett a hűvös májusi levegőből. Most döbbent rá, hogy elseje óta napi tizenöt órát dolgozik. Lassan három hete. Mi lesz vele három év után? Mit érzett Morander, amikor összeesett a szerkesztőség közepén?

Tíz perc után visszament Samir Katlanjához, és épp a bejáratnál futott össze a kifelé igyekvő Mikaellel, aki döbbenten torpant meg.

– Erika…

– Ne mondj semmit, Mikael. A mi barátságunkat nem teheti tönkre semmi. Te vagy a legjobb barátom. Ez az egész arra emlékeztet, amikor két éve szó nélkül elhúztál Hedestadba, csak most fordítva van. Nagy rajtam a nyomás, és olyan boldogtalan vagyok.

Mikael nem szólt semmit, csak a karjába zárta. Erika szemét hirtelen elfutották a könnyek.

– Három hete vagyok ott, és teljesen kikészültem – mosolyodott el.

– Na, azért ennél több kell ahhoz, hogy Erika Berger kikészüljön.

– Ahhoz is fáradt vagyok, hogy hazavezessek. Elaludnék a kormánynál, és kész a baleset. Úgyhogy döntöttem: kiveszek egy szobát a Scandic Crownban. Gyere te is!

– Már Hiltonnak hívják.

– Az tök mindegy.

A rövid úton egyikük sem szólt egy szót sem. Mikael átkarolta Erika vállát. A nő oldalról az arcát nézte, és azt állapította meg, hogy a férfi ugyanolyan fáradtnak látszik, mint ő.

Egy franciaágyas szobát vettek ki, Erika hitelkártyájával fizetett. Fölérve levetkőztek, zuhanyoztak, és bevonszolták magukat az ágyba. Erikának úgy fájt mindene, mintha most futotta volna le a maratont. Nemsokára el is aludt Mikael karjában.

Egyikük sem vette észre, hogy figyelik őket. Nem tűnt fel nekik a férfi a hotel recepciójánál.

15. FEJEZET

Május 19., csütörtök – május 22., vasárnap

Lisbeth Salander a csütörtök éjszaka nagy részét azzal töltötte, hogy elolvasta Blomkvist cikkét és a könyvéből többé-kevésbé elkészült fejezeteket. Ekström ügyész júliusra tűzte ki a tárgyalást, Blomkvist tehát június huszadikát szabta meg a nyomtatás határidejéül. Vagyis egy szűk hónapja maradt a cikk befejezésére és a szövegek hiányosságainak pótlására.

Lisbeth nem értette, mit akar tulajdonképpen, de ez végül is nem az ő gondja. Az már sokkal inkább, hogy miként álljon hozzá a kérdéseihez.

Fogta a Tungsten T3-at, és bejelentkezett az Őrült Lovagok Asztalához. Az elmúlt huszonnégy órában Mikael semmi újat nem töltött fel. Aztán megnyitotta a Fő kérdések nevű dokumentumot. Kívülről tudta a szöveget, de azért átolvasta még egyszer.

A negyedik bekezdéshez ugrott.

Az egyetlen, aki dönthet a jövődről, az te vagy. Teljesen mindegy, milyen keményen hajt érted Annika, és hogy mennyire támogat Armanskij, Palmgren vagy én. Vagy az előnyödre fordítod a tárgyalást, vagy hagyod, hogy elítéljenek. De ha nyerni akarsz, védened kell magad!

Kikapcsolta a gépet, és a mennyezetet bámulta. Mikael engedélyt kért tőle, hogy a könyvében leírhassa az igazságot. Azt a részt azért ki akarta hagyni, hogy Bjurman megerőszakolta őt. Csak annyit akart megemlíteni, hogy az ügyvéd kezdetben együttműködött Zalacsenkó-val, majd kiszállt a dologból, de aztán olyan helyzetbe hozta magát, hogy Niedermann úgy látta, kénytelen megölni. Hogy mi volt ez a helyzet, arra nem tért ki.

Ez a Kalle „Köcsög” Blomkvist aztán rendesen megnehezítette a dolgát.

Sokáig tűnődött.

Éjjel kettőkor megint bekapcsolta a noteszgépet, és elindította a szövegszerkesztőt. Új dokumentumot hozott létre, fogta az érintőceruzát, és nyomkodni kezdte a digitális billentyűzet gombjait.

A nevem Lisbeth Salander. 1978. április 30-án születtem. Az anyámat Agneta Sofia Salandernek hívták. 17 éves volt, amikor a világra jöttem. Az apám egy pszichopata gyilkos volt, aki szerette bántani a nőket. Alekszandr Zalacsenko volt a neve. Korábban a szovjet katonai hírszerzés ügynökeként dolgozott Nyugat-Európában.

Nehezen haladt az írással, mert egyenként kellett a betűket lenyomnia. Mielőtt leírt egy-egy mondatot, gondosan megformálta magában. Amikor már leírta, nem volt szükség változtatásokra. Hajnali négyig dolgozott, aztán kikapcsolta a gépet, és töltőre tette az éjjeliszekrény háta mögé. Ezalatt két A4-es oldalnyi szöveget írt le, szimpla sorközzel.

Erika Berger reggel hétkor ébredt. Kipihentnek éppen nem érezte magát, de legalább végre nyolc órát alhatott egyhuzamban. A még mindig szendergő Mikael Blomkvistre pillantott.

Bekapcsolta a telefonját, hogy megnézze, kapott-e SMS-t. Látta, hogy a férje este tizenegykor hívni próbálta. A francba, elfelejtettem szólni neki! Gyorsan felhívta, és elmondta, mi történt. Greger Beckman iszonyú mérges volt.

– Erika, ilyet soha többé ne csinálj! Nem Mikael miatt, nagyon jól tudod. De halálra aggódtam magam, hogy esetleg történt veled valami!

Azzal, hogy Mikael Blomkvist a felesége szeretője, Greger Beckman teljes mértékben ki volt békülve. Azt viszont kikötötte, hogy mindig tudjon róla, hol jár Erika.

– Ne haragudj. Olyan fáradt voltam este.

Greger morgott valamit.

– Ne legyél dühös, Greger. Ahhoz végképp nincs idegem. Este leszidhatsz.

Greger még egy kicsit morgolódott, és megígérte, hogy le is szidja, csak érjen haza.

– Na. És Blomkvisttel mi van?

– Alszik – hirtelen nevetnie kellett. – Hiszed, vagy sem, lefeküdtünk, és öt perc múlva már aludtunk is! Ilyen se volt még!

– Hát ez elég komolynak hangzik. Orvoshoz kéne menned.

Miután letették, Erika betelefonált az SMP-hez, és szólt Fredrikssonnak, hogy aznap később megy be. Arra is megkérte, hogy mondja le a kulturális rovat munkatársaival megbeszélt értekezletet. Aztán fogat mosott, és fölébresztette Mikaelt.

– Szia… – motyogta az.

– Hahó! Befelé a fürdőszobába, zuhanyozás, fogmosás!

– Mi… mi van?

Felült, és olyan zavartan pislogott, hogy Erikának el kellett magyaráznia, hol vannak. A Hiltonban, a Slussenen. Mikael bólogatott.

– Na. Akkor fürdés.

– De miért?

– Mert még hancúrozni is akarok.

Az órára nézett.

– És légy szíves, siess. Tizenegykor értekezletem van, legalább fél óra, amíg rendbe szedem az arcom, és munkába menet még vennem kell egy tiszta felsőt is. Úgyhogy kábé két óránk van bepótolni valamit az elveszett időből.

Mikael kiment a fürdőszobába.

Jerker Holmerg Thorbjörn Fälldin, az egykori miniszterelnök udvarán parkolta le az apja Fordját. Fälldin Åsban lakott, Ramvik közelében, a härnösandi járásban. Ahogy Holmberg kiszállt a kocsiból, körülnézett. Csütörtök délelőtt volt. Zöldelltek a mezők a szitáló esőben. Hetvenkilenc éves lévén Fälldin már nem volt aktív gazdálkodó, Holmberg nem is értette, ki foglalkozik a vetéssel és aratással. Tudta, hogy a konyhaablakból figyelik. Vidéken már csak így szokás. Ő is errefelé nőtt fel, Hälledalban, egy kőhajításnyira a Sandö hídtól, Holmberg szerint a világ egyik legszebb helyétől. Fölment az elülső lépcsőn, és bekopogott.

A Centrum Párt egykori vezére megöregedett, de még mindig tetterősnek látszott.

– Jó napot kívánok. Jerker Holmberg vagyok. Találkoztunk már, de annak van egypár éve. Az apám Gustav Holmberg, Centrum párti járási képviselő volt a hetvenes-nyolcvanas években.

– Üdvözlöm! Igen, emlékszem már magára. Mostanság rendőr Stockholmban, ha nem tévedek. De valóban már vagy tíz-tizenöt éve, hogy utoljára láttuk egymást.

– Azt hiszem, még több is. Bemehetek?

Leült a konyhaasztalhoz, amíg Fälldin hozta a kávét.

– Remélem, az édesapjával minden rendben. Ugye nem miatta jött?

– Nem, nem, papa jól van. Most is a tetőt javítja.

– Hány éves is most?

– Két hónapja volt hetvenegy.

– Aha – nyugtázta Fälldin, és leült. – Szóval mi hozta ide?

Holmberg kinézett az ablakon, majd visszafordult Fälldinhez.

– Egy elég komoly probléma. Lehet, hogy kirúgnak, ha valaki értesül erről a beszélgetésről. Tehát munkaügyben járok itt, de a főnököm, Bublanski felügyelő az életvédelmi osztályról, nem tud erről.

– Valóban komolynak hangzik.

– Ha viszont nem cselekszem, akkor fennáll a veszélye annak, hogy egy bizonyos személy ellen már másodszorra kövessenek el súlyos túlkapást.

– Legjobb lenne, ha először is szép nyugodtan elmagyarázná, miről is van szó.

– Egy bizonyos Alekszandr Zalacsenkóról. Az orosz GRU kémje volt, aki 1976-ban, a választások napján szökött Svédországba. Politikai menedékjogot kapott, és attól kezdve a Nemzetbiztonsági Hivatalnak dolgozott. Okom van feltételezni, hogy ön szintén ismeri ezt a történetet.

Fälldin figyelmesen nézte Holmberget.

– Hosszú történet – folytatta Holmberg, és mesélni kezdett a nyomozásról, amelyben az elmúlt hónapok során részt vett.

Erika Berger hasra fordult, és a kezére támasztotta a fejét. Aztán hirtelen elmosolyodott.

– Mikael, belegondoltál már abba, mennyire bolondok vagyunk mi ketten?

– Merthogy?

– Legalábbis nekem úgy tűnik. Olyan kimondhatatlanul kívánlak. Minden alkalommal úgy érzem magam, mint egy szerelmes kamaszlány… Aztán meg hazamegyek, és a férjemmel alszom.

Mikael fölnevetett.

– Tudok egy jó pszichiátert.

Erika oldalba bökte a mutatóujjával, és hirtelen témát váltott. – Szóval… kezd az lenni az érzésem, hogy bakot lőttem ezzel az SMP-vel.

– Ne butáskodj, ez óriási lehetőség. Ha valaki életet tud lehelni abba a döglött újságba, az te vagy.

– Lehet. De éppen ez a baj. Az SMP tényleg döglött. És akkor még jössz te, és feltálalod nekem ezt az ínyencfalatot Borgsjővel. Egyszerűen nem fogom fel, mit keresek ott.

– Várd meg, amíg kicsit leülepszenek a dolgok.

– Jó, jó. De olyan gusztustalan ez a Borgsjö-dolog. Halvány sejtelmem sincs, hogy mit kezdjek vele.

– Azt én sem tudom. De valamit ki kell találnunk.

Erika egy ideig csöndben feküdt.

– Hiányzol.

Mikael bólintott, és a szemébe nézett.

– Te is nekem.

– Mennyiért jönnél el hírszerkesztőnek az SMP-hez?

– A világért se! Különben is, nem ez a… hogy is hívják, ez a Holm a hírszerkesztő?

– De, viszont az egy idióta.

– Na, mondjuk, ez igaz.

– Ismered?

– Persze. Három hónapig voltam nála gyakornok, még a nyolcvanas évek közepén. Szemét alak volt, egymás ellen játszotta ki az embereket. Egyébként…

– Egyébként?

– Á, semmi. Nem akarok pletykálni.

– Na, most már mondjad csak!

– Egy lány, valami Ulla akárki, aki szintén gyakornok volt nála, azt állította, hogy szexuálisan zaklatta. Nem tudom, volt-e benne valami, de mindenesetre a vezetőség nem tett semmit, sőt a lány szerződését sem hosszabbították meg, pedig számított rá.

Erika sóhajtva nézett az órájára, kipattant az ágyból, és ment zuhanyozni. Amikor megszárítkozva és felöltözve visszatért, Mikael még mindig feküdt.

– Szeretnék még heverészni egy kicsit.

Erika megpuszilta, az ajtóból még visszaintett, és eltűnt.

Monica Figuerola úgy húsz méterre parkolt le Mårtensson kocsijától a Luntmakargatanon. Nézte, hogy odasiet a hatvan méterre álló parkolóautomatához, kiváltja a cédulát, aztán elindul a Sveavägen felé.

Figuerola fütyült a parkolócédulára. Ha most még odamegy az automatához, szem elől téveszti Mårtenssont. A Kungsgatanig követte a férfit, aki ott balra fordult, és eltűnt a Kungstornet cukrászdában. Figuerola halkan szitkozódott, de nem volt más választása, várt három percet, aztán ő is belépett. Látta, hogy Mårtensson az egyik asztalnál beszélget egy harmincöt év körüli, szőke, kigyúrt férfival. Zsaru, gondolta Figuerola. Felismerte a férfit, akit Christer Malm fotózott le május elsején a Copacabana előtt.

Vett egy kávét, leült a cukrászda másik végében, és kinyitotta a Dagens Nyhetert. Mårtensson és társa halkan társalogtak. Figuerola egyetlen szót sem hallott. Kinyitotta a mobilját, és úgy tett, mintha felhívna valakit – teljesen szükségtelenül, mivel a két férfi ügyet sem vetett rá. A telefonnal titokban készített róluk egy fényképet, ami a maga hetvenkét dpi-s felbontásával igen rossz minőségű volt, de bizonyítéknak arra, hogy ezek ketten találkoztak, megtette.

Nagyjából tizenöt perc múlva a szőke férfi felállt, és elhagyta a cukrászdát. Figuerola átkozódott magában. Miért nem maradt kint? Akkor is fölismerte volna, amikor kijön! Legszívesebben a szőke nyomába eredt volna, de Mårtensson még mindig ott ült a helyén, és nyugodtan iszogatta a kávéját. Nem akarta a figyelmét fölkelteni azzal, hogy követi a társát.

Mintegy negyven másodperccel később Mårtensson elindult a mosdóba. Amint eltűnt, Figuerola felpattant, és kilépett a Kungsgatanra. Mindenfelé körülnézett, de a szőke már nem volt sehol.

A jó szerencsében bízva kirohant a Sveavägen sarkára. Mivel sehol sem látta a férfit, lenézett a metró aluljárójába is. Reménytelen.

Visszasietett a cukrászdához, de addigra már Mårtensson sem volt sehol.

Erika Berger elkáromkodta magát, amikor a parkolóhelyhez ért, ahol előző este a BMW-jét hagyta.

Az autó még ott volt. De az éjjel valaki mind a négy gumit kiszúrta.

Sok lehetősége nem maradt. Hívta az autómentőket, és elmagyarázta, mi a helyzet. Mivel nem volt ideje megvárni őket, a slusszkulcsot a kipufogócsőbe dugta, aztán kiment a Mariatorgetre, és fogott egy taxit.

Lisbeth Salander felment a Hacker Köztársaság oldalára, és látta, hogy Plague be van jelentkezve. Meghívta magánbeszélgetésre.

Csá, Wasp. Milyen a Sahlgrenskában?

Nyugis. Segítség kéne.

Azt a mindenit.

Sose hittem volna, hogy ilyet kérek tőled.

Akkor ez kemény lehet.

Göran Mårtensson, Vällingbyben lakik. Hozzáférés kell a gépéhez.

Okés.

Az egész anyagot továbbítani kéne Mikael Blomkvistnek a Millenniumnál.

Oké, vágom.

A Nagy Testvér lehallgatja Blomkvist telefonját, és valószínűleg a mailjeit is olvassa. A cuccot a hotmailes címére küldjed.

Okés.

Ha én nem leszek elérhető, neked kell segítened Blomkvistnek. Az kéne, hogy mindig el tudjon érni.

Hmm.

Kicsit nehéz eset, de bízhatsz benne.

Plague csak néhány másodperc szünet után válaszolt.

Ennek a mostani helyzethez van köze?

Ja.

Segíthet rajtad?

Igen.

Akkor megcsinálom ingyen.

Kösz. De én megadom, amivel tartozom. A tárgyalásig kéne a segítség. 30 000-et adok érte.

Futja neked erre?

Futja.

Akkor oké.

Azt hiszem, Trinityre is szükség lesz. Szerinted el lehet valahogy rángatni Svédországba?

Mihez?

Ahhoz, amiben a legjobb. Fix fizetést kap, plusz költségek.

Jó.

Kiről van szó?

Lisbeth elmagyarázta, mit kellene elintézni.

Dr. Anders Jonasson aggodalmasan nézte az asztalánál ülő, rendkívül ingerült Hans Faste nyomozót.

– Nagyon sajnálom – mondta.

– Ezt nem értem. Azt hittem, Salander már egészséges. Azért jöttem Göteborgba, hogy kihallgassam, és mindent előkészítsek, hogy a stockholmi cellájába szállíthassák.

– Sajnálom – ismételte Jonasson. – Én lennék a legboldogabb, ha elengedhetném, mert állandóan ágyhiánnyal küszködünk. De…

– Nem lehet, hogy csak szimulál?

Dr. Jonasson elnevette magát.

– Ezt igen valószínűtlennek tartom. Értse meg, kérem, hogy Lisbeth Salandert fejbe lőtték. Egy golyót kellett eltávolítanom az agyából, és az is kérdéses volt, hogy egyáltalán életben marad-e. Életben maradt, és a prognózis is kielégítő volt. Annyira, hogy a kollégáimmal együtt már el is akartuk engedni. De tegnap újra rosszabbodott az állapota. Erős fejfájásra panaszkodott, és a lázgörbéje is meredeken emelkedett. Este harmincnyolc fokos láza volt, és kétszer is hányt. Az éjszaka folyamán lement a láza, de reggelre felszökött harminckilenc fokra, amit nagyon komolyan kell venni.

– De mi baja van?

– Nem tudom, de a magas láz arra utal, hogy nem megfázásról vagy hasonlóról van szó. Talán allergiás valamelyik gyógyszerre vagy valami másra, amivel érintkezésbe került.

Kikeresett egy képet a számítógépen, és kifordította a monitort, hogy Faste is láthassa.

– Csináltattam róla egy koponyaröntgent. Amint látja, itt, közvetlenül a sebnyílás mellett található egy sötét színű terület. Nem tudom megmondani, mi az. Összefüggésben lehet a hegesedéssel, de lehet akár egy kisebb vérzés is. Addig, amíg ezt nem tisztázzuk, semmi esetre sem bocsáthatjuk el Lisbeth Salandert.

Faste rezignáltan bólintott. Tudta, hogy hiábavaló volna vitatkozni egy orvossal, élet és halál urával vagy, ahogy mondják, Isten földi helytartójával.

– És most?

– Ágynyugalmat rendeltem el, és felfüggesztettem a fizioterápiát. Ugyanis a csípő- és vállsérülése miatt gyógytornáznia kellett.

– Értem… Erről értesítenem kell Ekström ügyész urat Stockholmban. Hát ez mindenesetre meglepő. Mit mondjak neki?

– Két napja még kész lettem volna beleegyezni, hogy a hétvégén áthelyezzék. A dolgok mostani állása szerint azonban még egy ideig itt kell maradnia. Minden attól függ, hogyan alakul az állapota.

– A tárgyalást július elsejére tűzték ki…

– Ha semmi váratlan nem jön közbe, elképzelhető, hogy addigra fölkelhet.

Bublanski felügyelő bizalmatlanul méregette a kávézó asztalánál vele szemben ülő, rendkívül izmos nőt. Május 20-a volt, péntek, és szinte nyárias meleg. A nő az igazolványa szerint Monica Figuerola volt a Nemzetbiztonsági Hivataltól, és délután ötkor szólította le őt, amikor épp hazafelé tartott. Egy kis beszélgetést javasolt neki egy csésze kávé mellett.

Megkérdezte, miről van szó, mire a nő nyíltan elmondta, hogy a főnöke nem hivatalos megbízásából próbálja kideríteni, mi igaz, és mi nem a Salander-ügyként elhíresült Zalacsenko-ügyben. Azt is elmondta, hogy nem biztos benne, jogában áll-e őt faggatni, és ő dönti el, beszél-e vele, vagy sem.

– Mit akar tudni? – kérdezte végül Bublanski.

– Mesélje el, mit tud Lisbeth Salanderről, Mikael Blomkvistről, Gunnar Björckről és Alekszandr Zalacsenkóról. Hogy illenek egymásba a kirakós darabjai?

Ezután két órán át beszélgettek.

Torsten Edklinth alaposan átgondolta, hogy mihez kezdjen most. Ötnapi nyomozás után Figuerola egész sor bizonyítékot szolgáltatott arról, hogy a nemzetbiztonságnál valami bűzlik. Az is világos volt, hogy óvatosnak kell lennie, amíg nincs a kezében elegendő bizonyíték. Alkotmányjogi szempontból igazi vészhelyzet állt elő, mivel nem volt joga titkos nyomozást vezetni, különösen nem a kollégái ellen.

Találnia kell valami szabályt, amely szentesíti az intézkedéseit. Pénteken egész nap egyedül gubbasztott az irodájában, és ezen törte a fejét.

Végül arra jutott, hogy bármilyen különösen hangzik is, Armanskijnak igaza van. Összeesküvésnek kell lennie a Nemzetbiztonsági Hivatalon belül. De hogy milyen magasra vezetnek a szálak, azt nem tudta megbecsülni.

Tiszta, nyomtatott betűkkel három nevet jegyzett föl a noteszébe.

Göran Mårtensson, személyi védelem, nyomozó

Gunnar Björck, osztályvezető-helyettes, külügy, meghalt (öngyilkosság?)

Albert Shenke, hivatalvezető, ÁR/Bizt.

Monica Figuerola arra következtetett, hogy a hivatalvezető mozgatja a szálakat, mert Mårtensson, legalábbis hivatalosan, átkerült a személyi védelemtől a kémelhárításhoz. Ám valójában azzal foglalatoskodott, hogy megfigyelje Mikael Blomkvist újságírót, aminek a világon semmi köze nem volt a kémelhárításhoz. A listát még két névvel kellett kiegészíteni.

Peter Teleborian, pszichiáter

Lars Faulsson, lakatos

Teleborian a nyolcvanas évek végén és a kilencvenes évek elején többször volt szakvéleményével a Nemzetbiztonsági Hivatal segítségére. Egészen pontosan háromszor. Edklinth alaposan átnézte az ezekről készült jelentéseket. Az első eset rendkívül szokatlan volt: a telekommunikációs iparban egy orosz kémet fedeztek fel, akiről a múltja alapján azt lehetett feltételezni, hogy leleplezése esetén öngyilkosságot követ el. Teleborian briliáns elemzést készített, és az illetőt végül rá lehetett venni arra, hogy kettős ügynökként működjön. A másik két eset jelentéktelenebb volt. Egy nemzetbiztonsági dolgozóról adott szakvéleményt, akinek alkoholproblémái voltak, illetve egy afrikai ország diplomatájáról, akinek a szexuális szokásai keltettek megütközést a hivatal embereiben.

De sem Teleborian, sem Faulsson nem volt a hivatal munkatársa. Megbízatásuk révén mégis kapcsolatban álltak… nos igen, mivel is?

Az egész összeesküvés szorosan összefüggött a néhai Alekszandr Zalacsenkóval, a kiugrott GRU-ügynökkel, aki a rendelkezésre álló adatok szerint 1976-ban, a választások napján érkezett Svédországba. És akiről addig még senki nem hallott. De hát hogy lehet ez?

Edklinth megpróbálta elképzelni, mit tett volna, ha 1976-ban éppen ő az illetékes ebben az ügyben. Teljes titoktartás. Ez feltétlenül szükséges lett volna. A dezertőrről csak egy kis csoportnak szabad tudnia, mert így a legkisebb a kockázata annak, hogy az oroszok tudomást szereznek arról, hogy náluk van… Milyen kicsi lehetett ez a csoport?

Egy operatív ügyosztály?

Egy titkos operatív ügyosztály?

Alapvetően a Zalacsenko-ügyet a kémelhárításnak kellett volna kezelnie. Vagy a katonai hírszerzésnek, de ők sem elegendő erőforrással, sem megfelelő hozzáértéssel nem rendelkeztek. Tehát a nemzetbiztonság.

De egészen biztosan nem a kémelhárítás. Björck volt a kulcs. Egészen nyilvánvalóan egyike volt azoknak, akik Zalacsenkóval foglalkoztak. De Björcknek soha semmi köze nem volt a kémelhárításhoz. Hivatalosan a hetvenes évek óta a külügyi osztályon dolgozott, de a valóságban soha nem került előtérbe ott, egészen a kilencvenes évekig, amikor hirtelen osztályvezető-helyettes lett.

Mégis Björck volt Blomkvist információinak fő forrása. Hogyan vette rá az újságíró arra, hogy a kezébe adjon egy ilyen időzített bombát?

Szóval kurvák. Björck kiskorú kurvákhoz járt, és a Millennium ezt ki akarta teregetni. Blomkvist nyilván megzsarolta Björcköt. És akkor lépett a színre Lisbeth Salander.

A néhai Nils Bjurman együtt dolgozott a külügyi osztályon a néhai Björckkel. Tehát ők ketten foglalkoztak Zalacsenkóval. De mihez kezdtek vele?

Valakinek meg kellett hoznia a döntéseket. És egy ilyen klasszisú renegát esetében biztosan nagyon magas helyről érkeztek a parancsok.

A kormány. Biztosan a kormány fedezte őket. Ez az egyetlen lehetséges megoldás.

Vagy nem…?

Edklinth hátán hideg borzongás futott végig. Egy olyan szökevényt, mint Zalacsenko, a lehető legnagyobb diszkrécióval kellett kezelni. Ilyesmiről csak a Fälldin-kormány dönthetett. Ez is logikus volt.

De ami 1991-ben történt, az egyáltalán nem volt logikus. Björck rávette Teleboriant, hogy utalja be Lisbeth Salandert egy gyermekpszichiátriára, azzal az ürüggyel, hogy elmebeteg. Ez bűntény. Mégpedig annyira súlyos, hogy Edklinth ismét megborzongott tőle.

Valakinek csak meg kellett hoznia ezeket a döntéseket. És ebben az esetben ez egyszerűen nem lehetett a kormány… Akkoriban Ingvar Carlsson volt a miniszterelnök, utána Carl Bildt. De egyetlen politikus sem merészelt volna ilyen döntést hozni, amely minden joggal és törvénnyel ellentétben áll, és katasztrofális botrányhoz vezethet.

Ha a kormány ilyesmibe keveredett volna, akkor Svédország semmivel nem volna jobb a világ bármelyik diktatúrájánál. Ez nem lehetséges.

És akkor jöttek az április 12-ei események a Sahlgrenska kórházban. Zalacsenkót ugyanabban a pillanatban lőtték agyon, amikor Blomkvisthez betörtek, és Annika Gianninit kirabolták. Mindkét utóbbi esetben Björck hírhedt 1991-es jelentésének egy-egy példányát lopták el. Legalábbis így tájékoztatta Bublanski. A rendőrséghez nem érkezett feljelentés.

Aztán pont Björck ölte meg magát. Éppen az, akivel Edklinth a leginkább szeretett volna alaposan elbeszélgetni.

Edklinth nem hitt a véletlenekben. Bublanski sem. Blomkvist végképp nem. Edklinth megint a filctolláért nyúlt.

Evert Gullberg, 78 éves, adójogi ügyvéd?

Ki a hóhér lehet ez az Evert Gullberg?

Megfontolta, hogy felhívja a hivatal igazgatóját, de meggondolta magát, abból az egyszerű okból, hogy nem tudhatta, milyen magasságig nyúlik az összeesküvés a szervezeten belül. Fogalma sem volt, kiben bízhat.

Miután elvetette a lehetőséget, hogy a hivatalon belül forduljon valakihez, azon kezdett gondolkozni, hogy esetleg a rendőrséget értesíti. Jan Bublanski vezette a nyomozást Ronald Niedermann ügyében, és nyilván minden információ érdekelte volna, ami érinti az esetet. De politikai szempontból ez is lehetetlen.

Úgy érezte, mázsás súly nyomja a vállát.

Végül talált még egy megoldást, ami az alkotmánnyal is összhangban áll, és talán akkor sem lenne baja belőle, ha egyszer kikerül a pikszisból. A legfőbb főnökéhez kell fordulnia támogatásért.

Az órára nézett. Péntek délután, mindjárt négy óra. Fölvette a kagylót, és az igazságügy-minisztert hívta, akit régóta ismert különböző előadásokról, ahol összefutottak. Már öt perc után el is érte.

– Jó napot, Torsten! – köszönt a miniszter. – Rég nem hallottam magáról. Hogy van?

– Az igazat megvallva azért hívom, hogy megtudjam, mennyire tart szavahihetőnek.

– Szavahihetőnek? Vicces kérdés. Nagyon is annak tartom. Miért kérdez ilyeneket?

– Drámai és eléggé szokatlan célból… találkoznom kell önnel és a miniszterelnök úrral. Nagyon sürgős.

– Ejha.

– Ne haragudjon, de minden továbbit csak személyesen közölnék. Olyan furcsa ügy került hozzám, amelyről önnek és a miniszterelnök úrnak is tudnia kell.

– Ez valóban drámaian hangzik.

– Az is.

– Netán valami terrorfenyegetés…

– Nem. De én a jó híremet és karrieremet teszem kockára ebben az ügyben. Nem hívtam volna fel önt, ha nem gondolnám, hogy a helyzet komolysága megköveteli.

– Tehát ezért kérdezte, szavahihetőnek tartom-e… Mennyire sürgősen akar találkozni a miniszterelnök úrral?

– Még ma este, ha megoldható.

– Most már komolyan kezdek aggódni.

– Sajnos minden oka megvan rá.

– Meddig tartana ez a találkozó?

Elgondolkodott.

– Egy jó órába is beletelhet, amíg a részleteket elmagyarázom.

– Azonnal visszahívom, rendben?

Tizenöt perc múlva az igazságügy-miniszter közölte Edklinthtel, hogy a miniszterelnök este fél tízkor fogadja a rezidenciáján. Edklinth izzadó tenyérrel tette le a kagylót. Hát jó… reggelre akár véget is érhet a karrierem.

Újra fölvette a telefont, és felhívta Monica Figuerolát. – Jó napot, Monica. Este kilenckor szolgálatba kellene lépnie. Öltözzön fel szépen.

– Mindig szépen öltözöm fel – mondta Figuerola.

A miniszterelnök olyan pillantást vetett az alkotmányvédelmi osztály vezetőjére, amit leginkább bizalmatlanként lehetne leírni. Edklinth szinte hallotta a homloka mögött zakatoló fogaskerekeket.

A miniszterelnök most Figuerola felé fordult, aki az egyórás elbeszélés alatt egyetlen szót sem szólt. Szokatlanul magas és izmos nőt látott, aki udvariasan és várakozva viszonozta a pillantását.

Végül a miniszterelnök mélyet lélegzett, levette a szemüvegét, és néhány pillanatig a messzeségbe bámult.

– Azt hiszem, szükségünk lesz még kávéra – mondta végül. Edklinth bólintott, és az igazságügy-miniszter töltött a termoszból.

– Akkor összefoglalnám, csak hogy biztos legyek benne, hogy jól értettem – kezdte a miniszterelnök. – Azt gyanítják tehát, hogy Nemzetbiztonsági Hivatalon belül egy csoport olyan tevékenységet folytat, mellyel túllépi alkotmányos jogkörét.

Edklinth bólintott.

– És ezzel azért fordultak hozzám, mert a hivatal vezetőiben nem bíznak.

– Nos igen – válaszolta Edklinth. – Azért döntöttem úgy, hogy önt keresem meg a problémával, mert ez a tevékenység ugyan alkotmányellenes, de fennáll annak is a lehetősége, hogy valamit rosszul értettem. Jóváhagyhatták felsőbb helyekről is. Ha pedig így van, akkor én veszélyeztetek egy titkos műveletet.

A miniszterelnök az igazságügy-miniszterre nézett. Mindkettőjük számára nyilvánvaló volt, hogy Edklinth magát akarja lefedezni.

– Soha életemben nem hallottam még ilyesmiről. Ön tud erről valamit?

– Abszolúte semmit – felelte a miniszter. – A Nemzetbiztonsági Hivatal egyetlen jelentésében sem olvastam semmit, ami erre utalna.

– Mikael Blomkvist arra gyanakszik, hogy létezik egy kisebb csoport a hivatalon belül. Ő Zalacsenko Klubnak hívja.

– Sosem hallottam még, hogy Svédország befogadott volna egy ilyen magas rangú orosz ügynököt, és gondoskodott is volna róla… Tehát azt mondják, hogy a Fälldin-kormány idején történt…

Edklinth megköszörülte a torkát.

– A polgári kormányt Olof Palme követte. Nem titok, hogy az elődeim véleménye Palméról igencsak megoszlott…

– Tehát úgy véli, hogy elfelejtették értesíteni a szocdem vezetést a…

Edklinth megint bólintott.

– Hadd emlékeztessem arra, hogy Fälldin két ciklusban kormányzott. De a kormánynak mind a kétszer le kellett mondania, ami egy sor bonyolult koalícióalakítást és kabinetbeli változást eredményezett. Röviden szólva, teljes volt a káosz. Ez is hozzájárulhatott ahhoz, hogy a hivatal belső ügyként kezelte Zalacsenkót.

– Akkor ki lehet a felelős? – kérdezte a miniszterelnök. Figuerolán kívül mindenki a fejét csóválta.

– Feltételezem, elkerülhetetlen, hogy ez a történet megjelenjen a tömegmédiában – mondta a miniszterelnök.

– Blomkvist és a Millennium közzé fogja tenni. Mi tehát kényszerhelyzetben vagyunk.

Edklinth gondosan ügyelt arra, hogy a „mi” szócskát használja. Most a miniszterelnökön volt a bólogatás sora.

– Akkor először is szeretném megköszönni önnek, hogy ilyen gyorsan elém tárta ezt az ügyet. Általában ilyen rövid távú bejelentésre nem fogadok látogatókat, de a miniszter úr biztosított róla, hogy ön megfontolt ember, és jó oka kell legyen annak, hogy ennyire siet.

Edklinth kissé föllélegzett. Legalább nem haragította magára a miniszterelnököt.

– Most azt kell eldöntenünk, mit is lépjünk ebben az ügyben. Van valami javaslata?

– Talán – felelte tétovázva Edklinth.

Aztán olyan hosszan hallgatott, hogy Figuerola krákogni kezdett.

– Ha esetleg én is mondhatok valamit…

– Csak fejtse ki nyugodtan, mire gondol! – biztatta a miniszterelnök.

– Ha a kormány valóban nincs benne ebben az akcióban, akkor egyértelműen törvényellenes. Ha Blomkvist állításai igaznak bizonyulnak, az azt jelenti, hogy nemzetbiztonsági dolgozók egy csoportja már régóta törvényellenes tevékenységet folytat. Itt a probléma kettéágazik.

– Ezt hogy érti?

– Először is arra kell választ kapnunk, hogyan volt mindez lehetséges. Ki ezért a felelős? Hogy mehetett végbe egyáltalán ilyen összeesküvés egy rendőrségi szervezet keretei között? Szeretném emlékeztetni rá, hogy én is a Nemzetbiztonsági Hivatalnál dolgozom, és erre büszke is vagyok. De hogy lehetett ilyesmit ennyi ideig eltitkolni és pénzelni?

A miniszterelnök ismét bólintott.

– Erről egy nap könyveket fognak írni – folytatta Figuerola. – De egyvalami biztos: kellett hozzá pénz, méghozzá évi több millió korona. Átnéztem a hivatal költségvetését, és semmi nyomát nem találtam a Zalacsenko Klubnak. De mint tudja, létezik néhány titkos alap is, amelyekbe nincs betekintésem.

A miniszterelnök ezúttal komoran bólintott. Miért kell a Nemzetbiztonsági Hivatalnak ilyen adminisztratív rémálomnak lennie?

– A probléma másik része az, hogy kik vannak benne az ügyben. Vagyis hogy kiket kéne lecsukni. Szerintem mindezen kérdések megoldása azoktól a döntésektől függ, amelyeket a következő percekben meghoz.

Edklinth a lélegzetét is visszafojtotta. Ha sípcsonton rúghatta volna Figuerolát, megteszi. Hiszen minden retorikát félretéve, a teljes felelősséget a miniszterelnök vállára rakta. Ő is erre készült persze, de hosszú, diplomatikusabb úton.

– És az ön véleménye szerint milyen döntést kellene hoznom? – kérdezte a miniszterelnök.

– Mi a Nemzetbiztonsági Hivatal részéről szeretnénk hangsúlyozni, hogy közösek az érdekeink – válaszolta minden tétovázás nélkül Figuerola. – Én már három éve dolgozom az alkotmányvédelmi osztályon, és úgy találom, hogy a munkám a svéd demokrácia védelmét szolgálja. A hivatal az elmúlt években mindig a demokrácia keretein belül cselekedett. Természetesen én is szeretném elkerülni a botrányt. Fontos hangsúlyozni, hogy egyének által elkövetett bűncselekményekről van szó.

– A kormány sohasem hagyott jóvá ilyesfajta tevékenységet – vetette közbe az igazságügy-miniszter.

Figuerola bólintott, és kicsit gondolkodott a folytatáson.

– Akkor azt javasolnám, hogy ön miniszterelnöki minőségében bízza meg az alkotmányvédelmet ennek a zűrzavarnak a mielőbbi tisztázásával. Adhatna nekünk egy írásos utasítást, és felruházhatna a szükséges jogkörökkel.

– Nem vagyok egészen biztos benne, hogy ez törvényes-e – jegyezte meg az igazságügy-miniszter.

– De bizony. Törvényes. A kormánynak hatalmában áll széles körű intézkedéseket tenni, ha az alkotmányos rendet valamilyen illegális tevékenység veszélyezteti. Márpedig ha egy csapat katona és nemzetbiztonsági dolgozó a saját szakállára alakítani kezdi a külpolitikát, az de facto államcsínynek minősül.

– Külpolitikát…?! – hökkent meg a miniszter.

– Zalacsenko egy idegen államból szökött hozzánk – magyarázta Figuerola. – A tőle kapott információkat Blomkvist szerint külföldi titkosszolgálatoknak adták tovább. Ha erről a kormányt nem értesítették, azt igenis államcsínynek kell tekinteni.

– Értem a gondolatmenetét – mondta a miniszterelnök. – Most engedje meg, hogy bemutassam a magamét.

Felállt, és megkerülte az asztalt. Végül Edklinth előtt állt meg.

– A kolléganője nagyon tehetséges. És nem köntörfalaz. Ez tetszik nekem.

Edklinth nyelt egyet, és bólintott. A miniszterelnök most az igazságügy-miniszter felé fordult.

– Reggelre kérem a dokumentumot, amely rendkívüli jogkörrel ruházza fel az alkotmányvédelmi osztályt ebben az ügyben. A megbízás arra szól, hogy kiderítsék az elhangzott állítások valóságtartalmát, bizonyítékokat szerezzenek rá, és azonosítsák azokat a személyeket, akik felelősek a történtekért, vagy részt vettek az eseményekben.

Edklinth megint csak bólintott.

– A dokumentum nem úgy fog szólni, hogy önök nyomozást vezetnek. Lehet, hogy tévedek, de úgy tudom, ilyen ügyben nyomozást csak a főállamügyésznek van joga elrendelni. Én azonban megbízhatom önöket különleges feladatokkal. Önök tehát állami megbízásból dolgoznak. Megértették?

– Igen. De szeretnék rámutatni arra, hogy én magam is ügyész voltam.

– Na igen. A jogállást majd még megvizsgáljuk. A vizsgálatért mindenesetre egyedül ön a felelős. Az abban részt vevő munkatársakat is ön választja ki. Ha törvényellenes tevékenységre talál bizonyítékot, továbbítsa azt a főállamügyészségnek, amely dönt a vádemelés felől.

– Hmm – hümmögött Figuerola.

– Mi az? – kérdezte a miniszterelnök.

– Van még két probléma… Egyrészt a Millennium leleplező írása ütközhet a nyomozás érdekeivel, másrészt néhány hét múlva kezdődik Lisbeth Salander tárgyalása.

– Ki tudjuk találni, mikor akarja a Millennium megjelentetni az anyagot?

– Mindenesetre megérdeklődhetjük – vélte Edklinth. – De a szabad sajtó munkájába belekeveredni, nos, ez volna az utolsó, ami eszünkbe jutna.

– Ami ezt a Salander lányt illeti… – kezdte az igazságügy-miniszter, aztán eltűnődött. – Szóval, borzalmas lenne, ha tényleg olyan törvénytelenségek estek volna meg vele, mint ahogy a Millennium állítja. Lehetséges, hogy valóban így történt?

– Attól tartok, igen – felelte Edklinth.

– Akkor arról is gondoskodnunk kell, hogy rehabilitálják, és még egyszer ne eshessen meg vele ilyesmi – jelentette ki a miniszterelnök.

– De hogyan? – kérdezte a miniszter. – A kormány semmilyen körülmények között nem avatkozhat bele egy tárgyalás menetébe. Az törvénytelenség lenne. Csak ha Salandert elítélik, és fellebbezést nyújt be a kormányhoz, akkor adhatunk neki kegyelmet, vagy vizsgáltathatjuk meg a főállamügyésszel, hogy van-e lehetőség perújrafelvételre.

Elhallgatott, majd hozzáfűzte:

– És mindez csak akkor lehetséges, ha börtönbüntetést kap. Ha kényszergyógykezelésre ítélik, akkor a kormány keze meg van kötve. Ez orvosi kérdés, és a miniszterelnök nem illetékes az egészségi állapota megítélésében.

Péntek este tíz óra körül Lisbeth Salander kulcszörgést hallott. Gyorsan kikapcsolta a laptopot, és a párnája alá dugta. Felpillantva látta, hogy dr. Jonasson éppen becsukja az ajtót.

– Jó estét, Salander kisasszony! – köszönt. – Hogy érzi magát?

– Rohadtul fáj a fejem, és szerintem lázam is van – felelte Lisbeth.

– Hát ez nem hangzik valami jól.

Lisbeth Salander nem úgy nézett ki, mintha különösebb láztól vagy fejfájástól szenvedne. Dr. Jonasson tíz percig vizsgálgatta. Megállapította, hogy estére valóban nagyon fölment a láza.

– Hát ez szomorú. Pedig az elmúlt héten már milyen jól volt. De sajnos még legalább két hétig itt kell maradnia.

– Annyi elég is lesz.

Jonasson hosszan nézte a lányt.

London és Stockholm között országúton körülbelül ezernyolcszáz kilométer a távolság, amelyet elméletileg húsz óra alatt meg lehet tenni. Azonban a férfinak, aki Trinitynek nevezte magát, már az beletelt majdnem húsz órájába, hogy elérje a német-dán határt. Az eget súlyos viharfelhők borították, és mire áthajtott az Öresund-hídon, úgy zuhogott, mintha dézsából öntenek. Bekapcsolta az ablaktörlőt. Nagyon unta már az utazást.

Trinity rettenetesnek találta az ötletet, hogy átautózzon Európán, mivel ez a kontinens valamiért csökönyösen ragaszkodott ahhoz, hogy az utak rossz oldalát használja. Szombat reggel pakolt be a teherautóba, komppal átment Calais-ba, majd tovább Belgiumba, ahol Liège-en át folytatta útját. A német határt Aachennél lépte át, majd rákanyarodott az autópályára Hamburg és Dánia felé.

Bob the Dog névre hallgató társa a hátsó ülésen szundikált. Felváltva vezettek, és nem számítva az országúti pihenőkben töltött ritka, egyórás szüneteket, óránként átlagosan kilencven kilométeres sebességgel haladtak. A tizennyolc éves teherautó többet nem bírt volna.

Lett volna persze egyszerűbb módja is Stockholmba utazni, de nem lett volna okos dolog repülőn szállítani a körülbelül harminckilónyi elektronikus felszerelést. Így, bár öt államhatáron mentek át, sehol nem várt rájuk útlevél- és vámvizsgálat. Trinity nagy híve volt az EU-nak, melynek rendelkezései megkönnyítették látogatásait a kontinensre.

Harminckét éves volt, és Bradfordban született, de már gyerekkora óta Londonban élt. Iskolai képzése enyhén szólva hiányos volt: egy szakmunkásképző papírját tudta felmutatni, amely igazolta, hogy képzett távközlési technikus. Tizenkilencedik születésnapját követően három évig dolgozott szerelőként a British Telecomnál. Ez a Trinity valójában olyan elektronikai és informatikai tudással rendelkezett, hogy sok nagyképű professzort lefőzött volna. Tízéves kora óta számítógépek között élt, és tizenhárom volt, amikor először hackelt meg egy gépet. Rákapott a hackelés ízére, és tizenhat éves korára a legjobbakkal is fölvette a versenyt. Volt idő, amikor minden szabad percét a képernyő előtt töltötte, saját programokat írt, és alattomos csapdákat állított fel az interneten. Befurakodott a BBC-hez, a brit védelmi minisztériumhoz és a Scotland Yardhoz. Egyszer egy rövid időre még az Északi-tengeren őrjáratozó atom-tengeralattjárók irányítását is sikerült átvennie. Szerencsére Trinity inkább a kíváncsi, mint a rosszindulatú kalózkodók közé tartozott. Az érdeklődése azonnal lelohadt, amint sikerült meghackelnie egy komputert és kifürkészte a titkait.

Távközlési technikusnak is azért tanult, mert nagyjából már tudta, hogyan működik a telefonhálózat. Amikor rájött, hogy minden visszavonhatatlanul elavult, átnyergelt, és magánvállalkozásban riasztóberendezéseket szerelt fel. Egy bizonyos exkluzív ügyfélkör tagjai megfigyelésre, lehallgatásra és hasonlókra is fölkérhették.

A Hacker Köztársaság alapítói közé tartozott.

És Wasp polgár volt.

Mire Bob the Dog és ő megközelítették Stockholmot, már vasárnap este fél nyolc volt. Amikor elhaladtak a skärholmeni IKEA előtt, Trinity elővette a mobilját, és beütött egy számot, amit kívülről megtanult.

– Plague? – szólt bele a telefonba.

– Hol vagytok?

– Azt mondtad, akkor hívjalak, ha az IKEA-hoz értünk.

Plague elmagyarázta az utat a långholmeni ifjúsági szállóig, ahol szobát foglalt angol kollégái számára. Mivel ő szinte soha nem hagyta el a lakását, oda beszéltek meg találkozót másnap reggel kilencre.

Némi gondolkodás után Plague úgy döntött, megmosdik, megtörülközik, felöltözik és kiszellőztet, mielőtt a vendégei megérkeznek.

III. RÉSZ

LEMEZHIBA

Május 27. – június 6.

A Krisztus előtti I. században élt szicíliai görög történetíró, Diodórosz amazonokról számol be Libüában, ami ebben az időben az összes, Egyiptomtól nyugatra fekvő észak-afrikai terület gyűjtőneve volt. Ginokráciában éltek, ami azt jelentette, hogy állami – és így katonai – hivatalt csak nők vállalhattak. A legenda szerint itt uralkodott Mürina királynő, aki harmincezer női harcos és háromezer szintén női lovas élén Szírián és Európán át az Égei-tengerig hatolt, miközben egész sor férfisereget győzött le. Amikor végül elesett, seregei szétszéledtek.

Mürina hadai azonban nyomot hagytak a régióban. Az anatóliai nők fegyvert fogtak a Kaukázusból érkező invázió elhárítására, miután a férfiak mind egy szálig elestek. Ezek az asszonyok a fegyverforgatás minden fortélyában jártasak voltak, az íjjal, a dárdával, a csatabárddal és a lándzsával egyaránt remekül bántak. Bronzfegyvereiket és vértjeiket görög minta alapján készítették.

A házasságot elutasították, mivel a nők leigázásának tartották. Hogy mégis gondoskodjanak az utánpótlásról, a nőknek időnként eltávozást engedélyeztek a szolgálatból, melynek során a környéken élők közül véletlenszerűen kiválasztott férfiakkal háltak. Ártatlanságát azonban csak olyan nő adhatta fel, aki már legalább egy férfival végzett a csatában.

16. FEJEZET

Május 27., péntek – május 31., kedd

Mikael Blomkvist péntek este fél tizenegykor hagyta el a szerkesztőséget. A lépcsőn ment le a földszintre, de ahelyett, hogy kiment volna az utcára, balra fordult, le a pincébe, majd ki a belső udvarra, amely egy szűk folyosó által össze volt kötve a Hökensgatával. Ott Mosebacke felől szembe jött vele néhány fiatal, de nem méltatta őket figyelemre. Ha valaki a Millennium szerkesztőségét figyelte, az abban a hitben lehetett, hogy Mikael szokása szerint ott tölti az éjszakát.

Negyedórán át barangolt összevissza Mosebacke kanyargós utcáin, mielőtt a Fiskargatan 9. felé irányította a lépteit. Beütötte a kapukódot, majd felsétált a tetőlakáshoz, ahol Lisbeth kulcsával kinyitotta az ajtót. Kikapcsolta a riasztót. Mindannyiszor, amikor Lisbeth lakásában járt – huszonegy szoba, ebből három bútorozott –, ugyanazt a zavart érezte.

Április közepe óta, mióta Björck jelentését ellopták, és Mikael rájött, hogy megfigyelés alatt áll, itt rendezte be a főhadiszállását. Hetente több estét is itt töltött, a lány ágyában aludt, és az ő számítógépén dolgozott. Lisbeth mindent letörölt a gépről, amikor Gossebergába ment, hogy leszámoljon Zalacsenkóval. Mikael úgy sejtette, hogy nem tervezi a visszatérést ide. A rendszerlemez segítségével újra beüzemelte a komputert.

Április óta nem dugta be a gépbe a széles sávú kábelt. Most bejelentkezett, elindította az ICQ-t, és begépelte a Lisbeth által megadott címet.

Szia, Sally.

Mondjad.

Átdolgoztam a két fejezetet, amiről a héten beszéltünk. Az új verzió fenn van a Yahoon. Veled mi van? 17 oldal kész. Most teszem fel az Őrült Lovagok Asztalára.

Ping

OK, megvan. Hadd olvassam el gyorsan, aztán folytatjuk.

Van még.

Mi?

Létrehoztam még egy csoportot, Lovagok a neve. A jelszó Yacaracal2.

OK.

Négy tagja van. Te, én, Plague meg Trinity.

A titokzatos netes haverjaid.

Akik fedezik a seggünket.

OK.

Plague bemásolt infókat Ekström gépéről. Még áprilisban meghackeltük.

OK.

Ha elveszteném a gépet, Plague folyamatosan tájékoztat.

Jó, kösz.

Mikael kijelentkezett az ICQ-ból, és megnézte az új Yahoo-csoportot, a Lovagokat. Csak egy linket talált Plague-től egy anonim http-címre, ami kizárólag számokból állt. Bemásolta az Explorerbe, megnyomta az entert, és máris egy honlapra került valahol az interneten, amely a Richard Ekström ügyész gépéről ellopott tizenhat gigabyte-nyi információt tartalmazta.

Plague láthatóan nem sokat vesződött a válogatással, egy az egyben kimásolta Ekström merevlemezét. Mikaelnek több mint egy órájába telt az anyag szortírozása. Voltak ott rendszeradatok, szoftverek és vizsgálatok anyagai, amelyek közül néhány láthatóan évekre nyúlt vissza. Végül is négy mappát különített el. Az egyiknek Vizsg-Salander, a másiknak Egyéb-Salander, a harmadiknak Vizsg-Niedermann volt a neve. A negyedik Ekström levelezésének másolatát tartalmazta, előző nap 14 óráig.

– Köszi, Plague – mondta magában Blomkvist.

Három órájába tellett, hogy átlássa a nyomozást és Ekström stratégiáját a Lisbeth Salander elleni tárgyalásra. Mint az várható volt, leginkább az elmeállapotáról folyt a szó. Ekström rengeteg levelet írt annak érdekében, hogy Lisbethet a lehető leggyorsabban helyezzék előzetes letartóztatásba.

Mikael azt is megállapította, hogy Niedermann ügyében a nyomozás egy helyben toporog. A nyomozást Bublanski vezette. Dag Svensson és Mia Johansson, illetve Nils Burman meggyilkolásának ügyében sikerült néhány bizonyítékot összeszednie. Ezen információk nagy részét maga Mikael szolgáltatta még áprilisban, három hosszú kihallgatás során, és ha Niedermannt elkapják, neki is tanúskodnia kellett volna. Ezenkívül a Bjurman lakásán talált két izzadságcseppből és egy hajszálból vett DNS-minta is egyezett a Niedermann lakásán gyűjtöttel. Ugyanez a DNS megtalálható volt a Svavelsjői MK könyvelőjének, Viktor Göranssonnak földi maradványain is.

Zalacsenkóról Ekström rendkívül kevés információval rendelkezett.

Mikael rágyújtott, odaállt az ablakhoz, és kinézett a Djurgårdenre.

Ekström tehát most két különböző vizsgálatot vezet. Minden Lisbeth Salanderrel kapcsolatos ügyben Hans Faste nyomozott. Bublanski csakis Niedermann-nal foglalkozott.

Ahogy a Zalacsenko név felbukkant a nyomozás során, Ekströmnek azonnal meg kellett volna keresnie a Nemzetbiztonsági Hivatal igazgatóját, és megkérdeznie, tulajdonképpen ki is volt ő. Mikael azonban sem a leveleiben, sem a naptárában, sem a jegyzeteiben nem talált erre utaló jelet. Pedig világos volt, hogy egyet-mást azért tud Zalacsenkóról. Mikael rábukkant néhány titokzatosan megfogalmazott jegyzetre:

Salander-jelentés hamisítvány. Eredeti nem vág egybe Blomkvistével. Szigorúan titkos.

Majd egy csomó másikra, amelyek azt állították, hogy Lisbeth Salander paranoid skizofrén.

Salander kényszergyógyk. 1991 helyes.

Az egyik mappában Mikael olyan háttér-információkat talált, amelyeket Ekström nem tartott lényegesnek a nyomozás szempontjából, ezért nem akarta a tárgyalás során megemlíteni vagy a bizonyítási eljárásban felhasználni őket. Köztük nagyjából mindent, ami Zalacsenko múltjával volt kapcsolatban.

Ez a vizsgálat kész csőd.

Mikael föltette magában a kérdést, hogy mindebből vajon mennyi véletlen és mennyi szándékos. Hol húzódhat a határ? És tud-e vajon Ekström erről a határról?

Vagy lehetséges volna, hogy valaki szándékosan félrevezető, ámde hihető információkkal látta el?

Végül is bejelentkezett a Hotmailre, és a következő tíz percben azt a fél tucat anonim levelesládát nézte át, amit magának regisztrált. Azt a címet is mindennap gondosan ellenőrizte, amelyet Sonja Modignak adott meg. De nem táplált nagy reményt, hogy bármit is hallani fog tőle. Ezért aztán meg is lepődött, amikor látta, hogy üzenete érkezett az aprilis9utazasiiroda@hotmail.com címről. Az üzenet egyetlen sorból állt.

Café Madeleine, emelet, szo., 11 h

Mikael Blomkvist tűnődve bólintott.

Plague éjféltájban hívta meg Lisbethet csetelni, épp, amikor a lány azt próbálta megfogalmazni, milyen tapasztalatai voltak Holger Palmgrenről mint gyámról. Lisbeth ingerülten nézett a kijelzőre.

Mit akarsz?

Csá, Wasp, én is örülök, hogy látlak.

Na jó, mi van?

Teleborian.

Lisbeth felült az ágyban, és feszülten meredt a kijelzőre.

Mondjad.

Trinity rekordidő alatt megcsinálta.

Hogy?

Az agyturkász nem bír a seggén maradni. Ide-oda ingázik Stockholm és Uppsala között, úgyhogy szép nyugiban végrehajthattuk a hatalomátvételt.

De hogy?

Hetente kétszer teniszezni jár. Mindig két órát. Egy parkolóházban hagyta a kocsiját, abban meg a gépét.

Aha.

Trinity gond nélkül kiiktatta a riasztót, és kivette a gépet. Aztán harminc perc alatt Firewire-ön telepítette az Asphyxiát, és másolta a merevlemezt.

Hova?

Plague megadta a szerver címét.

Hogy Trinityt idézzem… This is some nasty shit (14)

?

Nézd csak meg!

Lisbeth azonnal fölkereste a Plague által megadott szervert. A következő három órában egyik mappát a másik után böngészte át Teleborian merevlemezén.

Megtalálta a pszichiáter levelezését egy illetővel, aki hotmailes címet használt, és kódolt maileket küldött neki. Miután Teleborian pgp-kulcsához is hozzáfért, minden nehézség nélkül dekódolta és elolvasta őket. Az illető neve Jonas volt, a vezetéknevét nem írta le. Teleborian és Jonas is beteges érdeklődést tanúsított Lisbeth nem létező egészsége iránt.

Yes… most már bizonyítani tudjuk az összeesküvést.

De ami leginkább érdekelte, az negyvenhét mappa volt, amelyek összesen nyolcezer-hétszázötvenhat képet tartalmaztak a lehető legdurvább gyermekpornóról. Egyiket a másik után nyitotta meg. Néhány gyerek tizenöt év körüli lehetett, a többiek még fiatalabbak, sokan egészen kicsik. A legtöbb kép lányokat ábrázolt, és elég sok szadista jellegű is akadt köztük.

Legalább egy tucat linket talált különböző országokban élő emberekhez, akik egymás közt cserélgették ezeket az ocsmány képeket.

Lisbeth az ajkába harapott. Ezenkívül semmilyen indulat nem látszott az arcán.

Eszébe jutott az éjszaka, amikor tizenkét évesen az úgynevezett ingerszegény szobába helyezték a St. Stefan klinikán. Teleborian folyton bejárkált hozzá a sötétben, és csak nézte az éjszakai világítás halvány fényében.

Tudta. Sohasem fogalmazta meg magában, de mindig is tudta róla.

Átkozta magát. Már évekkel ezelőtt gondoskodnia kellett volna Teleborianról. De ő inkább kiűzte a tudatából, és nem vett tudomást a létéről.

Így védekezett.

Kicsit később bejelentkezett Mikael Blomkvist az ICQ-n.

Mikael Blomkvist Lisbeth Salander lakásán töltötte az éjszakát. Csak reggel fél hétkor kapcsolta ki a komputert. Mikor elaludt, még mindig a gyerekpornót ábrázoló képeket látta a retinájára égve. Negyed tízkor kelt, lezuhanyozott, taxit rendelt, és a Sodra színházhoz vitette magát. Öt perccel tizenegy előtt érkezett a Birger Jarlsgatanra, és bement a Café Madeleine-be.

Sonja Modig már ott ült egy csésze kávé előtt, és várt rá.

– Jó napot – üdvözölte Mikael.

– Nagy kockázatot vállalok – felelte köszönés helyett Modig. – Ha kiderül, hogy beszéltem magával, nemcsak kirúgnak, de fel is jelentenek.

– Tőlem nem tudja meg senki.

Modig feszültnek látszott.

– Egy kollégám nemrég meglátogatta az egykori miniszterelnököt, Thorbjörn Fälldint. Magánemberként tette, és ő is az állásával játszik.

– Világos.

– Az a kikötésem, hogy minden körülmények között maradjunk névtelenek.

– Azt sem tudom, melyik kollégájáról beszél.

– Mindjárt megtudja. De előbb ígérje meg, hogy rá is anonim forrásként hivatkozik.

– Szavamat adom.

Modig az órájára pillantott.

– Siet?

– Igen. Tíz perc múlva találkozom a férjemmel és a gyerekekkel. A férjem azt hiszi, még dolgozom.

– És Bublanski sem tudja, hogy találkozunk?

– Nem.

– Értem. Ön és a kollégája teljes anonimitást kapnak. Történjen bármi.

– A kollégám Jerker Holmberg, akivel már találkozott Göteborgban. Az apja a Centrum Párt tagja, és Jerker óvodáskora óta ismeri Fälldint. Szóval meglátogatta, és Zalacsenkóról kérdezősködött.

– Vagy úgy.

Mikael szívverése hirtelen felgyorsult.

– Fälldin abszolút tisztának tűnik. Holmberg mesélt neki Zalacsenkóról, aztán megkérdezte, mit tud róla. Először nem mondott semmit. Aztán Holmberg elmondta, hogy szerintünk Zalacsenko egykori védelmezői juttatták elmegyógyintézetbe Lisbeth Salandert. Ez nagyon felizgatta az öregurat. Elmondta, hogy a Nemzetbiztonsági Hivatal akkori főnöke és egy kollégája meglátogatták őt, nem sokkal azután, hogy miniszterelnök lett. Meséltek neki egy fantasztikus történetet valami orosz dezertőrről, aki Svédországba szökött. Azt is az értésére adták, hogy ez rendkívül kényes katonai titok, amelyet a legnagyobb diszkrécióval kell kezelni.

– Érdekes…

– Fälldin azt mondta, fogalma sem volt, mit kezdjen ezzel az üggyel. Alig lépett hivatalba, még semmi tapasztalata nem volt a kormányzásról. Végül is úgy látta, kénytelen azt tenni, amit a nemzetbiztonságtól érkezett urak javasolnak. Olyan rendelkezést hozott, amely a hivatalt tette egyedül felelőssé Zalacsenkóért. Kötelezte magát, hogy soha senkinek nem beszél a történtekről. Ő még a nevét sem tudta a kiugrott ügynöknek.

– Hmm.

– Ezek után Fälldin nem is hallott többé a dologról. Viszont tett valami elképesztően okosat. Ragaszkodott hozzá, hogy beavassanak a titokba egy államtitkárt, aki a továbbiakban közvetítőként működik a kormány és a Zalacsenkót védők között.

– Komolyan?

– Ezt az egykori államtitkárt Bertil K. Janerydnek hívják, hatvanhárom éves, és jelenleg Svédország amszterdami nagykövete.

– Francba.

– Amikor Fälldin megértette, milyen fontos ez a nyomozás, leült, és levelet írt Janerydnek.

Modig egy borítékot csúsztatott Mikael elé. A következő levél volt benne:

Kedves Bertil!

Igen komolyan érdeklődnek a titkod iránt, amelyet kormányzásom ideje alatt mindketten őriztünk. Az ügyben szereplő illető azóta meghalt, és már nem érheti baj. Másokat azonban annál inkább.

Rendkívül fontos, hogy sürgősen választ kapjunk néhány kérdésre.

E levél átadója nem hivatalosan nyomoz, és a bizalmamat élvezi. Arra kérlek, hallgasd végig, és felelj a kérdésekre, amelyeket feltesz neked.

Hallgass egészséges ítélőképességedre, amelyről oly híres vagy.

TF

– Tehát ezt a levelet Jerker Holmberg adja majd át.

– Nem. Holmberg megkérte Fälldint, hogy ne írjon rá nevet. Kifejezetten azt mondta, hogy nem tudja, ki fog Amszterdamba utazni.

– Úgy érti…

– Jerkerrel megtárgyaltuk a dolgot. Baromi vékony jégen járkálunk. Nincs jogcímünk Amszterdamba utazni és kihallgatni a nagykövetet. Maga viszont megteheti.

Mikael összehajtotta a levelet, és a zakója zsebébe dugta, de ekkor Modig elkapta a kezét. Nagyon erősen szorította.

– Cserébe viszont tudni akarjuk, mit mondott magának Janeryd.

Mikael bólintott. Modig felállt.

– Várjon. Azt mondta, Fälldint ketten látogatták meg a titkosszolgálattól. Az egyik a főnök volt. Hát a másik?

– Csak ezzel az egy alkalommal találkozott velük, és elfelejtette a nevüket. Az összejövetelnek semmilyen írásos nyoma nem maradt. Egy sovány férfira emlékszik, vékony bajusszal. Mintha azt mondta volna, hogy ő a Speciális Analízisek Szekciójának vagy valami ilyesminek a vezetője. Fälldin később megnézte a Nemzetbiztonsági Hivatal szervezeti ábráját, és nem talált ilyen ügyosztályt.

Ez a Zalacsenko Klub, gondolta Mikael.

Modig visszaült. Látszott rajta, hogy azon gondolkozik, hogyan fejezze ki magát.

– Na jó – mondta végül. – Most már azt kockáztatom, hogy agyonlőnek. Szóval volt egy feljegyzés, amire sem Fälldin, sem a látogatói nem gondoltak.

– Éspedig?

– Fälldin naptára, amelyet a hivatalában használt.

– És?

– Jerker elkérte tőle. Végül is nyilvános dokumentum.

– És?

Modig megint tétovázott.

– A naptárban az állt, hogy a miniszterelnök találkozik a Nemzetbiztonsági Hivatal igazgatójával és egy kollégájával, és általános kérdésekről tárgyalnak.

– Név volt?

– Volt. E. Gullberg.

Mikael érezte, hogy a fejébe tolul a vér.

– Evert Gullberg – mondta.

Modig mogorván biccentett, felállt és távozott.

Mikael Blomkvist még a Café Madeleine-ben elővette az anonim mobilját, és lefoglalt egy repülőjegyet Amszterdamba. A gép 14:50-kor indult az Arlandáról. Elsietett a Dressmanba a Kungsgatanon, ahol vett egy tiszta inget és egy váltás fehérneműt, majd egy klarai patikába, ahol fogkefét és tisztálkodószereket szerzett be. Nagyon figyelt, nem követik-e, amikor felszállt az Arlanda-expresszre. Tíz perccel a felszállás előtt érte el a gépet.

18 óra 30 perckor bejelentkezett egy lerobbant szállodába a vöröslámpás negyedben, gyalog tíz percre az amszterdami főpályaudvartól.

Két óra alatt kiderítette, hogy éri el a svéd nagykövetet, és kilenckor fel is hívta telefonon. Minden rábeszélőképességét latba vetve elmagyarázta, hogy rendkívül fontos ügyben jár, és haladéktalanul beszélniük kell. A nagykövet végül beadta a derekát, és vasárnap reggel tíz órára beszélt meg találkát Mikaellel.

Végül Mikael lement a hotel éttermébe, és elfogyasztott egy könnyű vacsorát. Este tizenegykor már aludt is.

Bertil K. Janeryd nagykövet nem túl beszédes kedvében fogadta őt a lakásán.

– Szóval… mi olyan sürgős?

– Alekszandr Zalacsenkóról, a kiugrott orosz ügynökről van szó, aki 1976-ban szökött Svédországba – felelte Mikael, és átnyújtotta Fälldin levelét.

Ez meglepte Janerydöt. Elolvasta az írást, majd óvatosan félretette.

Mikael fél órán keresztül magyarázta, miben áll a probléma, és miért írta Fälldin a levelet.

– Én… én nem beszélhetek erről a dologról – mondta végül Janeryd.

– Dehogynem beszélhet.

– Nem. Csakis az alkotmányvédelem előtt.

– Nagy valószínűséggel arra is sor kerül majd. De a levélben az áll, hogy hallgasson a saját ítélőképességére. Semmilyen katonai titkot nem kell elárulnia nekem, amit Zalacsenko esetleg megosztott önnel.

– Nem ismerek semmilyen titkot. Eddig azt sem tudtam, hogy Zalacsenko volt a neve… csak a fedőnevét ismertem.

– Melyiket?

– Rubennek hívták.

– Értem.

– Nem beszélhetek erről.

– Dehogynem – ismételte Mikael, és ezúttal kifejtette bővebben. – Úgy néz ki, hogy ez a történet hamarosan nyilvánosságra kerül. És akkor a média vagy bemocskolja az ön nevét, vagy becsületes emberként mutatja be önt, aki nehéz helyzetben a lehető legjobban cselekedett. Fälldin azzal bízta meg önt, hogy közvetítsen közte és Zalacsenko bizalmasai között. Ennyit már tudok.

Janeryd bólintott.

– Mesélje el a többit.

Janeryd majdnem egy teljes percig hallgatott.

– Információt sohasem kaptam. Fiatal voltam… Nem is tudtam, mihez kezdjek ezzel a dologgal. Évente úgy kétszer találkoztam azokkal az emberekkel. Csak annyit mondtak, hogy Ruben… Zalacsenko szívesen együttműködik velünk, és az általa adott információk felbecsülhetetlen értékűek. Részleteket nem közöltek. De nem is éreztem szükségét.

Mikael várt.

– A dezertőr más országokban tevékenykedett, és Svédországról egyáltalán nem tudott semmit, ezért biztonságpolitikai szempontból nem volt túlságosan érdekes. Néhányszor tájékoztattam a miniszterelnököt, de legtöbbször nem volt mit megbeszélni.

– Értem.

– Mindig azt mondták, hogy a megszokott módon kezelik, és a tőle kapott információk is a szokásos csatornákon futnak. Mit mondhattam erre? Amikor rákérdeztem, mit jelent ez, mosolyogva azt válaszolták, hogy ez nem tartozik a hatáskörömbe. Úgy éreztem magam, mint egy idióta.

– Tehát önnek is eszébe jutott, hogy valami esetleg nem stimmel?

– Nem. És rendben is volt minden. Feltételeztem, hogy a nemzetbiztonságiak tudják, mit csinálnak, és rendelkeznek a szükséges rutinnal és tapasztalattal. De erről nem beszélhetek.

Janerydöt az sem zavarta, hogy már percek óta erről beszél.

– Ez mind lényegtelen. Egyvalami fontos.

– Micsoda?

– Azoknak a neve, akikkel találkozott.

Janeryd kérdően nézett Mikaelre.

– Azok, akik Zalacsenkóval foglalkoztak, minden jogkörüket átlépték. Bűncselekményeket követtek el, és hamarosan vizsgálat indul ellenük. Pontosan ezért küldött önhöz Fälldin. Ő nem tudja a nevüket. Ön érintkezett velük.

Janeryd pislogott, és összeszorította a száját.

– Evert Gullberg volt ugyebár a főnök.

Janeryd bólintott.

– Milyen gyakran találkozott vele?

– Minden találkozón ott volt, egyet kivéve. Fälldin kormányzása alatt összesen úgy tízszer.

– Hol találkoztak?

– Egy-egy hotel aulájában. Legtöbbször a Sheratonban. Egyszer az Amarantenben a Kungsholmenen és néhányszor a Continentals Pubban.

– És még ki volt ott?

Janeryd fásultan pislogott.

– Nagyon régen volt… már nem emlékszem.

– Azért próbálja meg.

– Volt valami… Clinton. Mint az amerikai elnök.

– Keresztneve?

– Fredrik Clinton. Vele ötször találkoztam.

– Remek… és még?

– Hans von Rottinger. Őt már régebbről ismertem, az anyja révén.

– Hogyhogy?

– Édesanyám ismerte a Von Rottinger családot. Hans csodálatos ember volt. Csak akkor tudtam meg, hogy a nemzetbiztonságnak dolgozik, amikor egyszer Gullberggel együtt megjelent egy találkozón.

– Nem nekik dolgozott – mondta Mikael.

Janeryd elsápadt.

– Hanem egy Speciális Analízisek Szekciója nevű csoportnak – pontosított Mikael. – Mit tud róluk?

– Semmit… de hát éppen ők foglalkoztak a dezertőrrel.

– Az igaz, de érdekes módon nem szerepelnek a Nemzetbiztonsági Hivatal szervezeti ábráján.

– De hiszen ez abszurdum…

– Ugye? Hogyan zajlott egy ilyen találkozó? Felhívták önt ezek az emberek, vagy másképp történt?

– Nem… egy-egy találkozó helyét és idejét mindig az előző végén beszéltük meg.

– Ön hogyan lépett kapcsolatba velük? Mondjuk, ha meg akarta változtatni az időpontot?

– Kaptam egy telefonszámot.

– Mi volt az a szám?

– Erre már tényleg nem emlékszem.

– Kinek a száma volt?

– Azt sem tudom. Sosem hívtam fel.

– Jó. Kinek adta át az ügyet?

– Hogy érti ezt?

– Amikor Fälldin lemondott. Ki vette át az ön helyét?

– Nem tudom.

– Írt jelentést?

– Nem, minden titkos volt. Még jegyzetelnem sem volt szabad.

– Nem kellett az utódját eligazítania?

– Nem.

– Akkor mi történt?

– Hát… Fälldin lemondott, és Ola Ullsten került kormányra. Nekem azt mondták, hogy várjunk a következő népszavazásig. Akkor Fälldint újraválasztották, és megint elkezdődtek a találkozók. Aztán jött az 1985-ös választás, amelyen a szocik győztek. Feltételezem, hogy Palme kijelölte az utódomat. Én átkerültem a Külügyminisztériumhoz, és diplomata lettem. Előbb Egyiptomba küldtek, azután Indiába.

Mikael föltett még néhány kérdést, de már tudta, hogy mindent kiszedett Janerydból, amit lehetett. Három nevet.

Fredrik Clinton.

Hans von Rottinger.

És Evert Gullberg – a férfi, aki lelőtte Zalacsenkót. A Zalacsenko Klub.

Köszönetet mondott Janerydnek, és eltaxizott a főpályaudvarra. Csak a taxiban ülve kapcsolta ki a zakója zsebébe rejtett diktafont. Vasárnap este fél nyolckor szállt le az Arlandán.

Erika Berger elgondolkozva nézte a monitort. Fölemelte a tekintetét, és végignézett a félig üres szerkesztőségen. Anders Holm szabadságon volt. Senkit sem látott, aki nyílt vagy rejtett érdeklődést mutatott volna iránta. Azt sem volt oka feltételezni, hogy valaki a szerkesztőségben rosszindulattal viseltetne az irányában.

Az e-mail egy perce érkezett. A feladó címe redax@aftonbladet.com volt. Nyilvánvalóan hamis. De miért pont az Aftonbladet?

A levél nem tartalmazott szöveget, csak egy képet, amit megnyitott a Photoshoppal.

A fénykép egy szál nyakörvbe öltözött nőt ábrázolt, nem mindennapi méretű mellekkel, négykézláb állva, amint éppen elkapják hátulról.

A nő arcát megváltoztatták, bár nem túl ügyesen. Az eredeti fej helyére Erikáét retusálták. Azt a fényképet, amely a Millennium honlapján szerepelt. Bárki letölthette.

A kép aljára a Photoshop spray-funkciójával egyetlen szót írtak:

Kurva.

Ez volt a kilencedik levél, amelyben lekurvázták, és amelynek a feladója látszólag valamelyik nagy svéd médiavállalatnál dolgozik. Ráakaszkodott egy cyberzaklató.

Egy telefont lehallgatni sokkal fárasztóbb, mint az adatlopás. Trinity-nek nem okozott nehézséget megtalálni Ekström telefonjának kábelét. A problémát az jelentette, hogy ezt a vonalat ritkán vagy sohasem használta munkával kapcsolatos beszélgetésekhez. A főkapitányság épületében lévő telefont Trinity meg sem próbálta lehallgatni, mivel ehhez olyan mértékben kellett volna hozzáférnie a svéd telefonhálózathoz, amire nem volt képes.

Ehelyett Bob the Doggal együtt azzal töltötték a hét nagy részét, hogy a főkapitányság egy kilométeres körzetében próbálták kiszűrni Ekström mobilját a mintegy kétszázezer másik készülék keltette háttérzajból.

Ehhez egy Random Frequency Tracking System(15), röviden RFTS nevű rendszert használtak. Ezt az amerikai Nemzetbiztonsági Hivatal, az NSA fejlesztette ki, mely ismeretlen számú műholdat használt fel arra, hogy megfigyelhesse a világ összes fontosabb válsággócát és fővárosát.

Az NSA hatalmas erőforrásokat fordított arra, hogy egy adott területről óriási mennyiségű mobilbeszélgetést elfoghasson. Ezeket külön-külön dolgozták fel számítógépeken, olyan kulcsszavakra keresve, mint például „terrorista” vagy „Kalasnyikov”. Ha ilyet talált, a rendszer riasztott, és egy munkatárs meghallgatta a beszélgetést, hogy eldöntse, fontos-e, vagy sem.

Egy bizonyos telefont azonosítani már sokkal nehezebb volt. Minden mobiltelefonnak megvan a saját, semmivel össze nem téveszthető jelzése – kvázi ujjlenyomata –, mégpedig a telefonszáma. Egy különösen kifinomult berendezés segítségével az NSA képes volt egy bizonyos területet átfésülni, beszélgetéseket kiszűrni és beléjük hallgatni. Ez a technika egyszerű volt, de nem százszázalékosan pontos. Különösen a kimenő hívásokat volt nehéz azonosítani, ellentétben a bejövökkel, amelyek éppen az adott telefon ujjlenyomatával kezdődtek.

Az NSA és Trinity lehallgató akciói közötti különbségek tisztán gazdasági jellegűek voltak. Míg az NSA évi több milliárd dolláros költségvetéssel bírt, majd tizenkétezer ügynököt foglalkoztatott, és az informatika meg a telekommunikáció csúcstechnikáit használta, Trinitynek csak egy kisteherautója volt, benne a harminckilós berendezéssel, amelyet legnagyobbrészt Bob the Dog barkácsolt össze. Az NSA egy globális műholdas megfigyelőrendszer és érzékeny antennák segítségével a Föld minden lehetséges pontját elérhette. Trinity egyetlen, körülbelül ötszáz méteres hatósugarú antennával rendelkezett, amely szintén Bob the Dog tákolmánya volt.

Az általa használt technika arra kényszerítette Trinityt, hogy a Bergsgatanon vagy egy mellékutcájában parkoljon, és ott állítsa fel a berendezést, amíg nem azonosítja a Richard Ekström telefonjához tartozó ujjlenyomatot. Mivel ő nem tudott svédül, kénytelen volt a beszélgetéseket egy másik mobilon továbbítani Plague-nek, aki a tulajdonképpeni lehallgatást végezte.

Plague öt napon keresztül egyre beesettebb szemmel és egyre tompább aggyal figyelte a rendőrségre érkező vagy onnan kiinduló beszélgetéseket. Folyamatban lévő nyomozásokról szóló töredékeket, randevúk megbeszélését és rengeteg érdektelen fecsegést hallgatott végig. Aztán az ötödik nap estéjén Trinity küldött egy jelet, amelyet egy digitális kijelző rögtön azonosított mint Ekström mobilszámát. Plague beállította a parabolaantennát a megfelelő frekvenciára.

Az RFTS leginkább a bejövő hívások esetén működött. Trinity antennája azonnal ráállt a jelre, amint bárhonnan Svédországból valaki az éterbe küldte Ekström mobilszámát, hogy felhívja őt.

Amikor Trinity fel tudta venni Ekström beszélgetéseit, küldött egy „akusztikus ujjlenyomatot” az ügyész hangmintájával, amelyet Plague fel tudott dolgozni.

Plague lefuttatott a hangmintán egy VPRS, vagyis Voiceprint Recognition System (16) nevű programot. Ezzel elkülönített vagy egy tucat gyakran előforduló szót, mint például „igen” vagy „Salander”. Miután öt mintát gyűjtött mindegyikből, különböző szempontok szerint elemezte őket: meddig tartott a szót kiejteni, mekkora frekvenciaterjedelme volt, hogy hangzott a végződés, és még tucatnyi hasonló. Az eredményt a program grafikusan rögzítette egy görbén, amelynek segítségével Plague-nek lehetősége volt az ügyész kimenő hívásait is lehallgatni. A parabolaantenna minden olyan beszélgetést lehallgatott, amelyekben ezek a szavak Ekström görbéjével előfordultak. Bár a technika nem volt tökéletes, az ügyész által a főkapitányság épületében és a környékén lefolytatott beszélgetések ötven százalékát sikerült lehallgatni és rögzíteni.

A módszer hátránya kézenfekvő volt: amint Ekström elhagyta az épületet, nem lehetett többé lehallgatni – hacsak Trinity nem tudta, merre van, és nem parkolt a közvetlen közelébe.

A miniszterelnöki utasítással a kezében Torsten Edklinth végre fölállíthatott egy kicsi, de annál törvényesebb operatív egységet. Négy munkatársat választott ki, olyan fiatal tehetségeket, akik rendelkeztek rendőri múlttal, és csak nemrég kerültek a nemzetbiztonsághoz: kettőt a csalási alosztályról, egyet a gazdasági, egyet pedig az életvédelmi osztályról. Az irodájába rendelte őket, ahol tájékoztatta őket a megbízatás mibenlétéről, és teljes titoktartásra kötelezte őket. Hangsúlyozta, hogy a nyomozásra a miniszterelnök kifejezett felkérésére kerül sor. Főnöknek Monica Figuerolát nevezte ki, aki külsejéhez méltó energiával vezette a nyomozást.

Amely azonban így is lassan haladt, ami annak volt köszönhető, hogy senki nem tudta, pontosan kit vagy mit kellene vizsgálni. Edklinth és Figuerola többször gondolt már arra, nem kellene-e körülményeskedés helyett egyszerűen letartóztatni és kikérdezni Mårtenssont. De mindig abban maradtak, hogy inkább várnak.

Aztán egy kedden, tizenegy nappal a miniszterelnöki találkozó után, Figuerola kopogott Edklinth irodájának ajtaján.

– Azt hiszem, van valami. Evert Gullberg.

– Igen?

– Az egyik nyomozónk beszélt Marcus Erlanderrel, aki Zalacsenko meggyilkolásának ügyében vezeti a nyomozást. Erlander elmondása szerint a Nemzetbiztonsági Hivatal már két órával Zalacsenko halála után fölvette a kapcsolatot a göteborgi rendőrséggel, és tájékoztatta őket Gullberg fenyegető leveleiről.

– Hát ez gyors volt.

– Az. Kicsit túl gyors. Kilenc levelet faxoltak át a rendőrségnek, amelyeket állítólag Gullberg írt. Ezzel csak egy baj van.

– Mégpedig?

– A levelek közül kettőt címeztek az Igazságügyi Minisztériumba: egyet az igazságügy-miniszternek, egyet a demokráciáért felelős (17) miniszternek.

– De hát ezt eddig is tudtuk.

– Igen, de a demokráciaminiszternek küldött levél csak másnap szerepelt a minisztérium közleményében. Egy kicsivel később érkezett.

Edklinth Figuerolára bámult. Most kezdett csak igazán félni attól, hogy a gyanúja beigazolódik. Figuerola könyörtelenül folytatta.

– A Nemzetbiztonsági Hivatal tehát egy olyan levelet is elfaxolt a rendőrség tájékoztatására, amely akkor még meg sem érkezett a címzetthez.

– Atyaisten… – nyögte Edklinth.

– A rendőrségnek a személyi védelem egyik munkatársa küldte el a másolatokat.

– Kicsoda?

– Nem hiszem, hogy komoly szerepe volna az ügyben. Reggel ott találta a leveleket az asztalán, és a gyilkosság után nem sokkal utasítást kapott, hogy keresse meg a göteborgi rendőrséget.

– Ki utasította?

– A hivatalvezető titkára.

– Úristen, Monica… tudja, hogy ez mit jelent?

– Tudom.

– Azt jelenti, hogy Zalacsenko meggyilkolása mögött a Nemzetbiztonsági Hivatal áll.

– Nos, legalábbis azt jelenti, hogy a hivatal egyes munkatársai tudtak a gyilkosságról, még mielőtt az megtörtént volna. A kérdés az, hogy kik ezek.

– A hivatalvezető…

– Igen. De lassacskán kezdem gyanítani, hogy ez a Zalacsenko Klub a házon kívülre is kiterjed.

– Hogy érti ezt?

– Mårtensson. Kivették a személyi védelemtől, és most önállón dolgozik. Múlt hét óta a nap huszonnégy órájában figyeljük. Amennyire tudjuk, idebent senkivel nem áll kapcsolatban. Ellenben hívásokat fogad egy olyan mobilon, amelyet nem tudunk lehallgatni. A számát sem ismerjük, de mindenesetre nem a saját telefonja. És találkozott azzal a szőke férfival is, akit eddig még nem tudtunk azonosítani.

Edklinth homlokára mély barázdák ültek ki. Ekkor kopogott be Anders Berglund. Ő volt a frissen összeállított operatív egységnek az a tagja, aki a gazdasági bűncselekmények osztályáról érkezett.

– Azt hiszem, megtaláltam Evert Gullberget! – jelentette.

– Jöjjön be! – mondta Edklinth.

Berglund fekete-fehér fényképet tett az asztalra. Egy férfit ábrázolt, akit Edklinth és Figuerola azonnal fölismert. Két zömök, civil ruhás rendőr kísérte át egy ajtón. Stig Wennerström ezredes volt az, a legendás kém.

– A kép az Åhlén & Åkerlund kiadótól származik, és 1964 tavaszán jelent meg a Se című lapban, a tárgyalásról szóló tudósításban, amelyen Wennerströmöt életfogytiglanra ítélték.

– Úgy.

– A háttérben hárman állnak. Jobbra Otto Danielsson felügyelő, aki elfogta Wennerströmöt.

– Igen…

– Azt az embert nézzék, aki Danielsson mögött balra áll. Edklinthék nagydarab, vékony bajszú férfit láttak, kalapban.

– És most hasonlítsák össze Gullberg igazolványképével. Ez hatvanhat éves korában készült.

Edklinth a homlokát ráncolta.

– Nem mernék megesküdni, hogy ugyanaz a személy…

– De én igen – mondta Berglund. – Fordítsa csak meg a képet!

A hátoldalon pecsét igazolta, hogy a fotó az Åhlén & Åkerlund kiadó tulajdona, és Julius Estholm készítette. Alatta ceruzával írva a következő szöveg állt: Stig Wennerströmöt két rendőr kíséri a stockholmi bíróságra. A háttérben O. Danielsson, E. Gullberg és H. W. Francke.

– Evert Gullberg – mondta Figuerola. – Szóval a nemzetbiztonságnál dolgozott.

– Nem – válaszolta Berglund. – Legalábbis hivatalosan és akkor, amikor ez a fotó készült, nem.

– Hogyhogy?

– A hivatalt csak négy hónappal később alapították. Ebben az időben ő a titkosrendőrség munkatársa volt.

– És ki ez a H. W. Francke? – kérdezte Figuerola.

– Hans Wilhelm Francke – mondta Edklinth. – A kilencvenes évek elején halt meg, és az ötvenes-hatvanas években a titkosrendőrség helyettes főnöke volt. Ugyanolyan legenda övezi, mint Otto Danielssont. Találkoztam is vele néhányszor.

– Vagy úgy.

– A hatvanas években otthagyta a Nemzetbiztonsági Hivatalt. Folyton összeveszett Per Gunnar Vingével, valamikor ötven-ötvenöt éves kora körül majdnem ki is rúgták. Aztán saját vállalkozásba fogott.

– Mifélébe?

– Magáncégek biztonsági tanácsadója lett. A Stureplanon volt az irodája. De rendszeresen előadott a hivatal belső képzésén. Én is ott ismertem meg.

– És min vesztek össze Vingével?

– Egyszerűen nem tudtak kijönni egymással. Francke amolyan cowboytípus volt, aki minden sarkon KGB-ügynököket látott, Vinge meg egy régi vágású bürokrata. A sors iróniája, hogy őt később azért rúgták ki, mert úgy vélte, hogy Palme a KGB-nek dolgozik.

– Hmm – Figuerola elgondolkozva nézegette a képet, amelyen Gullberg és Francke egymás mellett állnak.

– Azt hiszem, hamarosan ismét látogatást kell tennünk az Igazságügyi Minisztériumban – mondta Edklinth.

– Ma jelent meg az új Millennium – jegyezte meg Figuerola. Edklinth éles pillantást vetett rá.

– Egy szó sincs benne a Zalacsenko-ügyről – folytatta Figuerola.

– Vagyis egy hónapunk van a következő számig. Jó tudni. De most már tényleg tárgyalnunk kell Blomkvisttel. Olyan az az ember ennek a felfordulásnak a közepén, mint egy kibiztosított kézigránát.

17. FEJEZET

Június 1., szerda

Mikael Blomkvist egyáltalán nem volt felkészülve arra, hogy talál valakit a lépcső tetején, a Bellmansgatan 1. tetőterében lévő lakása előtt. Este hét óra volt. Hirtelen megtorpant, amikor meglátta a legfelső lépcsőfokon ülő, rövid hajú, szőke nőt. Rögtön fölismerte Monica Figuerolát a Nemzetbiztonsági Hivataltól.

– Jó napot, Blomkvist úr! – köszöntötte az vidáman, és becsukta az ölében tartott könyvet. Blomkvist a címlapra pillantva látta, hogy egy angol nyelvű művet olvas az ókori istenfogalomról. Aztán váratlan látogatóját mérte végig. A nő felállt. Rövid ujjú, fehér nyári ruha volt rajta, téglavörös bőrkabátját a lépcsőkorlátra akasztotta.

– Beszélnünk kell önnel – közölte.

Magasabb volt Blomkvistnél, ráadásul két lépcsőfokkal feljebb is állt, mint ő. Mikael szemügyre vette a karját, majd a lábát is, és megállapította, hogy sokkal izmosabb nála.

– Jó néhány órát kondizhat hetente – mondta.

A nő elmosolyodott.

– A nevem…

– A neve Monica Figuerola, született 1969-ben, lakik Pontonjärgatanon, Kungsholmenben. Borlängéból származik, korábban az uppsalai rendőrségen dolgozott. Három éve került a Nemzetbiztonsági Hivatal alkotmányvédelmi osztályára. Mindene a testedzés, régebben élsportoló volt, majdnem bekerült az atlétikai válogatottba. Mit akar tőlem?

Figuerola meglepődött, de gyorsan összeszedte magát, és bólintott.

– Helyes – mondta könnyedén. – Tehát tudja, ki vagyok. Akkor azt is tudja, hogy nem kell tőlem tartania.

– Valóban?

– Van néhány ember, aki szeretne önnel nyugodtan beszélgetni. Mivel a lakását és a mobiltelefonját nyilvánvalóan lehallgatják, személyesen küldtek engem, hogy elvigyem hozzájuk.

– De miért mennék bárhová valakivel, aki a nemzetbiztonságnak dolgozik?

Figuerola gondolkozott a válaszon.

– Nos… elfogadhatja baráti meghívásomat, vagy ha önnek úgy jobban tetszik, meg is bilincselhetem, és egyszerűen magammal vihetem.

Negédesen elmosolyodott. Mikael visszamosolygott.

– Tudja, Blomkvist… megértem, hogy nemigen van oka megbízni a hivatal embereiben. De az a helyzet, hogy nem mindenki az ellensége, aki ott dolgozik, a megbízóimnak viszont jó oka van arra, hogy beszéljenek önnel.

Mikael tovább várt.

– Szóval, mit választ? Bilincsben jön, vagy önként?

– Nos, bilincsben már voltam pár éve. Annyi elég is volt. Hova megyünk?

Miközben beszálltak a kocsiba, Figuerola elővette a mobilját, és kiválasztott egy számot a gyorshívóból.

– Tizenöt perc múlva ott vagyunk – mondta.

Megvárta, míg Blomkvist beköti magát, aztán a Slussenen át Östermalmba hajtott, és az Artillerigatan egyik mellékutcájában állt meg. Ülve maradt, és Mikaelre nézett.

– Blomkvist úr… ez tényleg egy baráti meghívás. Nem kockáztat semmit.

Mikael nem felelt. Gondolta, ráér a véleménynyilvánítással, ha kiderül, mi sül ki ebből. Figuerola beütötte a kapukódot, majd föllifteztek a negyedik emeletre, ahol benyitottak egy lakásba, melynek ajtaján a Martinsson név állt.

– Csak a mai találkozóra béreltük ki ezt a lakást – mondta közben Figuerola. – Jobbra legyen szíves, a nappaliba.

Mikael Torsten Edklinthtel találta magát szemközt, ami nem volt meglepő, tekintve, hogy ő Figuerola főnöke, és a Nemzetbiztonsági Hivatal finoman szólva is kapcsolatban áll az üggyel. Ugyanakkor az, hogy az alkotmányvédelmi osztály vezetője elhozatta ide, arra mutatott, hogy komoly lehet a gond.

Aztán egy alakot vett észre az ablakban, aki most fordult felé. Az igazságügy-miniszter volt az. Ez már meglepte.

Jobbról zajt hallott, és egy még ismertebb személyt látott fölkelni a fotelből. Arra végképp nem számított, hogy személyesen találkozik a miniszterelnökkel.

– Jó estét, Blomkvist úr! – üdvözölte a miniszterelnök. – Elnézését kérem, amiért csak úgy iderángattuk, de megtárgyaltuk a helyzetet, és egyetértettünk abban, hogy beszélnünk kell önnel. Megkínálhatom egy kávéval vagy más itallal?

Mikael körülnézett. Az étkezőasztalon poharak, üres kávéscsészék és egy tejszínes torta maradványai álltak. A többiek nyilvánvalóan már órák óta itt ültek.

– Egy ásványvizet kérnék.

Figuerola töltött neki. Aztán a háttérbe húzódott, a többiek pedig leültek a kanapékra.

– Azonnal fölismert, tudta, ki vagyok, hol lakom, hol dolgozom, még azt is, hogy imádok sportolni – mondta.

A miniszterelnök gyorsan Edklinthre, majd Blomkvistre pillantott. Mikael hirtelen fölismerte, milyen erős pozícióban van. A miniszterelnök akart tőle valamit, és valószínűleg fogalma sem volt róla, mennyit is tud.

– Csak szeretném áttekinteni, kik szerepelnek ebben a történetben – mondta.

Blöffölök a miniszterelnöknek!

– És honnan tudta Figuerola kisasszony nevét? – érdeklődött Edklinth.

Mikael az alkotmányvédelmi osztály vezetőjére nézett. Fogalma sem volt, miért invitálta a miniszterelnök titkos találkozóra egy bérelt östermalmi lakásba, de valahogy inspirálónak találta. Egyébként sem maradt sok választása. Armanskij mozgásba hozta a gépezetet, amikor tájékoztatott a helyzetről valakit, akiben megbízott. Talán Edklinthet, talán valaki mást. Mikael vaktában lövöldözött.

– Egy közös ismerősünk beszélt róla – mondta Edklinthnek. – Szóval ön azzal bízta meg a hölgyet, hogy vizsgálja ki, mi folyik itt. Kiderítette, hogy néhány nemzetbiztonsági ügynök illegálisan telefonokat hallgat le, és a lakásomba is betörtek. Ezzel megerősítette, hogy a Zalacsenko Klub létezik. Ezután a miniszter úrhoz fordult, ő pedig a miniszterelnök úrhoz. Tőlem mit akarnak?

Abból, ahogy Edklinth szeme tágra nyílt a rémülettől, látta, hogy a blöff telibe talált. Folytatta:

– A Zalacsenko Klub kémkedik utánam, önök kémkednek utánuk, a miniszterelnök úr pedig tudja, hogy az egész ügy olyan botrányon alapszik, amelybe a kormány is belebukhat.

Figuerolának mosolyognia kellett, de a szájához emelt vizespohárral elrejtette. Rájött, hogy Mikael blöfföl.

Látott a kocsiban a Bellmansgatanon. Nagyon éles szemű. Megjegyezte a rendszámot, és annak alapján nézett utánam. A többi blöff.

De nem szólt semmit.

A miniszterelnök aggodalmasnak tűnt.

– Szóval ez vár ránk? – kérdezte. – Egy botrány, amely megbuktatja a kormányt?

– A kormány sorsa nem az én gondom – felelte Mikael. – Az én dolgom az, hogy tisztázzam ezt a balhét a Zalacsenko Klub körül.

A miniszterelnök bólintott.

– Az enyém pedig az, hogy az alkotmánnyal összhangban vezessem az országot.

– Ez azt jelenti, hogy az én problémám a kormány problémája is. De ez fordítva nem igaz.

– Befejezhetnénk a körbe-körbe járkálást, kérem? Mit gondol, mi a célja ennek a találkozónak?

– Meg akarják tudni, mit tudok, és mit akarok tenni.

– Részben igen. De hogy pontosabban fogalmazzunk: alkotmányos válsággal nézünk szembe. Hadd bocsássam előre, hogy a kormánynak semmi köze ehhez az ügyhöz. Minket is rendkívül megdöbbentett ez az egész. Még sohasem hallottam erről a… arról, amit ön Zalacsenko Klubnak nevez. Az igazságügy-miniszter úr szintén nem hallott róla. Edklinth úr, aki vezető pozíciót tölt be a Nemzetbiztonsági Hivatalban, és már évek óta ott dolgozik, szintén nem hallott róla.

– Ez még mindig nem az én dolgom.

– Tudni szeretnénk, mikor tervezi megjelentetni a cikkét, és pontosan mit akar megírni. Ennek semmi köze a mi kárunk csökkentéséhez.

– Csakugyan?

– Blomkvist úr, a legrosszabb, amit ebben a helyzetben tehetek, az volna, ha megpróbálnám befolyásolni a cikk tartalmát. Együttműködést szeretnék ajánlani önnek.

– Ezt fejtse ki, ha kérhetem.

– Mivel beigazolódva látjuk, hogy összeesküvés történt az államigazgatás egy különösen kényes területén, vizsgálatot rendeltem el. – A miniszterelnök az igazságügy-miniszterhez fordult. – Elmagyarázná, kérem, miben áll a kormány megbízása?

– Nagyon egyszerű. Torsten Edklinth azt a megbízást kapta, hogy a lehető leggyorsabban bizonyítékot találjon, amely igazolja a gyanúnkat. Információkat kell gyűjtenie, amelyeket átadhatunk a főállamügyésznek, ő pedig eldöntheti, hogy emel-e vádat. Az utasítás teljesen tiszta.

Mikael bólintott.

– Edklinth úr ma este tett jelentést a vizsgálat állásáról. Alkotmányjogi kérdésekről tárgyaltunk. Természetesen azt szeretnénk, ha minden törvényes keretek közt folyna.

– Természetesen – helyeselt Mikael olyan hangon, amely elárulta, hogy egy pillanatra sem hiszi el a miniszterelnök állításait.

– A vizsgálat jelenleg igen kényes fázisában jár. Az érintetteket még nem azonosítottuk pontosan. Szükségünk van még egy kis időre. Ezért is küldtük el Figuerola kisasszonyt, hogy hozza el önt erre az összejövetelre.

– Amit meg is tett.

A miniszterelnök felvonta a szemöldökét, és Figuerolára nézett. – Ó, példásan viselkedett – fűzte hozzá Mikael. – Szóval mit akarnak?

– Megtudni, mikor akarja megjelentetni a cikket. Ha ugyanis túl korán teszi közzé az értesüléseit, azzal veszélyezteti a nyomozás sikerét.

– Hmm. És önök szerint mikor kellene publikálnom? Mondjuk a következő választások után?

– Ebbe nincs beleszólásom. Csak arra kérjük, hogy minket is naprakészen tájékoztasson, és vegyen figyelembe bizonyos szempontokat.

– Együttműködésről beszélt.

A miniszterelnök bólintott.

– Először is hadd jegyezzem meg, hogy normális körülmények között álmomban sem jutna eszembe, hogy egy újságírót ilyen találkozóra kérjek.

– Normális körülmények között, gondolom, mindent megtenne, hogy az újságírókat távol tartsa az ilyen találkozóktól.

– Igen. De tudom, hogy ön többszörösen is motivált. Újságíróként az a híre, hogy kérlelhetetlenül kiáll a törvénytelenségek ellen. Jelen esetben ugyanaz a célunk.

– Valóban?

– Hogyne, abszolút. Lehetnek köztünk nézeteltérések, még jogi természetűek is, de a célkitűzéseinkhez nincs közük. Ha ez a Zalacsenko Klub valóban létezik, akkor nem egyszerű bűnszövetkezet, hanem fenyegetés a királyság biztonságára nézve, amelynek véget kell vetni és a felelősöket bíróság elé állítani. Ebben talán csak egyetértünk?

Mikael bólintott.

– Nekem azt mondták, hogy ön bárki másnál többet tud erről a történetről. Arra kérjük, hogy ossza meg velünk a tudását. Ha ez egy szokásos rendőrségi nyomozás volna, a nyomozás vezetője kihallgattathatná önt. De nyilván megérti, hogy most kivételes helyzetről van szó.

Mikael nem felelt azonnal, gondolkozott.

– És mit kapok az együttműködésemért cserébe?

– Semmit. Nem fogok önnel alkudozni. Ha holnap meg akarja jelentetni a cikkét, tegye. Nem bocsátkozom olyan egyezkedésbe, amely alkotmányjogilag megkérdőjelezhető. Csupán a segítségét kérem, a nemzet javának érdekében.

– Az a semmi is lehet nagyon sok – felelte Mikael Blomkvist. – Hadd magyarázzam meg… Iszonyatosan dühös vagyok. Dühös vagyok az államra, a kormányra, a nemzetbiztonságra és ezekre a disznókra, akik ok nélkül diliházba zárattak egy tizenkét éves kislányt, és ráadásul még azt is elérték, hogy cselekvőképtelennek nyilvánítsák.

– Lisbeth Salander kormányzati ügy lett – mondta a miniszterelnök, és elmosolyodott. – Engem is rendkívül felkavart, amikor meghallottam, min ment keresztül. Kérem, higgyen nekem, amikor azt mondom, hogy a felelősök a törvény elé fognak állni. De ehhez tudnunk kell, hogy kik a felelősök.

– Ez megint csak az önök dolga. Az enyém ennyi: azt akarom, hogy Lisbeth Salandert fölmentsék, és cselekvőképesnek nyilvánítsák.

– Ebben nem segíthetek önnek. Nem állok a törvény fölött, és nem befolyásolhatom az ügyész és a bíróság döntését. Csak a bíró mentheti fel.

– Jó – mondta Mikael. – Szóval együttműködést akarnak. Hadd nézzek bele Edklinth úr nyomozásának anyagaiba, és aztán megmondom, mit és mikor akarok nyilvánosságra hozni.

– Ezt nem engedhetem. Ugyanazt tenném, mint a miniszter úr elődje, amikor Ebbe Carlssonnal szövetkezett.

– Én nem vagyok Ebbe Carlsson – felelte nyugodtan Mikael.

– Ez világos. Egyébként Edklinth úr maga is eldöntheti, mely információkat kíván megosztani önnel.

– Hmm. Akkor szeretném tudni, ki volt Evert Gullberg.

– Valószínűleg jó ideig ő vezette a Nemzetbiztonsági Hivatalon belül azt az ügyosztályt, amelyet ön Zalacsenko Klubnak nevez – válaszolta Edklinth. A miniszterelnök éles pillantást vetett rá.

– De gondolom, ezt már tudja – igazolta magát előtte Edklinth.

– Tudom – mondta Mikael. – Az ötvenes években került a hivatalhoz, és a hatvanas években lett az úgynevezett Speciális Analízisek Szekciójának főnöke. Ő foglalkozott a Zalacsenko-üggyel.

A miniszterelnök a fejét csóválta.

– Ön többet tud, mint amennyit szabadna. Rendkívüli módon érdekelne, hogyan jött rá erre. De nem kérdezem róla.

– Ha további információkat kapok, anonim forrásként kezelem önöket. Félre ne értsenek, a cikkben úgy mutatom be az igazságot, ahogy én látom. Ha ön is benne van az ügyben, önt is pellengérre állítom, de úgy, hogy többet az életben nem választják meg. Most azonban nincs okom ilyesmit feltételezni.

A miniszterelnök lopva Edklinthre sandított. Aztán bólintott. Mikael ezt annak a jeleként értelmezte, hogy a miniszterelnök éppen törvénysértést követ el – még ha csak elméletileg is –, és hallgatólagos beleegyezését adta, hogy ő szigorúan titkos iratokba pillanthasson bele.

– Ezt egyszerűen megoldhatjuk – jelentette ki Edklinth. – A nyomozás vezetőjeként én döntöm el, milyen munkatársakat vonok be. És ha szeretném önt külső tanácsadóként bevonni, még csak titoktartási kötelezettség sem vonatkozik önre.

Amióta Erika Berger átvette az SMP főszerkesztői posztját, az életét véget nem érő értekezletek és folyamatos munka töltötte ki. Egyfolytában felkészületlennek és tájékozatlannak érezte magát.

Csak szerda reggel, majd két héttel azután, hogy Mikael átadta neki a Cortez kutatásait tartalmazó mappát a felügyelőbizottság elnökéről, Magnus Borgsjőről, volt ideje foglalkozni a problémával. De amikor kinyitotta a dossziét, rájött, hogy azért halogatta idáig, mert nem akart szembesülni vele. Már tudta, hogy ennek csak katasztrófa lehet a vége.

Aznap már este hétkor, vagyis szokatlanul korán hazaért a munkából. Kikapcsolta az emeleti riasztót, és csodálkozva állapította meg, hogy a férje nincs otthon. Csak egy pillanattal később jutott eszébe, hogy Greger Párizsba utazott megtartani néhány előadást, és csak hétvégén jön haza. És az is, hogy neki fogalma sincs róla, miről szólnak ezek az előadások.

Fölment az első emeletre, vizet eresztett a fürdőkádba, és levetkőzött. Aztán a dossziéval együtt beült a kádba, és fél óra alatt elolvasta a történetet. Amikor végzett, nem tudta elfojtani a mosolyát. Henry Cortezből fantasztikus újságíró lesz egyszer. Most huszonhat éves, és négy éve, a főiskola elvégzése óta dolgozott a Millenniumnál. Erika büszke volt rá. Fantasztikus volt, ahogy utánajárt Borgsjőnek meg a vécéülőkéinek, és ahogy mindent dokumentált.

De ugyanakkor elfogta a szorongás is. Magnus Borgsjö szimpatikus ember, jóérzésű, finom, megnyerő és mentes mindenféle allűrtől. Azonkívül a főnöke és a munkaadója. Rohadt életbe, Borgsjö, hogy tehettél ilyet?

Töprengett még egy ideig, hátha talál valami enyhítő körülményt, de tudta, hogy ezt a dolgot nem lehet megmagyarázni.

Az ablakpárkányra tette a dossziét, kinyújtózott a kádban, és elgondolkodott.

A Millennium egészen biztosan meg fogja jelentetni ezt a cikket. Ha még ő lenne a főszerkesztő, ő sem habozna, és a tény, hogy egyáltalán megmutatták neki, jelezte, hogy neki személyesen a lehető legkevesebb gondot akarják okozni.

Magnus Borgsjőnek annál több baja lesz ebből. Nem is az a legrosszabb, hogy a cége, a Vitavara egy olyan vietnami vállalattal gyártatja a vécédeszkáit, amely az ENSZ feketelistáján szerepel, mert gyerekeket dolgoztat. Hanem az, hogy Borgsjö mindezzel tisztában volt, és mégis további megrendeléseket küldött a Fong Soo Industriesnak. Ilyen kapzsiság iránt a svéd nép semmiféle megértést nem hajlandó tanúsítani.

Borgsjö persze azt fogja állítani, hogy ő nem tudott ezekről a körülményekről, de Henry elegendő bizonyítékot gyűjtött, hogy igenis tudta, és ha így próbál kimászni a pácból, még hazugnak is bizonyul majd. 1997-ben ugyanis ő utazott Vietnamba aláírni a szerződést. Tíz napot töltött ott, melynek során többek között a gyárat is meglátogatta.

Henry azt is leírta, hogy Borgsjö minden kétségének el kellett oszlania legkésőbb akkor, amikor az ENSZ feketelistára tette a Fong Soot, újságcikkek születtek a témában, és két, egymástól független szervezet is leveleket küldött róla a vállalattól rendelő cégeknek. A Vitavara nem kevesebb, mint hét ilyen levelet kapott. Kettőt személyesen Magnus Borgsjőnek címeztek. Az egyik, londoni székhelyű szervezet örömmel látta el Cortezt a bizonyító erejű dokumentumokkal, és rámutatott arra is, hogy a Vitavara egyetlen levélre sem válaszolt.

Magnus Borgsjö viszont még kétszer, 2001-ben és 2004-ben is járt Vietnamban, hogy megújítsa a szerződést. Ez volt a halálos ítélete. Ezzel játszotta el az utolsó esélyét is arra, hogy hiányos információkra hivatkozva kidumálja magát.

A figyelem, amelyet a médiában ez a botrány kelt majd, csak egyet jelenthetett. Ha Borgsjőnek csak egy kis esze is van, bocsánatot kér, és leköszön vezetői tisztségéről. Ha védekezik, teljesen meg fogják semmisíteni.

Az, hogy Borgsjö felügyelőbizottsági elnök-e a Vitavaránál, Erika számára teljesen mindegy volt. Az SMP azonban nem engedhette meg magának azt, hogy felügyelőbizottságának elnöke ilyen kétes üzelmekbe keveredjen. Tehát a lapot is el kell majd hagynia.

Ami pedig az ő személyét illeti, két lehetősége maradt.

Kiterítheti Borgsjö elé a kártyáit, és rábízhatja, hogy vonja le a szükséges konzekvenciákat. Vagy összetrombitálhatja a felügyelőbizottságot, és rákényszerítheti őket, hogy rúgják ki Borgsjőt.

Ha viszont a felügyelőbizottság nem áll mellé, akkor neki kell azonnal eltakarodnia az SMP főszerkesztői székéből.

Addig-addig töprengett, míg egészen kihűlt a fürdővize. Gyorsan lezuhanyozott, megtörülközött, a hálószobába ment, és köntösbe bújt. Aztán fogta a mobilját, és Mikael Blomkvistet hívta. Nem vette fel. Erika lement a földszintre, hogy kávét főzzön, és az SMP-hez való belépése óta először megnézze, nem megy-e valami jó film a tévében.

Ahogy belépett a nappaliba, szúró fájdalom hasított a lábába, és amikor lenézett, látta, hogy erősen vérzik. Amikor még egyet lépett, az egész lábán végigvillant a fájdalom. Fél lábon odaugrált egy székhez, és leült. Megnézte a talpát, és látta, hogy egy üvegszilánkba lépett bele. Először émelyegni kezdett, de aztán összeszorította a fogát, megragadta a szilánkot, és kihúzta. Pokolian fájt, és a vér csak úgy ömlött a sebből.

Kirántotta a fiókot, amelyben a sálait, kesztyűit és sapkáit tartotta. Talált egy kendőt, gyorsan a lábára tekerte, és jó erősen megcsomózta.

Elképedve meredt a véres üvegszilánkra. Hogy került ez ide? Aztán látta, hogy több is hever a padlón. Mi a fene? Körülnézett a szobában, és most látta, hogy a Saltsjönre néző panorámaablak be van törve, és a padlót elborítják az üvegcserepek.

Az előszobába ment, és fölvette az utcai cipőjét, amelyet hazaérve csak úgy lerúgott a lábáról. Vagyis az egyiket fölvette, a másikba pedig belelépett a sérült lába sarkával, és többé-kevésbé fél lábon sántikált be a nappaliba, hogy fölmérje a károkat.

Akkor látta meg a padló közepén a téglát.

A teraszajtóhoz bicegett, majd ki a kertbe.

Valaki méteres betűkkel egy szót fújt a homlokzatra:

KURVA

Nem sokkal kilenc előtt Figuerola kinyitotta Mikaelnek az autó ajtaját. Aztán megkerülte a kocsit, és beült a vezetőülésre.

– Hazavigyem, vagy máshova?

Mikael csak bámult maga elé.

– Igazából… nem is nagyon tudom, hol vagyok. Eddig még nem nagyon zsaroltam miniszterelnököt.

Figuerola nevetett.

– Jól játszotta ki a lapjait. Nem is gondoltam volna, hogy ilyen jó pókerjátékos.

– Minden egyes szót komolyan gondoltam.

– Lehet, de arra gondoltam, hogy úgy tett, mintha többet tudna, mint amennyit valójában tud. Ez attól a pillanattól kezdve világos volt, hogy rájöttem, hogyan azonosított.

Mikael felé fordult, és profilból nézte.

– Felírta a rendszámomat, amikor a háza előtt ültem a kocsiban.

Mikael bólintott.

– De úgy adta elő, mintha pontosan tudná, mi hangzott el a miniszterelnöki irodában.

– Maga miért nem szólt semmit?

Figuerola éles pillantást vetett rá, majd befordult a Grev Turegatanra.

– Játékszabályok. Nem is lett volna szabad ott lennem. Csak máshol nem volt parkolóhely. Nagyon alaposan megfigyeli a környéket, igaz?

– Egy térkép volt az anyósülésén, és éppen telefonált. Följegyeztem a rendszámot, és rutinszerűen ellenőriztem. Mindig ezt csinálom, ha feltűnik egy valamiért gyanús autó. Általában sikertelenül. De az ön esetében azt fedeztem fel, hogy a nemzetbiztonságnak dolgozik.

– Igazából Mårtenssont figyeltem. Közben vettem észre, hogy maga meg a Milton Securityt és Susanne Lindert tartja szemmel.

– Armanskij megbízta, hogy mindent dokumentáljon, ami a lakás körül történik.

– És mivel bement a házba, feltételezem, hogy kamerát is fölszereltek a lakásban.

– Föl bizony. Van is egy gyönyörű felvételünk arról, ahogy betörnek a lakásomba, és feltúrják a papírjaimat. Mårtenssonnál volt egy hordozható fénymásoló is. A cinkosát azonosították már?

– Ő nem fontos. Egy bűnözőmúlttal rendelkező lakatos, akit valószínűleg megfizettek azért, hogy kinyissa az ajtót.

– Neve?

– Lars Faulsson. Negyvenhét éves. A beceneve Falun. A nyolcvanas években elítélték, mert feltört egy páncélszekrényt, és csinált még ezt-azt. Van egy vállalkozása Norrtullban.

– Köszönöm.

– De a többi titkot hagyjuk meg holnap kora reggelre.

Megegyeztek, hogy Blomkvist másnap bemegy az alkotmányvédelemhez, és kezdetét veszi az információcsere. Mikael elgondolkozott. Most értek a Sergels Torghoz.

– Én éhen halok. Maga evett már?

– Elég régen.

– Akkor menjünk valahova, ahol tisztességes ételt lehet kapni.

– Benne vagyok.

Mikael kérdően nézett rá.

– Azt hittem, maga ilyen táplálkozásőrült is.

– Nem, sportbolond vagyok. Aki sokat sportol, az azt és annyit eszik, amennyit akar. Nem tudom, itt a Söderben milyen helyek vannak, de én tudok egy remek bosnyák éttermet a Fridhemsplanon. Isteni ott a burek.

– Jól hangzik.

Lisbeth Salander betűről betűre összerakta a beszámolóját. Átlagosan öt órát dolgozott rajta naponta. Pontosan fogalmazott, és gondosan ügyelt arra, hogy kihagyjon minden olyan részletet, amelyet ellene fordíthatnak.

Azt, hogy be van zárva, most valóságos áldásnak tekintette. Nyugodtan dolgozhatott egyedül, és el tudta dugni a PDA-t, amint a kulcscsörgést vagy a zár neszezését meghallotta.

Mikor éppen bezártam volna Bjurman stallarholmeni nyaralóját, megjelent a motorján Carl-Magnus Lundin és Sonny Nieminen. Mivel Zalacsenko megbízásából már régóta kerestek, nagyon megdöbbentek, hogy csak így előttük termettem.

Lundin leszállt a motorról, és azt mondta: „Szerintem hiányzik neki a fasz.” Mivel ő és Nieminen is fenyegetően lépett fel, védekezésre kényszerültem. Lundin motorján távoztam, amit az älvsjői piactéren hagytam.

Még egyszer átolvasta a bekezdést, és elégedetten bólintott. Szükségtelen hozzáfűzni, hogy Lundin lekurvázta, mire ő fogta Nieminen P-83-as Wanadját, és megbüntette, egész pontosan a lábába lőtt. Ezt valószínűleg a rendőrség is kisakkozta, de bizonyítsák be, ha tudják. Nem szándékozott megkönnyíteni a dolgukat azzal, hogy beismer egy súlyos testi sértést.

A szöveg időközben harminchárom oldalasra növekedett, de már a vége felé járt. Bizonyos szakaszoknál szűkmarkúan bánt a részletekkel, és nagyon vigyázott arra, nehogy bármivel is alátámassza az állításait. Egyértelmű bizonyítékokat hallgatott el, és átugrott a következő szakaszra.

Kis gondolkodás után visszament ahhoz a részhez, ahol Bjurman szadista erőszaktételét mesélte el. Ennek a szakasznak szentelte a legtöbb időt, és ezt fogalmazta át a legtöbbször. Végül is tizenkilenc soros leírás kerekedett belőle. Tárgyilagosan kifejtette, hogyan verte meg az ügyvéd, majd hogyan dobta le hassal az ágyra, ragasztotta le a száját, és bilincselte meg a kezét. Ezután kijelentette, hogy az éjszaka folyamán Bjurman többször is nemi erőszakot követett el rajta, melynek során análisan és orálisan is behatolt. Arról is beszámolt, hogy egy ruhadarabot tekert a nyakára – a saját pólóját –, és addig fojtogatta, amíg elvesztette az eszméletét. A következő néhány sorban az erőszaktételhez használt segédeszközöket sorolta fel, úgymint: egy rövid nyelű korbács, egy nagyobb és egy kisebb anális műpénisz, valamint csipeszek, amelyeket a mellbimbóira erősített.

Homlokráncolva még egyszer elolvasta a szöveget. Aztán fölvette az érintőceruzát, és hozzáfűzött még néhány sort.

Egyszer, amikor a szám még le volt ragasztva, Bjurman megjegyzéseket tett arra, hogy több tetoválásom és piercingem is van, többek közt egy karika a bal mellbimbómban. Megkérdezte, szeretem-e, ha kilyuggatnak, majd egy időre eltűnt a szobából. Egy gombostűvel jött vissza, amit átszúrt a jobb mellbimbómon.

Újra elolvasta az egész szakaszt, és elismerően bólogatott. A tárgyilagos hangnem olyan szürreális jelleget kölcsönzött az írásnak, hogy inkább valami abszurd fikciónak tűnt.

Egész egyszerűen hihetetlenül hangzott.

Éppen ez volt a célja.

A következő pillanatban meghallotta a biztonsági őr kulcsainak zörgését. Azonnal kikapcsolta a gépet, és az éjjeliszekrény mögötti résbe dugta. Annika Giannini volt az. Lisbeth a homlokát ráncolta. Már elmúlt este kilenc, az ügyvédje nem szokott ilyen későn bejönni hozzá.

– Jó estét, Lisbeth.

– Jó estét.

– Hogy áll?

– Még nem vagyok kész.

Annika sóhajtott.

– Lisbeth… a tárgyalást július tizenharmadikára tűzték ki.

– Sima ügy.

– Nem, nem sima. Rohamosan fogy az időnk, és még nem mondott el nekem semmit. Lassan azon kezdek tűnődni, nem volt-e óriási hiba elvállalnom a védelmét. Ha azt akarja, hogy egy kis esélye is legyen, bíznia kell bennem. Muszáj együttműködnünk.

Lisbeth sokáig méregette Annikát. Aztán visszafeküdt, és a mennyezetet nézte.

– Már tudom, mit kell tennünk – mondta. – Megértettem Mikael tervét. És igaza van.

– Ebben én nem vagyok olyan biztos.

– De én igen.

– A rendőrség megint ki akarja hallgatni. Egy bizonyos Hans Faste Stockholmból.

– Hallgasson, ha akar. Csak mondani nem fogok semmit neki.

– Valami magyarázatot kell adnia.

Lisbeth szúrósan Annikára nézett.

– Ismétlem: egyetlen hangot sem beszélek a rendőrséggel. A tárgyaláson az ügyésznek egy büdös szó nem lesz a kezében, amire hivatkozhat ellenem. Ami viszont előtte lesz, az a beszámoló, amit írok, és ami nagyrészt elég abszurdan hangzik. És amit pár nappal a tárgyalás előtt kap meg.

– Na és mikor akar tollat fogni, és megírni azt a beszámolót?

– Hamarosan megkapja. De mondom, csak néhány nappal a tárgyalás előtt szabad az ügyésznek továbbadnia.

Annika hitetlenkedve nézte. Lisbeth arcán végül is megjelent a szokásos ferde mosoly.

– Bizalomról beszélt. Én bízhatok magában?

– Hát persze.

– Becsempészne nekem egy PDA-t, hogy a neten keresztül kapcsolatot tarthassak másokkal?

– Nem! Természetesen nem. Ha ez kiderül, engem is megvádolnak, és az ügyvédi engedélyemet is elveszik.

– Na és ha valaki más csempészné be, szólna a rendőröknek?

Annika felvonta a szemöldökét.

– Hát ha nem ismerném az illetőt…

– De mondjuk, hogy ismeri. Mit csinálna?

Annika sokáig tűnődött.

– Úgy tennék, mintha nem láttam volna semmit. De miért kérdezi?

– Mert erről a feltételezett PDA-ról hamarosan fog kapni egy feltételezett e-mailt. Szeretném, ha újra bejönne, miután elolvasta.

– Lisbeth…

– Várjon még. Elmondom, mi van: az ügyész cinkelt lapokkal játszik. Bármit csinálok, én leszek hátrányban. Ez az egész tárgyalás arra megy ki, hogy visszapateroljanak a zárt osztályra.

– Tudom.

– Ha túl akarom ezt élni, nekem is muszáj tisztességtelen eszközökhöz nyúlnom.

Annika lassan bólintott.

– Amikor először járt nálam, átadta a bátyja üdvözletét. Azt mondta, nagyjából mindent elmesélt rólam, csak egyvalamit nem. Ez az egyvalami az a képességem, amelyet Hedestadban fedezett föl.

– Igen.

– Az pedig az lenne, hogy kurva jól bánok a számítógéppel. Annyira kurva jól, hogy mindent el tudok olvasni és lemásolni, ami Ekström gépén van.

Annika elfehéredett.

– Ilyesmibe nem rángathatom bele – folytatta Lisbeth. – Ezt az anyagot nem használhatja fel a tárgyaláson.

– Az egész biztos.

– Tehát nem is tud róla.

– Rendben.

– De valaki más, mondjuk a bátyja, közzéteheti az anyag bizonyos részeit. Ezt vegye figyelembe, amikor a stratégiánkat tervezi.

– Értem.

– Annika, az fogja eldönteni a tárgyalást, hogy kinek erősebb a páncélja. Elégedett vagyok magával mint ügyvéddel. Megbízom magában, és szükségem van a segítségére.

– Hm.

– De ha visszakozik, mert etikátlan eszközöket vetek be, akkor veszíteni fogunk.

– Meglehet.

– Ha nem tud velem ezen az alapon együttműködni, akkor azt most szeretném tudni. Akkor ugyanis meg kell válnom magától és másik ügyvédet kell keresnem.

– Lisbeth, a törvényt nem szeghetem meg.

– Magának nem is kell megszegnie semmilyen törvényt. Csak szemet hunyni afölött, hogy én viszont megszegem. Ennyit várhatok magától?

Egy perc is eltelt, mire Annika végre bólintott.

– Helyes. Akkor nagy vonalakban elmesélem, mi van a beszámolómban.

A beszélgetés ezután még két óráig tartott.

Monica Figuerola igazat mondott: a bosnyák étterem burekje valóban isteni volt. Mikael lopva kísérte a tekintetével a nőt, amikor az visszajött a mosdóból. A mozgása kecses volt, mint egy balerináé, a teste viszont mint… Mikael le volt nyűgözve. Ellenállt a kísértésnek, hogy kinyújtsa a kezét, és megtapogassa a nő vádliját.

– Heti hány órát kondizik?

– Napi kettőt. Néha hármat.

– De miért? Mármint azt értem, miért sportol, de…

– Túlzásnak tartja?

– Hát nem tudom…

Figuerola elmosolyodott. Úgy tűnt, egyáltalán nem zavarja a kérdezősködés.

– Talán csak zavarja egy izmos nő látványa. Nem találja elég nőiesnek?

– Jaj, nem erről van szó. Magának valahogy jól áll. Nagyon szexi.

Figuerola elnevette magát.

– Éppen most akarom csökkenteni az edzésmunkát. Tíz évig baromi keményen gyúrtam, de most már vigyáznom kell, nehogy zsírrá alakuljanak az izmaim, és elhájasodjak. Most már csak egyszer súlyzózom hetente, és mellette inkább futok, tollasozom, úszom, meg ilyenek. Szóval inkább a könnyebb dolgok, mint a kemény edzés.

– Aha…

– Egyszerűen borzasztóan szeretek sportolni. Egy idő után az embernek elvonási tünetei lesznek, ha nem fut mindennap, mert a szervezet fájdalomcsillapító anyagokat választ el, amihez hozzászokik, mint a droghoz. Ha viszont belead mindent, az iszonyatosan feldobja. Majdnem annyira, mint a jó szex.

Most Mikael nevetett.

– Magának se ártana ám egy kis testedzés. Szépen gömbölyödik.

– Tudom – mondta Mikael. – Furdal is a lelkiismeret. Néha összeszedem magam, és kocogni kezdek, le is adok pár kilót, de aztán lefoglal valami, és hónapokig megint nem csinálok semmit.

– Hát az utóbbi időben tényleg elfoglalt lehet.

Mikael egy csapásra elkomolyodott. Bólintott.

– Az elmúlt két hétben mindent elolvastam magáról. Jól lekörözte a rendőrséget Zalacsenko és Niedermann azonosításával.

– Lisbeth Salander még gyorsabb volt.

– Hogy jutott el Gossebergáig?

Mikael vállat vont.

– Egyszerű kutatás. És nem is én találtam meg őket, hanem Malin Eriksson, az akkori szerkesztőségi titkár. Ő nézte át a cégnyilvántartást. Niedermann Zalacsenko cége, a KAB felügyelőbizottsági tagja volt.

– Értem.

– Maga hogy került a nemzetbiztonsághoz?

– Hiszi, vagy sem, elég maradi elveket vallok. Úgy gondolom, hogy egy demokráciának szüksége van a rendőrség védelmére. Ezért aztán büszke vagyok arra, hogy az alkotmányvédelemnél dolgozhatok.

– Hmm – mormogott Mikael.

– Nem nagyon kedveli a Nemzetbiztonsági Hivatalt.

– Nem nagyon kedvelem az olyan intézményeket, amelyek kívül állnak a parlamentáris ellenőrzésen. Ez lehetőséget teremt a hatalommal való visszaélésre. Egyébként… miért érdekli az ókori istenképzet?

Figuerola felvonta a szemöldökét.

– Amikor ott ült nálam a lépcsőházban, egy ilyen könyvet olvasott.

– Ja, tényleg! Hát, most éppen ez érdekel.

– Úgy.

– De egyébként elég sok minden. Amikor rendőr voltam, jogot és államtudományt is hallgattam. De ott van a kultúrtörténet és a filozófia is.

– Van gyenge pontja?

– Szórakoztató irodalmat nem olvasok, moziba sose járok, és a tévében csak a híradót nézem. És maga miért lett újságíró?

– Mert vannak olyan intézmények, mint a Nemzetbiztonsági Hivatal is, amelyeket a parlament nem tud ellenőrizni, és rendszeres időközönként le kell leplezni az üzelmeiket – mosolygott Mikael. – De igaziból nem tudom pontosan. Valami olyasmi lenne a válaszom, mint a magáé. Hiszek az alkotmányos demokráciában, és azt időnként meg kell védeni.

– Például Hans-Erik Wennerströmtől.

– Például tőle.

– Szóval maga nőtlen… és Erika Bergerrel jár?

– Erika Berger férjnél van.

– Ezek szerint nem igaz a pletyka. Barátnője van?

– Semmi komoly.

– Akkor valami mégiscsak van benne.

Mikael megvonta a vállát, és megint elmosolyodott.

Malin Eriksson főszerkesztő még jóval éjfél után is a konyhaasztalnál ült årstai lakásában. A Millennium költségvetését tanulmányozta, és annyira belemerült, hogy a barátja, Anton jobbnak látta, ha egy szendviccsel bevonul a szobába tévézni.

Malinnak még sosem akadt ilyen bonyolult dolga, mint a költségvetés, de ő készítette Erikának a havi mérlegeket, így tisztában volt a könyvelés alapelveivel. A hirtelen főszerkesztővé válással ez a felelősség is az övé lett. Valamikor éjfél után úgy határozott, hogy segítséget kér valakitől. Ingela Oscarsson, aki a lap könyvelését vezette, nem volt felelős a büdzséért, és nem segíthetett annak az eldöntésében, hogy mennyit lehet fizetni egy szabadúszónak, vagy megengedhetnek-e maguknak egy új lézernyomtatót. Alapjában véve nevetséges volt az egész – a Millennium valahogy képes volt nyereséges maradni, de csak azért, mert Erika folyamatosan egyensúlyban tartotta a költségvetést. Az olyan szerény igények is, mint egy negyvenötezer koronás színes lézernyomtató, gyorsan átalakultak nyolcezer koronás fekete-fehér nyomtatóvá.

Egy pillanatig irigyelte Erika Bergert. Az SMP-nél az ilyesmit nyilván zsebből kifizetik.

A legutóbbi éves összesítéskor a Millennium gazdasági helyzete jó volt, de a többlet nagyrészt Mikael Blomkvistnek a Wennerström-ügyről szóló könyvéből származott. Ez a befektetésekre félretett összeg aggasztó ütemben zsugorodott. Ez egyrészt Mikaelnek a Salander-üggyel kapcsolatos kiadásai miatt volt. A Millennium nem rendelkezett a megfelelő erőforrásokkal ahhoz, hogy teherautókat, hotelszobákat, taxiszámlákat, kutatási anyagok megszerzését, mobiltelefonokat és hasonlókat finanszírozzon egy munkatársnak.

Malin aláírta a szabadúszó újságíró, Daniel Olofsson számláját. Sóhajtott. Mikael tizennégyezer koronát fizetett neki egy olyan kutatásért, amelyből cikk sem lesz. Idris Ghidi fizetségét anonim forrásoknak juttatott honoráriumként könyvelték el, akiket értelemszerűen nem lehetett megnevezni, ami azt jelentette, hogy a könyvvizsgáló hiányolni fogja ezt az összeget. Ezenkívül részben a Millennium fizette Annika Giannini honoráriumát is, akit ugyan máshonnan is finanszíroztak, de készpénzre volt szüksége vonatjegyre és hasonlókra.

Letette a tollat, és a végösszeget nézte. Mikael Blomkvist mindeddig százötvenezer koronát tapsolt el a Salander-sztorira. Ez így nem mehet tovább.

Világos volt, hogy beszélnie kell vele.

Ahelyett, hogy a kanapén tévézett volna, Erika Berger a nackai kórház sürgősségi osztályán töltötte az estét. Az üvegszilánk olyan mélyre fúródott a talpába, hogy a vérzés nem akart elállni. A vizsgálatnál kiderült, hogy még mindig a sebben van egy kis üvegdarab, amelyet el kell távolítani. Helyi érzéstelenítést kapott, és a sebét három öltéssel összevarrták.

Erika magában szitkozódva próbálta hol Gregert, hol Mikaelt elérni. De sem a férje, sem a barátja nem vette fel a telefont. Este kilenc körül vastagon bepólyálták a lábát, kapott mankót, és hazataxizott.

Egy ideig föl-alá sántikált a lakásban, aztán összesöpörte a cserepeket, és az üveges-gyorsszolgálatnál rendelt egy új ablakot. Végre egy kis szerencséje is akadt. Nyugodt volt az este, és az üveges húsz perc alatt kiért. Eddig tartott a szerencse. Az üveges nem volt fölkészülve ekkora méretű ablakra. De felajánlotta, hogy ideiglenesen falapokkal pótolja, amit Erika köszönettel elfogadott.

Amíg a mester rögzítette a táblákat, Erika felhívta a NIP – Nacka Integrated Protection – biztonsági céget, és megkérdezte, mi az Isten haragjáért nem szólalt meg a riasztóberendezés, amikor valaki egy téglával bedobta a kétszázötven négyzetméteres villa legnagyobb ablakát.

Kiderült, hogy a technikus, aki évekkel ezelőtt beszerelte a berendezést, elfelejtette a vezetéket összekötni az ablakkal.

Erika nem talált szavakat.

A NIP felajánlotta, hogy már másnap reggel orvosolják a problémát, de Erika azt felelte, hogy ne fáradjanak. Inkább felhívta a Milton Security éjszakai szolgálatát, elmagyarázta a helyzetet, és közölte, hogy komplett riasztóberendezést szeretne, amilyen gyorsan csak lehet.

– Igen, tudom, hogy szerződést kell kötni, de legyen szíves, értesítse Dragan Armanskijt, hogy Erika Berger kereste, és korán reggel már kellene a riasztó.

Utoljára a rendőrségre telefonált. Közölték vele, hogy jelenleg nincs szabad járőr, aki fölvenné a feljelentését. Azt ajánlották, forduljon a legközelebbi rendőrőrshöz.

Aztán leült, és amikor az adrenalinszintje végre leesett, megértette, hogy egy védtelen házban kell aludnia, mialatt valaki, aki a kurva szót a falra írta, zavartalanul kóricál a környéken.

Elgondolkodott rajta, hogy esetleg bemegy a városba, és szállodában alszik, de olyan ember volt, aki gyűlölte, ha fenyegetik, és ennél csak azt gyűlölte jobban, ha meg kell hátrálnia a fenyegetés elől. Megnézem én, hogy egy ilyen disznó kiüldöz az otthonomból!

Megtett néhány egyszerű biztonsági intézkedést.

Mikael egyszer elmesélte neki, hogy tartotta sakkban Lisbeth Salander a sorozatgyilkos Martin Vangert egy golfütővel. Kiment hát a garázsba, és tíz percig kutakodott a golf táskája után, amelyet vagy tizenöt éve nem látott. Kiválasztotta a legerősebb vasütőt, és fölvitte a hálóba, karnyújtásnyira az ágyától. Aztán a pincében lévő szerszámos ládából még fölhozott egy kalapácsot a fürdőszobába.

A könnygázas palackot is kivette a táskájából, és az éjjeliszekrényre tette. Aztán rakott egy gumiéket a hálószoba bezárt ajtaja elé. Mire végzett, már szinte remélte, hogy az a megveszekedett állat, aki kurvának nevezte, lesz elég ostoba hozzá, hogy éjjel visszajöjjön.

Mire megfelelően elsáncolta magát, éjjel egy óra lett. Nyolcra már benn kell lennie a munkahelyén. Levetkőzött, és bemászott az ágyba. Gondolkodott rajta, hogy legalább egy pólót fölvesz, de fiatalkora óta meztelenül aludt, és nem szándékozott az életét megváltoztatni, csak azért, mert valaki téglával dobál.

Aztán persze nem tudott aludni, csak feküdt.

Kurva.

Kilenc e-mailt kapott, amelyek ugyancsak ezt a szót tartalmazták. Az első látszólag a saját szerkesztőségéből jött, persze a cím hamis volt.

Fölkelt, és elővette az SMP-nél kapott céges Dell laptopot.

Az első levél, mind közül a legvulgárisabb és legfenyegetőbb, május tizenhatodikán, vagyis tizenhat napja érkezett.

A következő két nappal később, tizennyolcadikán jött.

Aztán egyhetes szünet, majd körülbelül huszonnégy óránként jöttek az újabb mailek. Aztán a támadás a saját otthonában.

Ugyanebben az időben Eva Carlsson is kapott leveleket, amelyek látszólag Erikától származtak. És ha ő kapott, akkor valószínűleg más munkatársak is kaptak „tőle” e-maileket, anélkül, hogy ő erről tudott volna.

Kellemetlen gondolat volt.

De ennél sokkal jobban nyugtalanította a házát ért támadás. Nyilvánvalóan előkészítették, hiszen a tettes hozott magával egy palack festéket. A következő pillanatban meghűlt az ereiben a vér, amikor eszébe jutott, hogy valaki kiszúrta a kocsija kerekeit, míg ő Mikaellel aludt a Hiltonban.

A végkövetkeztetés éppoly nyilvánvaló volt, mint amilyen ijesztő. Valaki a nyomában jár.

18. FEJEZET

Június 2., csütörtök

Erika Berger kilenc óra öt perckor a mobiltelefonja csengésére ébredt.

– Jó reggelt, Dragan Armanskij vagyok. Hallottam, hogy történt valami az éjjel.

Erika beszámolt neki, és megkérdezte, átvenné-e a Milton a NIP helyét.

– Hát olyan riasztót, ami működik is, mindenesetre föl tudunk szerelni – felelte tömören Armanskij. – Rögtön küldök valakit. David Rosinnak hívják. Először is biztonsági elemzést fog végezni. Arra az esetre, ha nem lenne otthon, kellenének a kulcsai. És mindenképpen szükséges az engedélye is, hogy pincétől a padlásig átnézhesse a házat. Fényképeket is fog készíteni róla valamint a telekről és a közvetlen környékről is.

– Értem.

– Rosin úr nagyon tapasztalt. Pár napon belül elkészíti a tervet, amelyben javaslatot tesz a biztonsági intézkedéseket illetően. Behatolóriasztás, tűzvédelem, kiürítési terv és betörésvédelem. De a riasztóberendezést már ma délután fel tudjuk szerelni. Utána kellene aláírni a szerződést.

Amikor letette a telefont, Erikának eszébe jutott, hogy késésben van. Felhívta Peter Fredrikssont, és közölte vele, hogy megsérült, ezért le kell mondania a tíz órás értekezletet.

– Rosszul van? – érdeklődött Fredriksson.

– Megvágtam a lábam. De amint tudok, besántikálok.

Átment a háló melletti fürdőszobába. Fekete nadrágot vett föl, és a férje papucsát, mert abba a bepólyált lábát is bele tudta dugni. Előkeresett egy fekete blúzt, és fölvette rá a blézerét. Mielőtt kihúzta volna a gumiéket a hálószoba ajtaja alól, magához vette a gázspray-t is.

Éberen figyelve ment végig a házon a konyháig, hogy kávét főzhessen. A konyhaasztalnál reggelizett, de a közben is folyton fülelt. Éppen újratöltötte a kávéscsészét, amikor bekopogott David Rosin a Miltontól.

Monica Figuerola bement a Bergsgatanra, és kora reggeli megbeszélésre hívta össze négy kollégáját.

– Megvan a határidő – jelentette be. – Július tizenharmadikáig végeznünk kell, akkor kezdődik Lisbeth Salander tárgyalása. Mit gondoltok, milyen sorrend szerint menjünk tovább?

Berglund megköszörülte a torkát.

– Az a szőke férfi, akivel Mårtensson találkozni szokott… ő kicsoda?

– Vannak róla képeink, de arról fogalmunk sincs, hogyan találhatnánk meg. Köröztetni nem igazán lehet.

– És ez a Gullberg is még mindig egy rejtély. Az ötvenes évektől hatvannégyig, a Nemzetbiztonsági Hivatal alapításáig ott volt a titkosrendőrségnél. Aztán nyomtalanul eltűnt.

Figuerola bólintott.

– Induljunk ki abból, hogy a Zalacsenko Klubot 1964-ben alapították? Jóval azelőtt, hogy Zalacsenko Svédországba érkezett?

– Nyilván eredetileg más célja volt… valami titkos „szervezet a szervezetben”.

– Ezek a Wennerström utáni idők voltak. Mindenki mindentől félt. Külföldön is történtek hasonlók. Amerikában a hatvanas években létrehoztak egy különleges egységet a CIA-n belül a kémek kiszűrésére. James Jesus Angleton vezette. Egy rakás paranoiás fanatikus volt. Gyakorlatilag mindenkit meggyanúsítottak a CIA-nál azzal, hogy az oroszok ügynöke, amitől a szervezet egy időre szinte működésképtelenné vált.

– De ez csak spekuláció…

– Hol vannak a régi személyi akták?

– Gullbergé nincs köztük. Ellenőriztem.

– És a költségvetés? Valahogy pénzelni kellett egy ilyen akciót.

A megbeszélés egészen ebédidőig tartott. Figuerola elnézést kért, és lement az edzőterembe, hogy nyugodtan tudjon gondolkodni.

Erika Berger csak dél körül sántikált be a szerkesztőségbe. Annyira fájt a lába, hogy nem is tudott ráállni. Bebicegett az üvegkalickájába, és megkönnyebbülten leroskadt. Fredriksson odanézett.

– Mi történt? – tudakolta.

– Beleléptem egy üvegszilánkba, aminek még le is törött a hegye, és benne maradt a talpamban.

– Nem hangzik jól.

– Nem bizony. Mondja csak, Peter, kapott valaki más is olyan furcsa e-maileket?

– Tudtommal nem.

– Jó. Tartsa nyitva a fülét. Ha bármi különös történik, arról tudni akarok. De most azt mondja el, mi lesz a holnapi számban.

– Hmm.

– Mi az, hogy hmm?

– Holm és a jogi rovat vezetője hadiösvényre léptek.

– Aha. És miért?

– Johannes Frisk miatt. Meghosszabbítottuk a gyakorlati idejét, megbízást kapott valami tudósításra, de nem hajlandó elárulni, mire.

– Az én utasításom, hogy tartsa titokban.

– Ő is ezt mondja. És ezért Holmék eléggé berágtak rá.

– Értem. Legyen szíves, délután háromra beszéljen meg egy értekezletet a jogi rovattal, és akkor megmagyarázom.

– Holm is elég dühös…

– Én is rá, úgyhogy egálban vagyunk.

– Ő annyira, hogy bepanaszolta önt a felügyelőbizottságnál.

Erika felnézett. Basszus. Borgsjővel is pont most kell összevesznem.

– Borgsjö úr délután bejön, és szeretne beszélni önnel. Gondolom, ezt Holmnak köszönheti.

– Jó. Hánykor?

– Kettőkor.

Dr. Anders Jonasson déltájban meglátogatta Lisbeth Salandert. A lány félretette a főzelékes tányért. A vizsgálat, mint mindig, most is rövid volt.

– Nos hát, ön újra egészséges – jelentette ki Jonasson.

– Csinálhatnának valamit a kajával.

– Hogyhogy?

– Nem lehet itt pizzát enni?

– Nem hiszem.

– Sejtettem.

– Lisbeth. Holnap alaposan kivizsgáljuk…

– Értettem, egészséges vagyok.

– Elég egészséges ahhoz, hogy átvigyék Stockholmba, és előzetesbe helyezzék.

Lisbeth bólintott.

– Még úgy egy hétig halogathatom az átszállítását, de a kollégáim utána már furcsállni fogják a dolgot.

– Nem kell.

– Biztos?

Bólintás.

– Kész vagyok. És előbb-utóbb úgyis mennem kell.

Jonasson visszabólintott.

– Nos – mondta aztán. – Akkor holnap engedélyezem az átszállítását.

Bólintás.

– Lehet, hogy már ezen a héten át fogják vinni. A kórház vezetősége már nagyon szívesen elengedné.

– Azt elhiszem.

– Ööö… nos akkor a kis játékszere…

– Ott van az éjjeliszekrény mögött.

Meg is mutatta.

– Helyes.

Egy darabig csönd volt, majd dr. Jonasson felállt.

– Vár a többi beteg.

– Kösz mindent.

– Csak a munkámat végeztem.

– Nem. Sokkal többet tett. És ezt soha nem felejtem el.

Mikael Blomkvist a polhemsgatani kapun lépett be a rendőr-főkapitányság épületébe. Figuerola fogadta, és az alkotmányvédelmi osztály felé vezette. A liftben állva a szemük sarkából méregették egymást.

– Tényleg olyan jó az, ha én itt mutatkozom? – kérdezte Mikael.

– El is küldhetett volna hozzám valakit, hogy kikérdezzen.

Figuerola bólintott.

– Ez lesz az egyetlen itteni találkozásunk. Holnaptól egy kis irodába megyünk, amit a Fridhemsplanon bérlünk. De mára megteszi ez is. Az alkotmányvédelem egy kis, majdhogynem független egység, amivel a kutya se törődik a nemzetbiztonságnál. Más emeleten is vagyunk, mint a többi ügyosztály.

Mikael nem nyújtott kezet Edklinthnek, csak odabiccentett neki, és köszönt két kollégájának, akik láthatóan a nyomozócsoporthoz tartoztak. Stefanként, illetve Andersként mutatkoztak be.

– Igazság szerint fogalmam sincs, mi a teendő ebben a helyzetben – kezdte Edklinth. – Azt hiszem, először fordul elő, hogy egy újságíró jelen legyen a Nemzetbiztonsági Hivatal értekezletén. Az, amiről szó lesz, sok tekintetben szigorúan titkos.

– A katonai titkok nem érdekelnek. Kizárólag a Zalacsenko Klub.

– Beszéljük meg az együttműködésünk feltételeit. Először is, egyetlen munkatársunk sem szerepelhet név szerint az írásaiban.

– Rendben van.

Edklinth kissé meglepetten nézett Mikaelre.

– Másodszor: egyetlen más kollégával sem beszélhet, csakis Monica Figuerolával és velem. Mi döntjük el, mit adunk ki önnek.

– Tegnap este is megemlíthette volna a feltételeit.

– Tegnap nem volt lehetőségem átgondolni.

– Akkor elárulok önnek valamit. Ez az első és valószínűleg az utolsó alkalom, hogy a titkosszolgálat emberének elmesélem egy még meg nem jelent cikk tartalmát. Hogy önt idézzem… igazság szerint fogalmam sincs, mi a teendő ebben a helyzetben.

Néhány pillanatig csönd volt az asztal körül.

– Talán…

– Mi lenne, ha…

Edklinth és Figuerola egyszerre szólaltak meg, és hallgattak el.

– Mind a Zalacsenko Klubra pályázunk – mondta Mikael. – Induljunk ki talán egyszerűen ebből.

Edklinth bólintott. Aztán előadta, mire jutott Figuerola az embereivel. Megmutatta az Evert Gullberget és Stig Wennerströmöt ábrázoló fotót is.

– Nagyon jó. Kellene egy példány ebből a képből.

– Megtalálja az Åhlén & Åkerlund kiadó archívumában – mondta Figuerola.

– De hát itt van előttem. Valami szöveggel a hátulján.

– Jó, kapjon egy másolatot – mondta Edklinth.

– Ez azt jelenti, hogy Zalacsenkót a Szekció gyilkolta meg.

– Mégpedig olyan valaki, akinek súlyos rákja van, és az akció után megpróbált végezni magával. Még él, de az orvosok legfeljebb pár hetet adnak neki. Súlyos agysérülést szenvedett.

– És ő felelt Zalacsenkóért, amikor az ideszökött.

– Ezt honnan tudja?

– Gullberg találkozott Fälldin miniszterelnökkel, hat héttel Zalacsenko megérkezése után.

– Tudja bizonyítani?

– Igen. Azzal a könyvvel, amelybe bejegyezték a miniszterelnöki hivatalban tett látogatásokat. Gullberg a hivatal akkori vezetőjével együtt ment oda.

– Aki azóta úgyszintén meghalt.

– Fälldin viszont él, és hajlandó beszélni az ügyről.

– Maga…

– Nem, én nem beszéltem vele. De valaki más igen. A nevét nem mondhatom el. Forrásvédelem.

Mikael elmesélte, hogyan reagált Fälldin a Zalacsenko-történetre, és hogyan utazott ő maga Hollandiába Janerydöt kifaggatni.

– A Zalacsenko Klub tehát valahol ebben az épületben található – jelentette ki, és a képre mutatott.

– Részben. Úgy gondoljuk, hogy egy szervezeten belüli szervezetről lehet szó. A Zalacsenko Klub csakis bizonyos házon belüli kulcsemberek támogatásával létezhet. De azt gyanítjuk, hogy a Speciális Analízisek Szekciója valahol más helyen van.

– És ki lehet házon belül, aki segít nekik?

– Azt még nem tudjuk. De van egy pár gyanúsítottunk.

– Mårtensson – vetette föl Mikael. Edklinth bólintott.

– Mårtensson a nemzetbiztonságnál dolgozik, és amikor szükség lett rá Zalacsenko-ügyben, fölmentették a rendes szolgálata alól – mondta Figuerola.

– A gyakorlatban hogy néz ki az ilyesmi?

– Nagyon jó kérdés – felelte Edklinth, és fanyarul elmosolyodott.

– Nem volna kedve nálunk dolgozni?

– Nincs az az isten.

– Csak vicceltem. De a kérdése tényleg jó. Van gyanúsítottunk, de nem tudjuk a gyanúnkat igazolni.

– Olyasvalaki lehet, aki rendelkezik adminisztratív jogkörrel. – Albert Shenkére, a hivatalvezetőre is gyanakszunk – mondta Figuerola.

– És meg is érkeztünk az első csapdához – folytatta Edklinth. – Mondtunk önnek egy nevet, de semmi sincs dokumentálva. Mihez kezd most?

– Bizonyíték nélkül nem hozhatok nyilvánosságra neveket. Ha Shenke ártatlan, rágalmazási pert indít a Millennium ellen.

– Akkor ebben egyetértünk. Muszáj megbíznunk egymásban. Most maga jön. Mije van?

– Három nevem. Az első kettő a nyolcvanas években tagja volt a Zalacsenko Klubnak.

Edklinth és Figuerola hegyezni kezdte a fülét.

– Hans von Rottinger és Fredrik Clinton. Rottinger már meghalt. Clinton nyugdíjas. De mindketten szorosan köthetők Zalacsenkóhoz.

– És a harmadik? – kérdezte Edklinth.

– Teleborian kapcsolatban állt egy Jonas nevű illetővel. A vezetéknevét nem tudom, de még 2005-ben is a Zalacsenko Klubhoz tartozott… Azon is elgondolkodtunk, nem ő szerepel-e Mårtenssonnal a Copacabanánál készült fotókon.

– És milyen összefüggésben merült föl ennek a Jonásnak a neve?

– Lisbeth Salander feltörte Teleborian gépét, és nyomon tudtuk követni a levelezését, amelyből kiderült, hogy ugyanúgy szövetkezett Jonasszal, mint korábban Björckkel. Utasításokat kap tőle. Ezzel el is érkeztünk a második csapdához – mosolygott rá Edklinthre Mikael.

– Tudom ugyan bizonyítani az állításaimat, de nem mutathatom meg önöknek a bizonyítékot, mert azzal leleplezném egy forrásomat. Úgyhogy el kell fogadniuk, amit mondok.

Edklinth elgondolkozott.

– Talán Teleborian valamelyik uppsalai kollégája – töprengett.

– Jó. Térjünk rá inkább Rottingerre és Clintonra. Mesélje el, mit tud róluk.

A felügyelőbizottság elnöke, Magnus Borgsjö az irodájában fogadta Erikát, a bizottság hatalmas tárgyalótermének szomszédságában.

– Hallom, megsérült – mondta, és Erika lábára mutatott.

– Megmaradok – felelte Erika, és az íróasztalnak támasztotta a mankóját, majd leült.

– Remélem is. Erika, már egy hónapja van nálunk, és most megragadnám a lehetőséget, hogy beszélgessek önnel egy kicsit. Hogy érzi itt magát?

Beszélnem kell vele a Vitavaráról. De hogy? Mikor?

– Lassan, de biztosan kezdem kézbe venni a dolgokat. Két oldala van a helyzetnek. Egyrészt az SMP anyagi gondokkal küzd, és a szűk költségvetés megfojtja a lapot. Másrészt a szerkesztőség is tele van vadhajtásokkal.

– Ejnye, hát semmi pozitívum nem akad?

– De. Egy csomó rutinos profi, akik értenek ahhoz, amit csinálnak. A baj csak az, hogy mások nem hagyják őket dolgozni.

– Holm beszélt nekem a…

– Tudom.

Borgsjö felvonta a szemöldökét.

– Megvan a véleménye magáról.

– Ez rendben is van. Nekem ugyancsak megvan a véleményem róla.

– Az nem lesz jó, ha maguk nem képesek együtt dolgozni…

Erika felsóhajtott.

– Egyszerűen megőrjít. Holm nagyon tapasztalt, és kétségkívül az egyik legjobb hírszerkesztő, akivel valaha dolgom volt. Ugyanakkor rettenetes alak. Folyton intrikál, és kijátssza az embereket egymás ellen. Huszonöt éve dolgozom a médiában, de vezető pozícióban ilyen emberrel még nem találkoztam.

– Sokat kell könyökölnie, hogy végezni tudja a munkáját. Nagy a nyomás rajta minden oldalról.

– Könyökölni, azt igen. De hülyének tettetnie magát talán nem lenne muszáj. Leginkább Holm a felelős azért, hogy a munkatársakat szinte lehetetlen csapatmunkára bírni. Láthatóan azt hiszi, hogy muszáj neki uralkodnia, és egymás ellen ugrasztja a beosztottait.

– Kemény szavak ezek.

– Egy hónapot adok Holmnak, hogy észhez térjen. Ha nem, leváltom a hírszerkesztői posztjáról.

– Azt nem teheti. Nem az a dolga, hogy tönkretegye a lap szervezeti fölépítését.

Erika sokáig nem válaszolt, csak a szemébe nézett.

– Már megbocsásson, de éppen ezért hoztak ide. A szerződésemben benne van, hogy szabad kezet kapok, ha a szerkesztőségen belül változtatásokra van szükség. Az a feladatom, hogy újítsam meg a lapot, és ezt csak úgy tudom megtenni, ha megváltoztatom a szervezeti fölépítést és a munkamenetet.

– Holm az SMP-nek szentelte az életét.

– Igen. De most ötvennyolc éves, tehát csak hat év múlva megy nyugdíjba, és én nem bírom ki, hogy addig koloncként lógjon a nyakamon. Félre ne értsen. Attól a pillanattól fogva, hogy betettem a lábamat abba az üvegkalickába, az a célom, hogy javítsam az SMP színvonalát, és növeljem az eladott példányszámot. Holmnak el kell döntenie, hogy elfogadja-e az én módszeremet, vagy valami mást szeretne. De én mindenkit félreállítok, aki az utamba áll, vagy bármilyen más módon kárt okoz az SMP-nek.

Francba… muszáj megemlítenem a Vitavarát! Borgsjőt ki fogják rúgni! Borgsjö hirtelen elmosolyodott.

– Azt hiszem, maga is tud könyökölni, ha akar.

– Amit ebben az esetben nagyon sajnálok, mert egyáltalán nem volna rá szükség. Én jó újságot akarok csinálni, de azt csak úgy lehet, ha a vezetés egyetért, és a dolgozók jól érzik magukat.

A beszélgetés végeztével Erika visszament a kalickába. Kellemetlenül érezte magát. Jó háromnegyed órát beszélt Borgsjővel, és egy hangot sem szólt a Vitavaráról. Más szóval nem volt egészen őszinte hozzá.

Ahogy bekapcsolta a gépét, látta, hogy levelet kapott a MikBlom@millennium.nu címről. Nagyon jól tudta, hogy ilyen cím nincs a Millenniumnál, tehát megint a cyberzaklató jelentkezik. Megnyitotta az e-mailt.

AZT HISZED, BORGSJÖ MEG TUD MENTENI, TE KIS KURVA? HOGY VAN A LÁBAD?

Felkapta a fejét, és végighordozta a tekintetét a szerkesztőségen. Holmnál megállapodott. Az észrevette, és mosolyogva odabiccentett neki.

Valaki innen a laptól küldözgeti a leveleket, gondolta.

A találkozó az alkotmányvédelemmel délután ötig tartott. Abban maradtak, hogy a következő héten újabbat tartanak, és ha Mikael közben szeretne beszélni velük, Figuerolát keresi. Mikael fogta a táskáját, és felállt.

– Hogy találok ki innen? – kérdezte.

– Egyedül nem flangálhat csak úgy a folyosókon – tiltakozott Edklinth.

– Majd kikísérem – ajánlkozott Figuerola. – Várjon egy pár percet, amíg összeszedem a cuccaimat.

Együtt vágtak át a Kronobergsparkon a Firdehemsplan felé.

– Na és hogyan tovább? – kérdezte Mikael.

– Tartjuk a kapcsolatot – felelte Figuerola.

– Lassan kezd tetszeni, hogy tartom a kapcsolatot a nemzetbiztonsággal – mosolyodott el Mikael.

– Volna kedve ma is elmenni valahova vacsorázni?

– Megint a bosnyák étterembe?

– Olyan jól azért nem állok, hogy mindennap oda járjak. Valami egyszerűbbre gondoltam, mondjuk nálam.

Monica megállt, és most ő mosolyodott el.

– Tudod, mihez volna igazán kedvem?

– Nem.

– Hazavinni téged és levetkőztetni.

– Abból baj lehet.

– Tudom. De nem tervezem a főnök orrára kötni.

– De azt sem tudhatjuk, hova vezet ez az egész. Még szembe is kerülhetünk egymással – jegyezte meg Mikael.

– Ezt a kockázatot vállalom. Jössz önként, vagy vigyelek bilincsben?

Mikael bólintott. Monica belekarolt, és elkalauzolta a Pontonjärgatanra. Harminc másodperccel azután, hogy becsukta az ajtót, már meztelenek voltak.

Amikor Erika Berger este hét körül hazaért, David Rosin várta, a Milton biztonsági tanácsadója. Erikának majd leszakadt a lába. A konyhába sántikált, és leroskadt az első székre. Rosin megkínálta kávéval, amit ő főzött korábban.

– Köszönöm. A kávéfőzés is benne van a szolgáltatásban?

Rosin udvariasan mosolygott. Ötven év körüli, kövérkés férfi volt, vörös szakállal.

– Én köszönöm, hogy egész nap használhattam a konyháját.

– Ez a legkevesebb. Nos, mi a helyzet?

– A riasztóberendezés, amelyet fölszereltünk, két részből áll. Az egyik a normál riasztó, amelyet akkor kell bekapcsolni, ha elmegy hazulról, a másik egy mozgásérzékelő a földszinten, ezt meg akkor élesíti, amikor éjjel az emeleten tartózkodik.

– Jó.

– Csak persze mielőtt lejön, ki kell kapcsolni.

– Világos.

– Egyébként a hálószoba ajtaját is lecseréltük.

– Hogy a hálószoba ajtaját?

– Igen, igen. Egy biztonsági ajtót tettünk be helyette, acélból van. Ne aggódjon, le van lakkozva fehérre, ugyanúgy néz ki, mint egy rendes ajtó. Annyi a különbség, hogy ez rögtön bezáródik, ahogy becsukja. Egyszerűen a kilinccsel ki tudja nyitni belülről, de kívülről egy háromjegyű kódot is meg kell adni.

– Értem.

– Tehát ha mégis behatolna valaki, lesz egy biztonságos helyiség, ahova be tud zárkózni. A falak stabilak, ezt az ajtót meg szerszámmal is jó ideig eltart feltörni. Még a héten fölszereljük a biztonsági kamerákat is, így meg tudja figyelni a hálószobából, mi történik a kertben meg a földszinten.

– Vagyis a hálószoba mostantól fogva nem lesz valami romantikus.

– Ez csak egy kicsi monitor. Beépíthetjük egy szekrénybe is, hogy ne látszódjon, ha nem kell.

– Rendben.

– A hét folyamán le fogjuk még cserélni a dolgozószoba ajtaját is meg egy szobáét a földszinten. Ha bármi történik, meglesz a lehetősége, hogy gyorsan biztonságba meneküljön, és ott várja meg, amíg megjön a segítség.

– Értem.

– Ha véletlenül kapcsol be a riasztó, azonnal telefonáljon be a Miltonhoz, mielőtt elindul a riadókocsi. Ilyenkor meg kell adnia egy jelszót, amelyet regisztrál nálunk. Ha elfelejti, akkor kivonul a kocsi, és ki kell fizetni az akciót.

– Világos.

– Négy helyen van a házban riasztógomb. Itt a konyhában, a folyosón, az emeleten pedig a dolgozószobában és a hálóban. Ez igaziból két-két gomb, amit egyszerre meg kell nyomni, és három másodpercig lenyomva tartani. Ezt egy kézzel is meg tudja csinálni, viszont így nem fogja véletlenül bekapcsolni.

– Aha.

– Ha bekapcsolja, akkor három dolog történik. Először is elindul az Adam biztonsági cég riadókocsija Fisksätrából. Ott mindig szolgálatban van két munkatárs, és tíz-tizenkét perc alatt ideérnek. A másik kocsi a Miltoné, és Nackából jön. Az legkorábban húsz perc alatt van itt. Harmadszor pedig a berendezés automatikusan értesíti a rendőrséget. Szóval pár percen belül több kocsi is itt lesz.

– Az jó.

– Ezt viszont nem lehet olyan egyszerűen visszacsinálni, mint a sima riasztót, tehát nem lehet csak úgy betelefonálni, hogy bocs, téves riasztás volt. A rendőrök akkor is bejönnek a házba, ha maga kiáll az ajtó elé, és azt mondja, hogy tévedés. Meg kell bizonyosodnunk arról, hogy odabent mondjuk nem fog-e valaki pisztolyt a férje fejéhez. Úgyhogy a gombot csak akkor nyomja meg, ha tényleg baj van.

– Persze.

– Azt is láttam, hogy behozott egy golfütőt a házba.

– Igen. Tegnap éjjel egyedül voltam itthon.

– Jobb lett volna, ha szállodába megy. Persze nem baj, ha maga is gondol a saját biztonságára, de remélem, tisztában van vele, hogy azzal a golfütővel könnyedén agyon lehet ütni egy támadót.

– Hmm.

– Akkor pedig halált okozó testi sértés miatt eljárás indul ön ellen. De ha bevallja, hogy direkt azért vitte oda az ütőt, hogy szükség esetén kéznél legyen valami fegyver, akkor még a szándékos emberölést is magára húzhatják.

– Szóval inkább…

– Én megértem magát. De mi másik megoldást kínálunk. Most lehetősége lesz segítséget hívni, és elkerülheti az olyan helyzeteket, hogy muszáj legyen valakit fejbe vernie.

– Hát igen.

– És mit csinált volna az ütőjével, ha mondjuk lőfegyverrel kerül szembe? A biztonság azt jelenti, hogy az ember mindig egy lépéssel a másik előtt jár.

– Ez esetben ez mit jelent?

– Gondoskodni arról, hogy a zaklatónak ne legyen esélye. Pár nap alatt beszerelünk mindent, utána pedig beszélünk a férjével is. Ugyanúgy ismernie kell a berendezéseket, mint magának.

– Nyilván.

– Addig pedig nem szeretném, ha itt lakna.

– Hová menjek? A férjem néhány napon belül hazajön. Egyébként pedig, mivel ő is sokat utazik, akárcsak én, előbb-utóbb úgyis előfordul, hogy egyedül maradok a házban.

– Ezt én értem, de akkor is beletelik pár napba, mire mindennel elkészülünk. Nincs olyan ismerőse, akinél ellakhat?

Erikának eszébe jutott Mikael lakása, de aztán elvetette az ötletet.

– Köszönöm… de inkább maradok.

– Aggódom magáért. Ha tényleg maradni akar, akkor viszont azt szeretném, ha a hét végéig valaki itt lenne magával.

– Hmm.

– Van valami kifogása egy kolléganő társasága ellen? A neve Susanne Linder, és ő biztos nem fog tiltakozni az ellen, hogy keressen néhány százast.

– Pontosan mennyit is?

– Ezt vele kell megbeszélnie. De nem akarom, hogy egyedül maradjon itt. Susanne Linder egyébként korábban rendőr volt. És csak néhány napról lenne szó. Testőrt is szerezhetünk, de az egész más tészta. És sokkal drágább is.

Rosin komoly hangja megtette a hatását.

– Jó, rendben, hívja föl. Megágyazok neki a vendégszobában.

Monica Figuerola és Mikael Blomkvist csak tíz körül mászott ki az ágyból. Kimentek a konyhába, és a hűtőszekrényben lévő maradékokból összedobtak vacsorára egy hideg tésztasalátát tonhallal és szalonnával. Vizet ittak hozzá. Monica hirtelen fölnevetett.

– Mi az?

– Nem hiszem, hogy Edklinth erre gondolt, amikor azt mondta, hogy tapadjak rád.

– Te kezdted. Ha nem jövök önként, bilincsben hurcolsz ide.

– Igen, de azért nem kellett sokat noszogatni.

– Az is igaz. De te a nemzetbiztonságnál dolgozol, és épp egy olyan nyomozásban veszel részt, amelynek én is a szereplője vagyok.

– Szóval nem volt valami profi húzás. Nem lett volna szabad. Ha kiderülne, Edklinth a plafonon lenne, az biztos.

– Tőlem nem tudja meg.

– Köszi.

Hallgattak.

– Nem tudom, mi lesz ebből a dologból. Elég problémás fazon vagy te, ha jól értem. Stimmel?

– Ja. Sajnos. Meg nem is nagyon keresek komoly kapcsolatot.

– Értem, értem. Figyelmeztettél. Egyébként én sem. Hagyhatjuk ezt az egészet baráti alapon?

– Az volna a legjobb.

Mikael Monica szemébe nézett.

– Tudod… én nem valami vendégkönyv vagyok, aminek minden oldalát el lehet olvasgatni. A Lisbethtel való kapcsolatom nem tartozik senki másra.

– Ő Zalacsenko lánya.

– Igen. És neki ezzel együtt kell élnie. De ő nem Zalacsenko. És ez rohadtul nagy különbség.

– Nem úgy értettem. Csak azon gondolkoztam, hogy kerülsz te ebbe a dologba.

– Lisbeth a barátom. Ez elég magyarázat.

Susanne Linder a Miltontól farmert, fekete bőrdzsekit és edzőcipőt viselt. Este kilenc körül érkezett meg Saltsjöbadenbe, majd Rosinnal körbejárta a házat. Laptoppal, viperával, gázspray-vel, bilinccsel és fogkefével volt fölfegyverkezve. Miután kipakolt katonai zsákjából a vendégszobában, Erika megkínálta egy csésze kávéval.

– Köszönöm szépen. De legyen szíves, ne tekintsen vendégnek. Én most a szükséges rossz leszek itt egy pár napig. Hat évig voltam rendőr, négy éve dolgozom a Miltonnál. Kiképzett testőr vagyok.

– Vagy úgy.

– Úgyhogy arra kérném, éljen csak úgy, mint eddig, és ne érezze kötelességének, hogy beszélgessen velem.

– Meg kell mondjam, elég szokatlan a helyzet. Akkor is megfenyegettek már, amikor a Millenniumnál voltam, de csak szakmai szinten.

– Egy testőr csak akkor éri meg, ha a veszély jelentős és specifikus. Ez nekem csak egy kis pluszmunka. Esténként ötszáz koronát kapok azért, hogy itt alszom, és nem otthon. Többek között az ilyenekért léptem be a Miltonhoz. Megfelel ez így magának?

– Teljesen.

– Ha bármi történik, azt szeretném, ha bezárkózna a hálószobába, és rám hagyná a többit. Csak annyi lesz a dolga, hogy megnyomja a riasztógombot.

– Értem.

– Komolyan mondom. Nem akarom, hogy itt rohangáljon, ha tényleg valami gáz van.

Erika Berger este tizenegy körül feküdt le. Hallotta a biztonsági zár kattanását, ahogy becsukta a hálószobaajtót. Levetkőzött, és bebújt a takaró alá.

Bár Susanne Linder megkérte, hogy ne játssza a házigazdát, két órát üldögélt vele a konyhában, és megállapította, hogy a nő rendkívül szimpatikus neki.

– Miért jött el a rendőrségtől? – kérdezte tőle.

– Inkább azt kérdezze meg, miért mentem oda.

– Jó, miért ment rendőrnek?

– Mert tizenhét éves koromban az egyik barátnőmet lerohanta három gané, és megerőszakolták egy kocsiban. Azért lettem rendőr, mert az a romantikus elképzelésem volt, hogy ők azok, akik az ilyesmit megakadályozzák.

– És?

– Semmi ilyesmit nem tudtam megakadályozni. Mindig csak akkor értesítettek, amikor a bűncselekmény már megtörtént. Meg azt a hülye testületi zsargont sem bírtam. Gyorsan megtanultam, hogy bizonyos bűntényeket sosem derítenek föl. Mint például ezt a magáét. Hívta a rendőrséget?

– Hívtam.

– És jöttek?

– Nem nagyon. Azt mondták, tegyek följelentést a legközelebbi őrsön.

– Na látja. Most, hogy Armanskijnál dolgozom, akkor lépek akcióba, amikor még nincs bűntény.

– Megfenyegetett nőkre vigyáz?

– Volt már dolgom mindennel az égvilágon. Biztonsági elemzés, őrzés, megfigyelés, amit akar. De igen, legtöbbször fenyegetett emberekről van szó, és jobban érzem magam a Miltonnál, mint a rendőrségnél.

– Érthető.

– Van persze egy hátránya is.

– Micsoda?

– Csak azoknak segítünk, akik meg tudják fizetni.

Erika most, az ágyban fekve Susanne Linder szavain gondolkodott. Nem mindenki engedheti meg magának a biztonságot. Ő maga szemrebbenés nélkül elfogadta David Rosin árajánlatát. A teljes összeg ötvenezer korona volt, de ő megtehette.

Azon is sokat tűnődött, vajon miért van olyan érzése, hogy az illetőnek, aki fenyegeti, valami köze van az SMP-hez. A kérdéses személy tudta, hogy megsérült a lába. Anders Holmra gondolt. Nem kedvelte őt, s ezért persze nem is nagyon bízott benne, de ettől még bárki más is gyanúsítható. A hír, hogy megsebesült, elég gyorsan elterjedt a szerkesztőségben, amint felbukkant a mankóval.

És szembe kellett néznie Borgsjö problémájával is.

Hirtelen felült az ágyban, és a homlokát ráncolva körülnézett a szobában. Vajon hová tette Cortez dossziéját a Vitavara-ügyről? Ja persze, az ablakpárkányra.

Kiment a fürdőszobába. A dosszié nem volt ott az ablakban.

Egy ideig csak állt ott, és a fejét törte.

Kiszálltam a kádból, és lementem kávét főzni. Akkor léptem bele az üvegszilánkba, és utána mással voltam elfoglalva.

Nem emlékezett rá, hogy reggel látta volna a dossziét. Pedig ő nem vitte innen sehová.

Hirtelen szinte jéggé dermedt. A következő öt percben módszeresen végignézte a fürdőszobát, aztán lement, és felforgatott minden papírhalmot és újságtartót a konyhában, aztán a nappaliban is. Végül kénytelen volt megállapítani, hogy a mappa eltűnt.

Valamikor az után, hogy az üvegszilánkba lépett, és az előtt, hogy David Rosin megérkezett reggel, valaki beosont a fürdőszobába, és ellopta a Millennium anyagát a Vitavaráról.

Ekkor jutott eszébe, hogy más titkos iratok is vannak a házban. Visszarohant a hálószobába, és kihúzta a komód legalsó fiókját. A szíve a torkában dobogott. Mindenkinek vannak titkai. Ő a sajátjait ebben a fiókban tartotta. Erika ugyanis, rendszertelenül bár, de naplót vezetett. Amelyben ott voltak többek között a fiatalkorából őrzött szerelmes levelek is.

Nem beszélve egy borítékról néhány fényképpel, amelyeket elkészíteni jó móka volt, de egyáltalán nem a nyilvánosság számára készültek. Huszonöt évesen a Club Xtreme-be járt, amely olyanoknak szervezett privát partikat, akik a lakk- és bőrszereléseket kedvelték. Józan állapotban sosem engedte volna ott lefényképezni magát.

És a legrosszabb: a videofelvétel, amelyet a férjével a kilencvenes évek elején készítettek egy nyaralás alkalmával, az üvegszobrász Torkel Bollinger nyaralójában a Costa del Solon. Itt derült ki, hogy Erika férje erős biszexuális hajlammal rendelkezik, és végül is az ágyban kötöttek ki, hármasban Torkellel. Csodálatos üdülés volt. Akkoriban még újdonságnak számított a videokamera, és készítettek vele egy kifejezetten nem gyerekeknek való felvételt. A fiók üres volt.

A kurva életbe, hogy lehettem ilyen hülye?

A fiók aljára valaki spray-vel a már jól ismert ötbetűs szót fújta.

19. FEJEZET

Június 3., péntek – június 4., szombat

Lisbeth Salander pénteken hajnali négy óra körül fejezte be az önéletrajzát, és elküldte Mikael Blomkvistnek az Őrült Lovagok Asztala nevű Yahoo-csoporthoz. Aztán csak hevert az ágyán mozdulatlanul, és a plafont bámulta.

Eszébe jutott, hogy április harmincadikán, a Walpurgis-éj napján betöltötte a huszonhetedik életévét, de akkor egyáltalán nem gondolt rá, hogy születésnapja van. Fogságban volt. Ugyanúgy, mint akkor, a gyermekpszichiátrián. Tudta, hogy ha a dolgok nem úgy alakulnak, ahogy szeretné, még jó néhány születésnapját kell valamelyik elmegyógyintézetben töltenie.

Amit nem viselt volna el.

Amikor először bezárták, éppen kamaszodni kezdett. Mostanra felnőtt, új ismereteket és képességeket szerzett. Elgondolta, meddig tartana külföldre szökni, új személyazonossághoz jutni és fölépíteni egy új életet.

Fölkelt, kiment a mosdóba, és belenézett a tükörbe. Már nem sántított. Megtapogatta csípőjén a heget, amely a lőtt seb után maradt. Megmozgatta a vállát, és megnyújtogatta a karját. Egy kis húzódást még érzett, de gyakorlatilag rendbe jött. Megkopogtatta a fejét. Úgy tűnt, az agya sem szenvedett komolyabb sérülést. Őrült szerencséje volt.

Nemrég még minden idejét arra fordította, hogy kitervelje, hogyan szökhetne meg, ám aztán becsempészték neki a noteszgépet. Mikael írásait elolvasva újragondolt mindent, fölmérte a lehetőségeit, és úgy döntött, hogy most az egyszer azt csinálja, amit tanácsoltak neki. Próbára teszi a rendszert. Mikael meggyőzte arról, hogy nincs veszítenivalója, és fölajánlotta neki a kitörés új módját. És ha nem sikerül, a szökést éppen a St. Stefanból vagy más elmegyógyintézetből is megtervezheti.

De ami végül is rávette arra, hogy megfogadja Mikael tanácsát, az a bosszúvágy volt.

Sosem bocsátott meg semmit.

Zalacsenko, Björck és Bjurman már halott.

De Teleborian még él.

És Lisbeth bátyja, Ronald Niedermann is. Habár ő alapvetően nem az ő gondja. Igaz, hogy segített Zalacsenkónak, megkísérelte meggyilkolni és eltemetni Lisbethet, de valahogy mégis mellékes személynek tekintette. Ha egyszer az utamba kerül, majd lejátsszuk a meccsünket, de addig fájjon miatta a rendőrség feje.

Mikaelnek igaza volt, amikor azt mondta, hogy az egész összeesküvés mögött még több ismeretlen alak áll, és valójában ők avatkoztak bele ilyen drasztikus módon az életébe. Az ő nevüket és személyi számukat kell megtudnia.

Úgy határozott tehát, hogy Mikael tervét követi, és leírja magáról a meztelen, kendőzetlen igazságot – egy csontszáraz, negyvenoldalas önéletrajz formájában. Elégedett volt a megfogalmazással. Minden mondat színigaz volt. Elfogadta Mikael érvelését, miszerint a média már így is annyira hibbantnak állította be, hogy egy kis őrület már nem sokat árthat a megítélésének.

Ám az önéletrajz annyiban mégis hamis volt, hogy nem tartalmazta a teljes igazságot. Azt nem volt oka leírni.

Visszafeküdt, és bekucorodott a takaró alá. Valami enyhe ingerültség fogta el, amit nem tudott meghatározni. Kinyúlt a jegyzettömbért, amelyet Annika Gianninitól kapott, de eddig alig használt.

Kinyitotta az első oldalon, és az általa leírt sorra nézett:

(x^3 + y^3 = z^3)

Az elmúlt télen, a Karib-szigeteken hetekig töprengett a Fermat-sejtésen. Amikor visszajött Svédországba, nem sokkal azelőtt, hogy elkezdett Zalacsenkóra vadászni, még játszadozott egy keveset az egyenletekkel. És most valahogy az az idegesítő érzése támadt, hogy látta a megoldást… rájött a megoldásra.

De már nem emlékezett rá.

Lisbeth számára mindeddig ismeretlen volt az, hogy ne emlékezzen valamire. Tesztelte is magát: az interneten véletlenszerűen kiválasztott különböző forráskódokat, egy pillanat alatt átolvasta, majd tökéletesen leírta őket.

Annyiszor elátkozott fotografikus memóriája tehát megmaradt.

A fejében minden a régi.

Úgy rémlett neki, hogy bizonyítást talált a Fermat-sejtésre, de nem volt képes fölidézni, mikor vagy hol.

De a legrosszabb az, hogy most a legcsekélyebb érdeklődést sem képes fölkelteni magában a talány iránt. A Fermat-tétel már nem köti le. Ez pedig semmi jót nem jelent.

Félretette a jegyzettömböt.

Aludnia kellene inkább.

Ehelyett elővette a gépét, és fölment az internetre. Rövid töprengés után Dragan Armanskij merevlemezén nézett szét, amit nem tett meg azóta, hogy a PDA-t becsempészték hozzá. Armanskij összedolgozott Mikaellel, de Lisbeth most nem tartotta olyan sürgősnek, hogy megnézze, hogy áll.

Szórakozottan megnyitotta a postafiókot.

Megtalálta David Rosin biztonsági elemzését Erika házáról. Felvonta a szemöldökét.

Szóval egy zaklató buzerálja Erika Bergert.

Volt ott egy levél egy bizonyos Susanne Linder nevű alkalmazottól, aki nyilvánvalóan Bergernél töltötte az éjszakát, és késő este írta a jelentést. A nem sokkal három óra előtt elküldött levélben az állt, hogy Erika Berger fölfedezte a személyes naplója, levelek, fotók, valamint egy erősen magánjellegű videokazetta eltűnését. Mindezeket a hálószobai komódból lopták el.

Miután megbeszéltük a dolgot, egyetértettünk abban, hogy a lopást akkor követhették el, amikor Erika Berger a nackai kórházban volt, miután egy üvegcserépbe lépett. Ebben a körülbelül két és fél órában a ház őrizetlenül állt. Minden más időpontban vagy Berger, vagy David Rosin ott volt.

Ez arra enged következtetni, hogy a zaklató a közelben tartózkodott, és megfigyelte, hogy Erika Berger taxival távozik, és sántít, mert megsérült a lába. Ezután hatolt be a házba.

Lisbeth ott hagyta Armanskij merevlemezét, és elgondolkozva kikapcsolta a laptopot. Ellentétes érzések kavarogtak benne.

Nemigen volt oka szeretni Erika Bergert. Emlékezett még arra a megaláztatásra, amikor másfél éve szilveszter napján Erika eltűnt Mikael Blomkvisttel a Hornsgatanon.

Még soha életében nem érezte olyan ostobának magát, és nem engedhette meg, hogy ez még egyszer előforduljon.

Emlékezett az őrjítő kísértésre, hogy utánuk rohanjon, és bántsa Erikát.

Milyen szánalmas.

De mostanra meggyógyult.

Eltűnődött rajta, mi lehet azon az „erősen magánjellegű videokazettán”. Neki is volt erősen magánjellegű videója, az, amelyiken Nils „Baromállat” Bjurman ráveti magát. És most Mikael Blomkvist kezében volt. Föltette a kérdést, vajon ő hogyan reagálna, ha hozzá törnének be, és elvinnék a kazettát. Amit Mikael Blomkvist meg is tett, igaz, nem azért, hogy ártson neki.

Hmm.

Kacifántos helyzet.

Erika Berger képtelen volt elaludni péntek éjjel. Nyugtalanul sántikált föl-alá a házban, Susanne Linder pedig szemmel tartotta. Erika félelme betöltötte a házat, mint a sűrű köd, amely minden zugba beeszi magát.

Hajnali három körül Susanne Lindernek sikerült rávennie, hogy ha aludni nem is tud, legalább feküdjön le. Miután a hálószoba ajtaja becsukódott, Linder mélyet sóhajtott. Kinyitotta a laptopját, és egy levélben összefoglalta Armanskijnak a nap eseményeit. Alig nyomta meg a „Küldés” gombot, amikor hallotta, hogy Erika megint járkál.

Hét körül meggyőzte a nőt, hogy aznapra jelentsen beteget. Erika nehezen adta be a derekát, pedig sok hasznát a munkahelyén sem vették volna így, hogy a szemét sem bírta nyitva tartani. Hamarosan el is aludt a nappaliban a kanapén. Susanne Linder hozott egy takarót, és ráterítette. Aztán kávét főzött, felhívta Dragan Armanskijt, és beszámolt a helyzetről.

– Én sem aludtam egy szemhunyásnyit sem egész éjjel.

– Jó. Maradjon ott. Feküdjön le, és aludjon maga is pár órát – mondta Armanskij.

– Nem tudom, hogy a számlát…

– Azzal majd később foglalkozunk.

Erika délután fél háromig aludt. Fölébredve látta, hogy Susanne Linder a nappali másik végében szendereg egy fotelban.

Monica Figuerola péntek reggel elaludt, és nem volt ideje a szokásos kocogásra. Mikael Blomkvistet hibáztatta. Gyorsan lezuhanyozott, majd kidobta a férfit az ágyából.

Mikael bement a Millennium szerkesztőségébe, ahol mindenki meglepődött, hogy ilyen korán megjelent. Valamit morgott, szerzett kávét, aztán behívta az irodájába Malin Erikssont és Henry Cortezt. Három órán keresztül beszélgettek a tematikus szám cikkeiről és a könyvek alakulásáról.

– Dag Svensson könyve tegnap ment a nyomdába – jelentette Malin. – Zsebkönyv formátumú lesz.

– Oké.

– A tematikus szám címe A Lisbeth Salander-sztori lesz – mondta Cortez. – A dátum folyton változik, de most úgy állunk, hogy július tizenharmadikán lesz a tárgyalás. Addig kijön az új szám. Te mondod meg, hogy pontosan mikor.

– Jól van. Akkor már csak a Zalacsenko-könyv van hátra, ami per pillanat egy kész rémálom. Az lesz a címe, hogy A Szekció. Az első fele kábé megfelel annak, amit a Millenniumban is lehozunk. Dag Svensson és Mia Johansson meggyilkolásától indulunk, aztán jön a Lisbeth Salander, Zalacsenko és Niedermann utáni vadászat. A könyv második fele a Szekcióról fog szólni. De Christernek szüksége van legalább pár napra a tervezéshez.

– Összesen körülbelül két hetünk maradt – mondta Malin. – Hogy fogjuk ezt összehozni?

– Mindent nem tudok addig felkutatni – felelte Mikael. – Azt hiszem, egy év alatt sem tudnék. Ha valamihez nincs forrásunk, közöljük. Ha valamit csak spekulációként tudunk leírni, megmondjuk, hogy az az.

– Ez így elég ködös – vélte Cortez.

Mikael a fejét rázta.

– Ha azt mondom, hogy egy ember a titkosszolgálattól betört a lakásomba, és ezt alá tudom támasztani egy videofelvétellel, akkor az rendben, hisz dokumentálva van. De ha azt mondom, hogy a Szekció megbízásából tette, az spekuláció. Persze a többi leleplezés fényében elég kézenfekvő spekuláció. Érted?

– Aha.

– Mostantól nem egyedül írom a szövegeket. Henry, itt egy lista a cikkekről, amelyeket össze kellene dobnod valahogy. Összesen kábé ötven könyvoldal. Malin, te segítesz Henrynek, úgy, mint amikor Dag könyvét szerkesztettük. Szerzőként mindhármunk neve föl lesz tüntetve. Egyetértetek?

– Ebben igen – felelte Malin. – De van más gond is.

– Micsoda?

– Miközben te beleástad magad ebbe a Zalacsenko-dologba, mi is nyakig voltunk a munkában, és…

– Én meg nem voltam közben sehol. Ugye, ezt akartad mondani?

Malin bólintott.

– Ez csak átmeneti helyzet. Amint elkezdődik a tárgyalás…

– Nem, Mikael. Akkor még nincs vége. Amint elkezdődik a tárgyalás, elszabadul a pokol. Emlékszel, mi volt a Wennerström-balhénál. Ebből az lesz, hogy három hónapig látni sem lehet majd téged, csak a tévében.

Mikael sóhajtott, és lassan bólogatott.

– Mit javasolsz?

– Ha őszre kivergődünk valahogy ebből, legalább két új embert föl kell vennünk. Egyszerűen nincs meg a kapacitásunk ahhoz, amit véghez akarunk vinni, és…

– És?

– Ha Erika volna a főnök, nem lenne semmi baj. Azt beszéltük meg, hogy kipróbálunk engem a nyáron. Hát… kipróbáltunk. És nem vagyok jó főszerkesztő.

– Ez hülyeség – ellenkezett Henry.

Malin a fejét rázta.

– Na jó – mondta Mikael. – Én elfogadom, amit mondasz. De gondolj bele, hogy ez most extrém helyzet.

Malin rámosolygott.

– Oké, tekintsd ezt egyszerű munkahelyi siránkozásnak.

Az alkotmányvédelmi osztály operatív egysége egész pénteken azzal foglalkozott, hogy rendezze a Mikael Blomkvisttől kapott információkat. Ketten átköltöztek a fridhemsplani ideiglenes irodába, ahol a dokumentációt összegyűjtötték. Ez nem bizonyult praktikus döntésnek, mert a belső adattár a főkapitányság épületében volt, így a két kollégának naponta többször is föl-alá kellett futkosnia a két iroda között. Délig sikerült elegendő bizonyítékot összeszedni arra, hogy Fredrik Clinton, valamint Hans von Rottinger a hatvanas években és a hetvenes évek elején kapcsolatban állt a Nemzetbiztonsági Hivatallal.

Von Rottinger a katonai hírszerzéstől érkezett, és évekig annál a hivatalnál dolgozott, amely a fegyveres erők és a nemzetbiztonságiak működését hangolta össze. Fredrik Clinton a légierőnél szolgált, és 1967-ben kezdett a nemzetbiztonságnál dolgozni, a személyi ellenőrzésen.

A hetvenes évek elején mindketten elhagyták a hivatalt. Clinton magáncégek tanácsadója lett, Von Rottinger pedig a Nemzetközi Atomenergiai Ügynökséghez távozott, Londonba.

Késő délután volt már, amikor Monica Figuerola bekopogott Edklinthhez a hírrel, hogy a Clintonnak és Von Rottingernek a nemzetbiztonságtól való távozás utáni karrierjéről szóló információk nagy valószínűséggel hamisak. Clinton tanácsadó magáncégeknél – ez akármit jelenthetett. Az adóbevallásaiból csak annyi derült ki, hogy jól keresett. Sajnos az ügyfelei jórészt anonim cégek voltak Svájcból és más országokból. Így nehéz volt bebizonyítani, hogy mindez csak blöff.

Von Rottinger azonban egész biztosan sohasem tette be a lábát londoni irodájába. Az épületet ugyanis, amelyben a férfi állítólag helyet kapott, lebontották a King's Cross pályaudvar átépítésekor, 1972-ben. A történet kiagyalója itt bakizott. A nap folyamán Figuerola emberei kifaggatták az Atomenergiai Ügynökség több egykori munkatársát. Egyikük sem hallott semmiféle Hans von Rottingerről.

– Akkor ezt is tudjuk – szögezte le Edklinth. – Most már csak azt kell megtudnunk, mit csináltak valójában.

Figuerola bólintott.

– Blomkvisttel mi legyen?

– Hogy érti ezt?

– Abban állapodtunk meg, hogy szólunk neki, amint megtudunk valamit Clintonról és Rottingerről.

Edklinth eltűnődött.

– Jó. Elmondhatja neki. De csak okosan.

Figuerola megígérte. Végül elbeszélgettek egy kicsit a hétvégéről. Monica két embere tovább dolgozott, a többiek szabadok voltak.

Mikor Monica végzett, a St. Eriksplanra ment az edzőterembe, ahol két órán keresztül pótolta vad tempóban a lemaradását. Hét óra körül ért haza, lezuhanyozott, egyszerű vacsorát főzött, majd megnézte a híradót a tévében. De aztán valahogy csak nem bírt egy helyben maradni, és kocogóruhát húzott. A kapuban megállt, és eltöprengett, vajon mi okozza ezt a különös állapotot. Rohadt Blomkvist. Fogta a mobilját, és felhívta Mikael T10-esét.

– Van pár infónk Clintonról és Rottingerről.

– Mesélj.

– Ha feljössz, egész részletesen elmesélem.

– Csak kilenc után megy, jó lesz?

– Szuper.

Péntek este nyolc körül dr. Anders Jonasson meglátogatta Lisbeth Salandert. Leült a székre, és hátradőlt.

– Meg kell vizsgálnia? – kérdezte Lisbeth.

– Nem. Ma nem.

– Jó.

– Ma közöltem az ügyésszel, hogy kész vagyunk elengedni magát.

– Értem.

– Már ma este magáért akartak jönni és előzetesbe vinni, ide Göteborgba.

– Ilyen hamar?

Jonasson bólintott.

– Úgy tűnik, Stockholm eléggé erőlteti a dolgot. Azt mondtam, még el kell végeznem néhány vizsgálatot, és vasárnap előtt nem engedhetem el.

– Miért?

– Nem tudom. Nem tetszett, hogy erőszakosak, és parancsolgatnak nekem.

Lisbeth elmosolyodott. Még pár év, és remek anarchistát faragott volna dr. Jonassonból. Úgy vélte, a férfinak nagy tehetsége van a polgári engedetlenséghez.

– Fredrik Clinton – mondta Mikael Blomkvist, s a mennyezetet nézte Monica Figuerola ágya fölött.

– Ha rágyújtasz arra a cigire, a köldöködben nyomom el – figyelmeztette Monica.

– Bocs. Az erkélyen bagózhatok?

– Ha utána fogat mosol.

Mikael bólintott, és maga köré csavarta a lepedőt. A konyhában töltött magának egy nagy pohár hideg vizet, majd kiment az erkélyre, és nekitámaszkodott az ajtófélfának.

– Szóval Fredrik Clinton még él?

– Igazából csak vegetál. Új vesére volna szüksége, és az ideje legnagyobb részét dialízisen vagy más kezelésen tölti.

– De él. Vagyis megkereshetjük, és kikérdezhetjük őt magát. Talán beszélni fog.

– Nem – mondta Monica. – Először is, ez egy nyomozás, ami a rendőrségre tartozik. Tehát semmiképpen sem csinálhatjuk mi. Másodszor is megkaptad az információkat, amelyek az Edklinthtel kötött megállapodásod szerint járnak neked, te viszont kötelezted magad, hogy semmi olyat nem teszel, ami a nyomozás kárára lehet.

Mikael ránézett, elmosolyodott, és elnyomta a cigarettáját.

– Aú. Szóval a nemzetbiztonság rövidre húzza a pórázt.

Monica elkomolyodott.

– Mikael, ez nem vicc.

Erika Berger rettenetes hangulatban ment be szombat reggel a Svenska Morgon-Posten szerkesztőségébe. Úgy érezte, lassan átlátja az újság szerveződését, és eredetileg úgy tervezte, engedélyez magának egy szabad hétvégét. De a felfedezés, hogy a legintimebb emléktárgyait a Borgsjö-dossziéval együtt ellopták, minden lazítást lehetetlenné tett.

Az éjszaka során, amelyet álmatlanul töltött, jobbára Susanne Linderrel beszélgetve a konyhában, átvillant az agyán az is, hogy mi történne, ha ezek a képek fölkerülnének az internetre. A háló remek játszótér az ilyen szemeteknek. Te jóisten, egy videó, amin a férjemmel és egy másik pasival szeretkezem – a világ minden újságjába bele fogok kerülni.

Egész éjjel páni félelem tartotta hatalmában.

Susanne Lindernek sikerült valahogy rábeszélnie, hogy feküdjön le.

Nyolckor fölkelt, és bement a szerkesztőségbe. Nem tehetett mást. Ha kitör a vihar, ő akart elsőként szembeszállni vele.

De a – szombat lévén – félig üres szerkesztőségben minden normálisan ment. Az alkalmazottak barátságosan üdvözölték, amikor elhaladt a középen álló asztal mellett. Anders Holm szabadságon volt, ma Peter Fredriksson vette át a hírszerkesztő szerepét.

– Jó reggelt. Nem kéne önnek szabadságon lennie? – köszönt.

– De kéne. Ám mivel tegnap beteg voltam, ma kell elintéznem néhány dolgot. Történt valami?

– Nem, tudósítási szempontból elég gyenge reggelünk volt. A legnagyobb hírünk, hogy Dalarnában föllendülőben van a faipar, és Norrköpingben megtámadtak valakit, egy sérült.

– Jó. Akkor én most visszavonulok, és dolgozom egy kicsit.

Leült, a könyvespolcnak támasztotta a mankóját, és fölment az internetre. Először is az e-mailjeit ellenőrizte. Több levelet is kapott, de egyet sem a Mocsokládától. Összeráncolta a homlokát. Már két nap telt el a betörés óta, és az illető még mindig nem használt fel semmit a kifosztott kincsesládából. De miért nem? Taktikát váltott? Zsarolni akar?

Mivel nem tudta, mihez kezdjen, megnyitotta a stratégiai tervet, amelyen éppen dolgozott. Negyedóráig csak ült, és a képernyőt bámulta, nem is látva a betűket.

Megpróbálta felhívni Gregert, de nem érte el. Azt sem tudta, működik-e külföldön a mobilja. Persze ha nagyon akarná, megtalálhatná, de teljesen úrrá lett rajta a fásultság. Helyesebben megbénította a kétségbeesés.

Mikaelt is hívta, hogy szóljon neki a Borgsjö-dosszié ellopásáról, de ő sem vette föl.

Tíz órakor még mindig nem végzett semmi hasznosat, ezért úgy döntött, inkább mégis hazamegy. Már emelte a kezét, hogy kikapcsolja a gépet, amikor valaki bejelentkezett az ICQ-n. Döbbenten nézett a képernyőre. Ismerte az ICO-t, de csak nagyon ritkán használta, a munkahelyén meg éppenséggel sohasem. Kis tétovázás után az „Elfogad” gombra kattintott.

Üdvözlöm, Erika!

Ki az?

Magánügy. Egyedül van?

Mi ez, valami trükk? Mocsokláda?

Igen. Ki maga?

Kalle Blomkvistnél találkoztunk, miután hazajött Sandhamnból.

Erika Berger zavartan meredt a képernyőre.

Eltartott pár pillanatig, mire leesett neki. Lisbeth Salander.

De hát az lehetetlen!

Ott van még?

Igen.

Ne írjon be nevet. Tudja már, ki vagyok?

Honnan tudjam, hogy ez nem csak blöff?

Tudom, hol szerezte Mikael a sebhelyet a nyakán.

Erika nyelt egyet. Ezt az egész világon csak négy ember tudta, köztük Lisbeth Salander.

Rendben. De hogy lehet az, hogy tud velem csetelni?

Elég jól bánok a számítógéppel.

Lisbeth Salander egy komputerzseni. De azt akkor sem értem, hogy a francba tud velem kapcsolatba lépni a Sahlgrenska kórházból, ahol április eleje óta elkülönítve él – töprengett Erika.

Értem.

Bízhatok magában?

Hogy érti ezt?

Erről a beszélgetésről senki más nem tudhat.

A rendőrségnek nem szabad megtudnia, hogy hozzáfér az internethez. Nyilván. Ezért aztán meghívja csetre az egyik legnagyobb svéd lap főszerkesztőjét.

Úgy lesz. Mit akar?

Fizetni.

Hogyhogy?

A Millennium segített nekem.

Végeztük a munkánkat.

De a többi lap nem.

Nem követte el a bűntényeket, amelyekkel vádolják.

Valaki rászállt magára.

Erika szíve hirtelen hevesebben kezdett verni. Megint habozott.

Mit tud erről?

Betörés. Ellopott kazetta.

Igen. Tud segíteni?

Erika maga is alig hitte, hogy ő írta le ezt a kérdést. Lisbeth Salander éppen kórházban fekszik, és nyilván bőven elég baja van enélkül is. Azonkívül ő lenne az utolsó, akitől segítséget kér.

Nem tudom, de hadd próbáljam meg!

Hogyan?

Jó kérdés. Úgy gondolja, hogy az SMP-nél van a rohadék?

Nem tudom bizonyítani.

De miből gondolja?

Erika sokáig gondolkodott a válaszon.

Van egy ilyen érzésem. Akkor kezdődött, amikor átjöttem ide. Más munkatársak is kaptak kellemetlen leveleket a Mocsokládától, úgy, mintha én küldtem volna.

Mocsokláda?

Így neveztem el.

Jó. Szóval miért választotta magát ez a Mocsokláda?

Fogalmam sincs.

Van valami jele annak, hogy személyes oka lehet a dolognak?

Nem értem.

Hányan dolgoznak az SMP-nél?

Nagyjából 230-an, ha a kiadót is beleszámítjuk.

Ebből hányat ismer személyesen?

Nem tudom pontosan. Van, akit már régebbről ismerek, máshonnan.

Olyan, akivel összeveszett?

Nem. Semmi komoly.

Valaki, aki esetleg bosszút akar állni magán?

Bosszút? De miért?

A bosszú gyakori indíték.

Erika bámulta a képernyőt, és próbálta kitalálni, hová akar kilyukadni Lisbeth.

Ott van még?

Igen. Miért érdekli ennyire a bosszú?

Olvastam Rosin listáját azokról a dolgokról, amelyeket maga Mocsokládával hoz összefüggésbe.

Vajon miért nem lep meg?

És??

Nekem nem úgy tűnik, hogy ez egy szimpla zaklató.

Mert?

A zaklatót a szexuális vágy hajtja. Ez a valaki inkább csak úgy tesz, mintha zaklató lenne. Ez a csavarhúzódolog… egy paródia az egész.

Tényleg?

Láttam már elég igazi zaklatót. Sokkal perverzebbek, vulgárisabbak és groteszkebbek ennél. A szerelmüket és a gyűlöletüket ugyanúgy fejezik ki. Ez a történet nekem tök kínai.

Nem találja elég vulgárisnak?

Nem úgy értem. A levél Eva Carlsonnak. Ilyet zaklató nem csinál. Ez idegesíteni akarja magát.

Értem. Ez még nem jutott eszembe.

Nem zaklató ez. Személyesen maga ellen dolgozik.

És mit javasol?

Megbízik bennem?

Talán.

Hozzáférés kell az SMP belső hálózatához.

Nana, lassabban.

Nem, azonnal. Hamarosan elszállítanak innen, és akkor nem lesz netem.

Erika tíz másodpercig gondolkozott. Átadja az SMP-t egy… tényleg, egy minek? Egy őrültnek? Lisbeth lehet, hogy ártatlan a gyilkosságban, amellyel gyanúsítják, de egészen biztosan nem teljesen normális.

De végül is mit veszíthet?

Hogyan?

Le kell futtatnom egy programot a gépén.

Van tűzfalunk.

Segítenie kell. Menjen föl a netre.

Fönn vagyok.

Explorer?

Igen.

Küldök egy címet. Másolja be az Explorerbe.

Kész.

Most egy listát lát mindenféle programokról. Kattintson az Asphyxia Serverre, és töltse le.

Erika követte az utasításokat.

Kész.

Most indítsa el az Ashpyxiát. Kattintson az installálásra, és válassza ki az Explorert.

Mindez három percig tartott.

Jó, most indítsa újra a gépet. Pár pillanatra elveszítjük a kapcsolatot.

Oké.

Addig is viszlát.

Erika lenyűgözve nézte a képernyőt, amíg a gépe újraindult. Úgy érezte, nincs egészen észnél. Felpittyegett az ICQ.

Megint itt vagyok. Üdv.

Gyorsabb volna, ha fölmenne a netre, és beírná a címeket, amiket átküldök.

Jó.

Most megjelent egy ablak egy kérdéssel. Kattintson a Startra.

Kész.

Most azt kérdezi, milyen nevet akar adni a merevlemeznek, írja be, hogy SMP-2.

Megvan.

Most hozhat magának egy kávét. Ez el fog tartani egy kis ideig.

Monica Figuerola szombat reggel nyolc körül kelt, két órával később, mint szokott. Felült az ágyban, és Mikael Blomkvistet nézte. A férfi hortyogott. Well. Nobody is perfect. (18)

Eltöprengett, vajon hová vezet majd ez a történet. A férfi nem volt az a hűséges típus, akivel hosszú távra lehet tervezni – ennyit mindenesetre leszűrt az életrajzából. Másrészt abban sem volt biztos, hogy ő maga komoly kapcsolatot akar-e, összeköltözéssel, gyerekkel és ilyesmivel. A kamaszkora óta kudarcba fulladt tucatnyi próbálkozás után inkább ahhoz tartotta magát, hogy a komoly kapcsolatok túl vannak értékelve. A leghosszabb kapcsolata egy kollégájával volt, akivel két évig együtt éltek Uppsalában.

Maga sem tudta hányadán áll Mikaellel. Nyári románc? Szerelem? Szerelmes lenne? Egy biztos, Mikael Blomkvist nagyon jó szerető volt, meghozta az étvágyát.

Kiment a fürdőszobába, megmosta az arcát és a fogát. Aztán dzsoggingot és vékony kabátot vett, és kiosont a lakásból. Néhány bemelegítő gyakorlat után kocogott háromnegyed órát. Kilencre otthon volt, és látta, hogy Blomkvist még mindig alszik. Fölé hajolt, és megharapta az orrát, mire Mikael zavartan pislogni kezdett.

– Jó reggelt, édes. Valakinek meg kéne mosnia a hátam.

Mikael ránézett, és mormogott valamit.

– Parancsolsz?

– Minek akarsz még zuhanyozni, csuromvíz vagy…

– Futottam egy kört. Neked is jönnöd kellett volna.

– Neked meg mentőt kellett volna hívnod, ha tartani próbálom veled a lépést. Szívmegállás a Norr Mälarstrandon.

– Hülyeség. Na, ideje fölkelni.

Mikael megmosta Monica hátát, és beszappanozta a vállát. Meg a csípőjét. Meg a hasát. Egy idő után a nőt már egyáltalán nem érdekelte a zuhanyozás, inkább visszaráncigálta Mikaelt az ágyba. Csak tizenegy körül ültek be egy helyre a Norr Mälarstrandon kávézni.

– Lassan a káros szenvedélyemmé válsz – mondta Monica. – Pedig alig pár napja ismerjük egymást.

– Én is valami ilyesmit gondoltam rólad. De ezt talán már észre is vetted.

Monica bólintott.

– De miért?

– Bocs, de erre nem tudok válaszolni. Sosem értettem, miért van az, hogy egy nő egyik pillanatról a másikra vonzani kezd, aztán meg egy idő múlva egyáltalán nem is érdekel.

Monica sejtelmesen elmosolyodott.

– Ma szabadnapom van.

– Nekem nincs. Baromi sok mindent el kell még végeznem a tárgyalás előtt, és az elmúlt három éjjel nem tudtam dolgozni miattad.

– Jaj, te szegény.

Mikael bólintott, felállt és megpuszilta. Monica megragadta az inge ujját.

– Mikael, én szeretném, ha még találkoznánk.

– Én is. De amíg ez a történet tart, addig csak rendszertelenül láthatjuk egymást.

Azzal eltűnt a Hantverkargatan irányában.

Erika Berger tehát hozott kávét, és visszaült vele a monitor elé. Ötvenhárom percig semmi sem történt, csak a képernyővédő jelent meg időnként. Aztán jelzett az ICO.

Kész. Jó sok szar van a merevlemezén. Például két vírus is.

Sajnálom. És most mi lesz?

Ki a rendszergazda az SMP-nél?

Fogalmam sincs. Valószínűleg Peter Fleming, a főtechnikus.

OK.

Most mit csináljak?

Semmit. Menjen haza.

Csak úgy?

Majd jelentkezem.

Hagyjam bekapcsolva a gépet?

De Lisbeth Salander eddigre már eltűnt az ICQ-ról. Erika csalódottan bámulta a monitort. Aztán felállt, és elhagyta a szerkesztőséget, hogy keressen egy kávézót, ahol nyugodtan tud gondolkodni.

20. FEJEZET

Június 4., szombat

Mikael Blomkvist a Slussenen buszra szállt, és a Fiskargatan 9.-be ment. A megyei önkormányzat épületénél egy boltban kenyeret, tejet és sajtot vett, amit most bepakolt a hűtőszekrénybe. Aztán bekapcsolta Lisbeth számítógépét.

Rövid gondolkodás után bekapcsolta a T10-est. A rendes mobiljával nem foglalkozott, úgysem akart senkivel beszélni, akinek nem volt köze a Zalacsenko-ügyhöz. Hat nem fogadott hívása volt az elmúlt huszonnégy órában, három Henrytől, kettő Malintól és egy Erikától.

Először Henryt hívta vissza, aki épp egy kávézóban ücsörgött, és néhány apróságot akart vele megbeszélni, de semmi sürgőset.

Malin csak azért jelentkezett, hogy ő jelentkezzen.

Aztán Erika számát hívta, de nem volt elérhető.

Az Őrültek Asztalánál megtalálta Lisbeth önéletrajzának végleges változatát. Mosolyogva bólogatott, kinyomtatta a dokumentumot, és rögtön olvasni kezdte.

Lisbeth Salander bekapcsolta a gépét. Erika felhasználó-azonosítója segítségével egy órán át kutakodott az SMP belső hálózatában. Csak azért nem Peter Fleming azonosítóját szerezte meg, mert az adminisztrátori jogosultságokra nem volt szüksége. Egyvalami érdekelte, mégpedig a személyi aktákhoz való hozzáférés. Ezzel pedig Erika is rendelkezett.

Bárcsak a PowerBookját csempészte volna be ide Mikael Blomkvist e helyett a kis gép helyett, rendes billentyűzettel és tizenhét colos képernyővel. Lehívta az alkalmazottak listáját, és elkezdte földolgozni. 223 név szerepelt rajta, ebből 82 nő.

Őket egyből kihúzta. Nem mintha a nőket eleve ki lehetne zárni ilyen esetekben, de a statisztikák azt mutatják, hogy a nőket zaklató személyek nagy többsége férfi.

Szintén a statisztikák szerint a zaklatók leginkább tizenévesek vagy középkorúak. Tinédzserek nem dolgoznak az SMP-nél, így Lisbeth mindenkit kihúzott huszonöt év alatt, és ötvenöt fölött. Maradtak százhárman.

Eltöprengett. Nem sok ideje maradt. Talán huszonnégy óránál is kevesebb. Egy gyors döntéssel kihúzta a szállítókat, a biztonsági őröket, a technikusokat, valamint az apróhirdetésekkel és képekkel foglalkozó alkalmazottakat. Csak az újságírókra és a szerkesztőségi dolgozókra koncentrált, és egy 48, huszonhat és ötvennégy év közötti férfi nevét tartalmazó listát kapott.

Hirtelen kulcscsörgést hallott. Abban a pillanatban kikapcsolta a gépét, és a takaró alá dugta, a lába közé. Utolsó szombati ebédje érkezett itt a Sahlgrenskában. Rezignáltan bámulta a tányér kelkáposztát. Tudta, hogy ebéd után sem dolgozhat zavartalanul, így az éjjeliszekrény mögé rejtette a noteszgépet, és várt, amíg két eritreai nő felporszívózott a szobában, és kicserélte az ágyneműjét.

Egyiküket Sarának hívták, és rendszeresen becsempészett Lisbeth-nek egy-egy Marlboro Lightot. Öngyújtót is kapott tőle, amelyet szintén az éjjeliszekrény mögött rejtegetett. Most is kapott tőle két cigarettát, amelyeket éjjel szándékozott elszívni a szellőzőakna mellett.

A nyugalom csak délután két óra körül állt helyre. Lisbeth bekapcsolta a gépet. Eredetileg rögtön az SMP hálózatába akart belépni, de eszébe jutott, hogy vannak saját problémái is. Először tehát az Őrültek Asztalát látogatta meg. Látta, hogy Mikael három napja nem tett fel semmit, és eltűnődött, vajon mit csinálhat. Biztos nagyon lefoglalja valami nagy csöcsű szőke.

Megnézte a másik Yahoo-csoportot, a Lovagokat is, hátha Plague felrakott neki valamit. De nem.

Ezután ellenőrizte Ekström merevlemezét (érdektelen levelezgetés a közelgő tárgyalással kapcsolatban), majd dr. Peter Teleborianét.

Minden alkalommal, amikor benézett a pszichiáter gépére, úgy érezte, mintha a testhőmérséklete csökkenne néhány fokot.

Megtalálta a róla szóló pszichiátriai szakvéleményt, amely már készen állt, annak ellenére, hogy Teleborian meg sem vizsgálhatta őt eddig. Letöltötte, és föltette az Őrültek Asztalára. Átnézte Teleborian leveleit is, és talált egy rövid üzenetet köztük:

Szombat, 15 h, a főpályaudvaron a Gyűrűnél. (19)

Jonas

Ez a kibaszott Jonas. Tele van vele a levelezés. Hotmailes címet használ, nem lehet azonosítani.

Lisbeth az éjjeliszekrényen álló digitális órára pillantott. 14:30. Megpróbálta elérni Mikael Blomkvistet az ICQ-n, de nem kapott választ.

Mikael Blomkvist kinyomtatta a kétszázhúsz kéziratoldalt. Aztán kikapcsolta a gépet, tollat fogott, és leült Lisbeth konyhaasztalához korrektúrázni.

Elégedett volt, de még mindig nem tudta pótolni a legnagyobb hiányt a sztoriban. Hogyan szerezze meg a hiányzó információt a Szekcióról? Malinnak igaza volt. Nagyon sürgette az idő.

Lisbeth Salander csalódottan káromkodott, és most Plague-t próbálta elérni az ICQ-n. Az órára nézett. 14:30.

Az ágy szélére ült, és mindenkinél próbálkozott, aki eszébe jutott. Henry Corteznél, majd Malin Erikssonnál. Semmi. Szombat van. Szabadnap. Óra. 14:32.

Aztán Erika Bergernél. Nem elérhető. Nem megmondtam neki, hogy menjen haza, bassza meg? 14:33.

Ha küldhetne egy SMS-t Mikael mobiljára… de azt meg lehallgatják. Az ajkát rágta.

Végső kétségbeesésében csöngetett egy ápolónőért. Már 14:35 volt, amikor felhangzott a kulcsok csörgése, és bekukkantott az ötven év körüli Agneta nővér.

– Segíthetek?

– Itt van a közelben dr. Jonasson?

– Rosszul van?

– Jól vagyok, csak beszélnem kéne vele, ha lehetséges.

– Az előbb láttam. Miről lenne szó?

– Beszélnem kell vele.

Agneta nővér a homlokát ráncolta. Lisbeth Salander csak nagy ritkán hívta az ápolónőket, ha nagyon fájt a feje, vagy más komoly baja volt. Sosem nyafogott, és még nem fordult elő, hogy egy bizonyos orvossal akart volna beszélni. Agnetának azonban feltűnt, hogy dr. Jonasson kirívóan sok figyelmet szentel a letartóztatott páciensnek, aki egyébként teljesen kizárja a külvilágot. Talán valahogy megtalálta vele a kapcsolatot.

– Megkérdezem, ráér-e – mondta barátságosan, és becsukta az ajtót. Majd bezárta. 14:36 volt.

Lisbeth feltápászkodott, és az ablakhoz ment. Rendszeres időközönként az órára nézett. 14:39. 14:40.

14:44-kor lépteket hallott, és kulcscsörgést. Dr. Jonasson kérdően nézett rá, és megtorpant, amikor meglátta Lisbeth kétségbeesett tekintetét.

– Történt valami?

– Igen. Van magánál egy mobil?

– Egy mi?

– Mobil. Muszáj fölhívnom valakit.

Dr. Jonasson tétován az ajtó felé nézett.

– Nagyon kellene. Kérem!

Olyan kétségbeesett volt a hangja, hogy Jonasson azonnal a köpenye belső zsebébe nyúlt, és átnyújtotta a Motoroláját. Lisbeth szabályosan kitépte a kezéből. Mikael Blomkvistet nem hívhatta, mert ő arra gyanakodott, hogy a mobilját lehallgatja az ellenség, az anonim T10-es számát pedig nem adta meg, mert azt hitte, Lisbeth úgysem hívhatja fel. Egy tizedmásodpercig habozott, majd Erika Berger mobilszámát írta be. Erika három csengés után jelentkezett.

Épp a BMW-jében ült, úgy egy kilométerre saltsjöbadeni házától, amikor a hívás befutott.

– Berger.

– Salander. Most nincs időm elmagyarázni. Megvan Mikael mobilszáma? Amit nem hallgatnak le.

– Igen.

– Hívja föl. Most azonnal! Teleborian háromkor találkozik Jonas-szal a főpályaudvaron a Gyűrűnél.

– Mi…

– Siessen! Teleborian. Jonas. A főpályaudvarnál. Háromkor. Még egy negyedórája van!

Erika fékezett, és leállt az útpadkára. Elővette a telefonnoteszét, és beütötte a számot, amelyet Mikael Samir Katlanjában adott meg neki.

Mikael a telefoncsörgés hallatán fölkelt a konyhaasztaltól, és visszament Lisbeth dolgozószobájába az íróasztalhoz, ahol a mobilt hagyta.

– Igen?

– Erika vagyok.

– Szia.

– Teleborian háromkor találkozik Jonasszal a főpályaudvaron a Gyűrűnél. Még van pár perced.

– Micsoda?

– Teleborian…

– Azt értettem. De honnan tudod?

– Most erre nincs idő, nyomás oda! Mikael az órára nézett. 14 óra 47 perc.

– Köszi, csaó!

Összepakolt, és ahelyett, hogy a liftre várt volna, lerobogott a lépcsőn. Futás közben felhívta Henry T10-esét.

– Cortez.

– Hol vagy?

– Az Akadémia könyvesboltban.

– Teleborian háromkor találkozik Jonasszal a főpályaudvarnál. Én is rohanok oda, de te közelebb vagy.

– A rohadt életbe! Már megyek is.

Mikael kifutott a Götgatanra, és amilyen gyorsan csak tudott, rohant tovább a Slussen felé. Amikor teljesen kifulladva odaért, a karórájára nézett. Monicának volt valami igaza, amikor azzal a kocogással rágta a fülét. 14 óra 56. Ez így nem fog sikerülni. Körülnézett egy taxi után.

Lisbeth visszaadta dr. Jonassonnak a telefonját.

– Köszönöm.

– Teleborian? – kérdezte Jonasson. Nem tehetett róla, meghallotta a nevet.

Lisbeth bólintott, és a szemébe nézett.

– Teleborian rettenetes alak. Sokkal rosszabb, mint képzelné.

– De ha jól sejtem, most történt valami, mert ilyen idegesnek nem láttam még, amióta nálunk van. Remélem, tudja, mit csinál.

Lisbeth a szokott ferde mosolyával nézett rá.

– Gyorsan meg fogja kapni a választ.

Henry Cortez úgy rohant ki a könyvesboltból, mintha puskából lőtték volna ki. A Mäster Samuelsgatan felüljáróján keresztezte a Sveavägent, végignyargalt a Klarabergs viadukton, majd keresztül a Vasagatanon. Egy busz és két veszettül dudáló autó között átrohant a Kalar-bergsgatanon, és akkor csusszant be a pályaudvar kapuján, amikor az óra pontosan 15:00-t mutatott.

Mozgólépcsőn ment fel a váróterembe, rögtön a harmadik szintre. Elsietett a Pocketshop könyvkereskedés előtt, majd lelassította a lépteit, nehogy feltűnést keltsen. Figyelmesen megnézett mindenkit, aki a Gyűrű közelében elhaladt.

Sehol sem látta Teleboriant, sem azt a fickót, akit Christer Malm lefényképezett a Copacabana előtt, és akiről úgy gondolták, hogy ő Jonas. Az órára nézett. 15:01. Úgy lihegett, mintha egész Stockholmot körbefutotta volna.

Találomra átsietett a várón, és kilépett a Vasagatanra vezető kapuk egyikén. Ott megállt, és mindenkit végigmustrált, aki csak a szeme elé került. Teleborian sehol. Jonas pláne.

Megfordult, és visszasietett a váróterembe. 15 óra 3 perc volt. A Gyűrűnél senki.

Aztán felkapta a fejét, mert egy pillanatra tisztán látta Teleborian borzas haját és kecskeszakállát. A pszichiáter kilépett az újságostól, és a váróterem túloldala felé indult. A következő pillanatban megjelent mellette a férfi Christer Malm fotójáról. Jonas. Átvágtak a várón, és eltűntek a Vasagatanra vezető északi kijáraton át.

Henry Cortez föllélegzett. Keze fejével letörölte homlokáról az izzadságot, és a két férfi nyomába eredt.

Mikael Blomkvist 15 óra 7 perckor szállt ki a taxiból a főpályaudvarnál. A váróterembe sietett, de sem Jonast, sem Teleboriant nem látta.

Elővette a T10-est, hogy fölhívja Henryt, de a telefon megszólalt a kezében.

– Megvannak. A Tre Remmare bárba mentek, a Vasagatanon, a metrómegállónál.

– Kösz. Hol vagy?

– A bárpultnál sörözöm. Megérdemlem.

– Jó. Engem fölismernének, úgyhogy nem megyek be. Esélyed sincs kihallgatni, mit beszélnek, ugye?

– Semmi. Jonas háttal ül, ez a köcsög Teleborian meg úgy motyog, hogy még a szájáról sem tudok olvasni.

– Értem.

– De lehet még egy kis gond.

– Mi?

– Ez a Jonas egy noteszt meg egy telefont tett az asztalra. A noteszre meg a slusszkulcsát.

– Majd én megoldom.

Monica Figuerola mobilja a Volt egyszer egy Vadnyugat dallamát kezdte játszani. Letette a vallástörténeti könyvet, amellyel úgy tűnt, sosem végez.

– Halló, mit csinálsz éppen? – kérdezte Mikael.

– Itthon ülök, és a régi szeretőim fényképeit válogatom. Ma jól faképnél hagyott valaki.

– Bocsánat. A közelben van az autód?

– Amikor legutóbb láttam, itt állt a ház előtt.

– Remek, és van kedved kocsikázni egyet?

– Nem nagyon. Miért, mi van?

– Teleborian itt sörözik Jonasszal a Vasagatanon. És mivel most épp együttműködöm a nemzetbiztonságiakkal, gondoltam, szólok neked is.

Monica már pattant is fel a kanapéról, és nyúlt a kocsikulcsért.

– De ugye nem viccelsz?

– Nemigen. Jonas kitette a slusszkulcsát az asztalra.

– Rohanok.

Malin Eriksson nem vette föl a telefont, de Mikaelnek szerencséje volt, és elérte Lottie Karimot, aki épp a férjének próbált születésnapi ajándékot vásárolni. Mikael arra kérte, hogy túlórázzon egy kicsit, s azonnal menjen a bárba segíteni Henrynek. Aztán visszahívta Cortezt.

– Mondom a tervet. Öt perc múlva jön értem egy kocsi. Leparkolunk a Järnvägsgatanon, a bár közelében.

– Oké.

– Te is mindjárt kapsz erősítést, jön Lottie.

– Király.

– Ha kimennek a bárból, Jonas sarkában maradsz. Gyalog követed, és mobilon folyamatosan tudósítasz, hogy épp hol vagytok. Ha meglátod, hogy egy autóhoz közelít, azt azonnal tudasd. Lottie Teleboriant követi. Arra az esetre, ha nekünk nem jönne össze, feltétlenül jegyezd meg a rendszámot.

– Világos.

Monica Figuerola a Nordic Light Hotel előtt parkolt le. Egy perccel később Mikael Blomkvist kinyitotta a vezetőoldali ajtót.

– Melyik bárban vannak?

Mikael elmagyarázta.

– Erősítést kell hívnom.

– Nyugi. Megfigyelés alatt tartjuk őket. Túl sok bába közt csak elveszne a gyerek.

Monica hitetlenkedve nézte.

– És hogy értesültél erről a találkozóról?

– Bocs, védett forrás.

– Nektek ott a Millenniumnál külön kémhálózatotok van, vagy mi?

Mikael elégedettnek tűnt. Megint a saját pályáján pipálta le a titkosszolgálatot.

Mellesleg halvány sejtelme sem volt róla, honnan tudta Erika, hogy Teleborian és Jonas találkoznak. Április 10-e óta semmit nem tudott a szerkesztőségben folyó munkáról. Teleboriant persze ismerte, de Jonas csak májusban bukkant fel, és amennyire Mikael tudta, Erikának fogalma sem lehetett a létezéséről sem, pláne arról, hogy a Millennium és a nemzetbiztonságiak is élénken érdeklődnek utána.

A közeljövőben komolyan el kell beszélgetnie Erikával.

Lisbeth Salander a száját biggyesztve nézte a képernyőjét. Miután telefonált Jonasson mobiljáról, minden Szekcióval kapcsolatos gondolatot félretett, és visszatért Erika Berger problémájára. Alapos meggondolás után a huszonhat és ötvennégy év körüli férfiak közül is kizárta a nőseket. Tudta, hogy teljesen önkényesen cselekszik, és ezt az ötletet semmilyen tudományos statisztika nem támasztja alá. A Mocsokláda nyugodtan lehetett házasember is, öt gyerekkel és kutyával. Vagy az őrszemélyzet tagja. Vagy akár nő is, még ha ő nem is hitt ebben.

Egyszerűen csökkenteni akarta a listáján szereplő nevek számát, amely ezzel a legutóbbi döntéssel negyvennyolcról tizennyolcra zsugorodott. Megállapította, hogy többségük harmincöt év körüli, és a fontosabb riporterek vagy a felső-, illetve középvezetők közé tartozik. Más érdekeset nem talált, így kénytelen volt tovább szőni a hálóját.

Délután négykor belépett a Hacker Köztársaság honlapjára, és feltette a listát Plague-nek. Néhány perccel később a férfi jelentkezett.

Mi ez a 18 név?

Kis mellékmunka. Ujjgyakorlat.

OK.

Van közöttük egy görény. Azonosítani kéne.

Valami közelebbi?

Gyorsan kéne. Holnap nekem kalap-kabát van. Addig meg kell találni.

Elmesélte, mi a helyzet Erikával és a zaklatóval.

OK.

Leesik nekem ebből valami?

Lisbeth gondolkodott.

Ja. Nem megyek ki Sumpanba, és nem gyújtom rád a házat.

Egyébként ezt tervezed?

Amikor nekem csinálsz meg valamit, mindig fizetek. De ez most nem nekem lesz. Vedd úgy, hogy így adózol.

Lassan társadalmi lény leszel.

És?

OK.

Lisbeth megadta az azonosítókat az SMP hálózatához, és kilépett.

Már négy óra húsz volt, amikor Henry Cortez jelentkezett.

– Úgy néz ki, lassacskán szedelőzködnek.

– Oké, mi készen állunk.

Csönd.

– A bár előtt szétváltak. Jonas észak felé megy. Lottie követi Teleboriant.

Mikael Jonásra mutatott, amikor az elsietett autójuk előtt a Vasagatanon. Néhány másodperccel később megpillantotta Henry Cortezt is. Monica beindította a motort.

– Átmegy a Vasagatanon, és tovább a Kungsgatan felé – jelentette Henry.

– Tartsd a távolságot, hogy ki ne szúrjon.

– Elég sokan vannak közöttünk.

Csönd.

– Északnak fordult a Kungsgatanon.

– Kungsgatan, észak felé – mondta Mikael.

Monica egyesbe kapcsolt, és ráfordult a Vasagatanra. A következő pillanatban megállította egy piros lámpa.

– Tovább követem a célszemélyt. Halló! Balra fordult a Drottninggatanon!

– A Drottninggatanon balra.

– Oké – azzal Monica, fütyülve a behajtani tilosra, az Olof Palme út felé indult a Klara Norrán. A szakszervezetek székháza előtt lefékezett. Jonas átment az Olof Palmén, és a Sveavägen felé haladt.

– Jobbra fordult…

– Köszi, már látjuk.

– Most be a Holländergatanra… halló… autó! Piros Audi.

– Melyik irányba parkol? – kérdezte Monica.

– Délnek, de ki fog menni elétek az Olof Palméra… most!

Monica gázt adott, és keresztezte a Drottninggatant. Közben vadul dudált, és hessegette a pirosban átkelő gyalogosokat.

– Kösz, Henry. Innentől átvesszük.

Monica követte az Audit, közben elővette a mobilját, és beütött egy számot.

– Utána tudna nézni egy rendszámnak? Piros Audi – és megadta a rendszámot, amit Henry mondott.

– Jonas Sandberg, született 71-ben… tessék? Helsingörsgatan, Kistában. Köszönöm szépen! Mikael felírta az adatokat.

Követték a piros Audit a Hamngatanon a Starndvägenig. Sandberg egy háztömbnyire parkolt le a Hadtörténeti Múzeumtól. Átment az utcán, és eltűnt egy századfordulós házban.

– Hmm – morgott Monica, és Mikaelre pillantott.

A férfi bólintott. A ház csak egy sarokra volt attól a lakástól, ahol a miniszterelnökkel találkoztak.

– Szép munka – dicsérte meg Monica.

Ebben a pillanatban telefonált Lottie Karim, és jelentette, hogy Teleborian a pályaudvaron mozgólépcsővel felment a Klarabergsgatanra, végigment rajta, aztán be a rendőr-főkapitányságra a Kungsholmenen.

– A főkapitányságra? Szombat délután ötkor? – képedt el Mikael.

Értetlenkedő pillantást váltottak Monicával. A nő pillanatnyi gondolkodás után elővette a telefonját, és felhívta Jan Bublanski felügyelőt.

– Halló, Monica Figuerola vagyok a Nemzetbiztonsági Hivataltól. Már találkoztunk a Norr Mälarstrandon.

– Mit tehetek önért? – kérdezte Bublanski.

– Szolgálatban van valaki a csoportjából a hétvégén?

– Sonja Modig.

– Nem tudja, bent van most a főkapitányságon?

– Csodálkoznék. Ragyogó az idő.

– Mit gondol, lehetséges valakit észrevétlenül átküldeni Ekström irodájába? Csak azt szeretném megtudni, nincs-e ott éppen egy bizonyos találkozó.

– Milyen találkozó?

– Most nem mondhatok többet. Csak azt akarom tudni, van-e látogatója, és ha igen, ki.

– Azt akarja, hogy kémkedjek egy ügyész után, aki ráadásul a fölöttesem is?

Monica tűnődve felvonta a szemöldökét. Aztán vállat vont.

– Azt.

– Jó – felelte Bublanski, és letette.

Sonja Modig közelebb volt a főkapitányság épületéhez, mint azt Bublanski gondolta. A férjével üldögélt egy barátnője erkélyén a Vasastanban, és kávézott.

Bublanski felvázolta neki a helyzetet.

– De mégis milyen ürüggyel csörtessek be Ekströmhöz?

– Tegnap ígértem neki egy soron kívüli jelentést Niedermannról. Ott van az asztalomon.

– Rendben.

A férjére és a barátnőjére nézett.

– Be kell mennem. Ha mázlim van, egy órán belül visszajövök.

A férje felsóhajtott. A barátnője is.

– Készenléti ügyeletben vagyok – mentegetőzött Modig.

A Bergsgatanon parkolt le, és egyenesen Bublanski irodájába ment, ahol meg is találta az asztalon a körözött rendőrgyilkos, Ronald Niedermann utáni nyomozás soványka eredményeit tartalmazó három A4-es oldalt. Ezért nemigen fognak vállon veregetni, gondolta.

Aztán egy emelettel följebb ment. Ezen a nyári estén szinte ijesztő csönd honolt a főkapitányság épületében. Nem lopakodott. Csak nagyon halkan lépkedett. Ekström irodájának csukott ajtaja előtt megállt. Hangokat hallott, és beharapta az ajkát.

Hirtelen elbátortalanodott. Máskor egyszerűen kopogott volna, benyit, és egy „nahát, ön még bent van?” kíséretében belibben az irodába. De ez most valahogy olyan hamis lett volna.

Körülnézett.

Miért hívta fel őt Bublanski? Mire megy ki ez a találkozó?

Végignézett a folyosón. Ekström irodájával szemben egy kisebb, tízszemélyes tárgyaló nyílt. Ő maga is jó néhány előadást meghallgatott már ott.

Bement, és csöndesen becsukta maga után az ajtót. A terem félhomályos volt, mert a redőnyöket lehúzták, a folyosóra néző üvegfalat pedig függöny takarta. Leült egy székre, és kissé félrehúzta a függönyt, hogy kiláthasson a folyosóra.

Nagyon ideges volt. Ha most rányit valaki, igencsak nehezen magyarázza ki, mit keres itt. Előhúzta a zsebéből a mobilját, és megnézte a kijelzőt. Mindjárt 6 óra. Levette a telefonról a hangot, hátradőlt, és merőn nézte Ekström irodájának csukott ajtaját.

Este 7-kor Plague rápittyegett Lisbethre.

Na. Megvan az adminhozzáférés az SMP hálózatához.

Hol?

Plague elküldte a címet.

Ez 24 órán belül nem fog összejönni. Még ha mind 18-nak meglennének a mailjei, akkor is napokig tartana, míg a gépeiket feltörjük. Szombat este a legtöbb valószínűleg nincs is fenn a neten.

Plague, te foglalkozz az otthoni gépeikkel, az irodaiakat majd én elintézem.

Az is eszembe jutott, hogy a gépednek ehhez nincs elég kapacitása. Van valami biztos adat, amire koncentrálhatnék?

Nincs. Egyikről sem.

OK.

Plague.

Igen?

Azt akarom, hogy ha reggelig nem találunk senkit, akkor is folytasd.

OK.

Utána fizetek.

Hagyjál már, ez poén.

Lisbeth kilépett az ICQ-ból, és megkereste a címet, ahol Plague az adminisztrátori hozzáférés kódjait hagyta. Először is azt nézte meg, hogy Peter Fleming fent van-e a hálózaton. Nem volt. Így hát az ő azonosítóját használta a mailszerverhez való hozzáférésre. Most minden levelet látott, amely átment ezen a szerveren, még azokat is, amelyeket a felhasználók már rég kitöröltek.

A negyvenhárom éves Ernst Teodor Billinggel, az éjszakai műszak vezetőjével kezdte. A legújabbaktól a legrégebbiek felé haladva végignézte a mailjeit. Minden levelet körülbelül két másodpercig kellett néznie, hogy az agya képet alkothasson róla, és eltárolja azt. Néhány perc után átlátta, hogy néznek ki a napi rutinra vonatkozó levelek, ezeken egyszerűen áttekert.

Minden más levelet átfutott az elmúlt három hónapból. Aztán külön átnézett minden egyes hónapot, csak a levelek tárgyára figyelve, és csupán azt olvasva el, amelyiknél észrevett valamilyen lehetséges kulcsszót. Megtudta, hogy Billing együtt van egy Sofia nevű nővel, s megállapította, hogy vele szemben mindig sértő, közönséges hangot üt meg. Azután kiderült, hogy ez nem éppen szokatlan; Billing minden személyes – riportereknek, tördelőknek és hasonlóknak küldött – levelét ilyen stílusban fogalmazta meg. Mégis feltűnt neki, hogy egy férfi ilyen magától értetődően illeti a barátnőjét olyan jelzőkkel, mint „dagadt disznó”, „tompaagyú barom” vagy „vén picsa”.

Egy évet lapozgatott vissza, aztán abbahagyta. Inkább felment Billing Explorerére, és utánanézett, merre járkált az interneten. A korabeli férfiak többségéhez hasonlóan ő is rendszeresen nézegetett pornóoldalakat, de többnyire a munkájából kifolyólag. Az autók is nagyon érdekelték, gyakran nézte meg a legújabb modelleket.

Körülbelül egy óra alatt végzett Billinggel, és kihúzta a listáról. Lars Örjan Wollberggel, az ötvenegy éves veterán riporterrel folytatta.

Torsten Edklinth szombat este fél nyolc körül ért be a főkapitányságra. Monica Figuerola és Mikael Blomkvist már várta. Ugyanahhoz az asztalhoz ültek le, mint néhány nappal korábban.

Edklinth belegondolt, milyen vékony jégen táncol, s mennyi belső rendelkezést szegett meg, amikor beengedte Blomkvistet erre a folyosóra. Figuerolának sincs joga ahhoz, hogy csak úgy beinvitálja a férfit. Elvileg még az itt dolgozók házastársai sem léphetnek be ide, a lépcsőházban kell várakozniuk. Blomkvist ráadásul még újságíró is. A jövőben kizárólag a fridhemsplani ideiglenes főhadiszálláson találkozhatnak.

A biztonság kedvéért ki akarta nevezni Blomkvistet külső tanácsadónak. Ez az egész hűhó a biztonsági előírásokkal pusztán bürokrácia volt. Egyesek eldönthették, felruháznak-e másokat bizonyos jogkörökkel. Arra az esetre, ha túl sok kritikát kapna, ő most felruházza eggyel Blomkvistet.

Leült, és Figuerolára nézett.

– Hogy értesült a találkozóról?

– Blomkvist úr négy óra körül hívott engem – válaszolta mosolyogva Monica.

– Na és maga hogy értesült a találkozóról?

– Fülest kaptam – felelte Mikael.

– Érthetem ezt úgy, hogy maga megfigyelteti Teleboriant?

Figuerola megrázta a fejét.

– Először én is erre gondoltam – magyarázta élénken, mintha Mikael ott sem lenne. – De az nem lehet. Mert még ha figyeli is valaki Teleboriant Blomkvist úr megbízásából, ő sem tudhatta, hogy pont Jonas Sandberggel akar találkozni.

Edklinth tétován bólintott.

– Lehallgatja Teleborian telefonját, Blomkvist úr?

– Az az állami hatóságok módszere.

Edklinth összeszorította a száját.

– Szóval nem hajlandó elárulni, hogy szerzett tudomást a találkozóról?

– De. Már el is árultam. Fülest kaptam egy forrásomtól. Akit védek. Mi lenne, ha inkább arra koncentrálnánk, hogy milyen hasznot hajt nekünk ez a füles?

– Nem szeretek a sötétben tapogatózni – jegyezte meg Edklinth. – De legyen. Szóval mit tudunk?

– A neve Jonas Sandberg – kezdte Monica. – Kiképzett búvár. A kilencvenes évek elején végezte el a Rendőrtiszti Főiskolát. Előbb Uppsalában dolgozott, aztán Södertäljében.

– Maga is Uppsalából jött ide.

– Igen, de elkerültük egymást. Én épp akkor kezdtem ott, amikor ő átment Södertäljébe.

– Értem.

– 1998-ban került a Nemzetbiztonsági Hivatal kémelhárítási osztályára, majd 2000-ben titkos külföldi megbízatást kapott. A mi feljegyzéseink szerint a madridi nagykövetségen szolgált, de utánaérdeklődtem, és ott nem is hallottak róla.

– Pont, mint Mårtensson. Őt is hivatalosan áthelyezték valahova, ahol valójában sosem látták.

– Csak a hivatalvezető tud ilyesmit rendszeresen elintézni probléma nélkül.

– De lehet valami adminisztrációs hiba is, amit csak azért vettünk észre, mert direkt Sandberg után kutattunk. Ha alaposabban mögé akarunk nézni, valószínűleg azt mondják, hogy szigorúan titkos, vagy hogy a terrorizmushoz van valami köze.

– A költségvetést akkor is intéznie kell valakinek.

– A pénztárosunk?

– Lehet.

– Jó. Van még valami?

– Sandberg Sollentunában lakik. Nőtlen, de van egy gyereke, egy södertäljei tanárnőtől. Soha nem tűnt fel semmivel. Két lőfegyverre van engedélye. Kötelességtudó, absztinens. Az egyetlen említésre méltó, hogy a kilencvenes években a Livets Ord (20) tagja volt.

– Honnan tudja ezeket?

– A volt uppsalai főnökömtől. Jól emlékszik Sandbergre.

– Mit tudunk arról a házról az Artillerigatanon?

– Nem sokat. Stefan riasztott valakit a telekkönyvi hivatalnál. Megvan a ház alaprajza. Jó százéves. Hat emelet, összesen huszonkét lakás, plusz még nyolc egy kisebb házban az udvaron. Utánanéztem a lakóknak, de nem találtam semmi különöset. Ketten büntetett előéletűek.

– Kik?

– Az egyik egy bizonyos Lindström úr az elsőn. Hatvanhárom éves. Biztosítási csalásért ítélték el a hetvenes években. A másik egy Wittfelt nevű férfi a harmadikon. Negyvenhét éves. Kétszer volt büntetve az exneje bántalmazása miatt.

– Hm.

– Mondom, semmi különös. Csak egy lakással nem stimmel valami.

– Melyikkel?

– A legfelsővel. Tizenegy szobás, igazi luxuslakás. Egy Bellona AB nevű vállalat tulajdona.

– Mivel foglalkoznak?

– Nehéz megmondani. Piaci elemzéseket készítenek, és évente körülbelül harmincmilliós forgalmuk van. Minden tulajdonos külföldön él.

– Vagy úgy. Meséljen még.

Ebben a pillanatban belépett a munkatárs, akit Mikael Stefan néven ismert.

– Utánanéztem a Bellona-lakásnak – jelentette.

– És? – kérdezte Monica.

– A Bellona AB-t 1977-ben alapították. A lakást egy Kristina Cederholm nevű, 1917-es születésű nőtől vásárolták.

– És?

– A hölgy Hans Wilhelm Francke felesége volt, a cowboyé, aki összeveszett Per Gunnar Vingével, miután megalakult a Nemzetbiztonsági Hivatal.

– Jó – mondta Edklinth. – Nagyon jó. Monica, azt akarom, hogy ezt a lakást éjjel-nappal figyeljék. Tudni akarom, ki telefonál oda, ki megy be, ki jön ki, milyen autók jönnek ide. A szokásos.

Lopva Mikael Blomkvistre pillantott. Olyan volt, mintha mondani akarna valamit, de visszafogná magát. Mikael felhúzta a szemöldökét.

– Elégedett a tájékoztatással? – kérdezte végül Edklinth.

– Megfelel. Ön elégedett a Millennium segítségével?

Edklinth bólintott.

– Ugye, tisztában van vele, hogy én cudarul megüthetem a bokámat emiatt?

– De nem miattam. Én minden információt úgy tekintek, hogy anonim forrástól kaptam, akit minden körülmény között védek. A tényeket továbbítom, de hogy honnan tudom őket, azt nem mondom el. Mielőtt nyomdába megy az anyag, hivatalosan is meginterjúvolom önt. Ha nem akar válaszolni, mondja, hogy nem kommentálja a kérdést. Vagy adja elő, amit a Speciális Analízisek Szekciójáról tud. Ezt ön dönti el.

Edklinth ismét bólintott.

Mikael elégedett volt. Néhány óra alatt a Szekció alakot öltött. Ez komoly áttörés volt.

Sonja Modig csalódottan vette tudomásul, hogy a találkozó Ekström irodájában elhúzódik. Már kétszer felhívta a férjét, és szólt neki, hogy késik. Megígérte, hogy kárpótolja majd egy kellemes estével. Lassan kezdett nyugtalankodni. Illetéktelen behatolónak érezte magát.

A megbeszélés csak fél nyolckor ért véget. Nyílt az ajtó, és egészen váratlanul Hans Faste lépett ki rajta. Közvetlenül a nyomában dr. Teleborian, majd egy idősebb, őszülő férfi, akit Modig még sosem látott. Utoljára jött Ekström ügyész, aki fölvette a zakóját, lekapcsolta a villanyt az irodában, és bezárta az ajtót.

Modig a függöny résébe dugta a mobilját, és két, elég rossz felbontású fotót készített. Aztán a négy férfi elindult a folyosón. A lélegzetét is visszafojtotta, ahogy elhaladtak a tárgyaló előtt, amelyben rejtőzött. Csak amikor hallotta, hogy a lépcsőház ajtaja becsukódik, akkor érzékelte, hogy elöntötte a hideg veríték. Remegő térdekkel egyenesedett föl.

Nem sokkal nyolc óra után Bublanski felhívta Monica Figuerolát.

– Tudni akarták, van-e valami találkozó Ekström irodájában.

– Igen.

– Most lett vége. Ekström dr. Teleboriannal, a csoportom volt tagjával, Faste nyomozóval és egy idősebb férfival tárgyalt, akit nem ismerünk.

– Pillanat – mondta Figuerola, a mikrofonra tette a kezét, és a többiekhez fordult. – Igazunk volt. Teleborian egyenesen Ekströmhöz ment.

– Ott van még?

– Igen, bocsánat. Tudna leírást adni az ismeretlen férfiről?

– Jobbat tudok. Küldök önöknek egy képet róla.

– Képet? Nagyszerű, lekötelez vele!

– De megkönnyítené a dolgomat, ha megtudhatnám, miről van szó.

– Majd jelentkezem.

Néhány percig csak némán ültek az asztalnál.

– Na jó – törte meg a csöndet Edklinth. – Szóval Teleborian találkozik a Szekció emberével, és azzal a lendülettel megy is Ekströmhöz. Jó lenne tudni, miről beszéltek.

– Azt én is megmondhatom – szólt közbe Mikael Blomkvist.

Edklinth és Figuerola ránézett.

– Azt tárgyalták meg, hogy csinálják ki Lisbeth Salandert egy hónap múlva, a tárgyaláson.

– Ez csak feltételezés – ellenkezett Edklinth.

– Annál több – makacskodott Mikael. – Azért gyűltek össze, hogy megbeszéljék a Lisbeth Salanderről szóló pszichiátriai szakvélemény részleteit. Azt ugyanis Teleborian már megírta.

– Az lehetetlen! Még meg sem vizsgálta Salandert!

Mikael vállat vont, és kinyitotta a laptoptáskáját.

– Itt a szakvélemény legújabb változata. Amint látják, arra a hétre van keltezve, amikor a tárgyalás kezdetét veszi.

Edklinth és Figuerola a papírlapot tanulmányozták. Végül lassan fölnéztek, és Mikaelre meredtek.

– Na de mégis honnan szerezte ezt? – hüledezett Edklinth.

– Sajnálom, védett forrás.

– Blomkvist… meg kell bíznunk egymásban. Maga információkat hallgat el. Van még a tarsolyában hasonló meglepetés?

– Természetesen vannak titkaim. Mint ahogy önök sem árulnak el mindent nekem. Igazam van?

– Ez nem ugyanaz.

– Már miért ne volna ugyanaz? Bizalomért bizalmat. Egyébként semmi olyat nem titkolok el önök elől, amivel segíthetném a Szekció utáni nyomozást. Már bebizonyítottam önöknek, hogy 1991-ben Teleborian Björckkel együtt bűncselekményt követett el, és elárultam, hogy jelenleg ugyanez a célja. Ott van a kezükben a dokumentum, amely igazolja ezt.

– Mégis vannak titkai.

– Természetesen. Vagy elviselik ezt, vagy ennyit az együttműködésről.

Monica fölemelte az ujját.

– Bocsánat, de akkor ez azt jelenti, hogy Ekström a Szekciónak dolgozik?

Mikael a homlokát ráncolta.

– Nem tudom. Inkább az az érzésem, hogy a Szekció csak kihasználja a hülyeségét. Nagy karrierista, de szerintem alapvetően becsületes. Viszont egy forrásomtól úgy tudom, hogy nagyjából-egészéből elhitte azt, amit Teleborian mesélt Lisbeth Salanderről, amikor keresték.

– Vagyis ön szerint könnyű őt manipulálni?

– Pontosan. Hans Faste meg egy hatökör, aki azt hiszi, Lisbeth Salander egy sátánista leszbikus.

Erika Berger egyedül ült otthon. Úgy érezte, mintha megbénult volna, képtelen volt bármi értelmeset csinálni. Egyfolytában azt várta, mikor hívja fel valaki azzal, hogy képeket látott róla az interneten…

Abba az elképesztő helyzetbe került, hogy minden reménye Lisbeth Salanderben volt. Akit bezárva tartanak a Sahlgrenska kórházban. Nem szabad látogatni, még újságot sem olvashat. De ő olyasvalaki, aki egy ilyen helyzetből is ki tudja hozni a legjobbat. Elszigeteltsége ellenére is kapcsolatba tudott vele lépni, előbb ICQ-n, aztán telefonon. Két éve pedig gyakorlatilag egymaga tette tönkre Wennerström üzleti birodalmát, és mentette meg a Millenniumot.

Este nyolckor bekopogott az ajtón Susanne Linder. Erika összerezzent, mintha valaki egy pisztolyt sütött volna el a szobában.

– Jó estét. Itt emészti magát a sötétben?

Erika bólogatott, és felkapcsolta a lámpát.

– Csinálok kávét…

– Hagyja csak, majd én. Történt valami új?

Hát éppen történt. Lisbeth Salander bejelentkezett, és átvette az irányítást a gépemen. Aztán felhívott azzal, hogy Teleborian valami Jonas-szal randizik a főpályaudvaron.

– Nem, semmi – mondta. – De támadt egy ötletem, amit megosztanék önnel.

– Hadd halljam!

– Mit szól ahhoz a gondolathoz, hogy nem egy zaklató szállt rám, hanem az ismeretségi körömből szórakozik velem valaki?

– Mi a különbség?

– A zaklató olyan ember, aki rám van izgulva valamiért. A másik lehetőség, hogy valaki bosszúvágyból vagy más személyes okból tönkre akarja tenni az életemet.

– Érdekes ötlet. Hogy jutott eszébe?

– Hát… ma megbeszéltem valakivel a helyzetet. A nevét nem mondhatom meg, de úgy vélte, egy zaklató fenyegetései nem így néznek ki. Például nem küldött volna leveleket a nevemben Eva Carlssonnak. Azt mondja, ez egyáltalán nem illik a képbe.

Susanne Linder megfontoltan bólogatott.

– Ebben lehet valami. Tudja, én még nem is olvastam ezeket a leveleket. Megnézhetném őket?

Erika a konyhaasztalra tette a laptopját.

Monica Figuerola este tízkor kísérte ki Mikaelt a főkapitányság épületéből. Ugyanazon a helyen álltak meg a Kronoberg parkban, mint előző nap.

– Hát, megint itt volnánk. Szándékodban áll eltűnni és dolgozni, vagy esetleg feljössz hozzám szexelni?

– Hát…

– Mikael, ne érezd elkötelezve magad. Ha dolgoznod kell, akkor mondd meg.

– Monica, te nagyon könnyen függővé teszed az embert…

– És te nem akarsz függő lenni. Ezt akartad mondani?

– Nem. De ma este beszélnem kell valakivel, és az el fog tartani egy ideig. Már aludni fogsz, mire végzek.

Monica biccentett.

– Majd találkozunk.

Mikael megpuszilta, és elindult a fridhemsplani buszmegálló felé.

– Mikael! – kiáltott utána Monica.

– Igen?

– Holnap is szabadnapom van. Ha tudsz, gyere át reggelire.

21. FEJEZET

Június 4., szombat – június 6., hétfő

Lisbeth Salander vészjósló bizsergést érzett, ahogy aprólékosan kielemezte Anders Holm hírszerkesztőt. Holm ötvennyolc éves volt, tehát elméletileg kiesett a vizsgált csoportból, Lisbeth mégis megnézte, mivel tudta, hogy hadilábon állnak Erikával. Igazi intrikus, rendszeresen írogat rágalmazó leveleket.

Lisbeth látta, hogy Holm nagyon nem kedveli Erikát, és ideje nagy részében „azt a némbert” fúrja. Az interneten kizárólag a munkájával kapcsolatos oldalakat látogatott. Ha érdekelte is valami más, azzal a szabadidejében vagy egy másik gépen foglalkozott.

A férfi kapott egy jelölést Lisbethtől a Mocsokláda szerepére, de nem akart ebből kiindulni. Holm nem olyan típusnak látszott, aki venné a fáradságot, hogy éjnek idején besurranjon Erika Berger házába.

Tíz körül szünetet tartott, benézett az Őrültek Asztalához, és megállapította, hogy Mikael Blomkvist még mindig nem adott életjelt. Kicsit ingerülten azon töprengett, vajon mit művelhet a férfi, és odaért-e időben Teleborian találkájára.

Aztán visszament az SMP szerverére.

Rátért a következő névre: Claes Lundin, huszonkilenc éves, a sportrovat szerkesztőségi titkára. Megnyitotta a postaládáját, és az ajkába harapott. Bezárta Lundin e-mail fiókját, és megnyitotta Erika Bergerét.

Az újabb levelektől a régebbiek felé haladt. Nem volt túl sok, hiszen a fiókot csak május másodikán hozták létre. A legelső levél Peter Fredriksson belső közleménye volt. Utána még aznap sokan üdvözölték e-mailben Erikát az új munkahelyén.

Lisbeth minden levelet aprólékosan átolvasott. Észrevette, hogy az Anders Holmmal folytatott levelezésben kezdettől fogva volt némi ellenséges felhang. Semmiben nem tudtak megegyezni, és Lisbeth azt is látta, hogy Holm még tudatosan nehezítette is Erika dolgát azzal, hogy minden piti ügyben két-három mailt küldött.

A reklámokat, spameket és a szakmai jellegű értesítéseket átugrotta, és a személyes levelezésre összpontosított. Átolvasta a különböző kalkulációkat, a reklám- és marketingosztály jelentéseit és egy levélváltást Christer Sellberg pénzügyi igazgatóval az esetleges leépítések kérdéséről, amely már egy hete tartott, és ezalatt késhegyig menő vitává fajult. Volt még itt néhány ingerült levél a jogi rovat vezetőjétől, egy bizonyos Johannes Frisk nevű gyakornokkal kapcsolatban, akit Erika szemlátomást olyan feladattal bízott meg, amely nem aratott nagy tetszést. A kezdeti üdvözlő levelektől eltekintve úgy nézett ki, hogy a vezetés egyetlen munkatársa sem látott semmi pozitívat Erika érveiben és javaslataiban.

Egy idő után Lisbeth visszament a lista tetejére, és fejben elvégzett néhány gyors számítást. Arra jutott, hogy az Erikával kapcsolatban álló, vezető beosztású dolgozók közül csak négyen nem próbálták aláásni a pozícióját. Ez a négy ember Magnus Borgsjö felügyelőbizottsági elnök, Peter Fredriksson szerkesztőségi titkár, Gunnar Magnusson, a vezércikkoldal szerkesztője és Sebastian Strandiund, a kulturális rovat vezetője volt.

Ezek még sose hallottak nőkről? Minden főnök férfi.

A legkevesebb dolga a kulturális rovat vezetőjének volt Erikával. Amióta a nő az SMP-nél dolgozott, összesen két mailt váltott Strandlunddal. A legbarátságosabb hangvételű levelek Magnussontól jöttek. Borgsjö mindig nyersen és tömören fogalmazott. A többiek nem is igen rejtették véka alá az ellenszenvüket.

De mi a rákért vették föl ezek Erikát, ha nincs jobb dolguk, mint hogy széjjelszedjék?

Erika a legtöbbet Peter Fredrikssonnal, a szerkesztőségi titkárral érintkezett. Magától értetődő volt, hogy a férfi ott van minden megbeszélésen, és árnyékként követi a főnökét. Ő készítette el a közleményeket, tájékoztatta Erikát a különböző cikkekről, és lendítette mozgásba az egész munkafolyamatot.

Naponta tucatnyi e-mailt küldözgettek egymásnak.

Lisbeth külön rákeresett a Fredrikssontól érkezett levelekre, és szép sorjában átolvasta őket. Fredriksson többször is kifogást emelt Erika egy-egy döntése ellen. Szakmai dolgokon vitatkoztak, és úgy tűnt, Erika megbízik Fredrikssonban, mert gyakran változtatta meg elhatározását a titkár érveinek hatására. A férfi sosem volt ellenséges. De annak sem mutatta semmi jelét, hogy bármi vonzalmat érezne Erika iránt.

Lisbeth bezárta a postafiókot, és elgondolkodott. Aztán megnyitotta Peter Fredriksson személyi aktáját.

Plague különösebb sikerélmény nélkül böngészte egész este az SMP-dolgozók otthoni gépeit. Anders Holm esetében ez egyszerűen ment, mert az otthoni számítógépe össze volt kötve a munkahelyivel, hogy otthonról is bármikor be tudjon tekinteni a szerkesztőségi munkába. Holm otthoni komputere az egyik legunalmasabb gép volt, amit Plague valaha feltört. A többi tizennyolc név esetében sem járt sok szerencsével. Részben azért, mert szombat este egyikük sem volt online. Lassan kezdett beleunni a reménytelen feladatba, amikor az ICQ-n bejelentkezett Lisbeth.

Mi van?

Peter Fredriksson.

OK.

Hagyd a többieket. Rá koncentrálj.

Miért?

Megérzés.

Eltart egy ideig.

Le lehet rövidíteni. Egy Integrátor nevű programot használ, amivel otthonról láthatja, mi történik a munkahelyi gépén.

Azt nem ismerem.

Kis program, pár éve jött ki. Megvan a Hacker Köztársaság archívumában. Elvileg fordítva is tudod használni, és az irodai gépéről megnézni az otthonit.

Plague felsóhajtott. Íme, egykori tanítványa már jobb, mint őmaga.

OK.

Megpróbálom.

Ha találsz valamit, küldd el Kalle Blomkvistnek. Arra az esetre, ha én nem lennék már online.

Mikael Blomkvist nem sokkal éjfél előtt ért vissza Lisbeth mosebackei lakásába. Fáradt volt, ezért előbb lezuhanyozott, majd bekapcsolta a kávéfőzőt. Aztán elindította Lisbeth számítógépét, és megkereste az ICQ-n.

Na, már épp ideje volt.

Bocs.

Hol voltál napok óta?

Egy titkos ügynököt dugtam. És vadásztam Jonasra.

Odaértél a találkozóra?

Oda.

Te szóltál Erikának?

Csak így tudtalak elérni.

Okos.

Holnap átvisznek előzetesbe.

Tudom.

Innentől Plague segít neked a neten keresztül.

Remek.

Már csak a finálé van hátra.

Sally… megtesszük, amit meg kell tennünk.

Tudom… kiszámítható vagy.

Te meg elbűvölő, mint mindig.

Van még valami, amit tudnom kell?

Most nincs.

Akkor viszont dolgoznék még.

Jó. Ügyesen.

Susanne Linder éles sípolásra riadt fel. A földszinti mozgásérzékelő észlelt valakit. Felkönyökölt, és az órára nézve megállapította, hogy hajnali 5 óra 23 van. Hangtalanul kicsusszant az ágyból, farmert, pólót és edzőcipőt kapott magára, majd zsebre vágta a gázspray-t, és megragadta a viperáját.

Elosont Erika hálószobája előtt, megbizonyosodva róla, hogy az ajtó csukva, tehát egyúttal zárva is van.

Megállt a lépcsőn, és fülelt. Egyszer csak halk kattanást hallott, és valami mozgást a földszinten. Lassan lement a lépcsőn, majd a folyosón megint megállt hallgatózni.

A konyhapadlón valaki nagy zajjal arrébb tolt egy széket. Linder szorosan megmarkolta a viperát, besurrant az ajtón, és kopasz, borostás férfit talált odabenn, aki egy pohár narancslével a kezében az SMP-t olvasta a konyhaasztalnál. A férfi észrevette, hogy van ott még valaki, és felpillantott.

– Maga kicsoda?

Susanne Linder megnyugodva dőlt neki az ajtófélfának.

– Greger Beckman, ha jól sejtem. Jó reggelt. A nevem Susanne Linder.

– Aha. És most leüt azzal az izével, vagy iszik inkább egy pohár dzsúszt?

– Inkább – tette le a viperát Susanne. – Mármint inkább kérnék egy kis narancslét.

Greger elővett egy poharat a konyhaszekrényből, és töltött a dobozból.

– A Milton Securitynél dolgozom – mesélte közben Susanne Linder. – Azt hiszem, jobb lesz, ha a felesége magyarázza el, miért vagyok itt.

Beckman fölkelt.

– Történt valami Erikával?

– Nincs semmi baja. De adódott némi kellemetlenség. Próbáltuk elérni Párizsban.

– De miért Párizsban, amikor Helsinkiben voltam?

– Bocsánat, de a felesége úgy tudta, hogy Párizsba ment.

– Oda a jövő hónapban megyek.

Beckman fölment a lépcsőn.

– A hálószobaajtó zárva van – szólt utána Linder. – Csak kóddal lehet bemenni.

– Kóddal?

Susanne Linder elárulta neki a három számot, amelyek az ajtót nyitják, majd áthajolt az asztalon, és maga elé húzta az újságot.

Vasárnap reggel tíz órakor dr. Jonasson belépett Lisbeth Salanderhez.

– Jó reggelt, Lisbeth.

– Reggelt.

– Csak szólni akartam, hogy dél körül jön a rendőrség.

– Oké.

– Nem úgy néz ki, mintha nagyon aggódna.

– Nem is.

– Ajándékot hoztam magának.

– Ajándékot? Minek…

– Mert már régóta nem volt ilyen érdekes betegem.

– Aha – mondta Lisbeth bizalmatlanul.

– Azt hallottam, hogy érdekli a genetika.

– Kitől? Biztos attól a pszichológus libától.

Jonasson bólintott.

– Ha netán unatkozna a börtönben… itt a legújabb genetikai slágerkönyv.

Vastag kötetet nyújtott át, amely a Spirals – Myteries of DNA (21) címet viselte. Bizonyos Takamura Yoshito, a tokiói egyetem professzora írta. Lisbeth kinyitotta a könyvet, és átfutotta a tartalomjegyzéket.

– Szép.

Amint dr. Jonasson kilépett a szobából, előkapta a gépét. Az SMP személyi aktáiból megtudta, hogy Peter Fredriksson hat éve dolgozik a lapnál. Ez idő alatt kétszer volt hosszabb betegszabadságon. Mind a kétszer 2003-ban, két, illetve három hónapig. Az ok mind a két esetben úgynevezett burn out, kiégés volt. Erika elődje, Häkan Morander már azt is felvetette, maradjon-e egyáltalán Fredriksson a szerkesztőségi titkár.

Háromnegyed tizenkettőkor megkereste Plague.

Mi van?

Még mindig a kórházban vagy?

Tippelj.

Ő az.

Biztos?

Fél órája jutottam be az otthoni gépére. Van rajta pár beszkennelt kép Erika Bergerről.

Kösz.

Egész jól néz ki.

Plague!

Tudom, tudom. Mit csináljak?

Feltette már a képeket a netre?

Amennyire látom, nem.

Tudsz küldeni neki valami vírust?

Már küldtem is. Amint megpróbálja mailben elküldeni a képeket vagy feltenni a netre bármit, ami nagyobb 20 kB-nál, letörlődik a merevlemeze.

Bájos.

Most már aludnék. Boldogulsz egyedül?

Mint mindig.

Lisbeth kijelentkezett. Az órára pillantott, és látta, hogy mindjárt dél. Gyorsan elküldött egy üzenetet az Őrültek Asztalára.

Mikael. Fontos. Azonnal hívd fel Erika Bergert, és mondd meg neki, hogy Peter Fredriksson a Mocsokláda.

Amint elküldte, zajt hallott a folyosón. Fölemelte a Tungsten T3-at, megcsókolta a kijelzőjét, majd kikapcsolta, és az éjjeliszekrény mögé dugta.

– Jó napot, Lisbeth! – köszönt az ajtóból Annika Giannini.

– Jó napot.

– Rögtön itt lesz a rendőrség. Hoztam magának ruhákat. Remélem, jó a méret.

Lisbeth kétkedve nézegette a közönséges sötét nadrágokat és világos blúzokat.

Két egyenruhás göteborgi rendőrnő jött érte. Lisbeth ügyvédje is velük volt.

Ahogy végigmentek a folyosón, Lisbeth észrevette, hogy a személyzet néhány tagja kíváncsian bámulja. Barátságosan biccentett feléjük, és néhányan vissza is intettek. Mielőtt befordultak volna a sarkon, még látta, hogy dr. Jonasson a szobája felé veszi az irányt.

Egész idő alatt, amíg átkísérték a fogdába, Lisbeth Salander egyetlen szót sem szólt a rendőrökhöz.

Mikael Blomkvist vasárnap reggel hétkor fejezte be a munkát, és kapcsolta ki az iBookját. Ülve maradt Lisbeth íróasztala mellett, és csak bámult a semmibe.

Aztán átment a hálóba, és a hatalmas franciaágyat nézte. Egy idő után visszament a dolgozószobába a telefonjáért, és felhívta Monica Figuerolát.

– Szia, Mikael vagyok.

– Szia! Már föl is keltél?

– Most fogok lefeküdni. Csak köszönni akartam.

– Azoknak a pasiknak, akik csak úgy felhívnak, hogy köszönjenek, mindig van valami hátsó szándéka.

Mikael nevetett.

– Mikael, alhatsz ám nálam is, ha akarsz.

– Nem lennék valami jó társaság.

– Lassan hozzászokom.

Taxival ment a Pontonjärgatanra.

Erika Berger ágyban töltötte a vasárnapot a férjével. Csak feküdtek, beszélgettek vagy szundikáltak. Délután felöltöztek, és elsétáltak a gőzhajókikötőbe.

– Hiba volt az SMP-hez menni – mondta Erika, mikor hazaértek.

– Ne mondj ilyet. Ha belejössz, majd minden klappolni fog.

– Nem csak a munka. Az megy. Ez az egész légkör.

– Hm.

– Nem érzem ott jól magam. De egy pár hét után nem léphetek le csak úgy.

Komor arccal felült a konyhaasztalra, és maga elé meredt. Greger Beckman még sosem látta ennyire csüggedtnek a feleségét.

Hans Faste nyomozó vasárnap fél egykor találkozott először Lisbeth Salanderrel, amikor egy rendőrnő bevezette a lányt Marcus Erlander göteborgi irodájába.

– Rohadt nehéz egy meló volt ám idehozni magát – mondta Faste. Lisbeth Salander már eldöntötte magában, hogy ez egy vadmarha, és egy pillanatig sem tervezett tudomást venni a létezéséről.

– Gunilla Wäring felügyelőnő kíséri majd önöket Stockholmba – közölte vele Erlander.

– No – mondta Faste. – Akkor indulunk is. Elég sokan akarnak komolyan elbeszélgetni magával, Salander.

Erlander elköszönt Lisbethtől. Ő figyelemre sem méltatta.

Úgy döntöttek, hogy az egyszerűség kedvéért egy szolgálati kocsival viszik Stockholmba az őrizetest. Gunilla Wäring vezetett. Faste először az anyósülésre ült, és egyfolytában hátraforgolódott, hogy Lisbethhez beszéljen, de Alingsås előtt nem sokkal megmerevedett a nyaka, így inkább feladta.

Lisbeth az elsuhanó tájat nézte. Mintha nem is érzékelte volna Fastét.

Teleboriannak igaza van. Ez totál retardált, gondolta Faste. Na de majd Stockholmban szóra bírjuk.

Rendszeres időközönként lopva odapillantott, igyekezett valami képet alkotni a nőről, akire oly régóta vadászott. Hirtelen kétségek fogták el, ahogy a törékeny lányt nézte. Eltűnődött, vajon mennyit nyomhat. Aztán eszébe jutott, hogy leszbikus, tehát nem is lehet rendes nő. A sátánizmus viszont lehet, hogy túlzás. Nem néz ki olyan démonian. De lám-lám, mégiscsak tud egy ilyen kislány is bánni a pisztollyal. Mert az nem lehet kérdéses, hogy a svavelsjői motorosok sérüléseit ő okozta.

Monica Figuerola déli egy óra körül ébresztette föl Mikael Blomkvistet. Addig az erkélyen olvasott, és hallgatta a horkolást. Olyan békés volt. Mikaelt nézve azon vette észre magát, hogy jobban vonzódik hozzá, mint bármely más férfihoz az elmúlt években.

Kellemes, de egyben nyugtalanító érzés is volt. Mikael Blomkvist nem keltett olyan benyomást, mintha az élete stabil részévé tudna válni.

Nem sokkal később leballagtak a Norr Mälarstrandra kávézni. Aztán Monica hazavitte a férfit, és a délután hátralevő részét szeretkezéssel töltötték. Este hét körül váltak el. Abban a pillanatban, ahogy becsukta az ajtót utána, Monicának máris hiányzott Mikael.

Vasárnap este nyolc körül Susanne Linder meglátogatta Erika Bergert. Meg akarta kérdezni, minden rendben van-e, de Erikát, a férjével együtt, komor hallgatásba burkolózva találta. Úgy tűnt, egész nap komoly dolgokról beszéltek.

Greger Beckman kávét tett fel. Pár perccel Susanne Linder érkezése után megszólalt Erika mobilja.

Ezen a napon Erika minden hívást azzal az érzéssel fogadott, hogy most jelentik majd be a bukását.

– Berger.

– Szia, Ricky.

Mikael. Ó, a francba! Még mindig nem mondtam el neki, hogy nincs meg a Borgsjö-dosszié!

– Szia, Micke.

– Lisbeth ma került előzetesbe.

– Értem.

– És… üzent neked valamit.

– Tényleg?

– Elég titokzatos.

– Mi az?

– Azt írja, Peter Fredriksson a Mocsokláda.

Erika tíz másodpercig szóhoz sem jutott, fejében kavarogtak a gondolatok. Az nem létezik. Peter nem olyan. Salander biztosan téved.

– Van még valami?

– Nincs. Ennyi az egész. Te érted?

– Igen.

– Ricky, mit műveltek ti ketten?

– Köszi, Micke, majd még beszélünk.

Letette a telefont, és zavartan nézett Susanne Linderre.

– Meséljen – mondta Linder.

Susanne Linderben ellentétes érzelmek küzdöttek egymással. Erika Berger épp most értesült róla, hogy a titkára, Peter Fredriksson az, aki zaklatja. Miután kapkodva, hadarva előadta ezt, Linder megkérdezte, honnan tudja, hogy így van.

Erika elhallgatott. Linder látta, hogyan változik el az arca.

– Azt nem mondhatom meg…

– Hogyhogy?

– Susanne, tudom, hogy Fredriksson az. De nem mondhatom el, hogy honnan tudom. Most mit csináljak?

– Muszáj elmondania, különben nem tudok segíteni.

– De… de nem lehet. Ezt maga nem érti.

Erika felállt, és Lindernek háttal odaállt a konyhaablakhoz. Végül visszafordult.

– Én most elmegyek ehhez a szarházihoz.

– Egy nagy túrót. Nem megy sehova, különösen nem olyasvalakihez, aki ennyire gyűlöli magát.

Erika Bergeren látszott, hogy nincs egészen magánál.

– Üljön le, és mesélje el, mi történt. Mikael Blomkvist hívta.

Erika bólintott.

– Én… megkértem egy hackert, hogy vizsgálja át az SMP-dolgozók otthoni gépeit.

– Aha. Hát ezzel valószínűleg kimerítette a jogosulatlan titkos információgyűjtés fogalmát. És persze nem akarja elmondani, ki ez a hacker.

– Megígértem, hogy senkinek sem mondom el… más emberek sorsa forog kockán.

– Blomkvist tudja, miről van szó?

– Nem, csak átadott egy üzenetet.

Susanne Linder oldalra hajtotta a fejét, és úgy nézte Erikát. A fejében megindult egy asszociációs lánc.

Erika Berger. Mikael Blomkvist. Millennium. Gyanús rendőrök, akik betörnek Blomkvisthez, és lehallgatják a telefonját. Blomkvist megszállottan dolgozik a Lisbeth Salander-sztorin.

Az, hogy Lisbeth Salander csodákra képes a számítógéppel, köztudott volt a Miltonnál. Armanskij pedig egyszer megjegyezte, hogy Salander készíti a legmeglepőbb jelentéseket a személyi átvilágításokról. Hacker…

De az istenit, hát Salander elszigetelten feküdt a kórházban!

Őrület.

– Salanderről beszélünk? – érdeklődött. Erikába mintha villám csapott volna.

– Megmondtam, hogy nem beszélhetek arról, honnan kaptam az információt.

Lindernek egyszeriben nevethetnékje támadt. Szóval Salander volt. Ennél egyértelműbben Berger be sem vallhatta volna. Teljesen kész van a nő. De ez lehetetlen.

Lisbeth Salander levadászta a Mocsokládát, miközben be volt zárva. Agyrém.

Susanne Linder a fejét törte.

Az öt év alatt, amióta a Miltonnál dolgozott, talán ha ötször találkozott Lisbethtel, és a munkán kívül egy szót sem beszélt vele. Magának való, nehéz embernek tartotta, akinek kemény páncélján semmilyen fúró nem tudott áthatolni. Azt is észrevette azonban, hogy Salander Armanskij védelme alatt áll. Őt pedig tisztelte, ezért feltételezte, hogy jó oka volt egy ilyen problémás fiatal lány alkalmazására.

Peter Fredriksson a Mocsokláda.

Lehetséges, hogy igaza van? Talált bizonyítékot?

Linder két órán keresztül faggatta Erikát arról, hogy mit tud Peter Fredrikssonól, mi a szerepe az SMP-nél, és hogy viselkedik vele szemben. De a válaszoktól nem lett okosabb.

Erikának fogalma sem volt, mihez kezdjen. Lindernek sikerült lebeszélnie arról, hogy egyenesen Fredrikssonhoz menjen – ha a titkár mégis ártatlan, az iszonyú lebőgés lenne.

Susanne Linder megígérte, hogy közelebbről is megvizsgálja a dolgot. A következő pillanatban ezt már meg is bánta, mivel halvány gőze sem volt, hogy kezdjen hozzá.

Most olyan közel parkolt Fiat Stradájával Fredriksson lakásához, amennyire csak tudott. Valamilyen ürüggyel rá kell vennie a titkárt, hogy válaszoljon néhány kérdésére. Pontosan tudta, hogy Armanskij felrobbanna dühében, ha rájönne, mit művel ő itt.

Nem volt jó terv. Össze is omlott, még mielőtt hozzáfoghatott volna.

Miközben megközelítette Fredriksson házát, kinyílt az ajtó. Linder azonnal felismerte a férfit az Erika számítógépén látott fényképről. Továbbment. Fredriksson elhaladt mellette, és lement a mélygarázsba. Susanne Linder az órájára nézett, és látta, hogy mindjárt este tizenegy. Vajon hova mehet ilyenkor, tűnődött, miközben visszasietett a saját kocsijához.

Miután Erika letette, Mikael Blomkvist még sokáig nézte a mobilját. Azon tűnődött, vajon mi folyik itt. Idegesen bámulta Lisbeth gépét, de a lány már előzetes letartóztatásban volt, így nem tudta megkérdezni.

A kék T10-esről felhívta Idris Ghidit Angeredben.

– Halló, Mikael Blomkvist vagyok.

– Jó estét.

– Csak szólni akartam, hogy abbahagyhatja a munkát, amit nekem végzett.

Idris Ghidi csak bólogatott. Számított Mikael hívására, hiszen Lisbethet elvitték a kórházból.

– Rendben – mondta aztán.

– A telefont megtarthatja, ahogy megegyeztünk. És a héten elküldöm az utolsó bérét is.

– Köszönöm szépen.

– Én köszönöm a segítséget.

Kinyitotta az iBookot, és munkához látott. Az utóbbi nap eseményei azt jelentették, hogy a kézirat egy lényeges részét újra kell gondolnia, illetve valószínűleg muszáj lesz beiktatnia egy új sztorit.

Felsóhajtott.

Negyed tizenkettőkor Peter Fredriksson leparkolt, három háztömbnyire Erika házától. Susanne Linder már tudta, hová tart, és adott neki egy kis egérutat, hogy észre ne vegye. Ő is látótávolságon kívül állt meg Erika házától. A tenyere nyirkos volt.

Előkereste a tubákos szelencéjét, és kivett egy csipetnyit.

Aztán kinyitotta a kocsi ajtaját, és körülnézett. Amint világossá vált, hogy Fredriksson Saltsjöbadenbe megy, Susanne bizonyítottnak tekintette Salander információit. Hogy hogyan szerezte őket, nem tudta, de immár neki sem volt semmi kétsége afelől, hogy valóban Fredriksson a zaklató. Feltételezte, hogy nem jókedvében jött ki Saltsjöbadenbe.

Ami jelen esetben nem volt baj, hiszen így alkalma kínálkozott tetten érni.

Elővette az ajtón lévő zsebből a viperát, és méregette egy ideig a kezében. Kinyitotta a reteszt, és széthúzta a ruganyos, teleszkópos acélrudat. Összeszorította a fogát.

Eszébe jutott, miért hagyta ott a södermalmi rendőrséget.

Egyetlen dühroham miatt. Egy hägersteni címre ment ki, ahonnan egy asszony három napon belül már harmadszor hívta ki a rendőrséget. Segítségért kiáltozott a telefonban, mert a férje bántalmazta. És ugyanúgy, mint az előző két alkalommal, most is helyreállt a béke, mire a rendőrök kiérkeztek.

Őt elővigyázatosságból kiküldték a lépcsőházba, míg az asszonyt kikérdezték. Nem, nem akar feljelentést tenni. Nem, nem, tévedés történt. Az ő hibája volt. Végül is provokálta a férjét…

És a rohadék belevigyorgott Susanne Linder arcába.

Nem tudta megmagyarázni, miért tette. Valami elpattant benne, elővette a gumibotját, és szájon vágta a férjet. Először nem is erősen.

Csak a szája dagadt fel, és összegörnyedt. A következő tíz másodpercben viszont, mielőtt a kollégái felnyalábolták, és kivonszolták a lépcsőházból, valóságos dobszólót adott elő a férfi hátán, vállán, csípőjén és vesetáján.

Vádemelés nem történt. Még aznap kilépett a testülettől, hazament, és egy hétig egyfolytában sírt. Aztán összeszedte magát, és fölkereste Dragan Armanskijt. Elmesélte, miért hagyta ott a rendőrséget, és hogy munkát keres. A férfi azt kérte, hadd gondolja át a dolgot. Már feladta a reményt, amikor hat hét múlva Armanskij visszahívta, és azt mondta, tesz vele egy próbát.

Susanne Linder dühös grimaszt vágott, és hátul az övébe dugta a viperát. Ellenőrizte, hogy a gázspray ott van-e a kabátja zsebében, és hogy elég szorosan meg van-e kötve a cipőfűzője. Aztán visszament Erika házához, és besurrant a kertbe.

Tudta, hogy a ház mögött még nincs felszerelve a mozgásérzékelő, és a sövény mellett maradva vágott át a pázsiton. Ahogy megkerülte a házat, egy árnyat pillantott meg a sötétben Greger Beckman műterménél.

Nem is érti, milyen hülyeség volt visszajönni. Nem bírta ki, hogy ne tegye meg.

Fredriksson lekuporodott, és a függöny résén át próbált belesni a nappali melletti szobába. Aztán felosont a verandára, és a leeresztett zsaluk közt kukucskált, a panorámaablak mellett, amelynek üvegét még mindig furnérlemez pótolta.

Susanne Linder nem tudott elnyomni egy mosolyt.

A férfi végig háttal állt neki, miközben odalopakodott a sövénytől a ház sarkához. Elbújt néhány ribizlibokor mögé, és várt. Fredriksson a leshelyéről valószínűleg a folyosót és a konyha egy részét láthatta. Valami nagyon érdekeset vehetett észre, mert beletelt tíz percbe is, mire ismét megmozdult. Közeledett hozzá.

Amikor a sarokra ért, és elhaladt mellette, Susanne Linder felállt, és egész halkan megszólalt:

– Jó estét, Fredriksson úr!

A titkár megtorpant és hátraperdült.

A sötétben látta a szeme csillogását. Az arckifejezése nem látszott, de azt hallotta, hogy a lélegzete elakad a rémülettől.

– Választhatjuk a könnyebb és a nehezebb megoldást is – folytatta. – Odamegyünk szépen a kocsijához, és…

A titkár sarkon fordult, és el akart rohanni.

Linder fölemelte a viperát, és rendkívül fájdalmas ütést mért Fredriksson bal térdének külső oldalára.

A titkár fojtott hangon felkiáltott, és elvágódott.

Linder újabb ütésre lendítette a viperát, de megállt. Szinte a hátában érezte Armanskij figyelő tekintetét.

Lehajolt, hasra fordította Fredrikssont, és a derekára térdelt. Aztán hátrafeszítette a jobb karját, és elővette a bilincset. A férfi teljesen elernyedt, semmilyen ellenállást nem tanúsított.

Erika Berger leoltotta a lámpát a nappaliban, és felbicegett az emeletre. Mankóra már nem volt szüksége, de a talpa még mindig fájt, amikor rálépett. Greger Beckman a konyhai lámpát kapcsolta le, és követte a feleségét. Még sosem látta ilyen boldogtalannak. Nem tudott neki semmi olyat mondani, ami megnyugtatta volna. Erika levetkőzött, bezuhant az ágyba, és a hátára fordult.

– Nem a te hibád, Greger – mondta, amikor hallotta, hogy a férje is bemászik mellé.

– Nem vagy jól – válaszolta Greger. – Szeretném, ha pár napig itthon maradnál.

Átkarolta a vállát. Erika nem lökte el a kezét, de teljesen passzív maradt. Greger odahajolt, belecsókolt a nyakába, és szorosan átölelte.

– Semmivel nem tudod megkönnyíteni ezt a helyzetet számomra. Tudom, hogy szükségem van néhány nap szünetre. Úgy érzem magam, mintha felszálltam volna egy gyorsvonatra, és most vettem volna észre, hogy rossz irányba megy.

– Elmehetnénk néhány napra vitorlázni. Jó messze mindentől.

– Nem. Nem hagyhatok itt mindent.

Odafordult Gregerhez.

– A szökés lenne a legrosszabb, amit tehetek. Meg kell oldanom a problémáimat. Majd utána elutazhatunk.

– Jó. Biztos nem vagyok most valami nagy segítség. Erika halványan elmosolyodott.

– Hát nem. De azért köszönöm, hogy itt vagy. Tudod, hogy őrülten szeretlek.

Greger bólintott.

– Nem tudom elhinni, hogy Peter Fredriksson az – mondta Erika. – Soha egy kicsikét sem volt ellenséges.

Susanne Linder épp azon gondolkodott, becsöngessen-e Erikáékhoz, amikor a földszinten kialudt a villany. Lepillantott Peter Fredrikssonra. A férfi nem szólt semmit, és nem is mozdult. Linder sokáig töprengett, mire döntésre jutott.

Lehajolt, megragadta a bilincset, talpra rántotta a titkárt, és a falnak szorította.

– Meg tudsz állni magadtól? – kérdezte. Semmi válasz.

– Na ide figyelj: a legkisebb ellenállásra ugyanezt megcsinálom a jobb lábaddal is. Ha utána is ficánkolsz, jön a karod. Értve vagyok?

Most vette észre, hogy a férfi zihálva lélegzik. Fél?

Kitaszigálta az utcára, majd tovább a titkár kocsijához. Ott egy kutyasétáltatóval találkozott, aki megállt, és a megbilincselt Fredrikssont kezdte bámulni.

– Rendőri intézkedés – mondta Linder határozottan. – Menjen haza.

Berakta Fredrikssont a hátsó ülésre, és hazavitte. Egy lélek sem volt a házban. Linder kihalászta a titkár zsebéből a kulcsokat, majd a lépcsőn fölvezette a harmadikra, a lakásához.

– Nem mehet be csak úgy a lakásomba! – tiltakozott Fredriksson. Most szólalt meg először, mióta megbilincselték.

Linder kinyitotta az ajtót, és belökte az előszobába.

– Ehhez nincs joga! Ehhez házkutatási parancs kell…

– A rendőröknek, de nem nekem.

Fredriksson értetlenül pislogott.

Linder belökdöste a nappaliba, és lenyomta egy pamlagra. A háromszobás lakás tiszta volt, és rendes. A hálószoba a nappalitól balra, a konyha velük szemben. A nappaliból apró dolgozószoba nyílt.

Bekukkantott a dolgozószobába, és felsóhajtott. The smoking gun. (22) Rögtön meglátta az Erika Bergert ábrázoló fotókat az íróasztalon. És vagy harmincat a falra szögezve. Tágra nyílt szemmel bámulta a kiállítást. Erika Berger átkozottul csinos volt. És jóval mozgalmasabb nemi életet élt, mint ő.

Hallotta, hogy Fredriksson mozgolódik a pamlagon. Visszament és elkapta. Megütötte, bevonszolta a dolgozószobába, és a padlóra lökte.

– Ott maradsz! – parancsolt rá.

Hozott a konyhából egy papírzacskót, leszedte a képeket a falról, és belepakolta őket. Megtalálta a kiürített albumot, és Erika naplóját is.

– Hol a videó? – kérdezte.

Fredriksson nem válaszolt. Linder visszament a nappaliba, és bekapcsolta a tévét. A lejátszóban volt egy kazetta, de beletelt egy kis időbe, amíg megtalálta a videocsatornát.

Magához vette a kazettát, és alaposan ellenőrizte, nem készített-e a titkár másolatot róla.

Megtalálta a szerelmes leveleket és a Borgsjö-dossziét is. Aztán Fredriksson számítógépét kezdte tanulmányozni. Megállapította, hogy egy szkenner is csatlakozik hozzá. Fölemelte a fedelét, és újabb Erikát ábrázoló fotóra bukkant, a Club Xtreme bulijáról. A háttérben kifeszített transzparensről látta, hogy a kép 1986 szilveszterén készült.

Bekapcsolta a gépet, és látta, hogy jelszó védi.

– Mi a jelszó? – kérdezte.

Fredriksson duzzogva hevert a padlón, és makacsul hallgatott. Susanne Linder egyszerre egészen megnyugodott. Tudatában volt, hogy ma este egyik bűncselekményt a másik után követte el – kényszerítést, lehet, hogy emberrablást is. Neki már mindegy. Kifejezetten derűs lett.

Egy idő múlva megvonta a vállát, a zsebébe nyúlt, és svájci katonai bicskát vett elő. Kihúzta a számítógép minden kábelét, megfordította a házat, és a csavarhúzóval elkezdte leszedni a borítást. Úgy tizenöt perc alatt ki is bányászta a merevlemezt.

A biztonság kedvéért még végignézte a fiókokat, irattartókat és polcokat. Megpillantott az ablakpárkányon egy régi iskolai évkönyvet. Megállapította, hogy Fredriksson 1978-ban végzett a djurholmi gimnáziumban. Mintha Erika is djurholmi lenne… felütötte az évkönyvet, és egyik évet a másik után nézte át.

Megtalálta a tizennyolc éves, diáksapkás, sugárzó mosolyú Erika Bergert. Vékony, fehér pamutruhát viselt, kezében virágcsokrot tartott. Az ártatlan kislány és a kitűnő tanuló mintapéldánya volt.

Egy hajszálnyira volt attól, hogy rátaláljon az összefüggésre. A következő oldalon nem ismerte föl a fényképet, de a képaláírás semmi kétséget nem hagyott. Peter Fredriksson. Párhuzamos osztályba járt Erikával. Vékony fiú volt, aki a sapka ellenzője alól komolyan nézett a kamerába.

A titkár fölemelte a fejét.

– Már akkor is egy kurva volt!

– Milyen izgalmas.

– Minden srác megbaszta az egész iskolában!

– Kétlem.

– Mindig is egy rohadt…

– Elég! Mi van, nem engedett be a bugyijába?

– Levegőnek nézett. Kinevetett. És amikor az SMP-hez jött dolgozni, meg sem ismert!

– Persze, persze – mondta fáradtan Linder. – Nehéz gyerekkorod lehetett. Beszélhetnénk egy kicsit komolyabban?

– Mit akar?

– Nem vagyok rendőr – magyarázta Susanne Linder. – Olyan valaki vagyok, aki a magadfajtákról gondoskodik.

Várt, és hagyta, hadd dolgozzon a férfi fantáziája.

– Tudni akarom, föltettél-e képeket a netre.

Fredriksson a fejét rázta.

– Biztos?

Fredriksson bólogatott.

– Azt majd Erika Berger eldönti, hogy följelent-e a zaklatásért, a fenyegetésekért és a betörésért, vagy sem.

Semmi válasz.

– De ha úgy dönt, hogy nem foglalkozik veled, én akkor is rajtad tartom a szemem.

Azzal fölemelte a viperát.

– Ha még egyszer a háza közelébe mész, levelet küldesz neki, vagy bármi más módon buzerálod, visszajövök ide, és úgy összeverlek, hogy az anyád sem fog rád ismerni. Megértetted?

Csönd.

– Egyetlen esélyed van még beleszólni abba, hogy alakul ez a történet. Érdekel?

Fredriksson lassan bólintott.

– Akkor azt fogom ajánlani Erikának, hogy hagyjon futni. Dolgozni már be se menj többet. Azonnali hatállyal el vagy bocsátva.

Újabb bólintás.

– Eltűnsz az életéből és Stockholmból is. Hogy hova mész, mit csinálsz, azt leszarom. Keress valami melót Göteborgban vagy Malmőben. Vagy menj betegállományba. Amit akarsz. De Erika Bergert békén hagyod.

Bólintás.

– Akkor megbeszéltük?

Peter Fredriksson hirtelen könnyekben tört ki.

– Én nem úgy gondoltam! – zokogta. – Én csak… én csak…

– Te csak pokollá akartad tenni az életét, és sikerült is. Szóval megegyeztünk?

Fredriksson utoljára bólintott.

Erre Linder odahajolt, hasra fordította, és levette róla a bilincset. A papírzacskót, Erika Berger életével, elvitte, a titkárt pedig ott hagyta a padlón.

Susanne Linder hétfő hajnali fél háromkor lépett ki Fredriksson házából. Kicsit gondolkodott, hagyja-e másnapra a többit, de aztán az jutott eszébe, hogy hasonló esetben ő biztosan minél előbb értesülni szeretne róla, mi történt. Az autója egyébként is ott állt Saltsjöbadenben. Hívott egy taxit.

Greger Beckman még a csöngetés előtt ajtót nyitott. Farmert viselt, és teljesen ébernek tűnt.

– Erika fenn van? – kérdezte Linder. Greger bólintott.

– Megint történt valami?

Linder bólintott és rámosolygott.

– Jöjjön be. Épp a konyhában beszélgettünk.

Bementek a házba.

– Jó reggelt! – köszönt Erikának Linder. – Időnként azért kellene aludnia egy kicsit.

– Mi történt?

Linder átnyújtotta a papírzacskót.

– Peter Fredriksson megígérte, hogy a jövőben békén hagyja magát. Az ördög tudja, lehet-e bízni benne, de ha megtartja a szavát, akkor simábban rendeződik a dolog egy hosszadalmas bírósági huzavonánál. Ezt maga dönti el.

– Szóval tényleg ő volt az?

Linder bólintott. Greger megkínálta kávéval, de nem fogadta el. Így is túl sokat ivott az elmúlt napokban. Leült, és elmesélte, mi történt az éjjel a ház körül.

Erika sokáig nem szólalt meg. Aztán fölkelt, fölment az emeletre, és lehozta az iskolai évkönyv egy példányát. Sokáig nézegette Fredriksson fényképét.

– Már emlékszem rá – mondta végül. – De fogalmam sem volt, hogy ez a Peter Fredriksson ugyanaz, aki az SMP-nél dolgozik. Igazából a nevét is rég elfelejtettem.

– De mi történt akkor régen? – tudakolta Linder.

– Semmi. Abszolút semmi. Egy csöndes, teljesen érdektelen fiú volt a párhuzamos osztályból. Azt hiszem, közös óránk is volt… talán francia, ha jól emlékszem.

– Azt mondta, maga levegőnek nézte.

Erika bólintott.

– Valószínűleg így is volt. Nem ismertem közelebbről, és nem tartozott abba a csoportba, akikkel együtt voltam.

– Csúfolta őt, vagy ilyesmi?

– Te jóisten, dehogy! Mindig is undorodtam az ilyesmitől. Sőt, mozgalmat indítottunk ellene az iskolában, aminek én voltam a titkára! Nem emlékszem rá, hogy egyáltalán beszéltem volna vele.

– Hát ő elég csúnyákat mondott magáról. Egyébként már kétszer volt hosszabb betegszabadságon, teljesen kikészült.

Fölállt, és fölvette a bőrdzsekijét.

– Nálam van a merevlemeze. De ne aggódjanak, összetöröm, amint hazaérek.

– Susanne, várjon… hogyan köszönhetném meg?

– Hát, mondjuk, megvédhet, ha lecsap rám Armanskij haragja.

Erika komoly arccal nézte.

– Magának baja lesz ebből?

– Nem tudom… komolyan nem tudom.

– Esetleg megfizethetnénk, hogy…

– Nem. De lehet, hogy Armanskij a mai napot is leszámlázza. Igazság szerint örülnék, ha megtenné, mert az azt jelentené, hogy bizonyos értelemben elfogadja az eljárásomat.

– Gondoskodom róla, hogy így legyen.

Erika felállt, és hosszan megölelte Susanne Lindert.

– Köszönöm, Susanne. Ha bármikor segítségre lesz szüksége, van egy barátnője. Mindegy, hogy miről van szó.

– Én is köszönöm. És ne nagyon hagyja elöl ezeket a képeket. Egyébként a Milton beszerelhet maguknak egy remek páncélszekrényt.

Erika elmosolyodott.

22. FEJEZET

Június 6., hétfő

Erika Berger hétfő reggel hatkor ébredt. Bár nem aludt többet fél óránál, furcsán kipihentnek érezte magát. Úgy gondolta, hogy így reagál a teste a történtekre. Hónapok óta először kocogóruhába bújt, majd elfutott a kikötőbe, és vissza. A talpa még mindig sajgott egy kicsit, de most szinte élvezte a fájdalmat.

Úgy érezte, mintha újjászületett volna. Mint akinek a kaszás már zörgetett az ajtaján, de aztán meggondolta magát, és inkább a szomszédba ment. Szinte felfoghatatlan szerencse, hogy Fredriksson négy napig magánál tartotta a fotókat, anélkül, hogy bármit is kezdett volna velük. A szkennelés arra utalt, hogy valamire készült, de ezt már sosem fogja megvalósítani.

Hálája jeléül valami drága karácsonyi ajándékkal szerette volna meglepni Susanne Lindert. Csak még ki kellett találnia valami igazán különlegeset.

A férje még aludt, amikor ő fél nyolckor beszállt a BMW-jébe, és a szerkesztőségbe indult. Leparkolt a mélygarázsban, liften ment föl az emeletre, és beült az üvegkalickába. Első dolga az volt, hogy felhívatott egy biztonsági őrt.

– Peter Fredriksson azonnali hatállyal felmondott. Legyen szíves, pakolja be a személyes holmiját egy dobozba, és gondoskodjon róla, hogy a csomag még ma délelőtt eljusson hozzá.

A hírszerkesztő asztalára pillantott. Anders Holm is épp most érkezett meg. Elkapta a pillantását, és odabiccentett neki.

Erika viszonozta a köszönést.

Holm nagyon nehéz eset, de a múltkori veszekedésük óta nem gördített akadályokat az útjába. Ha továbbra is ilyen pozitív hozzáállást tanúsít, talán megmaradhat hírszerkesztőnek.

Most egészen tisztán érezte, hogy ő markolja a kormányrudat az SMP-nél, és akármerre irányíthatja a lapot.

Háromnegyed kilenckor látta, hogy Borgsjö kilép a liftből. Még ma beszélnem kell vele.

Szerzett magának kávét, és nekilátott az aznapi körleveleknek. Ez a nap elég szegény volt hírekben. Az egyetlen érdekesség az volt, hogy Lisbeth Salandert vasárnap reggel előzetes letartóztatásba helyezték. Jóváhagyta a sztorit, és elküldte Holmnak.

8 óra 59 perckor felhívta Borgsjö.

– Berger, azonnal jöjjön az irodámba!

Azzal letette.

Amikor Erika belépett az irodába, Borgsjö halálsápadt volt. Fölkelt, felé fordult, és egy papírcsomót csapott le az asztalra.

– Mi az isten ez itt? – ordította.

Erikának elállt a szívverése. Elég volt egy pillantást vetnie a papírokra, hogy tudja, mit kapott Borgsjö a reggeli postával.

A képekkel Fredriksson nem tudott mit kezdeni. De Henry Cortez cikkét elküldte.

Erika nyugodtan leült.

– Ez Henry Cortez újságíró cikke, amelyet a Millennium eredetileg a múlt héten megjelent számában akart lehozni.

Borgsjö kétségbeesett arcot vágott.

– De hogy merészeli? Idehozom magát, és az az első dolga, hogy befeketít! Micsoda médiakurva maga!

Erika szeme összeszűkült. Már épp elege volt a „kurva” szóból.

– Tényleg azt hiszi, hogy ez bárkit érdekelni fog? Azt hiszi, tönkretehet ezzel a rosszindulatú pletykával? Vagy mi a hétszentségért küldte el ezt nekem névtelenül?

– Nem én küldtem.

– Akkor mesélje el szépen, mi folyik itt!

– Ezt Fredriksson küldte. Tegnap kirúgtam.

– Miről beszél?

– Hosszú történet. Mindenesetre én már két hete tudok erről a cikkről, és azóta azon töröm a fejem, hogy hozzam szóba.

– Szóval maga áll a cikk mögött!

– Nem, nem én. Cortez végezte a kutatást, és ő is írta meg a cikket. Nekem fogalmam sem volt róla.

– És ezt el is higgyem magának?

– Amikor kiderült, hogy ön is érintett az ügyben, Blomkvist elhalasztotta a megjelenést. Felhívott, és átadott egy másolatot, mert tekintettel volt rá, hogy én is itt dolgozom. Aztán a dossziét ellopták tőlem, és önhöz került. A Millennium esélyt akart adni nekem, hogy megbeszéljem ezt önnel, mielőtt megjelenik a cikk. Most az augusztusi számba tervezik.

– Hát én újságíróban ilyen tisztességtelent nem láttam! Ez mindenen túltesz!

– Ön is olvasta az anyagot, láthatta a kutatás eredményeit. Cortez cikke kikezdhetetlen. És ezt ön is tudja.

– Mi az istent jelentsen ez?

– Ha még mindig ön lesz a felügyelőbizottság elnöke, amikor a Millennium következő száma megjelenik, azt az SMP fogja megsínyleni. Sokat törtem a fejem, hogy valami kiutat találjak, de nem látok.

– Mit akar ezzel mondani?

– Mennie kell.

– Viccel velem? Nem tettem semmi törvénytelent!

– Még mindig nem érti, mit jelent ez a leleplezés? Spórolja meg nekem azt, hogy össze kelljen hívnom a felügyelőbizottságot. Az nagyon kínos lenne az ön számára.

– Nem hív maga össze semmit! A napjai az SMP-nél meg vannak számlálva!

– Sajnálom. Csak a felügyelőbizottság rúghat ki. De a rendkívüli gyűlést ön is összehívhatja. Ma délután megfelel?

Borgsjö megkerülte az asztalt, és olyan közel állt Erikához, hogy az magán érezte a leheletét.

– Berger… egyetlen esélye van, hogy ezt megússza. Elmegy a rohadt kis barátaihoz, és gondoskodik róla, hogy ez a cikk soha ne jelenjen meg. Ha elintézi, akkor esetleg elfelejtem, mit művelt.

Erika felsóhajtott.

– Nem méri fel a helyzet komolyságát. Semmi beleszólásom nincs abba, mit jelentessen meg a Millennium. Ez a sztori megjelenik, akár tetszik nekem, akár nem. Engem csak az érdekel, hogyan hat mindez az SMP-re. Ezért kell lemondania.

– Kétszer is meggondolják a maga szövetségesei, ha megtudják, hogy maga repül innen, amint ezek az aljas rágalmak nyilvánosságra kerülnek. Ma Norrköpingbe kell mennem – majd nyomatékosan hozzátette: – SveaBygg.

– Értem.

– Amikor holnap visszajövök, maga azzal fogad, hogy ez a dolog nincs többé. Megértette?

Fölvette a zakóját. Erika félig lehunyt szemmel méregette.

– Ha ezt elintézi, megmarad a lapnál. És most takarodjon az irodámból.

Erika visszament a kalickájába, és jó húsz percig mozdulatlanul ült a székén. Aztán fölemelte a telefonkagylót, és magához hívta Anders Holmot. Holm tanult a hibájából, és egy percen belül megjelent.

– Üljön le!

Holm felhúzta az egyik szemöldökét, és helyet foglalt.

– Na, most vajon mit csináltam rosszul? – érdeklődött gúnyosan.

– Anders, ez az utolsó napom itt. Haladéktalanul felmondok. Ma délben összehívom a felügyelőbizottságot.

Holm leplezetlen megdöbbenéssel bámulta.

– Magát fogom javasolni helyettes főszerkesztőnek.

– Mi?

– Egyetért vele?

Anders Holm hátradőlt a székben, és úgy nézte Erikát.

– Soha életemben nem akartam főszerkesztő lenni.

– Tudom. De van hozzá érzéke. És bármire képes azért, hogy megjelentessen egy jó sztorit. Csak az kéne még, hogy egy kis megértés legyen magában.

– De mi történt?

– Nekem más a stílusom, mint magának. Folyton azon veszekedtünk, hogyan mutassa be a lapunk a dolgokat, és soha semmiben nem tudtunk megegyezni.

– Nem – helyeselt Holm –, sosem voltunk jóban. De lehetséges, hogy valóban kissé régimódi a stílusom.

– Nem tudom, a „régimódi”-e a megfelelő szó. Maga piszok jó hírszerkesztő, de durva, mint a pokróc. Pedig erre semmi szükség. Szerintem a legtöbb nézeteltérésünk abból adódott, hogy maga azt állította, hírszerkesztőként nem vehet figyelembe személyes problémákat.

Erika hirtelen gonoszul elmosolyodott. A táskájába nyúlt, és elővette a Borgsjö-dosszié eredeti példányát.

– Szeretném letesztelni, milyen szimata van a hírértékhez. Van itt egy sztori Henry Corteztől, a Millennium riporterétől. Reggel eldöntöttem, hogy ma vezető hírként hozzuk.

Holm ölébe dobta a dossziét.

– Maga a hírszerkesztő. Érdekes volna tudni, maga is annyira becsüli-e ennek a hírértékét, mint én.

Holm kinyitotta a dossziét, és olvasni kezdett. Már a bevezetésnél elkerekedett a szeme. Fölegyenesedett ültében, és Erikára bámult. Aztán megint lehajtotta a fejét, és elejétől végéig újra elolvasta a szöveget. Aztán a dokumentációban mélyedt el. Ez tíz percig tartott. Végül lassan letette a mappát.

– Ebből óriási balhé lesz.

– Tudom. Ezért ez az utolsó napom. A Millennium a júniusi számban akarta lehozni ezt a cikket, de Blomkvist lefújta. Nekem adta a szöveget, hogy beszélhessek Borgsjővel, mielőtt kijön.

– És?

– Borgsjö rám parancsolt, hogy tussoljam el a dolgot.

– Vagy úgy. És maga most dacból az SMP-ben akarja leközölni?

– Nem dacból. Nincs más megoldás. Ha mi hozzuk le a sztorit, akkor marad valami esélyünk, hogy megmentsük a becsületünket. Borgsjőnek mennie kell. De ez nem jelenti azt, hogy én itt maradhatok ezután.

Holm két teljes percig hallgatott.

– A kurva szentségit, Berger… nem gondoltam volna, hogy ilyen kemény. Azt meg pláne nem gondoltam volna, hogy valaha ilyet mondok, de sajnálom, hogy elmegy.

– Megakadályozhatja a közlést, de ha maga és én jóváhagyjuk… le akarja hozni ezt a sztorit?

– Hát hogy a picsába ne! Úgyis kiderülne!

– Így van.

Holm fölkelt, és bizonytalanul állva maradt.

– Menjen dolgozni – mondta Erika.

Holm távozása után várt öt percet, majd fölvette a kagylót, és Malin Erikssont hívta a Millenniumnál.

– Szia, Malin. Henry ott van?

– Igen, az asztalánál.

– Idehívnád, és rám figyelnétek egy kicsit mind a ketten? Egy kis konferenciát kell tartanunk.

Tizenöt másodpercen belül ott volt Henry Cortez.

– Mi az?

– Henry, valami nagyon erkölcstelen dolgot tettem.

– Igen?

– Továbbadtam a Vitavaráról írt cikkedet Anders Holmnak, az SMP hírszerkesztőjének.

– Aha…

– Megbíztam, hogy holnap közölje le az SMP-ben. A te neved alatt. És természetesen a pénzed is megkapod érte. Te mondod meg az árat.

– Erika… mi a fene folyik itt?

Erika elmesélte, mi minden történt az elmúlt hetekben, és hogyan tette tönkre az életét Peter Fredriksson.

– Az istenit – mondta Henry Cortez.

– Tudom, hogy ez a te cikked, Henry. Egyszerűen nem volt más választásom. Beleegyeznél?

Henry Cortez néhány másodpercig hallgatott.

– Kösz, hogy felhívtál, Erika – mondta végül. – Ha az én nevem alatt jelenik meg, felőlem mehet. Persze csak ha Malin is benne van.

– Rendben – jelentette ki Malin.

– Jó – mondta Erika. – Megmondanátok Mikaelnek is? Gondolom, nincs bent.

– Beszélek vele – Ígérte Malin. – De Erika, ez azt jelenti, hogy te mától munkanélküli vagy?

Erika nevetett.

– Úgy döntöttem, az év végéig szabadságon leszek. Azt hiszem, ez a pár hét elég is volt az SMP-ből.

– Nem hiszem, hogy pont most kéne szabadságra menned – mondta Malin.

– Miért nem?

– Be tudnál jönni délután a szerkesztőségbe?

– Miért?

– Segítség kéne. Ha szeretnél újra főszerkesztő lenni, már holnap kezdhetsz.

– Malin, te vagy a Millennium főszerkesztője. Más szóba sem jön.

– Jó, akkor először legyél szerkesztőségi titkár – nevetett Malin.

– Ez most komoly?

– Erika, borzasztóan hiányzol! Többek között épp azért jöttem a Millenniumhoz dolgozni, hogy tőled tanulhassak! És akkor egyszer csak azt látom, hogy nem jó újságnál vagy.

Erika hallgatott. Nem gondolkozott visszatérésen.

– Szóval szívesen látnátok? – kérdezte tétován.

– Hát mit gondoltál? Csapunk egy óriási bulit!

Erika az órára nézett. Öt perc múlva tíz. A világ egy órán belül fenekestül felfordult. Hirtelen rádöbbent, mennyire vágyik arra, hogy újra bemehessen a Millennium szerkesztőségébe.

– El kell még intéznem itt néhány dolgot. Jó lesz, ha négy körül átmegyek?

Susanne Linder egyenesen Dragan Armanskij szemébe nézett, miközben töviről hegyire elmesélte neki, mi történt az éjjel. Csak azt hagyta ki, hogy meggyőződése szerint Fredriksson gépének feltörésével Lisbeth Salander is részt vállalt a történetből. Két oka volt erre. Először is túl valószínűtlenül hangzott. Másodszor is tudta, hogy Armanskij Mikael Blomkvisttel együtt nyakig benne van a Salander-ügyben.

A férfi figyelmesen hallgatta. A történet végeztével Susanne Linder elhallgatott, és várta a reakciót.

– Egy órája felhívott Greger Beckman – mondta Armanskij.

– Á.

– Erika Berger és ő a héten átjönnek szerződést kötni. Köszönetet szeretnének mondani a Miltonnak, különösen magának.

– Értem. Mindig öröm, ha az ügyfél elégedett.

– Egy széfet is rendelnek a házba. A hét folyamán fölszereljük a teljes berendezést.

– Hm.

– Vagyis jelentős összeget fogunk kiszámlázni.

– Aha.

Armanskij sóhajtott.

– Susanne, ugye tisztában van azzal, hogy Fredriksson feljelentést tehet maga ellen a rendőrségen?

Linder bólintott.

– Valószínűleg akkor ő is börtönbe megy, de talán meg tudja oldani, hogy megérje a dolog.

– Nem hiszem, hogy volna elég mersze hozzá.

– Lehetséges, de maga az összes utasításomat megszegte.

– Tudom.

– Maga szerint mit kellene lépnem erre?

– Ezt csak maga döntheti el.

– Mégis.

– Az én véleményem itt nem számít. Nyugodtan kirúghat.

– Aligha. Nem engedhetem meg magamnak, hogy elveszítsek egy ilyen kaliberű alkalmazottat, mint maga.

– Köszönöm.

– De ha a jövőben ilyet csinál, akkor rettentő mérges leszek.

Susanne Linder bólintott.

– Mit csinált a merevlemezzel?

– Összetörtem. Pontosabban befogtam egy satuba, és összenyomtam.

– Rendben. Akkor tehetünk úgy, mintha ez az egész meg sem történt volna.

Erika Berger egész délelőtt az SMP felügyelőbizottságának tagjaival telefonált. A bizottság elnökhelyettesét vaxholmi nyaralójában érte utol, és sikerült rávennie, hogy azonnal autóba vágódjon, és padlógázzal Stockholm felé vegye az irányt. Ebéd után egy órát tárgyalt a meglehetősen foghíjas felügyelőbizottsággal, elmagyarázva, mit tartalmaz a Cortez-dosszié, és milyen következtetéseket kell levonni ebből.

Mikor végzett, meghallgatta a javaslatokat egy esetleges másik megoldást illetően. Majd közölte, hogy a lap a másnapi számban akarja hozni a cikket. Azután kijelentette, hogy ez az utolsó napja az SMP-nél, és döntése visszavonhatatlan.

Két döntést akart elfogadtatni a felügyelőbizottsággal. Az egyik az, hogy haladéktalan lemondásra szólítsák fel Magnus Borgsjőt, a másik pedig, hogy helyettes főszerkesztővé nevezzék ki Anders Holmot. Aztán elnézést kért, és otthagyta a bizottságot, hogy vitassák meg maguk a helyzetet.

Kettőkor átment a személyzeti osztályra, és megfogalmazott egy szerződést. Átvitte a kulturális rovathoz, és egy kis beszélgetésre invitálta Sebastian Strandlundot, a rovat szerkesztőjét, valamint Eva Carlsson riportert.

– Úgy hallottam, hogy maguk itt a kultúrrovatnál tehetséges újságírónak tartják Eva Carlssont.

– Így van – erősítette meg Strandlund.

– És az utóbbi két év költségvetési tárgyalásain mindig fölvetették, hogy legalább két új riporterre lenne szükségük.

– Igen.

– Eva, az e-mailek fényében, amelyeket kapott, rosszindulatú pletykákra adhat okot, ha fölveszem állandó munkatársnak. Ennek ellenére érdekli a dolog?

– Hát persze.

– Akkor az utolsó ténykedésem az SMP főszerkesztőjeként az lesz, hogy aláírom magával ezt a szerződést.

– Utolsó?

– Hosszú. A lényeg, hogy ma kilépek. Lennének olyan kedvesek, és titokban tartanák ezt még néhány óráig?

– De mi…

– Sőt, már egy óra múlva megy a körlevél.

Erika aláírta a szerződést, majd Eva Carlsson elé tolta a papírokat.

– Sok szerencsét – mondta, és rámosolygott.

– Az ismeretlen idős férfi, aki szombaton részt vett a gyűlésen Ekströmnél, Georg Nyström felügyelő – jelentette Monica Figuerola, és letette a nyomozás során készített fotókat Torsten Edklinth asztalára.

– Felügyelő – mormogta Edklinth.

– Stefan tegnap este azonosította. Bement a lakásba az Artillerigatanon.

– Mit tudunk róla?

– A rendőrségtől került a Nemzetbiztonsági Hivatalhoz, 1983-ban. 1966 óta önálló döntési felelősséggel rendelkező nyomozó. Belső ellenőrzést végez, és olyan ügyeket vizsgál, amelyeket a nemzetbiztonság már lezárt.

– Értem.

– Szombat óta összesen hat személy lépett be a házba, akik érdekesek lehetnek. Jonas Sandbergen és Georg Nyströmön kívül Fredrik Clinton is megfordult a lakásban. Őt egyébként ma reggel mentő vitte be dialízisre.

– És a másik három?

– Egy bizonyos Otto Hallberg. A nyolcvanas évek óta dolgozik a hivatalnál, de mindenekelőtt a sereggel van szoros kapcsolatban. A haditengerészethez és a katonai hírszerzéshez tartozik.

– Nahát, hogy ez miért nem lep meg?

Figuerola újabb fényképet tett elé.

– Ezt a pasast még nem tudtuk azonosítani. Hallberggel ment ebédelni. Meglátjuk, sikerül-e rájönni, ki ez, amikor este hazamegy.

– Jó.

– De a legérdekesebb ez itt. Még egy fotót tett az asztalra.

– Őt ismerem – mondta Edklinth.

– A neve Wadensjöö.

– Az. Olyan tizenöt éve a terrorizmusellenes osztályon dolgozott. Irodakukac. A hivatal igazgatói posztjára is jelölték. Nem tudom, azóta mi történt vele.

– 1991-ben kilépett. De találja ki, kivel ebédelt egy órája?

Letette az utolsó képet az asztalra.

– Albert Shenke hivatalvezetővel és Gustav Atterbommal, a költségvetési felelőssel – állapította meg Edklinth. – Na jó. Ezeket az embereket mostantól folyamatosan figyeljék. Pontosan tudni akarom, kivel találkoznak.

– Ez lehetetlen. Összesen négy emberem van, és még a bizonyítékokat is össze kell gyűjteniük.

Edklinth bólogatott, és a szája szélét rágta. Egy idő után felpillantott.

– Több ember kell – jelentette ki. – Meg tudná keresni diszkréten Bublanski felügyelőt és megkérdezni, vacsorázna-e velem munka után? Mondjuk hét körül.

Aztán fölvette a telefonkagylót, és tárcsázott.

– Szervusz, Armanskij. Edklinth vagyok. Szeretném viszonozni azt a csodás vacsorát, amire a múltkor meghívtál… nem, nem ragaszkodom hozzá. Mondjuk hét körül jó?

Lisbeth Salander az éjszakát egy körülbelül kétszer négyméteres cellában töltötte. A berendezésre szót sem igen érdemes vesztegetni. Miután bezárták, Lisbeth öt percen belül elaludt, és hétfőn kora reggel ébredt. Becsületesen elvégezte a fizioterapeuta által előírt nyújtógyakorlatokat. Reggeli után leült a priccsére, és csak bámult maga elé.

Fél tízkor átvezették egy kihallgatószobába a folyosó túlsó végén. Az őr alacsony, kopaszodó, idős férfi volt, szarukeretes szemüveggel. Korrekten, jóindulattal bánt vele.

Annika Giannini kedvesen üdvözölte. Hans Fastét Lisbeth figyelemre sem méltatta. Ezután találkozott először az ügyésszel, majd fél órán át csak ült, és egy pontot nézett a falon, valahol Ekström háta mögött. Egyetlen szót sem szólt, és teljes mozdulatlanságba dermedt.

Tíz órakor Ekström véget vetett a teljesen reménytelen kihallgatásnak. Idegesítette, hogy a leghalványabb reakciót sem sikerül kicsikarnia Lisbethből. Ő is elbizonytalanodott, amikor meglátta az apró termetű, törékeny lányt. Hogyan verhette össze Stallarholmenben Magge Lundint és Sonny Nieminent? El fogják ezt egyáltalán hinni, akármilyen meggyőző bizonyítékokkal áll is elő?

Délben Lisbeth egyszerű ebédet kapott, majd az ezt követő egy órában egyenleteket oldott meg fejben. Közben egy, a szférikus csillagászatról szóló könyv egy részletére koncentrált, amelyet két évvel ezelőtt olvasott.

Fél háromkor megint kihallgatásra vitték. Ezúttal egy fiatal nő kísérte. A szoba üres volt, úgyhogy Lisbeth leült, és tovább töprengett egy különösen bonyolult egyenleten.

Tíz perc múlva nyílt az ajtó.

– Szervusz, Lisbeth – köszöntötte barátságosan Teleborian. Mosolygott. Lisbeth Salander szinte jéggé fagyott. A levegőben megszerkesztett egyenlet alkotóelemei a padlóra hulltak. Hallotta a csörömpölésüket, olyan élesen, hogy majd beszakadt a dobhártyája.

Peter Teleborian egy percig csöndben szemlélte, mielőtt leült vele szemben. Lisbeth tovább bámulta a falat.

Aztán egy idő múlva lassan Teleborian felé fordította a fejét, és a szemébe meredt.

– Nagyon sajnálom, hogy ilyen helyzetbe keveredtél – kezdte Teleborian. – Mindent megteszek, hogy segítsek neked. Remélem, ki tudunk alakítani egy bizalmasabb viszonyt.

Lisbeth centiről centire végigmérte. Borzas haját. A szakállát. A kis rést a foga között. A keskeny ajkat. A barna zakót. A felül nyitott inget. Hallotta szelíd, sunyin barátságos hangját.

– És azt is, hogy ezúttal többet tudok segíteni, mint a legutóbbi találkozásunkkor.

Kis noteszt és tollat tett az asztalra. Lisbeth lejjebb engedte a tekintetét, és a tollat nézte. Ezüstös volt, és jó hegyes. Következményelemzés.

Elfojtotta a késztetést, hogy kinyúljon, és magához rántsa a tollat.

Szeme a férfi bal kisujjára tévedt. Meglátta a fehér karikát azon a helyen, ahova tizenöt évvel ezelőtt belemélyesztette a fogait, olyan erővel hogy majdnem leharapta az orvos ujját. Három őrre volt szükség, hogy lefogják, és szétfeszítsék a száját.

Akkor egy megfélemlített kislány voltam, aki éppen csak belépett a tinédzserkorba. Mostanra felnőttem. Ha akarom, meg is ölhetem.

Mereven bámult maga elé, s képzeletben összeszedte a padlóról a számokat, majd újból összerakta az egyenletet.

Dr. Peter Teleborian közömbös arccal nézte. Nem lett volna nemzetközi hírű pszichiáter, ha nem képes belelátni az emberi lélekbe. Volt tehetsége az érzések és ingerek felfedezéshez. Most például azt érzékelte, hogy hideg árny vonul át a szobán, de úgy értelmezte, hogy a páciens félelmet és szégyent rejteget rezzenéstelen külseje mögött. Pozitív jelnek vette: végre reagál a környezete történéseire. Annak is örült, hogy a viselkedése nem változott. Ezzel megássa a saját sírját.

Erika Berger szigorúan vett utolsó ténykedése az SMP főszerkesztőjeként az volt, hogy leült az üvegkalickában, és körlevelet küldött a munkatársainak. Elég felkavart volt, mikor nekikezdett, és jobb meggyőződése ellenére majdnem két teljes oldalon át magyarázta, miért hagyja el a lapot, és mit tart egyes személyekről. Végül a teljes szöveget kitörölte, és tárgyilagosabb hangnemben kezdte újra.

Nem nevezte a nevén Peter Fredrikssont. Ha így tesz, minden érdeklődés felé irányul, és a valódi okok eltűntek volna a feltételezett szexuális vágy mellett.

Két okot jelölt meg. Az első az volt, hogy masszív ellenállásba ütközött a vezetőségnél az a javaslata, hogy a magas pozíciójú munkatársak önként csökkentsék a saját fizetésüket és prémiumaikat. Ehelyett személyi leépítésre akarták őt kényszeríteni, ami lehetetlenné tette volna, hogy megerősítse a lapot.

A második ok Borgsjö leleplezése volt. Elmondta, hogy az elnök parancsot adott neki a történet eltussolására, amit ő összeegyeztethetetlennek tart a szakmai becsülettel. Ez viszont azt jelenti, hogy nincs más választása, el kell hagynia a szerkesztőséget. Azzal a megállapítással zárta, hogy az SMP problémái nem a személyzet, hanem a vezetőség körében gyökereznek.

Még egyszer végigolvasta a közleményt, kijavítgatta az elütéseket, aztán minden munkatársnak elküldte. Aztán egy zsurnalisztikai folyóiratnak és az újságíró-szakszervezetnek is. Végül elpakolta a laptopját, és kiment Anders Holmhoz.

– Aztán csak ügyesen – mondta.

– Maga is. Kész csapás volt magával dolgozni.

Egymásra mosolyogtak.

– Még egy utolsó kérésem volna – mondta Erika.

– Mi lenne az?

– Johannes Frisk egy sztorin dolgozott nekem.

– Igen, amiről fingja sincs senkinek, hogy miről szól.

– Segítsen neki. Jó messzire jutott már, és szeretném a továbbiakban is tartani vele a kapcsolatot. Engedje neki, hogy befejezze. Nem bánja meg, ígérem.

Holm tanácstalannak tűnt, de aztán bólintott.

Erika nem nyújtott kezet. A szerkesztőség ajtaját nyitó mágneskártyáját Holm asztalán hagyta, majd lement a mélygarázsba, és kihozta a BMW-t. Nem sokkal négy óra után leparkolt a Millennium szerkesztőségének közelében.

IV. RÉSZ

ÚJRAINDÍTÁS

Július 1. – október 7.

Az ókori Görögországban, Dél-Amerikában és Afrikában gazdagon burjánzó amazonlegendák ellenére a női harcosok létezésének csak egyetlen, történelmileg is bizonyított példáját ismerjük mégpedig a nyugat-afrikai Dahomey, a mai Benin fonjának, azaz uralkodójának női seregét.

Ezek az asszonyok nem szerepelnek a hivatalos hadtörténetben, nem forgattak róluk érzelgős filmeket, és még ma is legfeljebb lábjegyzetekben bukkannak fel. Egyetlen tudományos munka szól róluk: Stanley B. Alpern Amazons of Black Sparta című könyve (Hurst & Co Ltd, London, 1998). Pedig olyan haderő volt, amely az akkori gyarmatosító csapatok férfi elitkatonáival is vetekedett.

Még nem sikerült tisztázni, mikor alapították ezt a sereget, de néhány forrás a XVII. századra teszi. Eredetileg királyi testőrség volt, de az idők során hatezer harcost számláló gárdává fejlődött. De nem díszőrségről volt szó. Mintegy kétszáz évig ők alkották a fon fő haderejét az európai gyarmatosító hatalmakkal szemben. A francia csapatok, amelyeket többször is legyőztek, rettegték őket. Csak 1892-ben sikerült legyőzni a nők seregét, amikor Franciaország modernebb, jobban felszerelt egységeket vetett be.

Nem tudjuk, hány nő esett el. A túlélők még egy évig gerillaharcot folytattak, és a sereg veteránjait még a negyvenes években is fotózták, és interjúkat készítettek velük.

23. FEJEZET

Július 1., péntek – július 10., vasárnap

Lisbeth Salander tárgyalása előtt két héttel Christer Malm befejezte a 364 oldalas, A Szekció című köteten végzett munkálatait. A borító kék lett, rajta sárgával a cím. A címlap alsó szélére Christer svéd miniszterelnökök bélyegméretű, fekete-fehér fényképét illesztette. Fölöttük lógott Zalacsenko fotója. Az orosz igazolványképét használta fel, és annyira fölerősítette a kontrasztot, hogy az arcvonások egészen sematikussá váltak. Nem volt különösebben rafinált munka, de hatásos. Szerzőként Mikael Blomkvist, Henry Cortez és Malin Eriksson volt feltüntetve.

Reggel fél hat volt, és Christer egész éjszaka dolgozott. Kezdett kicsit rosszul lenni, és kétségbeesetten vágyott arra, hogy hazamehessen, és lefekhessen aludni. Malin szintén bent maradt éjszakára, és alaposan átolvasta a korrektúrát. Aztán elaludt a szerkesztőség kanapéján.

Christer Malm egy külön mappába tette a könyvvel kapcsolatos összes szöveget és képet, majd elindította a Toast nevű programot, és két CD-t készített. Az egyiket a szerkesztőség páncélszekrényébe rakta. A másikat nem sokkal hét előtt vitte el az álomittas Mikael Blomkvist.

– Menj haza, és aludd ki magad – mondta.

– Azon vagyok – felelte Christer.

Nem ébresztették föl Malint, csak a riasztót kapcsolták be. Majd nyolckor jön Henry Cortez, és felváltja őt. Lepacsiztak, mint két edzőpartner egy teniszmeccs után, és elváltak.

Mikael Blomkvist elsétált a Lundagatanra, ahol Lisbeth Salander engedélye nélkül ismét kölcsönvette a Hondát. A CD-t személyesen vitte el a Hallvigs Reklamtryckeri – amely egy csúnya téglaházban kapott helyet Morgongåvában, a vasúti sínek mellett – vezetőjéhez, Jan Köbinhez. Ezt a küldeményt inkább nem bízta a postára.

Lassan, nyugodtan vezetett, és a nyomdában megvárta, amíg ellenőrzik, hogy jó-e a CD. Még egyszer rákérdezett, készen lesz-e a könyv a tárgyalás kezdetéig. A probléma nem is a nyomás volt, hanem a kötés, ami gyakorta elhúzódik. Köbin azonban megígérte, hogy az első kiadás tízezer példányából legalább ötszáz elkészül a jelölt időre.

Mikael még egyszer megbizonyosodott arról, hogy minden a legnagyobb titoktartás mellett zajlik. Ez már valószínűleg csak pótcselekvés volt, hiszen a nyomda két évvel ezelőtt ugyanilyen feltételek mellett nyomtatta ki Blomkvist előző könyvét az iparmágnás Hans-Erik Wennerströmről. Tisztában voltak vele, hogy a kis Millennium Kiadó könyvei különleges darabok.

Ezután Mikael szép kényelmesen visszafordult Stockholm felé. Leparkolt a Bellmansgatanon, felugrott a lakására, és összepakolt egy váltás ruhát, a borotváját és a fogkeféjét. Aztán továbbhajtott Värmdőre, a Stavsnäs Bryggára, majd tovább a sandhamni kompra.

A karácsonyi szünet óta most járt először a nyaralójában. Kinyitotta az ablakot, és ivott egy pohár ásványvizet. Mint mindig, miután befejezett egy munkát és nyomdába adta, furcsán üresnek érezte magát.

A következő egy órában felsöpört, letörölte a port, kisúrolta a kádat, beüzemelte a hűtőszekrényt, ellenőrizte a vízcsapokat, és megvetette az ágyat. Aztán elment a boltba, és bevásárolt a hétvégére. Végül bekapcsolta a kávéfőzőt, kiült egy cigarettával a verandára, és kiszellőztette az agyát.

Nem sokkal öt óra előtt visszament a kikötőbe, és fölvette Monica Figuerolát.

– Nem hittem, hogy el tudsz szabadulni – mondta, és megpuszilta.

– Én sem. Megmondtam Edklinthnek, hogy az utóbbi hetekben majdnem egyfolytában dolgoztam, és teljesen kimerültem. Szükségem van két nap szabira, hogy feltöltődjek.

– Mégpedig pont Sandhamnban.

– Azt nem mondtam meg neki, hova megyek – mosolygott Monica. Mikor beléptek, alaposan körülnézett Mikael huszonöt négyzetméteres házikójában. Végigmustrálta a főzőfülkét, majd a padlást, ahol az ágy állt, végül elismerően bólintott. Aztán megmosakodott, és könnyű nyári ruhát vett, míg Mikael bárányt készített vörösborban, és megterített a verandán. Csöndben ettek, és a kikötőben jövő-menő vitorlásokat nézegették. Közben megosztoztak egy üveg boron.

– Gyönyörű kis vityilló. Minden nőismerősödet ide hozod? – kérdezte hirtelen Monica.

– Mindet nem. Csak a legfontosabbakat.

– Erika Berger volt már itt?

– Többször is.

– És Lisbeth Salander?

– Ő hetekig itt lakott, amikor a könyvemet írtam Wennerströmről. És két éve itt töltöttük a karácsonyt is.

– Akkor ezek szerint ők mind a ketten elég fontosak neked.

– Erika a legjobb barátom. Már vagy huszonöt éve. Lisbeth egész más tészta. Ő talán a legantiszociálisabb ember, akit valaha ismertem. Mondjuk úgy, hogy nagy benyomást tett rám. Kedvelem. A barátom.

– Sajnálod?

– Nem. Nagyrészt magának köszönheti, hogy most ekkora pácban van. De hogy kitartok mellette, az magától értetődik.

– De szerelmes nem vagy sem belé, sem Erikába?

Mikael vállat vont. Monica egy vitorlást figyelt, mely a kikötőbe tartott.

– Ha a szerelem azt jelenti, hogy nagyon-nagyon kedvelünk valakit, akkor mindkettőjükbe szerelmes vagyok – mondta Mikael.

– És akkor most belém is?

Mikael bólintott. Monica felvont szemöldökkel nézte.

– Zavar? – kérdezte Mikael.

– Hogy voltak más nőid is előttem? Az nem. Az zavar, hogy nem tudom, hányadán állunk egymással. És nem hiszem, hogy komoly kapcsolatban tudnék élni egy olyan férfival, aki végigdug mindenkit, aki megtetszik neki.

– Nem fogok mentegetőzni azért, ahogy élek.

– Én meg feltételezem, hogy éppen azért szerettem némileg beléd, mert olyan vagy, amilyen. Engedtem egy hirtelen impulzusnak. Ez elég ritkán fordul elő, most sem terveztem. Mégis eljutottunk odáig, hogy az egyik csajod lettem, akit meghívsz a nyaralódba.

Mikael nem szólt semmit.

– Tök hülye vagyok. Nem kellett volna beléd szeretnem. Nagyon fog fájni, ha véget ér.

– Akkor kaptam meg ezt a házat, amikor apám meghalt, anyám pedig visszaköltözött Norrlandba. A húgommal osztoztunk az örökségen, ő kapta a lakást, én a nyaralót. Ennek már huszonöt éve.

– Aha.

– Leszámítva néhány futó ismeretséget a nyolcvanas évek elején, pontosan öt nő járt itt előtted.

– Hm.

– Azért van ez a nyaraló, hogy eljöhessek a városból, és lazíthassak. Szinte mindig egyedül vagyok itt. Olvasok, írok, vagy csak ülök a mólón, és nézem a hajókat. Ez nem szerelmi fészek.

Felállt, és fölvette a borosüveget, amelyet az ajtó mellé tett le az árnyékba.

– Nem áll szándékomban ígérgetni – folytatta. – A házasságom is azért ment tönkre, mert Erikával nem tudunk meglenni egymás nélkül.

Újratöltötte a borospoharakat.

– De ilyen érdekes emberrel, mint te, már régóta nem találkoztam. Olyan, mintha a kapcsolatunk kezdettől a csúcson lenne. Azt hiszem, abban a pillanatban beléd estem, hogy megláttalak a lépcsőházban. Azon a pár éjszakán, amelyet otthon töltöttem, mindig fölriadtam, és utánad vágyakoztam. Nem tudom, akarok-e komoly kapcsolatot, de attól pokolian félek, hogy elveszítelek. Szerinted mit kellene most tennünk?

– Gondoljuk át nyugodtan az egészet – javasolta Monica. – Én is iszonyúan vonzódom hozzád.

Hirtelen nagyon szomorú lett. Egy ideig csak ültek ott csöndben. Amikor besötétedett, leszedték az asztalt, bementek a házba, és bezárták az ajtót.

A tárgyalás előtti hét péntekén Mikael megállt az újságosnál a Slussenen, és a főcímeket tanulmányozta. A Svenska Morgon-Posten igazgatója és Magnus Borgsjö, a felügyelőbizottság elnöke bejelentették lemondásukat. Mikael vett néhány lapot, és elsétált a hornsgatani Javába egy késői reggelire. Borgsjö családi okokkal indokolta hirtelen távozását. Nem kommentálta a kérdést, van-e köze a búcsúnak ahhoz a tényhez, hogy Erika Berger úgy érezte, muszáj távoznia, miután nem volt hajlandó eltussolni a Vitavara AB ügyét. Azt is közölték, hogy a Svéd Gazdasági Szövetség egy etikai bizottság felállítása mellett döntött, amely azt fogja vizsgálni, milyen kapcsolatai lehetnek svéd cégeknek gyermekeket dolgoztató délkelet-ázsiai vállalatokkal.

Mikael Blomkvist hirtelen teli torokból fölnevetett. Aztán becsukta az újságot, elővette a T10-est, és felhívta egy ismerősét a TV4-nél.

– Szia, drága! Gondolom, még mindig nem akarsz randizni velem.

– Szia, Mikael! – válaszolt a nő nevetve. – Bocs, de még mindig nem vagy az esetem. De a humorodat bírom.

– Azért egy munkavacsora szóba jöhet ma este?

– Van valamid a számomra?

– Erika Berger két éve kötött veled egy üzletet, amikor elkezdődött a Wennerström-ügy. Én is valami hasonlót szeretnék.

– Hallgatlak.

– Majd ha megbeszéltük a feltételeket. Ugyanúgy, mint Wennerströmnél, most is egyszerre adunk ki egy tematikus számot és egy könyvet. És ez most igazán nagy sztori lesz. Adok egy kis exkluzív előzetest, azzal a feltétellel, hogy semmit nem adsz ki belőle, amíg meg nem jelentettük az anyagot. Az egy kicsit bonyolult lesz, mert egy bizonyos napra kell időzíteni.

– Milyen nagy ez a sztori?

– Nagyobb, mint a Wennerström – ígérte Mikael. – Érdekel?

– Hülyéskedsz? Hol találkozunk?

– Mit szólsz Samir Katlanjához? Erika Berger is ott lesz.

– Most, hogy kirúgták az SMP-től, megint nálatok van?

– Nem rúgták ki. Felmondott, miután összekülönbözött Borgsjővel.

– Hülyeség volt.

– Az.

Fredrik Clinton fülhallgatójából Verdi szólt. A zene volt az egyetlen, amely el tudta terelni a figyelmét a súlyos betegségéről. Nem dúdolta a dallamot. Csak a szemét hunyta le, és a jobb kezével kísérte a zenét, amely mintha önálló életet élt volna felbomló teste mellett.

Így megy ez. Megszületünk. Élünk. Megöregszünk. Meghalunk. Ő megtette a magáét. Nem maradt más, csak az elmúlás.

Mélységesen elégedett volt a léttel.

Barátjára, Evert Gullbergre gondolt.

Szombat volt, július 9-e. Már egy hét sem volt hátra a tárgyalásig, amely után a Szekció végre ad acta teheti ezt a szerencsétlen történetet. Reggel értesítést kapott. Gullberg iszonyúan szívós volt. Az ember azt várná, hogy aki fejbe lövi magát egy kilenc milliméteres pisztollyal, az ott helyben meghal. Ehhez képest három hónapba telt, mire Gullberg teste megadta magát. És most sem a golyó döntötte el a küzdelmet, hanem a rák.

A halál azonban fájdalommal járt, s ez elszomorította Clintont. Gullberg időnként magához tért. A személyzet megfigyelte, hogy mosolyog, ha megcirógatják az arcát, és dörmög, ha valami nem tetszik neki. Néha megpróbált velük kommunikálni, de senki sem értette rendesen széteső szavait.

Rokonai nem voltak, a barátai pedig nem látogatták. Az utolsó, amit a világból érzékelt, az eritreai éjszakás nővér, Sara Kitama volt, aki az ágya mellett virrasztott, és fogta a kezét, mikor elaludt.

Clinton tudta, hogy hamarosan követi öreg bajtársát. Ehhez semmi kétség nem fért. Az oly kétségbeesetten vágyott veseátültetés valószínűsége napról napra csökkent, és a teste fokozatosan elenyészett. Máj- és bélfunkciói minden vizsgálatnál egyre rosszabbak voltak.

Csak remélte, hogy karácsonykor még életben lesz.

De azért elégedett volt. Örült neki, hogy élete végén ilyen hirtelen visszatérhetett a szolgálatba.

Olyan kitüntetés volt ez, amelyre nem is számított.

Épp, amikor Verdi utolsó hangjai is elhallgattak, Birger Wadensjöö nyitott be Clinton aprócska pihenőszobájába a Szekció artillerigatani főhadiszállásán.

Clinton szeme felpattant.

Már rég felismerte, hogy Wadensjöö csak púp a hátán. Tökéletesen alkalmatlan volt a svéd nemzetvédelem fejének. Rejtély volt a számára, hogy annak idején Hans von Rottingerrel együtt hogyan követhették el azt a súlyos hibát, hogy őt jelölték erre a posztra.

Wadensjöö olyan harcos volt, akinek hátszél kellett. Kritikus helyzetben elgyöngült, és nem tudott dönteni. Nem viharos tengerre termett kapitány.

– Beszélni akartál velem – mondta Wadensjöö.

– Foglalj helyet.

Wadensjöö leült.

– Az én koromban az embernek már nincs ideje hosszú lére ereszteni a dolgokat. Ezért aztán rögtön a tárgyra térek. Ha ennek vége, szeretném, hogyha leköszönnél a Szekció vezetői posztjáról.

– Valóban?

Clinton békésebb hangon folytatta.

– Te jó ember vagy, Birger. De nem alkalmas arra, hogy átvedd a felelősséget Gullbergtől. Sosem lett volna szabad megkapnod a posztot. Rottinger és az én hibám volt, hogy nem foglalkoztunk alaposabban a trónutódlással, mivel én éppen beteg voltam.

– Sosem kedveltél engem.

– Tévedsz. Rendkívül jól végezted a dolgod, amikor Rottinger és én vezettük a Szekciót. Nélküled tehetetlenek lettünk volna, és a hazaszeretetedben is mindig megbíztam. De a döntéshozói képességeidben nem.

Wadensjöö hirtelen keserűen felkacagott.

– Ezek után abban sem vagyok biztos, hogy itt kell-e maradnom a Szekciónál.

– Most, hogy Gullberg és Rottinger nincs többé, magamnak kell meghoznom a legfontosabb döntéseket. Te pedig az utóbbi hónapban mindegyiket megpróbáltad meghiúsítani.

– Ismét elmondom, hogy a döntéseid eszelősek voltak. Katasztrófához fognak vezetni.

– Lehetséges. De a bukást a te döntésképtelenséged pecsételte meg. Mégis van még legalább egy dobásunk, és úgy néz ki, sikerülni is fog. A Millennium keze meg van kötve. Talán gyanítják, hogy hol van a központunk, de bizonyítani nem tudják. Mi pedig minden lépésüket figyeljük.

Wadensjöö az ablak felé pillantott. A szomszédos tetők gerincét látta.

– Az egyetlen rizikó Zalacsenko lánya. De néhány nap múlva kezdődik a tárgyalása, és akkor vége. Ez alkalommal olyan mélyre el kell ásnunk, hogy sohase jöhessen vissza keresztbe tenni nekünk.

Wadensjöö a fejét rázta.

– Nem értem a hozzáállásodat – mondta Clinton.

– Te nem rég lettél hatvannyolc, és teljesen irracionálisan viselkedsz, mégis úgy tűnik, sikerült valahogy elkábítanod Nyströmöt és Sandberget. Úgy engedelmeskednek neked, mint valami keresztapának.

– A Szekción belül én is vagyok a keresztapa. A döntéseink nyomán a Szekciónak maradt egy esélye. És a leghatározottabban mondom, hogy még egyszer nem szabad ilyen helyzetbe kerülnünk. Ha ennek vége, a szervezet egész felépítését és tevékenységét újra kell gondolnunk.

– Értem.

– Az új főnök Georg Nyström lesz. Igazából öreg hozzá, de ő az egyetlen, aki szóba jöhet, és megígérte, hogy még legalább hat évig marad. Sandberg még túl fiatal és tapasztalatlan. Ez alatt az idő alatt tanulhat.

– Fredrik, még mindig nem fogod fel, hogy mit műveltél? Megöltél egy embert! Björck harmincöt évig dolgozott a Szekciónak, te pedig elrendelted a meggyilkolását! Hát nem érted, hogy…

– Pontosan tudod, hogy ez elkerülhetetlen volt. Elárult minket, és amint a rendőrség megszorongatja, megint megtört volna.

Wadensjöö felállt.

– Még nem végeztem.

– Akkor kénytelenek leszünk később folytatni. Nekem dolgoznom kell, amíg te itt ülsz, és fantáziálsz a mindenhatóságodról!

Wadensjöö az ajtóhoz ment.

– Ha ennyire felkavar a dolog morálisan, miért nem mész el Bublanskihoz, és vallod be a bűnödet?

Wadensjöö visszafordult a beteg öregemberhez.

– Gondoltam már rá. De akármit hiszel, minden erőmmel a Szekciót védem.

Ebben a pillanatban Georg Nyström lépett be az ajtón, nyomában Jonas Sandberggel.

– Szervusz, Clinton – mondta Nyström. – Beszélnünk kell.

– Gyertek be. Wadensjöö úgyis épp menni készült.

– Fredrik, nagyon aggódom – kezdte Nyström.

– Miért?

– Érthetetlen dolgok történtek. Ma reggel az ügyvédje átadta Salander önéletrajzát az ügyésznek.

– Micsoda?

Hans Faste nyomozó Annika Gianninit méregette, miközben Ekström ügyész kávét töltött egy termoszból. Ekströmöt egészen megdöbbentette a dokumentum, amely reggel az irodájában várta. Fastéval együtt átolvasták Lisbeth Salander negyvenoldalas vallomását. Sokáig vitatkoztak a különös iraton, majd kénytelenek voltak megkérni Annika Gianninit, hogy jöjjön át egy nem hivatalos beszélgetésre.

Ekström irodájában ültek egy kis asztal körül.

– Köszönöm, hogy eljött – kezdte Ekström. – Elolvastam ezt a… hmm… vallomást, amelyet ma reggel küldött, és szeretnék föltenni néhány kérdést vele kapcsolatban.

– Kérem – mondta készségesen Annika.

– Egyáltalán nem is tudom, hol kezdjem. Talán azzal, hogy Faste nyomozó, valamint jómagam is mélységesen meg vagyunk döbbenve.

– Tényleg?

– Próbálom megérteni a szándékát.

– Hogy érti ezt?

– Ezzel az önéletrajzzal, vagy hogy is nevezzem… mi a célja?

– Azt hittem, ez nyilvánvaló. Védencem szeretné előadni a saját változatában az eseményeket.

Ekström jóindulatúan mosolygott. Jól ismert gesztussal végigsimított kecskeszakállán, amely szokása Annikának lassan az idegeire ment.

– De hát a védencének több hónapja volt erre. Mégsem szólt egyetlen szót sem a Faste úr által vezetett kihallgatásokon.

– Tudtommal semmilyen törvény nem kényszeríti arra, hogy akkor beszéljen, amikor Faste úr úgy óhajtja.

– Nem, de úgy vélem… a tárgyalás néhány nap múlva kezdődik, és ön tizenkettő előtt öt perccel bejön hozzám ezzel az irománnyal. Én ügyészi kötelességeimen kívül is érzek az ügy iránt bizonyos felelősséget.

– Valóban?

– Semmi esetre sem szeretném magam oly módon kifejezni, amelyet ön esetleg sértőnek találna. Ez egyáltalán nem áll szándékomban. Mégiscsak létezik ebben az országban perrendtartás. De hát, ügyvédnő, ön a női jogok védelmezője, sosem volt még olyan védence, akit bűntény elkövetésével vádoltak. Nem azért emeltem vádat Lisbeth Salander ellen, mert nő, hanem mert súlyos erőszakos bűncselekményt követett el. Gondolom, időközben ön is fölismerte már, hogy komoly pszichés gondokkal küszködik, gondozásra és segítségre szorul.

– Engedje meg, hogy segítsek önnek – felelte Annika barátságosan. – Attól fél, hogy nem tudok optimális védelmet nyújtani Lisbeth Salandernek.

– Nem mintha lenézném önt – biztosította Ekström. – A legkisebb kétségeim sincsenek a képességei felől. Csupán arra utaltam, hogy ezen a területen ön meglehetősen tapasztalatlan.

– Hadd szabadjon teljes mértékben helyeselnem. Valóban nincs tapasztalatom az erőszakos bűncselekmények területén.

– Mégis minden segítséget visszautasított, amelyet önnél jóval tapasztaltabb ügyvédek ajánlottak fel…

– A védencem kívánságára. Salander kisasszony engem akar ügyvédjének, és a tárgyaláson én fogom őt képviselni.

Udvariasan elmosolyodott.

– Rendben van. De még mindig nem tudom, komolyan a bíróság elé szándékozik-e tárni ennek az írásnak a tartalmát.

– Természetesen. Ez Lisbeth Salander története.

Ekström összenézett Fastéval. Faste felvonta a szemöldökét. Nem egészen értette, miért csinál Ekström ekkora cirkuszt. Ha Giannini nem fogja fel, hogy a legjobb úton halad védence látványos bukása felé, az nem az ő bajuk. Épp ellenkezőleg. Köszönetet mondhatnak neki, amiért segít minél simábban letudni az ügyet.

Hogy Salander teljesen bolond, az nem is lehetett kérdéses a számára. Minden képességét latba vetette, hogy legalább a lakóhelyéről kihúzzon valamit a lányból. De az csak hallgatott, mint a csuka. Egy milliméterrel sem tudott közelebb férkőzni hozzá. A felkínált cigarettát nem fogadta el, ahogyan a kávét és a frissítőt sem. Arra sem reagált, amikor a nyomaték kedvéért vagy épp idegességében fölemelte a hangját.

Ez volt Hans Faste pályafutásának legelkeserítőbb kihallgatása. Felsóhajtott.

– Ügyvédnő – próbálkozott újra Ekström. – Úgy gondolom, hogy a védencét meg kellene kímélnünk ettől a tárgyalástól. Beteg ember. Ezt egy igen magasan kvalifikált pszichiáter szakvéleményével alá is tudom támasztani. A védencének meg kell kapnia azt a pszichiátriai kezelést, amelyre már évekkel ezelőtt szükség lett volna.

– Ha így van, akkor ezt valószínűleg megemlíti majd a bíróság előtt is.

– Ezt fogom tenni. Nem tisztem önnek tanácsokat adni. De ha ezen a vonalon akar elindulni, nem lesz esélye. Ez az önéletrajz egy rakás képtelen és főleg alá nem támasztott gyanúsítgatást tartalmaz… nem utolsósorban a védence egykori gyámjával, Bjurman ügyvéddel, valamint dr. Teleboriannal kapcsolatban. Remélem, nem gondolja komolyan, hogy a bíróság elhisz majd olyan állításokat, amelyek a legkisebb bizonyítékot nélkülözve rossz hírbe akarják keverni dr. Teleboriant. Bocsássa meg a kifejezést, de ez az irat az utolsó szög védence koporsójában.

– Értem.

– A tárgyaláson szembeszállhat azzal az állítással, hogy Salander beteg, és követelhet új pszichiátriai szakvéleményt. De legkésőbb ennek az önéletrajznak a bemutatásakor minden kétség eloszlik afelől, hogy bármely más orvosszakértő ugyanolyan következtetésre jut majd, mint dr. Teleborian. Ez a legfőbb bizonyíték arra, hogy a védence paranoid skizofrén.

Annika Giannini továbbra is mosolygott.

– Van még egy lehetőség – jelentette ki.

– Éspedig? – érdeklődött Ekström.

– Éspedig az, hogy ez a vallomás igaz, és a bíróság is hisz neki.

Ekström ügyésznek leesett az álla. Aztán ugyanolyan udvariasan visszamosolygott, és megsimogatta a szakállát.

Fredrik Clinton a szobájában ült az ablak melletti kisasztalnál. Figyelmesen hallgatta Georg Nyströmöt és Jonas Sandberget. Arcát ráncok szabdalták, de a szeme éber volt.

– Április óta lehallgatjuk a legfontosabb Millennium-dolgozók telefonját, és ellenőrizzük az e-mailjeiket – mondta aztán. – Elintézettnek tekinthetjük Blomkvistet, Malin Erikssont meg ezt a Cortezt. Olvastuk a Millennium következő számának vázlatát. Úgy tűnik, most már Blomkvist is abból indul ki, hogy Salander őrült. Szociális szempontok alapján próbálja védeni, azt mondja, nem kapta meg a kellő támogatást, és hogy csak csökkentett mértékben büntethető azért, mert megpróbálta megölni az apját… Arról egy szót sem szól, hogy betörtek a lakásába, és Göteborgban megtámadták a húgát, sem az eltűnt jelentésről. Tudja, hogy semmit sem képes bizonyítani.

– De hát éppen ez a baj – szólt közbe Sandberg. – Blomkvistnek tudnia kell, hogy nem stimmel valami. De egyáltalán nem érdekli. Már elnézést, de szerintem ez nem a Millennium stílusa. Egyébként Erika Berger visszatért a szerkesztőséghez. Az egész új szám olyan jelentéktelen, hogy az már kezd gyanús lenni.

– Úgy érted… szemfényvesztés az egész?

Sandberg bólintott.

– A nyári különszámot eredetileg június utolsó hetében kellett volna kiadniuk. Malin Eriksson leveleiből úgy tudjuk, hogy egy södertäljei nyomdában fog elkészülni. De utánaérdeklődtem náluk, és nem kaptak semmit, csak egy árajánlatkérést egy hónapja.

Fredrik Clinton hümmögött.

– Korábban hol nyomták a lapot?

– Valami Hallvigs Reklamtyckerinél, Morgongåvában. Felhívtam őket, és megkérdeztem, hogy állnak. Úgy tettem, mintha millenniumos lennék. De a főnök nem mondott semmit. Gondoltam, ma odamegyek személyesen, és körbenézek egy kicsit.

– Tedd azt! Georg?

– Átvizsgáltam az elmúlt hét minden lehallgatott telefonbeszélgetését – jelentette Nyström. – Fura, de egyikük sem mondott semmi olyasmit, aminek köze lenne a Zalacsenko-ügyhöz.

– Egyáltalán?

– Egyáltalán. Egy szó sem hangzott el a témában. Illetve Mikael Blomkvistet felhívták az Aftonbladettől, hogy kommentálja a közelgő tárgyalást.

Bekapcsolt egy magnót.

– Sajnos nem kommentálhatom a dolgot.

– De hiszen kezdettől fogva érintett volt az ügyben. Ön találta meg Salandert Gossebergában. És a mai napig nem publikált erről egy sort sem. Mikor fog bármit megírni ebből?

– A megfelelő időben. Feltéve, hogy van mit megírnom.

– És van?

– Hát vegye meg a Millenniumot, és megtudja.

Nyström leállította a felvételt.

– Eredetileg nem gondoltunk erre, de önkényesen visszakerestem és végighallgattam még néhány beszélgetést. Ugyanolyanok, mint ez. Alig beszél a Zalacsenko-ügyról, és akkor is csak általánosságban. A húgával egyáltalán nem érintkezik, pedig ő Salander ügyvédje.

– Lehet, hogy tényleg nincs mit mondania.

– Következetesen megtagad mindenféle spekulációt. Úgy néz ki, nem is igen megy haza, hanem a szerkesztőségben él. Ha tényleg megállás nélkül dolgozik, akkor van valami jobb is a tarsolyában, mint az, ami a következő számban megjelenik.

– És még mindig nincs lehetőségünk, hogy lehallgassuk a szerkesztőséget?

– Nincs – mondta Sandberg. – Minden pillanatban van bent valaki. Ez is elég érdekes.

– Hm?

– Amióta betörtünk Blomkvisthez, mindig van valaki a szerkesztőségben. Blomkvist szobájában szünet nélkül ég a villany. Ha még sincs bent, akkor ott van Cortez vagy Eriksson vagy az a buzi, hogy is hívják… Christer Malm.

Clinton az állát dörzsölgette, és gondolkozott.

– Következtetés?

Nyström egy pillanatig habozott a válasszal.

– Hát… ha nem tudnám, hogy lehetetlen, azt mondanám, hogy ez az egész csak színjáték.

Clinton hátán végigfutott a hideg.

– Hogy nem vettük ezt észre korábban?

– Csak lehallgattuk, amit mondtak, de arra nem figyeltünk, hogy mi az, amit nem mondanak ki. Elégedettek voltunk azzal, hogy éreztük a zavart a telefonbeszélgetéseken és a maileken keresztül. Blomkvist tudja, hogy valaki ellopta tőle és a húgától az 1991-es Salander-jelentést, de mégis mi az istent tehet?

– Nem tett feljelentést?

Nyström a fejét rázta.

– Giannini ott volt a kihallgatáson Salanderrel. Udvarias, de nem mond semmi olyat, aminek jelentősége lehet. Salander meg makacsul hallgat.

– Az nem baj, minél inkább hallgat, annál jobb nekünk. Mit mond Ekström?

– Két órája beszéltem vele. Akkor kapta ezt a vallomást Salandertől.

A Clinton ölében heverő másolatra mutatott.

– Ekström össze van zavarodva. Szerencsére Salander nem ért ahhoz, hogy írásban kifejezze magát. Beavatatlan olvasó számára ez az egész csak egy elmebeteg összeesküvés-elmélet, némi pornografikus beütéssel. De elég jól közelít a valósághoz. Elmeséli, miért is zárták be a St. Stefanba. Azt állítja, hogy Zalacsenko a titkosszolgálatnak dolgozott. Azt is megemlíti, hogy szerinte létezik egy titkos csoport a Nemzetbiztonsági Hivatalon belül, tehát sejti a Szekció létezését. Összességében nagyon is pontosan ír le minket. De, mint mondtad, egyáltalán nem hihetően. Ekströmöt az zavarja, hogy Giannini erre akarja építeni a védelmet.

– A kurva életbe! – ordított fel Clinton.

Lehajtotta a fejét, és néhány percig csöndben a fejét törte. Aztán újra felpillantott.

– Jonas tehát elmegy Morgongåvába, és megnézi, mi folyik ott. Ha ott nyomják a Millenniumot, akarok egy példányt.

– Viszem Falunt is.

– Jó. Georg, szeretném, ha megkeresnéd Ekströmöt, és mindent kiszednél belőle. Eddig simán ment minden, de ezeket az aggályokat már nem tudom csak úgy eloszlatni.

– Rendben.

Clinton egy pillanatra elhallgatott.

– De a legjobb az lenne, ha egyáltalán el sem kezdődne a tárgyalás… – mondta végül.

Fölemelte a fejét, és Nyström szemébe nézett. Nyström bólintott. Sandberg is bólintott. A szótlan egyetértés pillanata volt ez.

– Nyström, azért vizsgáld meg még egyszer, milyen lehetőségeink vannak.

Jonas Sandberg és Lars Faulsson, a Falun néven ismert lakatos a sínektől messzebb parkoltak le, és gyalog mentek be Morgongåvába.

Este fél kilenc volt – még túl korai és túl világos ahhoz, hogy bármit tehessenek, de jó előre fel akarták mérni a terepet.

– Ha riasztó van, én inkább nem mennék be – jelentette ki Falun. Sandberg bólintott.

– Akkor jobb volna, ha csak az ablakon kukkantana be. Ha lát valami érdekeset, beveri az ablakot egy kővel, felkapja, ami kell, aztán futás.

– Rendben.

– De ha csak egy példány kell, megnézhetjük, nincs-e egy szemeteskonténer a ház mögött. Csak kidobtak oda valami próbanyomatot vagy ilyesmit.

Már a Hallvigs nyomdának helyet adó alacsony téglaépülettel szemben álltak. Sandberg egyenesen át akart vágni az utcán, de Falun megragadta a könyökét.

– Menjen tovább.

– De miért?

– Menjen tovább, mintha csak sétálgatnánk.

Továbbmentek, és befordultak a sarkon.

– Mi volt ez? – kérdezte Sandberg.

– Nézze meg jobban. Nem csak riasztó van. Állt a ház előtt egy kocsi is.

– Vagyis van ott valaki?

– Mégpedig a Milton Security kocsija. Rendesen őrzik ezt a nyomdát, bassza meg.

– Milton Security? – ordította Clinton. Mintha gyomorszájon vágták volna.

– Falun nélkül egyenesen a karjaikba sétáltam volna – tette hozzá Sandberg.

– Valami nagy disznóság folyik itt – mondta Nyström. – Csak ez lehet a magyarázat arra, hogy a Milton őriz egy kis vidéki nyomdát.

Clinton bólintott. A szája keskeny vonallá szűkült. Este tizenegy óra volt, és lassan le kellett pihennie.

– Tehát a Millennium mégiscsak sántikál valamiben – jelentette ki Sandberg.

– Erre magamtól is rájöttem – vágta rá Clinton. – Na jó. Elemezzük a helyzetet. Mi lehet a legrosszabb eshetőség? Mit tudhatnak?

Nyströmre pillantott.

– A legrosszabb a Salander-jelentés lenne – mondta az. – Azt követően hoztak ilyen komoly biztonsági intézkedéseket, hogy elloptuk tőlük a másolatokat. Nyilván arra is rájöttek, hogy megfigyeljük őket. A legeslegrosszabb az volna, ha lenne még egy példányuk a jelentésből.

– De hát Blomkvist egészen kétségbeesett, amikor elvesztette!

– Tudom. De ez lehet csapda is. Nem szabad kizárnunk ezt a lehetőséget.

Clinton bólintott.

– Akkor ebből indulunk ki. Sandberg?

– Azt már tudjuk, mire épül Salander védekezése. Elmeséli a tényeket, amelyeket tapasztalt. Elolvastam még egyszer ezt az úgynevezett önéletrajzot. Még jól is jön nekünk. Olyan súlyos vádak vannak benne, nemi erőszaktól az igazságszolgáltatás túlkapásaiig, hogy az egész olyan, mint egy beteges hazudozó fantáziálása.

Nyström bólintott.

– Egyáltalán nem tudja bizonyítani az állításait. Ekström ellene fordíthatja ezt az írást, és még inkább kétségbe vonhatja a szavahihetőségét.

– Helyes. Teleborian új szakvéleménye is kiváló. Persze, fennáll a lehetőség, hogy Giannini elővarázsol egy saját szakértőt, aki kijelenti, hogy Salander nem is őrült, és az egész ügy megy a törvényszéki orvostanhoz. De ugyanaz lesz ott is. Ha Salander nem változtat taktikát, és velük sem hajlandó beszélni, arra fognak jutni, hogy Teleboriannak van igaza, és Salander bolond. Ő a saját maga legnagyobb ellensége.

– Ezzel együtt még mindig az volna a legjobb, ha a tárgyalásra nem kerülne sor – jelentette ki Clinton.

Nyström a fejét rázta.

– Az gyakorlatilag lehetetlen. A Kronoberg börtönben ül előzetesben, és még a többi őrizetessel sincs kapcsolata. Naponta egy órát sétálhat egy kis területen a tetőn, de ott sem férünk hozzá. És a börtön személyzetével sem tudunk érintkezni.

– Értem.

– Akkor kellett volna csinálni valamit, amikor még kórházban volt. Most már túlságosan szem előtt van. Ki vállalná az eltüntetését ilyen körülmények között? Ennyi idő alatt egy látszólagos öngyilkosságot vagy balesetet sem tudnánk összehozni.

– Sejtettem. És egy váratlan haláleset különben is fölvetne néhány kérdést. Na jó, akkor meg kell várnunk a tárgyalás végét. Lényegében tehát nem változott semmi. Végig számítottunk arra, hogy visszavág, és ezek szerint ezt az önéletrajzot szánja annak.

– Az igazi gond a Millennium – állapította meg Sandberg. Mindenki bólogatott.

– És a Milton – tette hozzá Clinton. – Salander Armanskijnál dolgozott, és Blomkvisttel is kapcsolatban áll. Következtethetünk ebből arra, hogy a két cég szövetkezett?

– Nem vethetjük el a gondolatot. Annyit tudunk, hogy a Millenniumot készítő nyomdát a Milton őrzi. Ez nem lehet véletlen.

– De mikor akarják kiadni? Jonas, azt mondtad, az új szám már két hete késik. Ha feltételezzük, hogy a Milton azért őrzi a nyomdát, nehogy ehhez a számhoz hozzájusson valaki, az egyrészt azt jelenti, hogy olyasmit akarnak kitálalni, aminek nem szabad túl hamar nyilvánosságra kerülnie, másrészt azt, hogy a nyomtatás már készen van.

– És az új szám összefügg a tárgyalással – tette hozzá Sandberg.

– Ez az egyetlen ésszerű magyarázat.

Clinton bólintott.

– De mi lehet vajon a lapban? Mi a legrosszabb, ami történhet?

Hosszú töprengés után Nyström törte meg a csendet.

– Továbbra is azt mondom, hogy az, ha maradt náluk még egy példány az 1991-es jelentésből.

Clinton és Sandberg egyetértett. Mindhárman ugyanarra a végkövetkeztetésre jutottak.

– Az a kérdés, hogy mit tudnak vele kezdeni – mondta Sandberg. – A jelentés Björcköt és Teleboriant érinti. Teleboriannak a körmére fognak nézni, de még mindig mondhatja, hogy teljesen normális pszichiátriai vizsgálatot végzett. Akkor egy állítás áll szemben egy másikkal, minden mást meg szépen letagad.

– De mi lesz, ha nyilvánosságra hozzák a jelentést? – kérdezte Nyström.

– Azt hiszem, nekünk is van még egy adunk – felelte Clinton. – Ha a jelentéssel akad probléma, minden szem a Nemzetbiztonsági Hivatal felé fordul majd, nem a Szekció felé. És ha az újságírók tőlük kezdenek kérdezősködni, ők éppen a jelentést veszik elő az archívumból.

– Természetesen nem ugyanazt – fűzte hozzá Sandberg.

– Nem hát. Shenke archiválta a megváltoztatott verziót, amelyet Ekström is olvasott. Van iktatószáma. Így elég gyorsan elég sok hamis információt adhatunk át a sajtónak. Nekünk megvan az eredeti, amit Bjurman szerzett meg, és a Millenniumnál van egy másolat. Esetleg olyasmit is terjeszthetnénk, ami megerősíti a gyanút, hogy Blomkvist meghamisította az eredeti jelentést.

– Jó. Mit tudhatnak még?

– A Szekcióról semmit. Az lehetetlen. A Nemzetbiztonsági Hivatalra fognak koncentrálni, úgyhogy Blomkvist ugyanott tart majd, mint bárki más, aki fura összeesküvés-elméleteket agyal ki, a hivatal pedig kijelenti, hogy az újságíró sem normális.

– Ő azért elég közismert – vetette fel Clinton. – A Wennerström-botrány óta igen nagy a tekintélye.

Nyström bólintott.

– És nem lehetne ezt a tekintélyt valahogy aláásni? – kérdezte Sandberg.

Nyström és Clinton összenézett.

– Mit gondolsz… – kérdezte Nyströmtől Clinton – tudnál szerezni, mondjuk, úgy ötven gramm kokaint?

– Talán a jugóktól.

– Remek. Próbáld meg. De siess, mert nyakunkon a tárgyalás.

– Ezt most nem értem… – kezdte Sandberg.

– Ez a trükk egyidős a szakmával. De még mindig hatásos.

– Morgongåva? – kérdezte Torsten Edklinth, és összeráncolta a homlokát. Hálóköntösben ült otthon a kanapén, és épp harmadszor olvasta Salander önéletrajzát, amikor Monica Figuerola felhívta.

– Morgongåva – hagyta helyben Figuerola. – Sandberg és Lars Faulsson ma este hét körül ott jártak. Curt Andersson, Bublanski csapatából, követte őket, amit megkönnyítettünk neki azzal, hogy Sandberg kocsijára rádiós nyomkövetőt tettünk. A vasútállomás közelében parkoltak le, sétáltak egy kicsit, aztán beszálltak a kocsiba, és már jöttek is vissza Stockholmba.

– Értem. Találkoztak valakivel, vagy…?

– Nem. Ez volt az egészben a legfurcsább. Kiszálltak, mentek egy kört, aztán indultak haza.

– Aha. És miért hívott fel az éjszaka közepén, hogy ezt megossza velem?

– Eltartott egy ideig, amíg kiderítettük, mit kerestek ott. A ház, amelyet kerülgettek, a Hallvigs Reklamtryckeri épülete. Beszéltem Mikael Blomkvisttel. Ott nyomják a Millenniumot.

– A szentségit!

Edklinth egy pillanat alatt rájött, mit jelent ez.

– Mivel Falun is ott volt, úgy tippelem, hogy eredetileg egy kései látogatást terveztek a nyomdában, csak nem jött össze – mondta Figuerola.

– Igaza van. Nyilván valami veszélyt szimatoltak…

– Legkésőbb akkor, amikor meglátták az autót. Sandberg a belvárosban kitette Faulssont, és továbbment az Artillerigatanra. Tudjuk, hogy Fredrik Clinton is ott tartózkodik. Georg Nyström nagyjából Sandberggel egy időben érkezett meg. Most természetesen az a kérdés, vajon mire készülnek.

– A tárgyalás szerdán kezdődik… felhívná Blomkvistet, hogy erősítsék meg a Millennium védelmét? Biztos, ami biztos.

– Már így is elég jó biztonsági intézkedéseket hoztak. És az, hogy a lehallgatott telefonokon csak ködös vagy félrevezető információkat közöltek, egészen profi megoldás volt. Blomkvist van annyira paranoiás, hogy ki tudjon találni olyan elterelő manővereket, amelyeknek mi is hasznát vehetjük.

– Remek. De azért csak hívja fel.

Monica Figuerola kikapcsolta a mobiltelefonját, és az éjjeliszekrényre tette. Aztán Mikael Blomkvistre nézett, aki meztelenül támaszkodott az ágy végének.

– Fel kell téged hívnom, és szólnom, hogy erősítsétek meg a biztonsági intézkedéseket a szerkesztőségben – mondta.

– Kösz a tippet – felelte szárazon Mikael.

– Komolyan mondom. Ha veszélyt éreznek, fennáll a veszélye annak, hogy meggondolatlanul cselekszenek. És annak egy újabb betörés lehet az eredménye.

– Henry ma bent alszik. Riasztónk is van, ami a Miltonnál jelez. Csak három percre vannak a szerkesztőségtől.

Elhallgatott.

– Méghogy paranoiás… – morogta aztán.

24. FEJEZET

Július 11., hétfő

Hétfő reggel hatkor Susanne Linder felhívta Mikael Blomkvist T10-esét.

– Maga sosem alszik? – kérdezte álmosan Mikael.

Monicára pillantott, aki a tréningnadrágját már felhúzta, de a pólóját még nem.

– De. Most viszont fölébresztett az éjszakai szolgálat. A hangtalan riasztó, amelyet a lakásába szereltünk, hajnali háromkor jelzett.

– Tényleg?

– Úgyhogy átmentem, és megnéztem, mi történt. Elég cinkes a dolog. Át tudna jönni a Miltonhoz még ma reggel? Lehetőleg azonnal.

– Nagyon komoly az ügy – jelentette be Dragan Armanskij.

Nem sokkal múlt nyolc óra, és a Milton tárgyalójában ültek egy televízió előtt. A megbeszélésen Armanskij, Mikael Blomkvist és Susanne Linder vett részt, valamint Armanskij meghívására a 62 esztendős Johan Fräklund, az egykori solnai nyomozó és az egykor szintén rendőr, 48 éves Sonny Bohman, aki kezdettől fogva nyomon követte a Salander-ügyet. Közösen nézték meg a biztonsági kamera felvételét, amelyet Susanne Linder lejátszott nekik.

– Itt Jonas Sandberget láthatjuk, amint ma, hajnali 3 óra 17 perckor kinyitja Mikael Blomkvist lakásának ajtaját. A saját kulcsával… emlékezhetnek rá, hogy ez a Falun lemásolta Blomkvist úr pótkulcsait, amikor néhány hete Göran Mårtenssonnal együtt betört ugyanide.

Armanskij komoran bólogatott.

– Sandberg körülbelül nyolc percig tartózkodott a lakásban. Ez idő alatt, ahogy láthatják, a következőket teszi: először hoz egy kis nejlonzacskót a konyhából, és beletesz valamit. Aztán lecsavarozza a szobában álló hangfal borítását. Az alá rejti el a zacskót.

– Hmm – hümmögött Mikael.

– Fontos, hogy az ön konyhájából hozta a zacskót.

– A Konsumból van – mondta Mikael. – Meg szoktam tartani őket, mert olyan jó nagyok.

– Én is. A lényeg természetesen az, hogy ezen a zacskón rajta vannak az ön ujjlenyomatai. Aztán hoz az előszobából egy régi újságot. Kitép egy lapot, s belecsomagol valamit, amit aztán a ruhásszekrénybe dug.

– Hmm – ismételte Mikael.

– Persze az újságpapíron is az ön ujjlenyomatai vannak.

– Világos.

– Öt körül átmentem önhöz, és a zacskóban úgy száznyolcvan grammnyi kokaint találtam. Egy grammot elhoztam mintának.

Az asztalra tett egy átlátszó tasakot.

– És a szekrényben? – kérdezte Mikael.

– Úgy százhúszezer korona készpénzben.

Armanskij egy intéssel jelezte Lindernek, hogy kapcsolja ki a tévét. Aztán Fräklundhoz fordult.

– Mikael Blomkvist tehát kokaint árul – mondta Fräklund.

– Ellencsapás – állapította meg Mikael.

– Hogyhogy?

– Tegnap rájöttek, hogy a nyomdát őrzik.

Elmesélte, mit tudott meg Monica Figuerolától Sandberg morgongåvai kiruccanásáról.

– Micsoda kis buzgómócsing – jegyezte meg Bohman.

– De miért pont most?

– Láthatóan aggódnak amiatt, hogy mit jelentet meg a Millennium a tárgyalás kezdetekor – tűnődött Fräklund. – Ha Blomkvist úr lebukik a kokainnal, hatalmas csorbát szenved a szavahihetősége.

Susanne Linder bólintott. Úgy tűnt, hogy Mikaelnek azonban még vannak kétségei.

– Tehát mihez kezdünk ezzel az egésszel? – kérdezte Armanskij.

– Egyelőre semmihez – válaszolta Fräklund. – Minden adu a kezünkben van. Elsőrangú bizonyítékunk van arra, hogy Sandberg kokaint csempészik be az ön lakásába, Mikael. Hadd záródjon be a csapda. Egy csapásra bizonyítani tudjuk az ön ártatlanságát és a Szekció bűnösségét is. De szívesen lennék az ügyész, amikor ezek a csirkefogók bíróság elé kerülnek!

– Nem tudom – mondta Mikael lassan. – Holnapután kezdődik a tárgyalás. A Millennium pénteken jelenik meg, tehát a harmadik napon. Ha be akarnak mártani a drog miatt, azt addig kell megtenniük… én viszont a megjelenésig nem tudom elmagyarázni, mi történt.

– Akkor a legjobban teszi, ha ezen a héten láthatatlan marad – javasolta Armanskij.

– Hát igen… viszont a TV4-gyel is tárgyalnom kellene, nem beszélve egy csomó más előkészületről… hát ez nem is jöhetett volna rosszabbkor.

– De miért pont most? – kérdezte hirtelen Susanne Linder is.

– Mit miért? – kérdezett vissza Armanskij.

– Három hónapjuk volt rá, hogy Blomkvist urat befeketítsék. Miért csak most mozdultak meg? Most már bármit tesznek, nem tudják megakadályozni, hogy a lap megjelenjen.

Néhány pillanatra csönd támadt.

– Lehet, hogy nem tudják, mit akar Mikael közzétenni – mondta óvatosan Armanskij. – Tudják, hogy valamit igen… de talán azt hiszik, hogy csak Björck 1991-es jelentését.

Mikael tétován bólintott.

– Nincsenek tisztában vele, hogy az egész Szekciót le akarja leplezni. Ha csak a jelentésről lenne szó, elég volna az ön hitelét megingatni. Az ön esetleges lebuktatása előzetes letartóztatáshoz vezetne. Óriási botrány törne ki. Mikael Blomkvistet, a híres riportert drogkereskedésen kapták. Ez hattól nyolc évig terjedő szabadságvesztést jelent.

– Kaphatnék két másolatot a kamera felvételéből? – kérdezte Mikael.

– Mit akar velük?

– Az egyiket odaadom Edklinthnek. Ezenkívül három óra múlva beszélek a TV4-gyel. Nem árt, ha készen állok, mire kitör a balhé.

Monica Figuerola kikapcsolta a DVD-lejátszót, és a padlóra tette a távkapcsolót. Az ideiglenes irodában ültek a Fridhemsplanon.

– Kokain – mondta Edklinth. – Bevetik a nehéztüzérséget.

Monica elgondolkodva pillantott Mikaelre.

– Gondoltam, az a legjobb, ha önöknek is szólok – vonta meg a vállát Mikael.

– Nem tetszik ez nekem – mondta Monica. – Ez már elég kétségbeesett lépés. Tudniuk kell, milyen kockázatot jelent ez nekik.

– Nyilván – helyeselt Mikael.

– Ha esetleg el is ítélik, attól az emberek még hihetnek magának. És a kollégái sem fogják tartani a szájukat.

– Azonkívül egy ilyen akció iszonyú sokba kerül – fűzte hozzá Edklinth. – Olyan költségvetéssel rendelkeznek, amely lehetővé teszi, hogy szemrebbenés nélkül becsempésszenek magához százhúszezret és a kokaint, ami szintén nem olcsó.

– Bizony – mondta Mikael. – De ezzel együtt nem rossz terv. Úgy számolnak, hogy Lisbeth Salander zárt osztályra megy, én meg eltűnök a rengeteg gyanú miatt. És azt hiszik, hogy minden figyelem a Nemzetbiztonsági Hivatal felé fordul majd, nem pedig a Szekció felé. Ezzel ők elég jól jönnének ki az ügyből.

– De hogy akarják rávenni a kábítószerosztályt, hogy házkutatást tartson magánál? Gondolom, egy névtelen feljelentés nem elég ahhoz, hogy egy neves újságíróhoz kivonuljanak. Pedig ha ezzel el akarnak érni valamit, a napokban össze kell hozniuk, hogy meggyanúsítsák.

– Nem tudjuk, hogy osztották be az időt – mondta Mikael. Fáradt volt, és nagyon szerette volna, ha ennek az egésznek vége lenne. Felállt.

– Hova megy? – kérdezte Monica Figuerola. – Szeretném tudni, hol tartózkodik a közeljövőben.

– Délben megbeszélésem van a TV4-gyel. Hatkor Erika Bergerrel találkozom Samir Katlanjában. Meg akarjuk beszélni, pontosan mit mondjunk majd a sajtótájékoztatón. Az este további részét pedig feltehetően a szerkesztőségben töltöm.

Erika Berger neve hallatán Monica szeme kissé összeszűkült.

– Szeretném, ha egész nap elérhető lenne. A legjobb lenne, ha egészen a tárgyalás kezdetéig szoros kapcsolatot tartanánk.

– Jó, majd önhöz költözöm néhány napra – felelte Mikael mosolyogva, mintha viccelne.

Monica arca elborult. Gyors oldalpillantást vetett Edklinthre.

– Monicának igaza van – mondta Edklinth. – Legjobb lenne, ha eltűnne, amíg véget nem ér a dolog. Ha letartóztatja a kábítószer-ügyosztály, akkor is hallgasson a tárgyalás kezdetéig.

– Csak nyugalom. Nem tervezem, hogy éppen most pánikba essek, és kiadjak valamit. Tegyék csak a dolgukat, én is teszem a magamét.

A TV4 munkatársnője alig bírta leplezni izgalmát, amikor megkapta Mikael Blomkvisttől az új képanyagot. A férfi mosolygott a mohó éhség láttán. A nő egy hete azon gürcölt, hogy összeállítson a Szekcióról egy közérthető műsort. Mostanra a TV4 producere és hírszerkesztője is értesült arról, mekkora sztori húzódik meg a háttérben. A műsor a legnagyobb titoktartás mellett készült, a lehető legkevesebb résztvevővel. Mikaelnek azt a feltételét is elfogadták, hogy csak a tárgyalás harmadik napján adhatják le. Úgy döntöttek, egyórás tényfeltáró műsort sugároznak majd.

Mikael eddig is egész csomó fotót adott már át nekik, de a mozgókép mindennél értékesebb volt. Egy éles videofelvétel, amelyen jól látszik, hogy egy név szerint azonosítható rendőr kokaint csempész be Mikael Blomkvisthez – a szerkesztőnő majd kiugrott a bőréből.

– Micsoda leleplezés! – ujjongott. – „A most következő bejátszáson jól látható, ahogy a Nemzetbiztonsági Hivatal embere kokaint rejt el a riporter lakásán.”

– Nem a nemzetbiztonság embere… a Szekcióé – javította ki Mikael. – Ne kövesse el azt a hibát, hogy összekeveri őket.

– De hát ez a Sandberg a nemzetbiztonságiaknak dolgozik! – tiltakozott a nő.

– Igen, de őt ott beépített embernek kell tekinteni. Legyen szíves, mindig különítse el egymástól a kettőt.

– Jó. Szóval az igazi sztori a Szekció. Nem a nemzetbiztonság. Mikael, magyarázza már el, hogy keveredhet mindig ilyesmibe! Igaza volt, ez tényleg nagyobbat szól majd, mint a Wennerström-ügy!

– Gondolom, tehetség kérdése. Vicces, de ez a sztori is egy Wennerström-üggyel kezdődik. Mármint a hatvanas évekbelivel, Wennerström ezredes kémbotrányával.

Négy órakor telefonált Erika Berger. Éppen a lapkiadók találkozóján vett részt, hogy előadja nézeteit a személyi lépésekről az SMP-nél, melyek a távozása után komoly konfliktushoz vezettek a szakszervezettel. Szólt Mikaelnek, hogy csak később ér oda Samir Katlanjába, legkorábban fél hétkor.

A pihenőszobában, amely Fredrik Clinton parancsnoki központja lett a Szekció főhadiszállásán, Jonas Sandberg átsegítette az öregembert a tolószékéből az ágyra. Clinton épp dialízisről jött, amire ráment az egész délelőtt. Végtelenül öregnek és kimerültnek érezte magát. Az elmúlt napokban alig aludt, és azt kívánta, hogy minél előbb érjen véget ez az egész. Éppen akkor, amikor sikerült elhelyezkednie az ágyon, benyitott Georg Nyström.

Clinton még egyszer összeszedte minden erejét.

– Minden készen áll? – érdeklődött. Nyström bólintott.

– Most beszéltem a Nikolic fivérekkel – jelentette. – Ötvenezerbe fog kerülni.

– Ennyi belefér – mondta Clinton.

A fene essen belé, csak még egyszer fiatal lehetnék! Figyelmesen végigmérte előbb Nyströmöt, majd Sandberget.

– Semmi lelkiismereti probléma? A másik kettő a fejét rázta.

– Mikor? – jött a következő kérdés.

– Huszonnégy órán belül – felelte Nyström. – Rohadt nehéz megtalálni ezt a Blomkvistet, de szükség esetén megoldják a szerkesztőségen kívül is.

Clinton bólintott.

– Erre ma este is lesz lehetőség… méghozzá két óra múlva – közölte Sandberg.

– Igen?

– Erika Berger egy órája hívta fel. Együtt vacsoráznak Samir Katlanjában. Nem messze van a Bellmansgatantól.

– Berger… – mondta tétován Clinton.

– Jó ég, remélem, hogy őt nem… – kezdte Nyström.

– Nem volna az olyan rossz – szakította félbe Sandberg.

Clinton és Nyström ránézett.

– Abban, gondolom, egyetértünk, hogy Blomkvist jelenti számunkra a legnagyobb fenyegetést, és az is valószínű, hogy a Millennium következő számában meg akar jelentetni valami fontosat. Ebben már nem akadályozhatjuk meg. A szavahihetőségét kell tehát kikezdenünk. Ha egy látványos alvilági leszámolásnak esik áldozatul, és utána kábítószert és rengeteg pénzt találnak a lakásán, abból a nyomozók levonnak majd bizonyos következtetéseket. De a Nemzetbiztonsági Hivatalon belül nem fognak összeesküvés után kutatni.

Clinton bólintott.

– Na már most, Berger ugye Blomkvist szeretője – folytatta nyomatékosan Sandberg. – Férjnél van, akihez hűtlen. Ha most hirtelen ő is életét veszti, az egy rakás további spekulációt von majd maga után.

Clinton és Nyström tekintete összevillant. Sandberg őstehetség volt a ködösítés terén. Gyorsan tanult. Az azért némi habozásra késztette őket, hogy ilyen könnyedén dönt élet és halál felől. Ez nem jó. Az olyan intézkedés, mint a gyilkosság, nem szabványos megoldás, hanem olyasmi, amit csak akkor alkalmaztak, ha semmi más választás nem marad.

Clinton a fejét rázta.

Járulékos veszteség, gondolta. Hirtelen már az egész tervet ellenezte.

A Királyság szolgálatában eltöltött élet végén most egyszerre könyörtelen gyilkosok lettünk.

Zalacsenko megölése szükséges lépés volt. Björcké… sajnálatos eset, de Gullbergnek igaza volt. Blomkvisté… valószínűleg szintén elkerülhetetlen. De Erika Berger csak ártatlan mellékszereplő.

Sandbergre pillantott. Remélte, hogy a fiatalember nem fejlődött pszichopatává.

– Mennyit tudnak a Nikolic fivérek?

– Semmit. Úgy értem, rólunk semmit. Csak velem találkoztak. Én viszont más nevet mondtam nekik, és nem tudnak lenyomozni.

– És mi lesz velük a gyilkosság után?

– Azonnal elhagyják Svédországot – mondta Nyström. – Éppúgy, mint Björck esetében. Ha a rendőrségi nyomozás nem jut eredményre, már néhány hét múlva visszaóvakodhatnak.

– És a terv?

– A szicíliai modell. Egyszerűen odalépnek Blomkvisthez, beleeresztenek egy tárat, aztán mennek tovább.

– Milyen fegyverből?

– Automata fegyvereik vannak. Pontosabbat nem tudok.

– Remélem, az egész éttermet nem lövik szét.

– Ne aggódj! Higgadtak, és pontosan tudják, mit kell tenniük. De ha Berger és Blomkvist egy asztalnál ülnek… Járulékos veszteség.

– Ide figyeljetek – mondta végezetül Clinton. – Nagyon fontos, hogy Wadensjöö ne jöjjön rá, hogy mi benne vagyunk ebben. Különösen, ha Erika Berger is áldozatul esik. Már így is a tűréshatáron van. Nagyon félek, hogy ha ennek a történetnek vége, nyugdíjaznunk kell.

Nyström bólintott.

– Vagyis színészkednünk kell, amikor megkapjuk a hírt Blomkvist meggyilkolásáról. Válságtanácsot kell összehívnunk, és úgy tennünk, mintha minket lepett volna meg a legjobban a dolog. Találgatunk, ki állhat mögötte, de a kábítószert véletlenül sem említjük, amíg a rendőrség meg nem találja a bizonyítékot.

Mikael Blomkvist nem sokkal öt előtt vált el televíziós kolléganőjétől. Egész délután az anyag vitás pontjait elemezték, majd Mikaelt kisminkelték, és meginterjúvolták a kamera előtt.

Egy kérdésre különösen nehezen tudott válaszolni, és csak több nekifutás után sikerült fölvenni az anyagot.

Hogy lehet az, hogy egy svéd állami hivatalnok gyilkosságra ragadtatja magát?

Mikael sokat töprengett már ezen a kérdésen. A Szekció nyilván komoly fenyegetést látott Zalacsenkóban, de ez önmagában nem elégséges válasz. Igaz, az sem lett sokkal jobb, amelyet végül is adott.

– Az egyetlen ésszerű magyarázat, amellyel szolgálhatok az, hogy a Szekció az évek során a szó legszorosabb értelmében vett szektává nőtte ki magát. A tetteik párhuzamba állíthatók a knutbyi vallásos indíttatású gyilkosságokkal vagy a Jim Jones tiszteletes vezette Népek Temploma tömeges öngyilkosságával. Megvannak a saját törvényeik, amelyeken belül értelmüket vesztik olyan fogalmak, mint a „jó” vagy a „rossz”, és teljesen elszigetelődve élnek a társadalomtól.

– Ez úgy hangzik, mint egyfajta pszichózis.

– Igen, tekinthetjük annak is.

Elmetrózott a Slussenre, és megállapította, hogy még túl korai Samirhoz menni. Egy ideig álldogált a Södermalmstorgon. Kicsit aggódott, de alapjában véve úgy látta, az élet visszatér a rendes kerékvágásba. Mióta Erika újra a Millenniumnál dolgozott, rájött, menynyire hiányzott neki eddig. Nem okozott belső konfliktust, hogy Erika visszatérve ismét megragadta a kormányrudat, Malin pedig újra szerkesztőségi titkár lett. Ellenkezőleg, Malin alig tudott hová lenni a változás fölött érzett örömében.

Most vették észre azt is, milyen munkaerőhiánnyal küszködtek az elmúlt három hónapban. Erika a visszatérése után azonnal munkába állt. Tartott egy szerkesztőségi gyűlést is, amelyen eldöntötték, hogy terjeszkedniük kell, és fölvesznek legalább egy, de inkább két új munkatársat. Az, hogy a pénzt honnan fogják előteremteni erre, még nem volt egészen világos.

Végül is Mikael megvette az esti lapokat, és beült egy kávéra a hornsgatani Javába, hogy agyonüsse az időt, amíg találkozik Erikával.

Ragnhild Gustavsson ügyésznő a főállamügyészségtől a tárgyalóasztalra tette a szemüvegét, és végignézett az egybegyűlteken. Ötvennyolc éves volt, arca ráncos, rövid haja őszült. Már huszonöt éve volt ügyész, és a kilencvenes évek óta dolgozott a főállamügyészségen.

Három héttel ezelőtt hirtelen a főállamügyész hívatta, hogy az irodájában találkozzon Torsten Edklinthtel. Aznap éppen azzal foglalkozott, hogy lezárjon néhány rutinügyet, s utána hathetes szabadságra utazhasson a nyaralójába, Husarö szigetére. Ehelyett megbízást kapott, hogy indítson vizsgálatot hatósági dolgozók egy csoportja, az úgynevezett Szekció ellen. Egy időre jegelnie kellett a nyaralás tervét. Ez az ügy lett a fő feladata, és a megoldása érdekében szabad kezet kapott.

– Ez lesz a legszenzációsabb nyomozás Svédország történetében – jelentette ki a főállamügyész.

Hajlott arra, hogy egyetértsen vele.

Egyre növekvő megrökönyödéssel hallgatta Edklinth összefoglalóját a miniszterelnök megbízásából végzett nyomozás eredményeiről. Bár a nyomozás még nincs lezárva, fejezte be, máris elég messze jutott ahhoz, hogy egy ügyész elé terjesszék.

Gustavsson először is átfutotta az Edklinthtól kapott anyagot. Ahogy lassan kikristályosodott előtte a történet, az is világossá vált, hogy tettei és döntései bekerülnek a történelemkönyvekbe. Az eset egyedülálló volt a svéd jogtörténetben, és mivel olyan bűncselekményekről volt szó, amelyek harminc évnél is távolabbra nyúlnak vissza, fölismerte, hogy különleges eljárásra van szükség. A hetvenes és nyolcvanas évek olasz maffiaellenes nyomozói jutottak eszébe, akiknek titokban kellett működniük, ha életben akartak maradni. Értette, hogy miért kell Edklinthnek is ugyanígy dolgoznia. Egyszerűen nem tudhatta, kiben bízhat meg.

Első intézkedésként magához hívta a főállamügyészség három munkatársát. Olyanokat választott ki, akiket már régóta ismert. Ezután segítségül felkért egy ismert történészt is, aki tagja volt a bűnmegelőzési tanácsnak, és aki a Nemzetbiztonsági Hivatal fejlődésével kapcsolatos ismereteivel bizonyára támogatni tudja. Végül hivatalosan kinevezte Monica Figuerolát a nyomozás vezetőjének.

Ezzel a Szekció elleni nyomozás alkotmányjogilag szabályos formát nyert.

Az elmúlt két hétben Gustavsson ügyésznő egész sereg embert kéretett magához diszkrét kihallgatásra. Edklinthen és Figuerolán kívül kikérdezte Jan Bublanski, Sonja Modig, Curt Andersson és Jerker Holmberg nyomozókat. Utánuk következett Mikael Blomkvist, Malin Eriksson, Henry Cortez, Christer Malm, Annika Giannini, Dragan Armanskij, Susanne Linder és Holger Palmgren. A Millennium munkatársaitól eltekintve, akik elvből nem válaszoltak a titkos forrásokat érintő kérdésekre, mindenki készséggel szolgáltatott vallomást és bizonyítékokat egyaránt.

Ragnhild Gustavsson egyáltalán nem örült, amikor értesült a Millennium terveiről. Abból ugyanis az következett, hogy akarja vagy sem, egy adott időpontban egy sor embert őrizetbe kell vetetnie.

Ideális esetben több hónapos előkészítő munkát kívánt volna egy ilyen lépés.

De Mikael Blomkvist hajthatatlan volt. Lisbeth Salander tárgyalásának harmadik napján szándékozott nyilvánosságra hozni az anyagot. Ragnhild tehát kénytelen volt lépéseket tenni, ha nem akarta, hogy a gyanúsítottak és az esetleges bizonyítékok idő előtt eltűnjenek. Blomkvist komoly támogatást élvezett Edklinth és Figuerola részéről, és Ragnhildnek el kellett ismernie, hogy ez az eljárás jelent bizonyos előnyöket az ő számára is. Mint ügyész, pont azt a médiatámogatást kaphatja majd meg ezáltal, amire szüksége van. És a sajtónyilvánosságnak köszönhetően a folyamat olyan gyorsan halad majd előre, hogy ez a bonyolult vizsgálat nem akadhat el a bürokrácia útvesztőiben.

– Blomkvist célja elsősorban az, hogy rehabilitálja Lisbeth Salandert. A Szekció tönkretétele csak ennek folyománya lesz – közölte Monica Figuerola. A tárgyalás szerdán, vagyis két nap múlva kezdődik, és ezen a gyűlésen még egyszer át akarták venni a teljes anyagot.

A tanácskozáson tizenhárman vettek részt. Gustavsson magával hozta két legközelebbi munkatársát a főállamügyészségtől. Az alkotmányvédelem részéről a nyomozás vezetője, Monica Figuerola, valamint két kollégája, Stefan Bladh és Anders Berglund volt jelen. Az osztály vezetője, Torsten Edklinth megfigyelőként tartott velük.

Gustavsson azonban úgy döntött, hogy egy ilyen nagyságrendű ügyet nem korlátoz a Nemzetbiztonsági Hivatalra. Ezért aztán elhívta Jan Bublanski felügyelőt és csapatát: Sonja Modigot, Jerker Holmberget, valamint Curt Anderssont is. Ők már húsvét óta a Salander-ügyön dolgoztak, és mindenki másnál többet tudtak a történtekről. Rajtuk kívül ott volt még Agneta Jervas ügyésznő és Marcus Erlander nyomozó Göteborgból. A Szekció utáni nyomozás ugyanis összefüggött Alekszandr Zalacsenko meggyilkolásával is.

Mikor Monica Figuerola megemlítette, hogy tanúként ki kell hallgatni az egykori miniszterelnököt, Thorbjörn Fälldint is, Holmberg és Modig kényelmetlenül fészkelődni kezdett a székén.

Öt óra alatt bizonyítást nyert, hogy a Szekció tagjaiként azonosított személyek bűncselekményeket követtek el, és megszületett a döntés a letartóztatásukról. Összesen hét személyt hoztak kapcsolatba az Artillerigatanon lévő lakással. Azonosítottak további kilencet, akik kapcsolatban álltak a Szekcióval, de a lakásban nem fordultak meg. Leginkább a Nemzetbiztonsági Hivatal kungsholmeni épületében dolgoztak, de érintkeztek a Szekció tagjaival.

– Még mindig lehetetlen pontosan megmondani, meddig terjed ki ez az összeesküvés. Azt sem tudjuk, milyen körülmények között találkoztak ezek az emberek Wadensjöővel vagy valaki mással. Lehetnek informátorok, de hihetik azt is, hogy belső nyomozásokban működnek közre. Kérdéses tehát a részvételük a Szekcióban, és ezt csak úgy tisztázhatjuk, ha lehetőségünk lesz kikérdezni az érintetteket. Ők egyébként csak azok, akik a nyomozás heteiben kerültek a látókörünkbe. Többen is lehetnek, akikről még nem is tudunk.

– De a hivatalvezető és a pénzügyi felelős…

– Róluk teljes biztonsággal állíthatjuk, hogy a Szekciónak dolgoznak.

Hétfő este hatkor Ragnhild Gustavsson egyórás szünetet rendelt el. Mindenki mozgolódni kezdett, de ebben a pillanatban megjelent Figuerola munkatársa, Jesper Thomas, mert jelenteni akarta, mire jutott az utóbbi órákban a nyomozás.

– Clinton a nap nagy részében dialízisen volt, 15 óra tájban tért vissza az Artillerigatanra. Az egyetlen, aki valami érdekeset csinált, Georg Nyström.

– Aha – nyugtázta Figuerola.

– 13 óra 30-kor a főpályaudvaron találkozott két férfival. A Hotel Sheraton bárjába mentek kávézni. Körülbelül húsz percig voltak ott, aztán Nyström visszament az Artillerigatanra.

– Kikkel találkozott?

– Azt nem tudjuk. Két harmincöt év körüli férfi, a külsejük alapján kelet-európaiak. Sajnos szem elől tévesztettük őket, amikor lementek a metróhoz.

– Szóval…

– Itt vannak a fotók – nyújtotta át őket Jesper Thomas. Figuerola figyelmesen megnézte a két ismeretlen arcot.

– Jól van, köszönöm – mondta, letette a képeket az asztalra, és felállt, hogy valami harapnivaló után nézzen.

A mellette álló Curt Andersson is ránézett a képekre, s felnyögött.

– Azt a mindenit! A Nikolic fivérek is benne vannak?

Figuerola megtorpant.

– Kik?

– Két igazi nehézfiú. Tomi és Miro Nikolic.

– Maga ismeri őket?

– Igen. Testvérek. Szerbek. Többször is akadt velük dolgunk, amikor még huszonévesek voltak. Akkoriban a bűnbandákkal foglalkozó egységnél dolgoztam. Miro Nikolic a veszélyesebb. Egy éve keressük súlyos testi sértésért. Folyton ingáznak Stockholm és Belgrád között. A nagybátyjuknak van egy szórakozóhelye Norrmalmban, ott dolgozgatnak időnként. Több bizonyítékunk van rá, hogy legalább két gyilkosságért felelősek, mind a kettő leszámolás volt a cigarettamaffián belül.

Figuerola némán szemlélte a fotókat. Aztán hirtelen elsápadt. Edklinthre nézett.

– Blomkvist – kiáltott fel, és a hangján érződött a pánik. – Nem elégszenek meg azzal, hogy botrányba keverik! Meg akarják ölni, hogy majd a rendőrség bukkanjon rá nála a kokainra, és következtessen belőle!

Edklinth visszameredt rá.

– Erika Bergerrel akar találkozni Samir Katlanjában! – kiabált Figuerola. Megragadta Andersson vállát.

– Van magánál fegyver?

– Van…

– Jöjjön!

Figuerola kiszaladt a tárgyalóból. Az ő irodája három ajtóval arrébb nyílt a folyosón. Berontott, és az asztalfiókból elővette a szolgálati fegyverét. Minden rendelkezés ellenére tárva-nyitva hagyta az iroda ajtaját, és rohant a lifthez. Andersson határozatlanul állva maradt.

– Menj! – szólt rá Bublanski. – Sonja… te is!

Mikael Blomkvist 6 óra 20 perckor lépett be Samir Katlanjába. Erika Berger is épp akkor érkezett, és találtak egy szabad asztalt a bárpult mellett, a bejárat közelében. Mikael adott egy puszit a nőnek. Egy-egy korsó sört és bárányragut rendeltek.

– Na, mi volt a TV4-es nővel? – kérdezte Erika, amikor a pincér eléjük tette a sört.

– Kosár, mint mindig.

Erika nevetett.

– Ha nem vigyázol, a mániáddá válik az a csaj. Képzeld, létezik egy nő, aki nem ájul el a nagy Blomkvist sármjától.

– Képzeld, több ilyen nő is volt már – felelte Mikael. – Neked hogy telt a napod?

– Fölöslegesen. De abba még belementem, hogy részt vegyek egy vitán az SMP-ről. Az lesz az utolsó hozzászólásom ehhez a témához.

– Helyes.

– Jaj, olyan jó megint a Millenniumnál lenni!

– Nem is sejted, nekem mennyire jó, hogy visszajöttél.

– Nagyon boldog vagyok.

– Nekem meg ki kell mennem a vécére – állt fel Mikael.

Alig lépett párat, amikor összeütközött egy harmincöt év körüli férfival, aki éppen akkor lépett be az ajtón. Mikael fölismerte a kelet-európai arcvonásokat. Aztán meglátta az automata fegyvert.

Épp a Riddarholmenre értek, amikor telefonált Edklinth, és közölte, hogy sem Blomkvist, sem Berger nem veszi föl a telefont. Valószínűleg kikapcsolták.

Figuerola káromkodott egyet, és majd nyolcvannal robogott át a Södermalmstorgon. A Hornsgatanra olyan lendülettel kanyarodott be, hogy Anderssonnak meg kellett kapaszkodnia az ajtóban. Előhúzta szolgálati fegyverét, és ellenőrizte, hogy töltve van-e. A hátsó ülésen Sonja Modig hasonlóan cselekedett.

– Erősítést kell hívnunk – mondta Svensson. – A Nikolic fivérekkel nem jó tréfálni.

Figuerola bólintott.

– Megmondom, mi lesz. Sonja és én bemegyünk, és reménykedünk benne, hogy ott vannak. Curt, maga ismeri Nikolicékat. Kint marad, és figyel, hogy jönnek-e.

– Oké.

– Ha minden rendben, idehozzuk Blomkvistéket a kocsiba, és elvisszük a Kungsholmenre. A legkisebb zűr jelére bent maradunk, és erősítést hívunk.

– Rendben – mondta Modig. Figuerolának hirtelen görcsbe rándult a gyomra.

Erika látta, hogy Mikael összeütközik egy harmincas évei közepén járó férfival a mosdó felé menet. Összeráncolta a homlokát, anélkül, hogy igazán tudta volna, miért. Aztán észrevette, hogy az ismeretlen olyan furcsán néz Mikaelre. Vajon ismeri valahonnan?

Aztán látta, hogy a férfi hátralép, és a padlóra ejt egy táskát. Bénultan ülve nézte, ahogy az ismeretlen pisztolyt fog Mikaelre.

Blomkvist gondolkodás nélkül reagált. Bal kezével villámgyorsan megragadta a fegyver csövét, és a plafon felé csavarta. Közben a cső torkolata a másodperc töredékéig az arcára mutatott.

Az apró étteremben fülsiketítő volt a gyorstüzelő pisztoly ropogása. Faldarabok és lámpák szilánkjai záporoztak, ahogy Miro Nikolic tizenegy lövést adott le. Egy pillanatra Mikael Blomkvist egyenesen merénylője szemébe nézett.

Aztán Miro Nikolic hátrált egy lépést, és kiszabadította a fegyverét. Mikael erre nem készült föl, nem tudta megakadályozni. Tudta, hogy most tényleg életveszélyben van. Habozás nélkül, ahelyett, hogy fedezékbe húzódott volna, támadójára vetette magát. Később rájött, hogy ha nem így dönt, és mondjuk összekuporodik, vagy megpróbál kitérni, azonnal vége lett volna. Így azonban sikerült újra elkapnia a pisztolyt, és teljes súlyával a falhoz taszította a támadót. Még hat-hét lövést hallott, és kétségbeesetten próbálta a fegyver csövét a padló felé fordítani.

Erika ösztönösen lebukott, ahogy a pisztoly másodszor is felugatott. Elesett, és beverte a fejét egy székbe. Aztán összehúzta magát a padlón. Fölnézve látta, hogy azon a helyen, ahol az imént ült, három golyónyom keletkezett a falon.

Sokkos állapotban fordult a bejárati ajtó felé, ahol Mikael birkózott az ismeretlen férfival. A padlón térdelt, két marokkal szorította a pisztolyt, és próbálta kicsavarni a másik kezéből, aki viszont szabad öklével Mikael arcát és halántékát ütlegelte.

Monica Figuerola éles fékezéssel parkolt le Samir Katlanjával szemben, kilökte az ajtót, és az étteremhez rohant. Előhúzta SIG Sauerjét, és épp akkor biztosította ki, amikor észrevette, hogy a bejáratnál is parkol egy autó.

Meglátta, hogy a volánnál Tomi Nikolic ül, és azonnal ráfogta a pisztolyt.

– Rendőrség, kezeket föl! – ordította. Tomi Nikolic föltette a kezét.

– Ki a kocsiból! Földre! – parancsolt rá. Gyorsan Andersson felé pillantott. – Be az étterembe! – mondta neki.

Andersson és Modig átrohant az utcán.

Sonja Modignak eszébe jutottak a gyerekei. Minden idevágó utasításnak ellentmondott, hogy előreszegezett fegyverrel berontsanak egy épületbe, anélkül, hogy előbb erősítést hívnának, vagy felmérnék a helyzetet…

És ekkor lövést hallott odabentről.

Mikaelnek sikerült benyomnia a középső ujját a ravasz alá, épp, amikor Miro Nikolic újra tüzelni kezdett. Üvegcsörömpölést hallott a háta mögül. Iszonyúan fájt az ujja, ahogy a merénylő újra és újra összepréselte a ravasszal, de így legalább a fegyvert nem lehetett elsütni. Az ökölcsapások szinte mindig Mikael fejét érték, és most kellett szembesülnie azzal, hogy negyvenöt éves, és nagyon nincs formában.

Nem bírom sokáig. Most már legyen vége, gondolta.

Ez volt az első értelmes gondolata, mióta küzdöttek.

Összeszorította a fogát, és még jobban benyomta az ujját a ravasz mögé.

Aztán megvetette a lábát, vállát a támadó testének szorította, és sikerült ismét talpra állnia. Jobb kézzel elengedte a pisztolyt, és fölemelte a könyökét, hogy védje a fejét az ütésektől, mire Nikolic a hónalját és az oldalát kezdte öklözni. Egy másodpercig szemtől szemben álltak egymással.

Aztán Mikael azt vette észre, hogy a férfi eltávolodik tőle. Az ujjába belenyilallt a fájdalom, és ugyanekkor fölismerte Curt Andersson hatalmas alakját. Andersson megragadta Nikolicot, és lendületből a falhoz vágta az ajtó mellett. Nikolic összerogyott, mint egy homokzsák.

– Eldobni! – hallotta Monica Figuerola kiáltását. – Rendőrség! Odafordult, és látta a fölé magasodó, terpeszben álló Monicát, aki két kézzel szorította a pisztolyát, és próbálta átlátni a benti káoszt. Végül is leeresztette a fegyvert, és ránézett.

– Megsérült?

Mikael kábultan nézett vissza rá. Szemöldökéből és orrából folyt a vér.

– Azt hiszem, eltört az ujjam – mondta, és leült a padlóra.

Úgy egy perccel azt követően, hogy Monica Figuerola a járdára kényszerítette Tomi Nikolicot, megkapták az erősítést a södermalmi készenlétiektől. Igazolták magukat, és átadták a foglyokat a rendőrségnek. Aztán besiettek az étterembe, megálltak az ajtó mellett, és próbálták áttekinteni a helyzetet.

Mikael Blomkvist és Erika Berger a padlón ült. Blomkvist arca véres volt, és igen megviseltnek tűnt. Monica föllélegzett. Legalább életben vannak. Aztán mégis összeráncolta a homlokát, amikor látta, hogy Erika átkarolja Mikael vállát.

Modig leguggolt mellé, és megvizsgálta a kezét. Andersson megbilincselte Miro Nikolicot, aki úgy nézett ki, mintha átment volna rajta egy gyorsvonat. Figuerola egy automata fegyvert pillantott meg a padlón, olyat, amilyet a svéd hadseregben is használnak.

Végignézett a rémült személyzeten és a vendégeken, a törött porcelánon, a felborult asztalokon és székeken, egyáltalán a lövések okozta pusztításon. Lőporszag csapta meg az orrát. De halottat vagy sérültet egyet sem látott. Most a készenlétiek is benyomultak az étterembe, fegyverrel a kézben. Megérintette Andersson vállát, aki felállt.

– Ugye, azt mondta, Miro Nikolicot körözik?

– Igen, egy éve. Súlyos testi sértésért. Egy hallundei verekedés.

– Jó. Akkor megmondom, mit csinálunk. Én Blomkvisttel és Bergerrel gyorsan eltűnök innen. Maguk itt maradnak. Hivatalosan úgy lesz, hogy Sonja Modig és maga idejöttek vacsorázni, és maga fölismerte Nikolicot, még abból az időből, amikor a bűnbandákkal foglalkozott. Amikor le akarta tartóztatni, fegyvert rántott, és lövöldözni kezdett. Maga lefegyverezte és megbilincselte.

Andersson döbbenten nézte.

– Ezt senkinek nem adja be… vannak tanúk!

– A tanúk azt fogják mondani, hogy valaki lövöldözött. A mi verziónknak különben is csak a holnap reggeli hírekig kell kitartania. Tehát a véletlennek köszönhetően fogták el Nikolicékat, miután maga fölismerte őket.

Svensson végighordozta tekintetét a romhalmazon. Aztán biccentett.

Monica Figuerola átvágott az intézkedő rendőrök közt, majd beültette Mikaelt és Erikát a kocsija hátsó ülésére. Aztán az osztag parancsnokához fordult, és harminc másodpercig halkan társalgott vele. Közben az autóra mutogatott. A férfi zavartnak tűnt, de aztán bólintott. Monica a Zinkensdammra hajtott, majd megállt, és hátrafordult az ülésen.

– Milyen súlyosak a sebei?

– Kaptam egy pár öklöst. A fogaim mind megvannak. De a középső ujjam nem néz ki túl jól.

– Akkor beugrunk a St. Göran kórházba.

– De mi volt ez? – kérdezte Erika. – És kicsoda maga?

– Ja, bocsánat – mondta Mikael. – Erika, a hölgy Monica Figuerola a nemzetbiztonságiaktól. Monica, bemutatom Erika Bergert.

– Igen, gondoltam – felelte színtelen hangon Monica, de nem nézett rá a másik nőre.

– Monicával a nyomozás során ismerkedtünk meg. Ő a kapcsolatom a nemzetbiztonságiaknál.

– Értem – mondta Erika, és hirtelen remegni kezdett a sokktól.

Monica Figuerola csöndben figyelt.

– Szóval mi volt ez? – tudakolta Mikael.

– Rosszul tippeltünk, hogy mit akarnak a kokainnal – válaszolta Monica. – Úgy gondoltuk, hogy csak csapdának szánták, hogy belekeverjenek valami balhéba. De valójában meg akartak ölni téged, hogy aztán a nyomozás során a rendőrség találjon a drogra.

– Miféle kokain? – kérdezte Erika.

Mikael lehunyta a szemét.

– Menjünk a St.Göranba.

– Letartóztatták? – hüledezett Clinton. Enyhe nyomást érzett a szíve táján.

– Nem hisszük, hogy komoly gond lenne belőle – csitította Nyström.

– Úgy tűnik, véletlen volt az egész.

– Véletlen?

– Miro Nikolicot körözték testi sértésért. Régi történet. Egy zsaru fölismerte, amikor belépett az étterembe, és letartóztatta. Nikolic pánikba esett, és lövöldözni kezdett, hogy megléphessen.

– És Blomkvist?

– Fogalmam sincs. Azt sem tudjuk, ott volt-e már egyáltalán.

– A kurva istenit, ez egyszerűen nem lehet igaz! – szitkozódott Clinton. – Mit tudnak Nikolicék?

– Már mondtam, hogy rólunk semmit. És azt hiszik, hogy Blomkvistre és Björckre is a leánykereskedelemmel kapcsolatban kapták a megbízást. De ne aggódjon, aligha fogják kifecsegni, hogy meg akarták ölni Blomkvistet. Valószínűleg egyáltalán nem beszélnek, míg bíróság elé nem állnak. Aztán lecsukják őket illegális fegyverviselésért és azért, mert ellenálltak a letartóztatásnak.

– Idióta barmok! – dühöngött Clinton.

– Azok, de leginkább magukat blamálták. Nekünk muszáj futni hagynunk Blomkvistet, de alapjában véve semmi rettenetes nem történt.

Este 11-kor megjelent Susanne Linder és két nagydarab testőr a Miltontól, hogy elvigyék Mikaelt és Erikát.

– Maga aztán nem unatkozik – jegyezte meg Susanne Erikára nézve.

– Bocs – válaszolta a nő komoran.

Mikael egy órát töltött az ambulancián, ahol ellátták a sebeit, megröntgenezték, és bekötözték a bal középső ujját. Csúnya véraláfutás volt rajta, és úgy nézett ki, hogy a körmét is elveszíti. A sors iróniája, hogy a legsúlyosabb sérülést akkor szenvedte, amikor Andersson elrántotta tőle Nikolicot, és ezzel megmentette őt. Az ujja ugyanis beleakadt a fegyver sátorvasába, és eltört. Pokolian fájt, de aligha lehetett életveszélyes.

Nála csak két órával később jelentkezett a sokk, amikor már az alkotmányvédelemnél ült Bublanski felügyelővel és Gustavsson ügyésznővel, és jelentést tett nekik. Hirtelen heves reszketés tört rá. Egyébként is olyan fáradt volt, hogy két kérdés közt majdnem elaludt. Márpedig a tárgyalás hosszú és kilátástalan volt.

– Nem tudjuk, miben sántikálnak – kezdte Monica Figuerola. – Azt sem tudjuk, hogy csak Blomkvistet akarták elintézni, vagy esetleg Bergert is. Sem azt, próbálkoznak-e még egyszer, vagy veszélyben van-e más is a Millenniumtól… És miért nem rögtön Salandert próbálták megölni, aki a legnagyobb veszélyt jelenti a Szekcióra?

– A kollégáinkat már felhívtam, amíg Mikaelt kötözték – mondta Erika. – Mind nagyon óvatosak lesznek, amíg az új szám meg nem jelenik. További intézkedésig senki nem megy be a szerkesztőségbe.

Edklinth azt akarta, hogy azonnal állítsanak testőröket Mikael és Erika mellé. Persze tisztában volt vele, hogy nem lenne épp a legravaszabb lépés feltűnést kelteni azzal, hogy riasztják a Nemzetbiztonsági Hivatal személyi védelmi osztályát.

Végül is Erika Berger oldotta meg a helyzetet azzal, hogy mindenféle rendőri védelmet elutasított. Felhívta Dragan Armanskijt, és elmagyarázta neki a helyzetet. Ezt követően Susanne Linder azonnal újra szolgálatba lépett.

Mikael Blomkvistet és Erika Bergert egy Drottningholm közelében álló, teljesen biztonságosnak számító ház első emeletén szállásolták el. A harmincas években épült villa volt, kilátással a tengerre, impozáns kerttel és egy melléképülettel. Az ingatlan a Milton Security tulajdonában állt, de a hatvannyolc éves Martina Sjögren lakta, egy régi kolléga, Hans Sjögren özvegye, aki tizenöt éve szolgálatteljesítés közben szenvedett halálos balesetet. Egy elhagyatott salai házban beszakadt alatta a korhadt padló. A temetés után Armanskij beszélt Martinával, és fölvette a villa gondnokának. A nő a melléképületben lakott, és az volt a dolga, hogy tisztán tartsa az emeleti lakást, ahol a Milton azokat az ügyfeleit helyezte el, akik vélt vagy valós okból az életüket féltették.

Monica Figuerola elkísérte őket. Leült egy konyhaszékre, és megkérte Martina Sjögrent, hogy főzzön kávét, amíg Mikael és Erika berendezkedik odafönt, Susanne Linder pedig ellenőrzi a riasztó- és megfigyelő berendezéseket.

– A fürdő mellett a komódban van fogkefe meg tisztálkódószer! – kiabált föl Martina Sjögren.

Susanne Linder és a két testőr elfoglalták a helyüket a földszinti szobákban.

– Hajnali négy óta talpon vagyok – mondta társainak Linder. – Beoszthatjátok az őrködést, de legalább hajnali ötig hadd aludjak.

– Alhatsz egész éjjel, majd mi megoldjuk – felelte az egyik testőr.

– Kösz – mondta Linder, azzal lefeküdt.

Monica Figuerola szórakozottan figyelte, ahogy a két férfi bekapcsolja a mozgásérzékelőket a kertben, majd sorsot húz, hogy eldöntse, ki őrködik először. A vesztes készített magának egy szendvicset, majd beült vele a konyha melletti tévészobába. Figuerola virágdíszes csészéjét nézegette. Kora reggel óta fent volt, és úgy érezte, mindjárt szétesik. Mialatt azon gondolkozott, ne menjen-e inkább haza, lejött Erika Berger, és újabb kávét töltött neki. Leültek egymással szemben az asztalhoz.

– Mikael azonnal elaludt, mintha leütötték volna.

– Így reagál a szervezet a sok adrenalinra – magyarázta Figuerola.

– És most mi lesz?

– Pár napra el kell bújniuk. Akármi lesz a vége, egy hét alatt túl leszünk rajta. Maga hogy van?

– Hát egy kicsit még remeg a térdem. Ilyesmi nem esik meg mindennap az emberrel. Most hívtam föl a férjemet, és elmeséltem, miért nem megyek haza.

– Hmm.

– A férjem…

– Tudom, ki a férje.

Hallgattak. Figuerola megdörzsölte a szemét, és ásított.

– Most már haza kell mennem aludni.

– A jóisten áldja meg, menjen már fel, és feküdjön oda Mikael mellé! – mondta Erika.

Monica rámeredt.

– Ennyire nyilvánvaló?

Erika bólintott.

– Mikael mondott valamit?

– Egy szót sem. Nagyon diszkrét, ha nőügyekről van szó. De néha olyan, mint egy nyitott könyv. És maga is olyan ellenségesen nézett rám. És rejteget is valamit.

– A főnököm miatt.

– A főnöke miatt?

– Igen. Edklinth felrobbanna dühében, ha megtudná, hogy Mikael és én…

– Értem már.

Csönd.

– Szóval nem tudom pontosan, mi van Mikael és maga közt, de semmi esetre sem vagyok a vetélytársa – szólalt meg végül Erika.

– Nem?

– Mikael az alkalmi szeretőm. De nem a férjem.

– Már hallottam, hogy a maguk kapcsolata egészen különleges. Sokat mesélt magáról Sandhamnban.

– Elvitte magát Sandhamnba? Akkor komoly a dolog.

– Ne ugrasson.

– Monica… nagyon remélem, hogy Mikael és maga… próbálok nem keresztbe tenni maguknak.

– És ha nem megy?

Erika megvonta a vállát.

– A volt felesége teljesen bekattant, amikor Mikael megcsalta velem. Kidobta őt, és ez az én hibám volt. Amíg Mikael független, nem bajlódom mindenféle lelkifurdalással. De arra megesküdtem, hogy lemondok róla, ha valakivel komoly kapcsolata lesz.

– Nem tudom, bele merjek-e kezdeni vele ilyesmibe.

– Mikael nem egyszerű eset. Szerelmes belé?

– Azt hiszem, igen.

– Hát akkor… mindenesetre ne írja le. Most mehet aludni.

Monica kicsit gondolkodott a hallottakon. Aztán fölment az emeletre, levetkőzött, és bebújt az ágyba Mikael mellé. A férfi mormogott valamit, és átkarolta a derekát.

Erika Berger lent maradt a konyhában, és töprengett. Egyszerre halálosan boldogtalannak érezte magát.

25. FEJEZET

Július 13., szerda – július 14., csütörtök

Mikael Blomkvist sosem értette, hogy a bíróságon miért olyan halk és diszkrét a hangosbeszélő. Alig hallotta, amikor bemondták, hogy Lisbeth Salander tárgyalása 10 órakor kezdődik az 5-ös teremben. Ezzel együtt még időben odaért, és a bejárat közelében, bal oldalt foglalt helyet. Az elsők között lépett be a terembe. Helyéről remekül rálátott a védelem asztalára. A terem gyorsan megtelt. A média érdeklődése az utóbbi időben még tovább nőtt, és az utolsó héten Richard Ekströmnek már naponta kellett interjút adnia. Az ügyész igen szorgalmas volt.

Lisbeth Salander ellen a következő vádpontok merültek fel: súlyos testi sértés Carl-Magnus Lundin sérelmére, fenyegetés, emberölési kísérlet és súlyos testi sértés a néhai Karl Axel Bodin, alias Alekszandr Zalacsenko sérelmére, kétrendbeli betörés – Nils Bjurman stallarholmeni nyaralójába, illetve odenplani lakásába –, egy jármű ellopása – egy Harley Davidsoné, amely bizonyos Sonny Nieminen tulajdonát képezte –, három rendbeli illegális fegyverviselés – a gázspray-é, a sokkolóé és a Gossebergában talált P-83 Wanadé –, bizonyíték ellopása vagy visszatartása – a fogalmazás itt nem volt egyértelmű, de a Bjurman nyaralójában talált iratokról volt szó, és még egy sor kisebb bűncselekmény. A vádirat összesen tizenhét különböző vádpontot tartalmazott.

Ekström láthatóan azt szivárogtatta ki, hogy Salander elmeállapota hagy némi kívánnivalót maga után. Részben dr. Jesper H. Löderman vizsgálatára hivatkozott, amely a lány tizennyolcadik születésnapján folyt le, részben pedig a szakvéleményre, amelyet dr. Peter Teleborian készített a bíróság megbízásából. Mivel Salander megtagadta, hogy a pszichiáterekkel beszéljen, az elemzést „megfigyelésekre” kellett alapozni, amelyeket az orvos akkor végzett, amikor a lányt egy hónapja előzetes letartóztatásba helyezték. Teleborian, aki bőséges tapasztalatokkal rendelkezett a pácienst illetően, azt állította, hogy Lisbeth Salander komoly pszichés zavarokkal küzd, és olyan kifejezéseket használt, mint „pszichopata”, „patologikus nárcizmus” vagy „paranoid skizofrénia”.

A médiában az is megjelent, hogy Salandert hétszer hallgatta ki a rendőrség, először Göteborgban, majd hatszor Stockholmban. A vádlott azonban minden alkalommal megtagadta, hogy akár csak köszönjön is a kihallgatás vezetőjének. A hangfelvételek bizonyították, hogy próbálták dühösen, majd barátságosan szóra bírni, kitartóan ismételgették a kérdéseket, de mindhiába.

Egy hangot sem sikerült kihúzni belőle.

Néhányszor Annika Giannini hangja is hallatszott a felvételeken, amint kijelenti, hogy védence nyilvánvalóan nem kíván válaszolni a kérdésre. A Lisbeth Salander elleni vádak így kizárólag a tárgyi bizonyítékokra, illetve a nyomozás során kiderített tényekre épültek.

Lisbeth hallgatása időközben meglehetősen nehéz helyzetbe hozta az ügyvédjét, aki kénytelen volt majdnem ugyanolyan hallgatag maradni, mint a védence. Amit négyszemközt beszéltek, az magától értetődően bizalmas volt.

Ekström nem titkolta, hogy lehetőleg a zárt osztályra szeretné beutaltatni Salandert, vagy, ha az nem megy, börtönbe juttatni. Normális esetben a sorrend fordított lett volna, de úgy találta, hogy most olyan súlyos pszichiátriai zavarokról van szó, és a szakvélemények olyannyira egyértelműek, hogy nincs más választása. Szinte elképzelhetetlen, hogy a bíróság egy ilyen szakvélemény ellenében döntsön.

Úgy vette észre továbbá, hogy Salander még mindig cselekvőképtelen. Aggodalmasan magyarázta el egy interjúban, hogy Svédországban rengeteg a szociopata, akik mind magukra, mind a környezetükre veszélyt jelentenek, így nincs más hátra, mint bezárni őket. Fölidézte egy lány, az erőszakra hajlamos Anette esetét, aki a hetvenes években egész szappanoperát indított el a médiában, és akit azóta is egy zárt intézetben kezelnek. Minden alkalommal, amikor megpróbáltak lazítani az előírásokon, az lett a vége, hogy rokonokra vagy a személyzet tagjaira támadt, esetleg magában próbált meg kárt tenni. Ekström úgy fogalmazott, hogy Lisbeth Salander is hasonló személyiségzavarban szenved.

A nagy médiaérdeklődést csak fokozta, hogy Salander ügyvédje, Annika Giannini egyáltalán nem beszélt a sajtóval. Következetesen megtagadta, hogy interjút adjon, és vázolja, hogyan látja ő a dolgokat. Míg az ügyész csak úgy ontotta magából az információt, a védelem még halvány utalást sem tett arra, hogy milyen stratégiát választ.

Egy esti lap jogi szakértői arra a következtetésre jutottak, hogy Annika Giannini teljesen alkalmatlan Lisbeth Salander védelmére. Mikael Blomkvist azt is megtudta, hogy a húgának több ügyvéd is felajánlotta a szolgálatait. Annika pedig az ügyfele megbízásából mindnyájukat barátságosan visszautasította.

Miközben arra várt, hogy megkezdődjön a tárgyalás, Mikael végigpillantott a többi nézőn. A kijárat mellett fölfedezte Dragan Armanskijt. A tekintetük egy pillanatra találkozott.

Ekström tekintélyes papírköteget tett le az asztalára. Oda-odabiccentett néhány ismerős újságírónak.

Annika Giannini leült vele szemben a helyére. A papírjait rendezgette, és körül sem nézett a teremben. Mikael úgy látta, kissé ideges. Biztos lámpaláz, gondolta magában.

Végül bevonult a bíróság elnöke, az ülnökök és az esküdtek. Az elnök Jörgen Iversen volt, ötvenhét éves, ősz, keskeny arcú, ruganyos léptű férfi. Mikael utánanézett a múltjának, és azt találta, hogy Iversent tapasztalt és korrekt bírónak ismerik, aki vezetett már hasonlóan nagy port kavaró tárgyalásokat.

Aztán bevezették a tárgyalóterembe Lisbeth Salandert.

Bár Mikael számára már ismerős volt Lisbeth provokatív öltözködési stílusa, azért elgondolkodott, vajon Annika tanácsolta-e neki, hogy így jelenjen meg a bíróság előtt. Rövid, rojtos szegélyű bőrszoknya volt rajta, és fekete, I am irritated (23) feliratú felső, amely alig takart el valamit a tetoválásaiból. Mindehhez bakancsot, szegecses övet és lila-fekete csíkos térdharisnyát viselt. A fülében vagy tíz piercing volt, a szemöldökében és az ajkában ugyancsak jó pár. Három hónappal ezelőtti agyműtétjére már csak egy borostás folt emlékeztetett a fején. Az arcán harsány smink virított. Szürkére rúzsozta a száját, kihúzta a szemöldökét, és több fekete szemfestéket tett fel, mint amennyit Mikael valaha látott rajta.

Enyhén szólva is kissé közönségesen festett. A hatvanas évek művészfilmjeinek vámpírjaira hasonlított. Mikael látta, hogy több újságírónak a teremben leesik az álla, vagy egyenesen levegő után kapkod, amikor megpillantja Lisbethet. A lány, akiről annyi botrányos cikk jelent meg az utóbbi időben, megjelenésével minden elvárásnak megfelelt.

Aztán rájött, hogy mindez csak álca, Annika stratégiájának része. Ha Lisbeth jól fésülten, selyemblúzban és rendes cipőben jelenik meg, észre sem veszi senki. A hiteléről szólt az egész. Ő lépett be – és nem más. Ezzel a megjelenéssel minden kétséget eloszlatott ezt illetően. Azt üzente vele a bíróságnak, hogy nincs oka szégyenkezésre, sem színlelésre.

Magabiztosan mozgott, és leült a védője mellett a számára kijelölt helyre. Végighordozta tekintetét a nézőkön. Szemében a legcsekélyebb idegesség sem látszott.

Mikael most látta őt először azóta, hogy, mint egy véres rongybabát, a gossebergai tanya konyhapadjára fektette. És másfél éve most első ízben találkoztak normális körülmények között. Már amennyiben ezzel a tárgyalással kapcsolatban használni lehet a „normális körülmények” kifejezést. Néhány pillanatig egymás szemébe néztek. Lisbeth tekintete meg sem rezzent, és semmi jelét nem mutatta annak, hogy fölismerte volna. Ugyanilyen kifejezéstelen arccal szemlélte meg a véraláfutásokat Mikael arcán és a kötést a jobb szemöldöke fölött. Mikael egy pillanatra mintha valami halvány mosolykezdeményt látott volna az arcán. De lehet hogy csak képzelődött. Aztán Iversen bíró kopogott az asztalon, és megnyitotta a tárgyalást.

Úgy alakult, hogy a nézők mindössze harminc percet tölthettek a tárgyalóteremben. Először meghallgatták Ekström ügyész nyitóbeszédét, amelyben ismertette a vádpontokat.

Mikaelen kívül minden újságíró szélsebesen jegyzetelt, noha pontosan tudták, mivel vádolják Lisbethet. Mikael már megírta a maga cikkét, és csak azért jött el a tárgyalásra, hogy jelezze a lánynak, kitart mellette.

Ekström beszéde mintegy huszonkét percig tartott. Utána Annika Giannini következett, aki szilárd, magabiztos hangon mindössze harminc másodpercig beszélt.

– A védelem egy kivételével minden vádpontot visszautasít. Védencem elismeri, hogy illegális fegyvert, mégpedig könnygázt birtokolt. Az összes többi vádpontban tagadja a bűnösségét, illetve minden arra irányuló szándékát. Bizonyítani fogjuk, hogy a vád állításai hamisak, és védencem az állam részéről megnyilvánuló súlyos túlkapás áldozata. Indítványozni fogom, hogy védencemet ártatlannak, valamint jogilag cselekvőképesnek nyilvánítsák, és helyezzék szabadlábra.

Csak úgy sisteregtek a riporterek jegyzettömbjei. Végül Giannini ügyvédnő közölte a stratégiáját. Igaz, nem egészen azt, amire a riporterek számítottak. A legtöbben úgy tippeltek, hogy védence pszichiátriai betegségére fog hivatkozni, és megpróbálja előnyére fordítani azt. Mikael elvigyorodott.

– Aha – mondta Iversen bíró, és ő is lejegyzett valamit. – Készen van?

– Ennyi hozzászólnivalóm van a vádirathoz.

– A vád kíván még valamit hozzáfűzni? – érdeklődött Iversen.

Ekström ekkor indítványozta, hogy a tárgyalásról zárják ki a nyilvánosságot. Arra hivatkozott, hogy egy veszélyeztetett ember lelkiállapotáról és jó közérzetéről van szó, valamint olyan részletekről, amelyek veszélyt jelenthetnek az ország biztonságára nézve.

– Feltételezem, az úgynevezett Zalacsenko-ügyre céloz – mondta Iversen.

– Pontosan. Alekszandr Zalacsenko politikai menekültként érkezett hozzánk, nálunk keresve menedéket egy borzalmas diktatúra elől. Habár Zalacsenko úr időközben elhunyt, erre az eseményre még mindig a legszigorúbb titoktartás vonatkozik. Ezért indítványozom, hogy a tárgyalás a nyilvánosság teljes kizárásával folyjon le, és egyes részleteire szintén vonatkozzon titoktartási kötelezettség.

– Értem – mondta Iversen, és homlokán mély ráncok jelentek meg.

– Ezenkívül a tárgyalás nagy része a vádlott gondozásának kérdése körül fog forogni. Ezért az iránta való együttérzésből is javaslom a nyilvánosság kizárását.

– Giannini ügyvédnő, mit válaszol az ügyész úr indítványára?

– Védencem és a magam számára ez közömbös.

Iversen bíró elgondolkozott. Aztán tanácskozott az ülnökeivel, majd a riporterek legnagyobb bosszúságára bejelentette, hogy helyt ad az ügyész indítványának. Mikael Blomkvist elhagyta a termet.

Dragan Armanskij a bíróság lépcsőjének aljában várta Mikaelt. Forrón tűzött a júliusi nap, és Mikael észrevette, hogy Armanskij hóna alatt két izzadságfolt terjeng. Blomkvist két testőre odabiccentett Armanskijnak, majd a környéket kezdték figyelni.

– Fura érzés testőrökkel mászkálni – mondta Mikael. – Mibe fog ez nekem kerülni?

– A cég ajándéka – felelte Armanskij. – Személyes érdekem fűződik hozzá, hogy maga életben maradjon. Az összeg pedig nem oszt nem szoroz. Az utóbbi hónapokban már amúgy is vagy kétszázötvenezer koronát áldoztunk a közjóra.

Mikael bólintott.

– Egy kávé? – kérdezte aztán, és a Bergsgatanon álló olasz kávézóra mutatott.

Most Armanskij bólintott. Mikael tejeskávét rendelt, míg ő egy dupla eszpresszó mellett döntött, egy kiskanálnyi tejjel. A testőrök a szomszédos asztalhoz ültek, és kóláztak.

– A nyilvánosság kizárása… – dünnyögött Armanskij.

– Ez várható volt. És még jól is jön, mert így könnyebben irányíthatjuk a híreket.

– Persze, valójában mindegy, de nekem egyre ellenszenvesebb ez az ügyész.

Mikael egyetértett. Itták a kávét, és a bíróság épületét nézték a túloldalon, ahol épp most dőlt el Lisbeth Salander sorsa.

– Ez az utolsó csata – jegyezte meg Mikael.

– A lány jól felkészült – mondta bizakodva Armanskij. – És meg kell mondjam, a húga is nagyon imponál nekem. Amikor előadta a stratégiáját, először azt hittem, viccel, de minél inkább belegondolok, annál jobban tetszik.

– De ez a tárgyalás nem odabent fog eldőlni – jelentette ki Mikael. Már hónapok óta ismételgette ezeket a szavakat, mint valami mantrát.

– Tanúként magát is be fogják idézni – mondta Armanskij.

– Tudom, föl is készültem. De legkorábban holnapután. Legalábbis így gondoljuk.

Ekström ügyész otthon felejtette bifokális szemüvegét, így ezt a mostanit minduntalan a homlokára kellett tolnia, és pislogva bogarásznia a jegyzeteit. Gyorsan végigsimított a kecskeszakállán, majd visszatette a szemüvegét a helyére, és körülnézett a teremben.

Lisbeth Salander egyenes háttal ült a helyén, és kifürkészhetetlen tekintettel méregette az ügyészt. Semmilyen érzelem nem látszott az arcán. Mintha nem is lett volna jelen. Most jött el az a pillanat, amikor Ekströmnek ki kellett kérdeznie a vádlottat.

– Szeretném emlékeztetni Salander kisasszonyt, hogy eskü alatt vall – kezdte.

Lisbethnek arcizma sem rándult. Esktröm számított valamiféle reakcióra, így várt néhány másodpercet. Aztán felvonta a szemöldökét.

– Eskü alatt vall – ismételte végül.

Lisbeth egy kissé oldalra billentette a fejét. Annika Giannini éppen azzal volt elfoglalva, hogy még egyszer átolvasson valamit a nyomozás jegyzőkönyvében, és a legcsekélyebb érdeklődést sem mutatta Ekström fáradozásai iránt. Hosszas, nyomasztó csönd után Ekström összeszedte a papírjait, és megköszörülte a torkát.

– Nos tehát – kezdte megfontolt hangon. – Térjünk rá rögtön az ez év április 6-án történtekre, melyek a mai vádbeszédem kiindulópontját képezik. Megpróbáljuk tisztázni, miért utazott ön Stallarholmenbe, és lőtte meg Carl-Magnus Lundint.

Parancsolóan nézett Lisbethre. Ő még mindig nem árult el semmiféle érzelmet. Az ügyész végül tanácstalanul széttárta a karját, és kérdő pillantást vetett a bíróság elnökére. Iversen bíró töprengeni látszott. Annika Gianninire nézett, aki továbbra is elmélyülten tanulmányozta a papírjait.

Iversen bíró köhécselve fordult Lisbeth Salander felé.

– Értsük úgy a hallgatását, hogy nem kíván a kérdésekre válaszolni?

Lisbeth egyenesen a szemébe nézett.

– Szívesen válaszolok a kérdésekre – mondta. Iversen bíró bólintott.

– Akkor talán lehetne olyan kedves, és felelhetne az én kérdésemre is – szólt bele Ekström.

Lisbeth Salander az ügyészre emelte a tekintetét, és hallgatott.

– Szíveskedne válaszolni az ügyész úr kérdésére? – próbált segíteni Iversen.

– Milyen kérdésre? Ő – bökött a fejével Ekström felé – eddig csak mindenféle megalapozatlan állítást tett. Kérdést egyet sem hallottam.

Annika Giannini fölnézett. Az asztalra könyökölt, állát érdeklődő arccal a tenyerébe támasztotta.

Ekström ügyész egy pillanatra elvesztette a fonalat.

– Volna talán szíves megismételni a kérdést? – javasolta Iversen. – Azt kérdeztem… azzal a szándékkal utazott-e Stallarholmenbe, hogy lelője Carl-Magnus Lundint.

– Nem. Azt mondta, megpróbálja tisztázni, miért mentem Stallarholmenbe, és miért lőttem rá Carl-Magnus Lundinra. Ez nem kérdés. Ez állítás volt, amellyel bármiféle válaszomnak elébe vágott. Az ön állításaiért nem vagyok felelős.

– Legyen szíves, és ne a megfogalmazáson lovagoljon, hanem válaszoljon a kérdésre.

– Nem.

Csönd.

– Mi az, hogy nem?

– A válasz a kérdésére.

Ekström ügyész fölsóhajtott. Hosszúnak ígérkezett a nap. Lisbeth várakozva szemlélte.

– Legjobb lenne talán az elejéről kezdeni. Ön a néhai Bjurman ügyvéd nyaralójában tartózkodott április 6-ának délutánján?

– Igen.

– Hogy került oda?

– Södertäljéig vonattal, onnan pedig a strängnäsi busszal.

– Milyen okból ment Stallarholmenbe? Megbeszélt találkozója volt ott Carl-Magnus Lundinnal és a barátjával, Sonny Nieminennel?

– Nem.

– Hogy lehet akkor, hogy mégis megjelentek?

– Erről őket kell megkérdezni.

– De én magát kérdezem.

Lisbeth nem válaszolt. Iversen bíró a torkát köszörülte.

– Feltételezem, hogy Salander kisasszony azért nem válaszol, mert ön, tisztán szemantikai értelemben véve, ismét állítással fordult hozzá – sietett az ügyész segítségére.

Annika Giannini hirtelen felvihogott, de olyan hangosan, hogy mindenki meghallotta a teremben. De azonnal el is hallgatott, és tovább nézegette a papírjait.

Ekström idegesen pillantott rá.

– Maga szerint mit keresett Bjurman nyaralójánál Lundin és Nieminen?

– Nem tudom. Gondolom, azért mentek oda, hogy felgyújtsák. Lundin Harley Davidsonjának a nyeregtáskájában ugyanis egy PET palack volt, egy liter benzinnel.

Ekström az ajkát csücsörítette.

– Maga miért ment el Bjurman nyaralójába?

– Információk után kutattam.

– Miféle információk után?

– Azok után, amiket szerintem Lundinék el akartak égetni. Azok után, amelyek segíthetnek tisztázni, hogy ki nyírta ki azt a disznót.

– Jól értem, hogy ön disznónak tartja Bjurmant?

– Igen.

– És miért tartja annak?

– Mert az volt, szadista disznó, alávaló féreg és erőszaktevő.

Szó szerint idézte a Bjurman hasára tetovált szöveget, közvetve bevallva ezzel, hogy ő a tettes. Ez azonban nem szerepelt az ellene felhozott vádpontok között. Bjurman sosem tett feljelentést testi sértés miatt, és így utólag már nem lehetett eldönteni, nem önként járult-e hozzá a tetováláshoz.

– Más szavakkal tehát azt mondja, hogy a gyámja megerőszakolta önt. Mikor történt ez?

– 2003. február 18-án, szerdán, majd ugyanabban az évben március 7-én, pénteken újra.

– Kategorikusan megtagadta a választ, amikor a kihallgatásokon kérdezték. Miért?

– Nem volt mit mondanom nekik.

– Olvastam ezt a maga önéletrajzát, amelyet az ügyvédje néhány napja nyújtott be nekem. Azt kell mondjam, hogy nagyon különös írás, amelyre vissza fogunk még térni. Azt írja benne, hogy Bjurman az első alkalommal orális szexre kényszerítette, másodjára pedig egész éjszaka kínozta, és többször is megerőszakolta önt.

Lisbeth nem válaszolt.

– Így van?

– Igen.

– Tett feljelentést?

– Nem.

– Miért nem?

– Korábban sem hallgattak meg a rendőrök, amikor el akartam mondani valamit. Úgyhogy nem lett volna semmi értelme.

– Beszélt erről valamelyik ismerősével? Mondjuk egy barátnőjével?

– Nem.

– Miért nem?

– Mert nem tartozott senkire.

– Felkeresett egy ügyvédet?

– Nem.

– Megnézette egy orvossal a sérüléseket, amelyek elmondása szerint ekkor keletkeztek?

– Nem.

– És a bántalmazott nők menedékhelyén sem jelentkezett.

– Ez megint állítás.

– Ezer bocsánat. Szóval jelentkezett a bántalmazott nők menedékhelyén?

– Nem.

Ekström a bíróság elnökéhez fordult.

– Szeretném felhívni a tisztelt bíróság figyelmét arra, hogy a vádlott, saját állítása szerint két szexuális erőszak áldozata lett, melyek közül a második különösen fájdalmas volt. Azt is állítja, hogy az elkövető a gyámja, a néhai Nils Bjurman ügyvéd volt. Ugyanakkor megfontolás tárgyává kell tennünk a következő tényeket is…

Ekström a papírjai közt matatott.

– Az életvédelmi osztály jelentése szerint Bjurman múltjában semmi olyasmi nincs, ami alátámasztaná Lisbeth Salander állításait. Bjurmant sosem ítélték el semmilyen vétségért. Sosem tettek ellene feljelentést, nem is nyomoztak utána. Ellenben gyámja és jogi képviselője volt sok más fiatalnak, akik közül senki sem állította, hogy rosszul bánt volna vele. Ellenkezőleg, hangsúlyozták, hogy mindig korrekt és barátságos volt velük.

Tovább lapozgatott.

– Egyébként kötelességem emlékeztetni önöket, hogy Lisbeth Salandernél paranoid skizofréniát diagnosztizáltak. Ennek az ifjú hölgynek igazoltan erőszakos hajlamai vannak, és gyerekkora óta nehezen érintkezik a környezetével. Éveket töltött egy gyermekpszichiátriai intézetben, és tizennyolc éves korában gyámság alá helyezték. Bármilyen sajnálatos, mindez nem alaptalanul történt. Lisbeth Salander veszélyt jelent önmagára és a környezetére. Meg vagyok róla győződve, hogy nem börtönbüntetésre, hanem kezelésre van szüksége.

Hatásszünetet tartott.

– Egy fiatal ember elmeállapotát megítélni hálátlan feladat. Sérti a privát szféráját és ezzel az emberi méltóságát is. Ebben az esetben azonban számításba kell vennünk Lisbeth Salander zavart világképét is. Önéletrajzában egészen világosan ez nyilvánul meg. Sehol nem ismerhető fel annyira a realitásérzék teljes hiánya, mint itt. Előttünk vannak az ő saját szavai. Szavahihetőségét magunk is megítélhetjük.

Pillantása Lisbeth Salanderre esett. Egymás szemébe néztek. Egyszer csak Lisbeth elmosolyodott. Sőt, ördögi vigyor ült ki az arcára. Ekström a homlokát ráncolta.

– Kíván valamit mondani a védelem? – érdeklődött Jörgen Iversen bíró.

– Semmit – felelte Annika Giannini. – Csak azt, hogy Ekström ügyész úr következtetése úgy, ahogy van, marhaság.

Délután kezdődött a tanúk kihallgatása, először is Ulrika von Liebenstaahlé a gyámügytől. Ekström azért idéztette be, hogy tisztázza, felmerültek-e valaha vádak Bjurman ellen. Von Liebenstaahl hevesen tagadta ezt, sőt egyenesen sértőnek nevezte az ilyen állításokat.

– Ha gyámot jelölünk ki valakinek, azt minden esetben szigorúan ellenőrizzük. Bjurman ügyvéd úr sajnálatos halála előtt majdnem húsz évig dolgozott a mi megbízásunkból.

Megsemmisítő pillantást vetett Lisbethre, pedig őt ezzel a gyilkossággal nem is vádolták, hiszen régen kiderült már, hogy Ronald Niedermann ölte meg az ügyvédet.

– És ez idő alatt soha semmilyen panasz nem volt rá. Lelkiismeretes ember volt, aki mindig nagy odaadást tanúsított a védencei iránt.

– Ön tehát nem tartja valószínűnek, hogy Lisbeth Salander nemi erőszak áldozata lett volna?

– Ezt az állítást egészen abszurdnak tartom. Havonta kaptunk jelentést Bjurman úrtól, és többször személyesen is találkoztam vele, hogy beszéljünk az ügyről.

– Giannini ügyvédnő azt követeli, hogy a Lisbeth Salander fölötti gondnokságot azonnal függesszék fel.

– Nálunk jobban senki sem örül annak, amikor ilyesmi történhet. Sajnos azonban felelősséggel tartozunk a ránk bízottakért, ami azt jelenti, hogy tartanunk kell magunkat bizonyos szabályokhoz. A hivataltól azt az utasítást kaptuk, hogy egy Lisbeth Salandert egészségesnek nyilvánító pszichiátriai szakvélemény nélkül a gondnokság megszüntetéséről szó sem lehet.

– Ez érthető.

– Először tehát alá kellene vetnie magát egy pszichiátriai kivizsgálásnak. Amitől köztudottan vonakodik.

Ulrika von Liebenstaahl meghallgatása mintegy negyven percig tartott, és kitértek Bjurman havi jelentéseire is. A vége felé Annika Giannini is föltett egy kérdést.

– Ott tartózkodott-e ön Bjurman úr hálószobájában a 2003. március 7-ről 8-ra virradó éjszakán?

– Természetesen nem.

– Vagyis fogalma sem lehet róla, hogy védencem állításai valóban hamisak-e, igaz?

– Ezek a vádak az ügyvéd úr ellen képtelenségek!

– Ez az ön véleménye. De tud a számára alibit biztosítani vagy más módon bebizonyítani, hogy nem erőszakolta meg a védencemet?

– Ez nyilvánvalóan lehetetlen, de annak a valószínűsége…

– Köszönöm, nincs több kérdésem – mondta Annika Giannini.

Mikael Blomkvist este hétkor találkozott a húgával a Milton Security irodájában, hogy megbeszéljék a nap legfontosabb eseményeit.

– Kábé úgy ment, ahogy vártuk – mondta Annika. – Ekström próbálja kitalációnak beállítani Lisbeth elbeszélését.

– Helyes. Lisbeth hogy van?

Annika elnevette magát.

– Pompásan, olyan, mint egy igazi pszichopata. Csak magát adja.

– Hm.

– Ma főleg Stallarholmenról volt szó. Holnap jönnek a gossebergai események, meghallgatják a helyszínelőket, meg ilyenek. Ekström megpróbálja bebizonyítani, hogy Lisbeth azért ment oda, hogy megölje az apját.

– Jól van.

– De lehet egy kis formai problémánk. Délután meghallgattak valami Ulrika von Liebenstaahlt a gyámügytől, és ő azt mondta, hogy nekem nincs is jogom védeni Lisbethet.

– Már miért?

– Azt mondja, hogy mivel Lisbeth gondnokság alatt áll, nincs joga magának ügyvédet választani.

– Tényleg?

– Úgyhogy először a gyámügynek kell engem elfogadnia.

– És most?

– Iversen bíró holnap nyilatkozik a dologról. A tárgyalás után beszéltem vele. Szerintem úgy fog dönteni, hogy tovább védhetem Lisbethet. Azzal érveltem, hogy három hónapjuk lett volna tiltakozni, és kicsit pofátlan, hogy akkor emelnek óvást, amikor már elkezdődött a tárgyalás.

– Teleborian pénteken tesz tanúvallomást. És neked kell, hogy tegye, senki másnak.

Csütörtökön az iratok és fényképek tanulmányozása, valamint a kriminalisztikai következtetések meglehetősen terjengős levonása után Ekström ügyész kijelentette, hogy Lisbeth minden jel szerint azzal a szándékkal kereste meg az apját, hogy megölje. A legerősebb bizonyíték erre az volt, hogy lőfegyvert, egy lengyel gyártmányú P-83 Wanadot vitt magával.

A tény, hogy (Lisbeth állítása szerint) Alekszandr Zalacsenko vagy esetleg (Zalacsenkónak a meggyilkolása előtt tett tanúvallomása szerint) a rendőrgyilkos Ronald Niedermann maga is megpróbálta megölni Lisbeth Salandert, majd elkaparta egy erdei tisztáson, semmiképpen nem számíthatott enyhítő körülménynek az emberölés szándékával kapcsolatban. A próbálkozás egyébként majdnem sikerrel járt, hiszen Gossebergában Lisbeth arcon csapta Zalacsenkót egy baltával. Ekström indítványozta, hogy emberölési kísérletért, illetve súlyos testi sértésért ítéljék el a lányt.

Lisbeth saját elbeszélése szerint azért ment Gossebergába, mert rá akarta bírni az apját, hogy bevallja: ő ölette meg Dag Svenssont és Mia Johanssont. Ez a pont döntő jelentőségű az előre megfontolt szándék kérdését illetően.

Miután Ekström befejezte Melker Hansson meghallgatását a göteborgi helyszínelőktől, Annika Giannini is föltett neki néhány kérdést.

– Hansson úr, találtak a helyszínelés során bárminemű bizonyítékot arra, hogy Salander kisasszony elbeszélése nem felel meg a valóságnak? Be tudná bizonyítani, hogy eleve az apja meggyilkolásának szándékával utazott Gossebergába?

Melker Hansson elgondolkozott.

– Nem – mondta végül.

– Vagyis nem tudná minden kétséget kizáróan kijelenteni, hogy tettét előre megfontolt szándékkal követte el?

– Nem.

– Ekström ügyész úr részletesen kifejtett következtetése tehát pusztán spekuláció?

– Úgy gondolom, igen.

– Létezik bármilyen bizonyíték, amely ellentmondana Salander kisasszony állításának, miszerint a kérdéses fegyvert csak azért vitte magával, mert ott volt a táskájában, és nem tudta, mit kezdjen vele, miután elvette Sonny Nieminentől?

– Nem.

– Köszönöm – mondta Annika Giannini, és leült. Ez volt minden, amivel hozzájárult Hansson egyórás meghallgatásához.

Csütörtök este hat órakor Birger Wadensjöö azzal az érzéssel hagyta el a Szekció artillerigatani lakását, hogy a bukást jelző fekete felhők gyülekeznek a feje felett. Azzal már hetek óta tisztában volt, hogy a Speciális Analízisek Szekciójában birtokolt igazgatói címe üres formaság csupán. Véleményét, tiltakozását, kéréseit már meg sem hallgatták. Fredrik Clinton vette át a hatalmat. Ha a Szekció nyilvános intézmény, ez nem jelentett volna problémát – egyszerűen panaszt tesz közvetlen fölöttesénél.

Így azonban nem fordulhatott senkihez. Egyedül maradt, és egy olyan ember kegyeire volt bízva, akit ő maga elmebetegnek tartott. És ami a legrosszabb: Clinton tekintélye töretlen volt. Lett légyen szó olyan zöldfülűekről, mint Jonas Sandberg vagy tapasztalt kollégákról, mint Georg Nyström, mindenki meghajolt ennek a beteges vénembernek a parancsai előtt, és a legkisebb intésére is ugrott.

Azt ő is elismerte, hogy Clinton sosem élt vissza a hatalmával, és nem egyéni érdekei vezérelték. Azt is, hogy mindig a legjobbat akarta a Szekciónak, vagy legalábbis azt, amit ő a legjobbnak gondolt. Mintha az egész Szekció szabadon zuhant volna, egyfajta kollektív szuggesztió állapotában, amelyben nem veszik észre, hogy minden mozdulatukkal és döntésükkel a szakadék fenekéhez közelednek.

Wadensjöö valami nyomást érzett a mellében, ahogy az autója felé baktatott a Linnégatanon. Elővette zsebéből a slusszkulcsot, kikapcsolta a riasztót, és épp ki akarta nyitni az ajtót, amikor mozgást észlelt, és megfordult. Pislogott az ellenfényben. Beletelt néhány másodpercbe, mire fölismerte a járdán álló magas férfit.

– Jó estét, Wadensjöö úr – köszöntötte Torsten Edklinth, az alkotmányvédelmi osztály vezetője. – Tíz éve nem voltam terepen, de azt hiszem, most jól jöhet a jelenlétem.

Wadensjöö zavartan bámult az Edklinthet kísérő két civil ruhás rendőrre. Jan Bublanski és Marcus Erlander volt az. Azonnal tudta, mi fog most történni.

– Szomorú kötelességem közölni önnel, hogy a főállamügyész úgy döntött, előzetes letartóztatásba helyezteti önt, mégpedig annyi bűncselekményért, hogy egy hétig is eltartana, ha föl akarnám sorolni.

– Mit jelentsen ez? – kérdezte felháborodva Wadensjöö.

– Ez azt jelenti, hogy most letartóztatom önt emberölésben való bűnrészesség gyanújával. Ezenkívül még meg fogjuk gyanúsítani zsarolással, vesztegetéssel, telefonok törvénytelen lehallgatásával, többrendbeli közokirat-hamisítással, különösen jelentős értékre elkövetett sikkasztással, betörésben való bűnrészességgel, hivatali visszaéléssel, kémkedéssel és más különböző bűncselekményekkel. Úgyhogy mi ketten most szépen elmegyünk a Kungsholmenre, és beszélgetünk egyet.

– Én nem vettem részt gyilkosságban! – tiltakozott zihálva Wadensjöö.

– Azt majd a nyomozás kideríti.

– Clinton volt az! Ezt mind Clinton tette! – kiabálta Wadensjöö. Torsten Edklinth elégedetten bólintott.

Minden rendőr tudja, hogy egy gyanúsított kihallgatásának két klasszikus módja van. A rossz zsarué és a jó zsarué. A rossz fenyeget, káromkodik, és ököllel veri az asztalt, hogy megfélemlítse az őrizetest. A jó kávéval és cigarettával kínálja, együttérzően bólogat, és bizalmas hangon beszél vele.

A legtöbb – ha nem is az összes – rendőr tudja azt is, hogy általában a jó zsaru ér el több eredményt. Egy nyugodt, faarcú gengszter a legkevésbé sem illetődik meg egy rossz zsarutól. Az amatőr pedig, aki megijed tőle annyira, hogy valljon, valószínűleg bármilyen módszerrel rábírható a vallomástételre.

Mikael Blomkvist a szomszédos szobából kísérte figyelemmel Birger Wadensjöö kihallgatását. A jelenléte alkalmat adott némi belső vitára, de Edklinth végül úgy döntött, hogy még hasznára válhatnak Mikael megfigyelései.

Mikael legelőször is azt figyelte meg, hogy Edklinth egy harmadik kihallgatási módszert alkalmazott, mégpedig az érdektelen zsaru módszerét, amely ebben az esetben a legcélravezetőbbnek látszott. Belépett a kihallgatószobába, kávét szolgált fel porceláncsészében, bekapcsolta a magnót, és hátradőlt a széken.

– A helyzet a következő: minden szükséges bizonyítékunk megvan ön ellen. Innentől kezdve egyáltalán nem érdekel minket a meséje. Csak azt várjuk, hogy megerősítse, amit amúgy is tudunk. És esetleg választ adjon arra a kérdésünkre, hogy: miért? Hogy jutott eszükbe olyan őrültség, hogy itt, Svédországban csak úgy likvidáljanak embereket, mintha legalábbis Chilében lennénk, a Pinochet-diktatúra közepén? Megy a felvétel. Ha mondani akar valamit, itt a lehetőség. Ha nem óhajt beszélni, szépen elvesszük a nyakkendőjét és a cipőfűzőjét, mostantól fent lakik a fogdában, ahol megvárhatja az ügyvédjét, a tárgyalását és az ítéletet.

Ezzel Edklinth kortyolt egyet a kávéjából, és elhallgatott. Miután két percig egyetlen szó sem hallatszott, kinyúlt, és kikapcsolta a magnót. Aztán felállt.

– Gondoskodom róla, hogy néhány percen belül önért jöjjenek. További szép estét.

– Sosem gyilkoltam – szólalt meg Wadensjöö, amikor már nyílt az ajtó.

Edklinth megállt.

– Nekem nem érdekem, hogy bármiről beszéljek önnel. Ha mégis vallani akar, visszaülök, és bekapcsolom a magnót. A teljes svéd államapparátus – nem utolsósorban a miniszterelnök – érdeklődve várja, hogy mit fog mondani. Ha beszél, még ma este elmehetek a miniszterelnökhöz, és elé tárhatom a maga verzióját a történtekről. Ha nem, önt azért mindenesetre megvádoljuk és elítéljük.

– Üljön le – kérte Wadensjöö.

Világos volt, hogy megadta magát. Mikael föllélegzett. Mellette ült Monica Figuerola, a kollégája Stefan, Ragnhild Gustavsson ügyésznő és még két ismeretlen. Mikael gyanította, hogy legalább egyikük az Igazságügyi Minisztériumot képviseli.

– A gyilkosságokhoz semmi közöm – kezdte Wadensjöö, amikor Edklinth újra bekapcsolta a magnót.

– Gyilkosságok? – szólt oda Mikael Monicának.

– Pszt!

– Az Clinton és Gullberg műve. Nekem fogalmam sem volt, mire készülnek. Esküszöm. Engem is megrázott, amikor megtudtam, hogy Gullberg lelőtte Zalacsenkót. Alig… nem is akartam elhinni, hogy igaz. És amikor Björckről hallottam, majdnem szívinfarktust kaptam.

– Meséljen Björck meggyilkolásáról – utasította Edklinth színtelen hangon. – Hogy történt?

– Clinton megbízott valakit. Nem tudom pontosan, kit, de az biztos, hogy két szerbet. Nyström közölte velük a megbízást, és ő is fizette ki őket. Amikor erről értesültem, mindjárt tudtam, hogy katasztrófa lesz a vége.

– Akkor most elölről – mondta Edklinth. – Mikor kezdett el a Szekciónak dolgozni?

Ahogy Wadensjöö beszélni kezdett, már nem lehetett leállítani. A kihallgatás majd öt órán át tartott.

26. FEJEZET

Július 15., péntek

Dr. Peter Teleborian igazán bizalomgerjesztő hatást keltett péntek délelőtti meghallgatásán a bíróság előtt. Majd másfél órán át felelgetett méltóságteljes nyugalommal Ekström kérdéseire. Úgy tűnt, bár aggódik, ugyanakkor jól szórakozik.

– Összefoglalva tehát… – lapozgatott a papírjai közt Ekström. – Ön mint pszichiáter úgy ítéli meg, hogy Lisbeth Salander paranoid skizofréniában szenved?

– Ahogy mondtam, igen nehéz az állapotát pontosan megítélni. Mint az közismert, a páciens szinte autisztikus vonásokat mutat az orvosokkal és a hatóságokkal szemben. De inkább csak azt mondanám, súlyos pszichés betegségben szenved, amelyet jelenleg nem tudok pontosan diagnosztizálni. Ugyancsak nem tudom megmondani, milyen stádiumban van jelenleg a pszichózis, amíg nem végeztem átfogó vizsgálatokat.

– De mindenképpen úgy véli, hogy pszichésen beteg?

– Minden jel erre mutat.

– Ön is olvashatta az úgynevezett önéletrajzot, amelyet Salander kisasszony írt, és nyújtott be a bíróságnak. Mi a véleménye róla?

Teleborian tanácstalanul vállat vont, és széttárta a karját.

– Mennyire tartja hitelesnek?

– Semennyire. Ezek csak összevissza állítások különböző emberekről, egyik fantasztikusabb, mint a másik. Ez az írásos állásfoglalás csak alátámasztja a gyanút, hogy a vádlott paranoid skizofrén.

– Tudna példát említeni?

– A legnyilvánvalóbb az az állítólagos nemi erőszak, melynek elkövetője a gyámja, Bjurman ügyvéd lett volna.

– Lenne szíves ezt bővebben is kifejteni?

– A leírás nagyon részletes. Klasszikus példája a gyerekeknél is gyakran megnyilvánuló groteszk fantáziálásnak. Előfordulnak hasonló esetek, például vérfertőzési ügyeknél, amikor a gyerekek a saját történetük ellentmondásaiba bonyolódnak, mert a fantáziájuk elszabadul. Ezek gyakran erotikus fantáziák, amelyek a gyerekeknél már nagyon korai életkorban jelentkezhetnek… körülbelül úgy, mintha egy horrorfilmet látnának a televízióban.

– Salander kisasszony azonban nem gyerek, hanem felnőtt nő – vetette közbe Ekström.

– Nos igen, bár annak utána kell még járnunk, pontosan milyen szellemi szinten van. De alapvetően önnek igaza van. Felnőtt, és valószínűleg hisz is az általa készített leírás igazságában.

– Úgy érti, ez mind hazugság?

– Nem. Ha ő maga is elhiszi, akkor nem hazugság. Csak azt mutatja, hogy nem képes elkülöníteni a fantáziát a valóságtól.

– Tehát Bjurman ügyvéd nem erőszakolta meg?

– Nem. Legalábbis elhanyagolhatóan csekély a valószínűsége. A vádlottnak egyszerűen szakértő kezelésre van szüksége.

– Ön is szerepel Salander kisasszony elbeszélésében…

– Igen, ez persze némileg pikánssá teszi az egészet. De itt is csak a fantáziái fejeződnek ki. Ha hinnénk ennek a szegény lánynak, az azt jelentené, hogy én valami pedofil…

Mosolyogva folytatta:

– De ez csak alátámasztja, amit egész idő alatt mondtam. Salander önéletrajzában az áll, hogy a St. Stefanban töltött ideje nagy részében bántalmazták, az ágyhoz bilincselték, és én éjszakánként bejártam hozzá. Ez már szinte klasszikus példa arra, hogy képtelen helyesen értelmezni a valóságot, vagyis pontosabban jól illusztrálja, hogyan látja a valóságot Salander kisasszony.

– Köszönöm. Nos, ha a védelemnek is van kérdése… én végeztem. Miután Annikának a tárgyalás eddigi két napján alig volt kérdése, mindenki azt várta, hogy most is csak kötelességből, különösebb jelentőség nélkül tesz föl egyet-kettőt. Szinte már nekem kínos, milyen szerencsétlen ez a védelem, gondolta Ekström.

– Igen, volna – mondta Annika Giannini. – Az igazat megvallva néhány olyan kérdésem volna, melyeknek megválaszolása meglehetősen sok időt vesz majd igénybe. Ezért javaslom, hogy most iktassunk be ebédszünetet, hogy utána megszakítás nélkül kérdezhessem ki a tanút.

Iversen bíró ebédszünetet rendelt el.

Curt Andersson két egyenruhás rendőr kíséretében, pontban déli tizenkét órakor sétált be a hantverkargatani Master Anders étterembe, és hatalmas lapátkezét Nyström felügyelő vállára tette. Nyström értetlenül nézett rá és az orra alá dugott igazolványra.

– Nyström úr? Letartóztatom emberölés, illetve emberölés kísérletének gyanúja miatt. A többi vádpontot délután közli önnel az államügyészség képviselője. Azt javaslom, hogy jöjjön velünk önként – mondta Andersson.

Nyström olyan arcot vágott, mintha Andersson kínaiul beszélt volna hozzá. Azt azonban látta, hogy olyan emberrel van dolga, akivel szemben jobb, ha nem tanúsít ellenállást.

Bublanski felügyelő Sonja Modiggal és hét egyenruhás rendőrrel egyetemben várta Stefan Bladhot, az alkotmányvédelmi osztály munkatársát, amikor az pontosan déli tizenkettőkor kilépett a rendőr-főkapitányság épületében a Nemzetbiztonsági Hivatal számára elkülönített részleg ajtaján. Végigsiettek a folyosón, Bladh pedig egy helyben maradt, és egy ajtóra mutatott. A hivatalvezető titkárának leesett az álla, mikor Bublanski felmutatta az igazolványát.

– Nyugodjon meg, kérem, rendőri intézkedés.

Belépett a belső ajtón, és egy telefonbeszélgetés közben találta Albert Shenkét.

– Mi tetszik? – kérdezte dühösen Shenke.

– Jan Bublanski felügyelő vagyok. Letartóztatom a svéd alkotmány ellen elkövetett bűncselekményekért. Az egyes vádpontokról ma délután értesül majd.

– Ez hallatlan! – ordított Shenke.

– Kétségtelenül – mondta Bublanski.

Lepecsételtette Shenke irodáját, és két rendőrt állított az ajtó elé őrködni. Meghagyta nekik, hogy használják a gumibotjukat, de szükség esetén a szolgálati fegyverüket is, ha valaki megpróbál erőszakkal behatolni az irodába.

A menet ezután tovább haladt a folyosón, majd Bladh újra egy ajtóra mutatott, és az egész procedúra megismétlődött Gustav Atterbommal, a pénzügyi felelőssel.

Jerker Holmberget a södermalmi készenlétiek egy osztaga kísérte, amikor pontosan délben bekopogott egy ideiglenesen bérelt iroda ajtaján a Götgatanon, szemben a Millennium szerkesztőségével.

Mivel senki sem nyitott ajtót, Holmberg parancsot adott, hogy törjék be. Mielőtt azonban bevetették volna a faltörő kost, résnyire kinyílt az ajtó.

– Rendőrség – mondta Holmberg. – Jöjjön ki, és emelje fel a kezét, hogy jól lássuk.

– Én is rendőr vagyok – mondta Göran Mårtensson nyomozó.

– Tudom. És lőfegyverre is van engedélye.

– Persze. Mondom, hogy rendőr vagyok, szolgálatban.

– Egy nagy szar maga! – torkolta le Holmberg.

A többiek segítettek neki a falhoz állítani Mårtenssont és elvenni tőle a szolgálati fegyverét.

– Letartóztatom telefonok törvénytelen lehallgatásáért, súlyos hivatali visszaélésért, több rendbeli magánlaksértésért Mikael Blomkvist sérelmére és egyéb bűncselekményekért. Bilincseljétek meg!

Holmberg gyorsan körbepillantott az irodahelyiségben, és megállapította, hogy egy zenestúdió működtetéséhez is elegendő elektronikus felszerelés van összezsúfolva benne. Ott hagyott őrködni egy rendőrt, azzal az utasítással, hogy csak üljön le, és sehol ne hagyjon ujjlenyomatot.

Amikor Mårtenssont kivezették a kapun, a szerkesztőségben Henry Cortez fölemelte digitális fényképezőgépét, és ellőtt egy huszonkét képből álló sorozatot. Nem volt profi fotós, és a képek minősége hagyott is kívánnivalót maga után. Ennek ellenére néhány nappal később arcátlanul nagy összegért adta el őket az egyik esti lapnak.

Monica Figuerola volt a letartóztatássorozat egyetlen résztvevője, akinek váratlan eseményekkel kellett szembenéznie az eljárás során.

Ő, valamint három kollégája pontosan tizenkét órakor léptek be az artillerigatani házba a norrmalmi készenlétiek osztagának élén. A lépcsőn mentek fel a legfelső emeletre, ahol a Bellona vállalat tulajdonában lévő lakás volt.

A haditerv elég egyszerű volt. Amint mindenki összegyűlt az ajtó előtt, Figuerola jelt adott. Két jól megtermett rendőr fölemelte a negyvenkilós faltörő kost, és két jól irányzott ütéssel betörte az ajtót. A kommandósok tíz másodpercen belül megszállták a lakást.

A nyomozócsoport megfigyelése szerint reggel öt személy lépett be ezen az ajtón, akiket a Szekció munkatársaiként azonosítottak. Mindnyájukat pillanatok alatt ártalmatlanná tették, és megbilincselték.

Monica Figuerola golyóálló mellényt viselt. Végigsétált a lakáson, amely a hatvanas évek óta szolgált a Szekció főhadiszállásául, és egyik ajtót a másik után tépte fel. Minden szobát papírhegyek töltöttek meg, amelyek rendbetételéhez egy régészcsapatra lett volna szükség.

Benyitott egy kis szobába leghátul, és megállapította, hogy szállásnak használja valakit. Hirtelen szemtől szembe találta magát Jonas Sandberggel. Ő maradt az egyetlen kérdőjel a reggeli eligazításon. Az őt követő nyomozó elvesztette szem elől. A kocsija még mindig a Kungsholmenen állt, és a lakásán sem látták. Reggel senki sem tudta, hol találhatnák meg, és vehetnék őrizetbe.

Biztonsági okokból mindig van valaki a lakásban, gondolta Figuerola. Hát persze. Sandberg volt az éjszakás, és most kialussza magát.

Sandberg egy szál alsónadrágban volt, és mintha még félig aludt volna. Az éjjeliszekrényen lévő szolgálati fegyveréért nyúlt. Figuerola előrehajolt, és a padlóra söpörte a pisztolyt.

– Jonas Sandberg! Letartóztatom Alekszandr Zalacsenko és Gunnar Björck sérelmére elkövetett emberölés, valamint Mikael Blomkvist és Erika Berger sérelmére elkövetett emberölési kísérlet gyanújával. Kapja fel a nadrágját.

Sandberg öklével Figuerola felé csapott, aki szinte oda sem nézve hárította el az ütést.

– Na ne szórakozzon – mondta. Elkapta a férfi karját, és olyan erővel csavarta ki a csuklóját, hogy Sandberg hanyatt zuhant a padlóra.

Figuerola hasra fordította, a derekára térdelt, és megbilincselte. Amióta a nemzetbiztonságiaknál szolgált, első ízben alkalmazta bevetésen a bilincset.

Átadta Sandberget egy rendőrnek, és továbbment. Elérkezett az utolsó ajtóhoz, a folyosó végén. Az építészeti hivatal alaprajzaiból tudta, hogy hátul az udvaron nyílik még egy búvóhely. Benyitott, megállt a küszöbön, s farkasszemet nézett a legaszottabb madárijesztővel, akit életében látott. Egy pillanatnyi kétsége sem lehetett afelől, hogy halálos beteggel áll szemben.

– Fredrik Clinton, letartóztatom emberölésben és emberölési kísérletben való bűnrészességért, valamint több más bűncselekményért – közölte vele. – Maradjon fekve. Már hívtunk egy mentőautót, amelyik a Kungsholmenre viszi.

Christer Malm a kapu előtt várakozott. Henry Cortezzel ellentétben ő remekül bánt a fényképezővel. Rövid teleobjektívet használt, és a képek tökéletesre sikerültek.

Az volt látható rajtuk, ahogy a Szekció tagjait egyesével kivezetik a házból, majd rendőrautókba ültetik és elviszik őket. Utoljára jött a mentőautó, amelynek Fredrik Clintont kellett elszállítania. Clinton éppen a kamerába nézett, amikor Christer megnyomta a kioldógombot. Az arca zavart volt, és aggodalmas.

A kép később elnyerte „Az év fotója” díjat.

27. FEJEZET

Július 15., péntek

12 óra 30 perckor Iversen bíró az asztalra csapott a kalapácsával, és újra megnyitotta a tárgyalást. Nem kerülte el a figyelmét, hogy Annika Giannini asztalánál egy harmadik személy is megjelent. Holger Palmgren ült ott egy tolószékben.

– Jó napot kívánok, Palmgren úr – mondta Iversen. – Régóta nem láttam önt a tárgyalóteremben.

– Jó napot, Iversen bíró úr. Egyes bonyolult eseteknél az ifjú kollégáknak elkel egy kis segítség.

– Azt hittem, ön már nem praktizál ügyvédként.

– Beteg voltam. De Giannini ügyvédnő most felkért tanácsadónak.

– Értem.

Annika Giannini megköszörülte a torkát.

– Hadd jegyezzem meg ezzel kapcsolatban, hogy Holger Palmgren éveken át képviselte Lisbeth Salandert.

– Nem állt szándékomban a jelenléte ellen tiltakozni – jelentette ki Iversen bíró. Aztán bólintott, jelezve neki, hogy kezdheti. Annika felállt. Sosem követte a svéd jogászoknak azt a rossz szokását, hogy kötetlen hangnemben folytatják le a tárgyalásokat. Mintha valami baráti vacsorán lennének. Ő jobban szeretett állva beszélni.

– A dr. Teleborian által mondottakra szeretnék visszatérni. Kérdem: miért utasítja vissza olyan következetesen Lisbeth Salander összes állítását?

– Mert nyilvánvalóan nem igazak – felelte Teleborian. Nyugodt volt, és fesztelen.

Annika bólintott, és Iversen bíróhoz fordult.

– Bíró úr, dr. Teleborian azt állítja, hogy Lisbeth Salander hazudik és fantáziál. A védelem most bizonyítani fogja, hogy az önéletrajz minden egyes szava igaz. Képi és írásos bizonyítékokkal, valamint tanúvallomásokkal egyaránt rendelkezünk. Az ügyész úr már ismertette a maga álláspontját. Végighallgattuk, és tudjuk, pontosan hogyan hangoznak a vádak.

Annika Giannini szája hirtelen kiszáradt, és érezte, hogy a keze is remeg. Mélyet lélegzett, és ivott egy korty ásványvizet. Aztán mindkét kezével megfogta a széke támláját, hogy leplezze idegességét.

– Az ügyész úr elmondásából világossá vált, hogy vélekedése rengeteg van, bizonyítéka ellenben igen kevés. Úgy gondolja, Lisbeth Salander Stallarholmenben rálőtt Carl-Magnus Lundinra. Azt állítja, azért utazott Gossebergába, hogy megölje az apját. Úgy sejti, védencem paranoid skizofrén. És mindeme feltételezések egyetlen ember állításaira épülnek, mégpedig dr. Peter Teleborianéra.

Kis szünetet tartott, és nagy levegőt vett. Kényszerítette magát, hogy lassan beszéljen.

– Ha igaza van, akkor minden rendben. Akkor védencem számára valóban a pszichiátriai kezelés lenne a legjobb, amelyet a doktor úr és az ügyész úr javasolt.

Szünet.

– Ha viszont dr. Teleboriannak nincs igaza, akkor egészen másként áll a dolog. Ha pedig a tetejébe kiderülne, hogy szándékosan hazudik, akkor túlkapással állunk szemben az igazságszolgáltatás részéről. Olyan túlkapással, amely már évek óta tart.

Ekström felé fordult.

– Ma délután, ügyész úr, bizonyítani fogjuk, hogy a tanú félrevezette önt.

Dr. Teleborian meglepetten mosolygott. Megjátszott beletörődéssel tárta szét a karját, és várakozva nézett Annikára.

Ő ismét Iversenhez beszélt.

– Bíró úr! Megmutatom, hogy dr. Teleborian úgynevezett pszichiátriai szakvéleménye elejétől a végéig blöff. Azt is, hogy szándékosan hazudott Salander kisasszonnyal kapcsolatban. Valamint azt is, hogy védencem állami részről megnyilvánuló súlyos túlkapás áldozata. Végül azt is, hogy legalább olyan épeszű és értelmes, mint bárki más ebben a teremben.

– Már megbocsásson, de… – kezdte Ekström.

– Egy pillanat – emelte fel az ujját Annika. – Két napig hagytam önt beszélni. Most én jövök.

Újra a bíróhoz fordult.

– Nem hoznék fel ilyen súlyos vádakat a bíróság előtt, ha nem volna rájuk kikezdhetetlen bizonyítékom.

– Akkor adja elő, kérem – felelte Iversen. – De ha lehetséges, nem szeretnék semmilyen összeesküvés-elméletet végighallgatni. Ne felejtse el, hogy az itt tett kijelentései alapján megvádolhatják önt rágalmazással.

– Köszönöm. Nem felejtem el.

Ezzel ismét Teleborianra nézett, aki úgy tűnt, még mindig nem tért napirendre a hallottak fölött.

– A védelem többször is megkísérelt belenézni Salander kisasszony kartonjaiba, amelyek még tizenéves korából származnak, amikor be volt zárva önökhöz a St. Stefanba. Miért nem kaptuk meg ezeket soha?

– Mert bírósági döntés alapján titkosítottak őket. Ezt a döntést Lisbeth Salander érdekében hozták, de ha egy felsőbb bíróság megváltoztatja, természetesen örömmel engedek betekintést az aktákba.

– Köszönöm. A St. Stefanban töltött két év alatt hány alkalommal bilincselték éjszakára az ágyhoz Lisbeth Salandert?

– Ezt fejből nem tudom megmondani.

– A saját állítása szerint a hétszáznyolcvanhat éjszakából háromszáznyolcvanszor.

– A pontos számot nem tudom megmondani önnek, de ez egészen biztosan egy groteszk méretű túlzás. Honnan veszi ezt a számot?

– Az önéletrajzból.

– És komolyan azt hiszi, hogy Salander kisasszony ennyi idő után pontosan emlékszik rá, hány éjszakát töltött lebilincselve? Hát ez már egészen abszurd!

– Igen? Miért, ön hány éjszakára emlékszik?

– Lisbeth Salander különösen agresszív, erőszakra hajlamos beteg volt, és kétségtelen, hogy több alkalommal is ingerszegény környezetbe kellett helyeznünk. Azt is elmagyarázhatom, milyen célokat szolgál ez egy pszichiátrián…

– Köszönöm, nem szükséges. Olyan helyiségről van szó, ahol a pácienst minden olyan érzéki benyomástól elszigetelik, ami esetleg felidegesíthetné. Szóval hány napot töltött itt a tizenhárom éves Lisbeth Salander megbilincselve?

– Hát… így hirtelen azt mondanám, hogy úgy harmincat.

– Ez jelentősen kevesebb, mint amit ő állít.

– Úgy bizony.

– Adhatnak erről pontosabb felvilágosítást a kartonjai?

– Lehetséges.

– Köszönöm szépen – mondta Annika, és vaskos papírcsomót húzott elő az aktatáskájából. – Akkor hadd adjam át a tisztelt bíróságnak Salander kisasszony St. Stefanban vezetett aktáinak egy másolatát. Utánaszámoltam, hány alkalommal bilincselték meg a pácienst, és háromszáznyolcvanegyet találtam, ami gyakorlatilag megegyezik az általa említett számmal.

Dr. Teleborian szeme elkerekedett.

– Na, álljunk csak meg… ezek titkos információk! Honnan szerezte őket?

– A Millennium egyik riporterétől. Ezek a papírok tehát olyannyira titkosak, hogy akár újságírók is hozzájuk férhetnek. Hadd tegyem hozzá, hogy ezen aktákból kivonatok jelentek meg a Millennium mai számában is. Ezért azt hiszem, a tisztelt bíróságnak is lehetőséget kell adnunk, hogy beléjük tekintsenek.

– Ez törvényellenes…

– Nem. Salander kisasszony hozzájárult a kivonatok megjelenéséhez. Védencemnek ugyanis nincs rejtegetnivalója.

– A maga védence jogilag cselekvőképtelen! Nincs joga meghozni ezeket a döntéseket!

– A cselekvőképtelenné nyilvánítására még visszatérünk. Először nézzük meg, mi történt vele a St. Stefanban.

Iversen bíró homlokát ráncolva vette át a papírköteget, amelyet Annika átnyújtott neki.

– Az ügyész úrnak nem hoztam másolatot. Ő ugyanis már egy hónapja megkapta ezt az ügyfelem személyiségét sértő dokumentumot.

– Micsoda? – hüledezett Iversen.

– Dr. Teleborian átadott egy másolatot Ekström ügyész úrnak ebből a titkosnak nyilvánított dokumentumból, mégpedig az ügyész úr irodájában, egy ez év június 4-én, szombaton tizenhét órakor kezdődött találkozón.

– Igaz ez? – érdeklődött Iversen.

Ekström reflexből le akart tagadni mindent. Aztán eszébe jutott, hogy Annikának ilyen erővel bizonyítéka is lehet.

– Megkértem a doktor urat, hogy mutassa meg nekem az akta bizonyos részleteit, és természetesen hallgatási kötelezettséget vállaltam. Valahogyan meg kellett bizonyosodnom róla, hogy igaz-e Salander kisasszony története.

– Köszönöm – mondta Annika Giannini. – Bebizonyosodott tehát, hogy dr. Teleborian nem csupán valótlant állított, de törvényszegést is elkövetett azzal, hogy olyan iratokat adott ki, amelyekre saját állítása szerint titoktartás vonatkozik.

– Tudomásul vettük – közölte Iversen.

Iversen bíró egy csapásra éber lett. Annika Giannini épp most zúzta porrá a tanúvallomás egy fontos részletét. És azt mondja, minden állítását tudja bizonyítani. Feltolta a szemüvegét.

– Dr. Teleborian, meg tudná mondani ezen, saját kezétől származó kórházi akta alapján, hogy hány napot töltött Lisbeth Salander az ágyhoz bilincselve?

– Nem emlékszem rá, hogy az említett nagyságrend lett volna, de ha a kórház ezt állítja, nyilván úgy is van.

– Háromszáznyolcvanegy nap. Nem szokatlanul sok ez?

– De. Ez szokatlanul sok.

– Ön mit szólt volna, ha tizenhárom éves korában egy éven át bőrszíjakkal egy ágyhoz lett volna bilincselve? Netán kínzásképpen?

– Értsék meg, hogy a páciens veszélyt jelentett saját magára és másokra is…

– Szóval veszélyt jelentett magára. Kárt tett valaha is saját magában Lisbeth Salander?

– Fölmerültek ilyen aggályok…

– Megismétlem a kérdést: kárt tett valaha is saját magában Lisbeth Salander? Igen vagy nem?

– Nekünk, pszichiátereknek meg kell tanulnunk a képet a maga teljességében szemlélni. Ami Lisbeth Salandert illeti, több tetoválás és piercing található a testén, amit egyfajta önpusztító magatartásként, a saját testén okozott sérülésekként is értelmezhetünk. Tekinthetjük tehát az öngyűlölet megnyilvánulásának.

Annika Giannini Lisbeth Salanderhez fordult. – Az ön tetoválásai az önmaga iránt érzett gyűlölet megnyilvánulásai?

– Nem – felelte Lisbeth.

Annika visszafordult Teleborianhoz.

– Úgy véli tehát, hogy mivel én fülbevalót viselek, és történetesen tetoválásom is van, én is veszélyt jelentek önmagamra?

Palmgrenből fújtatva tört fel az elfojtott nevetés, de sikerült úgy tennie, mintha csak köhögne.

– Nem, azt azért nem… a tetoválás lehet egy társadalmi rituálé része is.

– De ön szerint Lisbeth Salander esetében szó sem lehet társadalmi rituáléról?

– Ön is láthatja, milyen groteszkek ezek a tetoválások, és hogy a testének igen nagy felületét borítják. Ez már nem a szokásos testdíszítés.

– Hány százalék?

– Kérem?

– A testfelület hány százalékától kezdve mondhatjuk, hogy a tetoválás nem díszítő célt szolgál, hanem beteges viselkedésre utal?

– Kiforgatja a szavaimat.

– Valóban? Hogy lehet az, hogy a tetoválás teljesen elfogadható társadalmi rítus, ha rólam vagy más fiatalról van szó, de hátrányt jelent a védencem elmeállapotának megítélésekor?

– Mint említettem, nekem pszichiáterként a teljes képet kell néznem. A tetoválás csak egy a számos indikátor közül, amelyeket figyelembe kell vennem, ha fel akarom mérni valakinek az állapotát.

Annika néhány másodpercig hallgatott, és merőn nézte Teleboriant. Aztán lassan folytatta.

– Na de, dr. Teleborian. Ön még a tizenharmadik születésnapja előtt elkezdte megbilincselni a védencemet. Akkor még egy szál tetoválása sem volt, nemde?

Teleborian habozott. Annika ismét magához ragadta a szót.

– Feltételezem, azért bilincselte meg, mert előre látta, hogy tetováltatni fogja magát.

– Nem, természetesen nem. A tetoválásainak nincs köze az 1991-es állapotához.

– Akkor megint az eredeti kérdésnél vagyunk. Tett valamilyen kárt magában Lisbeth Salander, amely alapot adott volna arra, hogy egy éven keresztül az ágyhoz bilincseljék őt? Megvágta magát például késsel vagy borotvapengével?

Dr. Teleborian egy pillanatra elbizonytalanodott.

– Nem, de okunk volt feltételezni, hogy önveszélyes lehet.

– Okuk volt feltételezni… Tehát az akarja mondani, hogy azért bilincselték meg, mert úgy gondolták…

– Mi csak feltételezésekkel tudunk dolgozni.

– A kérdésem öt perce egyfolytában ugyanaz. Azt állítja, hogy védencem önpusztító magatartása adott okot arra, hogy megbilincseljék. Lenne most már olyan kedves, és felhozna néhány példát arra, hogy milyen önpusztító magatartást tanúsított tizenkét évesen?

– Például a kislány rendkívül alultáplált volt. Amit többek között az okozott, hogy visszautasította az ételt. Anorexiára gyanakodtunk. Többször kénytelenek voltunk belekényszeríteni az ételt.

Annika a védencéhez fordult.

– Lisbeth, valóban visszautasította az ételt a St. Stefanban?

– Vissza.

– És miért?

– Mert ez a csávó telepakolta nyugtatóval.

– Értem. Szóval dr. Teleborian gyógyszereket akart beadni önnek. Miért nem akarta bevenni őket?

– Mert teljesen eltompítottak. Nem tudtam tisztán gondolkodni, csak néztem ki a fejemből. Nem volt kellemes. Ez meg nem volt hajlandó elmondani, mit adott be.

– Tehát megtagadta, hogy bevegye a gyógyszereit?

– Igen. Akkor kezdte azokat a szarokat a kajámba keverni. Mindig, amikor belekevert valamit, öt napig nem voltam hajlandó enni.

– Tehát éhezett?

– Nem mindig. Volt néhány ápoló, aki néha becsempészett nekem szendvicset. Főleg az egyikük, ő mindig késő este hozott nekem enni. Ez többször előfordult.

– Azt akarja mondani, hogy az ápolószemélyzet látta, hogy éhes, és hozott önnek ennivalót, hogy ne kelljen éheznie?

– Igen.

– Tehát nem arról volt szó, hogy nem akart enni?

– Nem. Sokszor voltam éhes.

– Helytálló az a megállapítás, hogy ön és dr. Teleborian között konfliktus alakult ki?

– Eléggé.

– Azért került a St. Stefanba, mert leöntötte az apját benzinnel, és felgyújtotta.

– Igen.

– Miért tette?

– Mert verte anyámat.

– Beszélt erről valakinek?

– Igen.

– Kinek?

– A rendőröknek, akik kihallgattak, a szociális segélyszolgálatnak, a gyámügynek, az orvosoknak, egy lelkésznek és a görénynek is.

– Ez a bizonyos görény…

– Az ott.

Dr. Peter Teleborianra mutatott.

– Miért nevezi görénynek?

– Ahogy bevittek a St. Stefanba, megpróbáltam elmagyarázni neki, miről van szó.

– És mit mondott dr. Teleborian?

– Meg sem hallgatott. Azt mondta, csak képzelődöm. Büntetésből az ágyhoz is szíjaztatott, ameddig abba nem hagyom a fantáziálást. Aztán erőszakkal nyugtatót akart beadni.

– Ez nevetséges! – szólt közbe Teleborian.

– És ezért nem beszél vele?

– A tizenharmadik születésnapom estéje óta nem beszélek vele. Akkor is az ágyhoz bilincselt. Ez volt az ajándékom magamnak.

Annika Giannini ismét Teleborianhoz fordult.

– Nos, doktor úr, ezek szerint a védencem csupán azért tagadta meg az evést, mert nem akarta, hogy ön nyugtatókat adjon be neki.

– Lehetséges, hogy ő így látja.

– És ön hogy látja?

– Rendkívül nehéz eset volt. Azt mondtam, a viselkedése feltételezni engedte, hogy kárt tesz magában, de ez értelmezés kérdése. Mindenesetre erőszakos volt, és pszichotikus vonásokat mutatott. Afelől semmi kétségünk nem volt, hogy a környezetére veszélyes lehet. Végül is azért utalták be a St. Stefanba, mert megpróbálta megölni az apját.

– Erre még rátérünk. Ön két évig felelt a kezeléséért. Ez idő alatt háromszáznyolcvanegy alkalommal bilincselte az ágyhoz. Nem lehet az, hogy a helyhez kötöttséget büntetésként alkalmazta azokban az esetekben, amikor a védencem nem tette azt, amit mondott neki?

– Ez egyszerűen nonszensz.

– Tényleg? Én azt vettem észre, hogy ezeknek az eseteknek a nagy része az első évben történt… a háromszáznyolcvanegy alkalomból pontosan háromszázhúsz. Utána miért hagyta abba?

– A páciens fejlődött, és kezelhetővé vált.

– Nem arról van inkább szó, hogy a személyzet többi tagja szükségtelenül brutálisnak ítélte az intézkedéseit?

– Ezt meg hogy érti?

– Nem lehetséges, hogy a személyzet tiltakozott például az ellen, hogy kényszeríti Lisbethet az evésre?

– Természetesen sokféleképpen lehet látni a dolgokat. De pont a kényszertáplálás csak még több gondot okozott, mert a páciens erőszakos ellenállást tanúsított…

– Mert nem akart olyan gyógyszereket bevenni, amelyek tompává és passzívvá tették volna. Amikor nem kellett ilyesmit bevennie az étellel, nem volt vele semmi baja. Nem lett volna valami alkalmasabb módszer?

– Hátrább az agarakkal, ügyvédnő. Orvos vagyok. Az a gyanúm, hogy ehhez a témához némileg jobban értek önnél. Az én dolgom eldönteni, milyen eljárást alkalmazzak.

– Igaza van, én nem vagyok orvos, dr. Teleborian. De hogy nem értek a témához, az túlzás. A jogi diplomám mellett ugyanis a stockholmi egyetem pszichológia szakát is elvégeztem. Az én munkámhoz jól használható az ilyesfajta tudás.

Azt is meg lehetett volna hallani a teremben, ha valaki leejt egy gombostűt. Ekström és Teleborian is elhűlve bámulta Annikát. Ő pedig kérlelhetetlenül folytatta.

– Igaz-e, hogy az ön módszerei, amelyeket védencem kezelése során alkalmazott, komoly nézeteltérésekhez vezettek ön és a főnöke, az akkori főorvos, Johannes Caldin között?

– Nem… nem így volt.

– Johannes Caldin néhány évvel ezelőtt elhunyt, így nem tehet tanúvallomást. Van azonban közöttünk valaki, akivel több alkalommal is beszélt. Mégpedig tanácsadóm, Holger Palmgren.

Az öregemberhez fordult.

– Elmesélné, mi is történt?

Holger Palmgren megköszörülte a torkát. Még mindig megnehezítették az életét agyvérzésének utóhatásai, és erősen kellett koncentrálnia a helyes kiejtésre.

– Azért rendeltek ki Lisbeth gyámjának, mert az apja olyan súlyosan bántalmazta az édesanyját, hogy az asszony maradandó károsodást szenvedett, és nem volt képes gondoskodni a lányáról. Komoly agysérülései voltak, és időről időre kisebb vérzések léptek fel az agyában.

– Tehát Alekszandr Zalacsenkóról beszél?

– Így van.

Ekström krákogott.

– Kérem figyelembe venni, hogy olyan témához érkeztünk, amelyre titoktartás vonatkozik.

– Az aligha titok, hogy Alekszandr Zalacsenko éveken át bántalmazta Salander kisasszony édesanyját – ellenkezett Annika Giannini.

Teleborian föltette a kezét.

– A dolog nem olyan egyértelmű, ahogyan azt az ügyvédnő előadja.

– Mit akar ezzel mondani?

– Az egyáltalán nem kérdéses, hogy Salander kisasszony súlyos családi tragédiát élt át, amely kiváltó oka volt az általa 1991-ben elkövetett súlyos testi sértésnek. De semmilyen bizonyíték nem támasztja alá, hogy ez a helyzet éveken át fennállt volna, mint ahogyan azt az ügyvédnő állítja. Egyes esetekről van szó, sőt az is lehet, hogy csak egyről. Igazság szerint arra sincs bizonyíték, hogy Zalacsenko úr bántalmazta az édesanyát. Úgy tudjuk, prostituáltként élt, s ennek fényében egyéb elkövetők is szóba jöhetnek.

Annika Giannini elképedve nézett Teleborianra. Egy pillanatig meg sem tudott szólalni. Aztán összeszedte magát.

– Továbbvezetné kicsit ezt a gondolatot? – kérte.

– Úgy értem, semmi másból nem tudunk kiindulni ez ügyben, csak Salander kisasszony kijelentéseiből.

– És?

– Először is ketten vannak testvérek. Lisbeth ikertestvére, Camilla sosem állított ilyesmit. Sőt kifejezetten tagadta, hogy ilyen események történtek volna. Ha tényleg megestek volna ilyen bántalmazások, mint azt a védence állítja, az biztosan feltűnt volna a szociális segélyszolgálatnak vagy más hatóságnak.

– Van valamilyen jegyzőkönyv Camilla Salander kihallgatásáról, amelyből kiderülhetne valami?

– Kihallgatás?

– Van valami bizonyítéka arra, hogy Camilla Salandert egyáltalán megkérdezték az otthon történtekről?

A testvére nevének hallatán Lisbeth fészkelődni kezdett a székén, és Annikára pillantott.

– Feltételezem, hogy a segélyszolgálat tartott vizsgálatot…

– Az imént kategorikusan kijelentette, hogy Camilla Salander nem említette, sőt kifejezetten tagadta, hogy Alekszandr Zalacsenko bántalmazta az édesanyját. Honnan tudja ezt ilyen biztosan?

Most Peter Teleborian nem jutott szóhoz néhány pillanatig. Annika látta, hogyan változik el az arca, amikor rájön, mekkora hibát vétett. Pontosan értette, hova akar kilyukadni az ügyvédnő, de nem volt módja megkerülni a kérdést.

– Úgy rémlik, ez derült ki a rendőrségi nyomozásból – nyögte ki végül.

– Úgy rémlik… én magam alaposan utánanéztem az Alekszandr Zalacsenko súlyos égési sérüléseit okozó lundagatani támadással kapcsolatos nyomozati anyagnak. Csak egy szűkszavú jelentést találtam, amelyet ott a helyszínen írtak.

– Nos, ez előfordulhat…

– Arra is kíváncsi lennék, hogyan olvashatott ön el olyan nyomozati anyagokat, amelyekhez a védelem nem férhetett hozzá.

– Erre nem tudok válaszolni – mondta kitérően Teleborian. – A Salander kisasszonyról az apja megölésére tett kísérlet után felállított szakvéleményemmel kapcsolatban kaptam betekintést az anyag egy részébe.

– Ekström ügyész úr is hozzájutott ezekhez a részekhez?

Ekström forgolódott, és a szakállát simogatta. Már világos volt a számára, hogy alábecsülte Annika Gianninit. Hazudni azonban nem volt oka.

– Igen, olvastam őket.

– És akkor a védelem miért nem férhetett hozzá ehhez az anyaghoz?

– Irrelevánsnak ítéltem a kérdést a tárgyalás szempontjából.

– Lenne olyan kedves elmagyarázni, hogy lehet az, hogy ön kézhez kapta ezeket a jelentéseket? Velem ugyanis azt közölték a rendőrségen, hogy ilyen iratok nem is léteznek.

– Mert a Nemzetbiztonsági Hivatal készítette őket.

– Tehát a Nemzetbiztonsági Hivatal foglalkozott egy nő bántalmazásának ügyével, és titkosította annak iratait?

– Az elkövető… Alekszandr Zalacsenko miatt. Politikai menekült volt.

– Ki vezette a nyomozást?

Csönd.

– Nem hallom. Kinek a neve áll a jelentés borítóján?

– Gunnar Björck készítette, a Nemzetbiztonsági Hivatal külügyi osztályáról.

– Köszönöm. Ugyanarról a Gunnar Björckről van szó, aki védencem állítása szerint dr. Teleboriannal együttműködésben meghamisította a róla felállított pszichiátriai szakvéleményt?

– Feltehetőleg.

Annika Giannini figyelme ismét dr. Teleborian felé fordult.

– 1991-ben a bíróság úgy döntött, kényszergyógykezelésre ítéli Lisbeth Salandert. Hogyan jutottak erre a döntésre?

– A bíróság alaposan megvizsgálta a tényeket és a védence elmeállapotát. Mégiscsak gyújtóbombával támadt az apjára. Ilyesmire normális tizenéves nem vetemedik, akár tetováltatja magát, akár nem – mosolyodott el finoman dr. Teleborian.

– És mire alapozta a bíróság az ítéletet? Ha jól értettem, csupán egyetlen orvosi szakvélemény volt a kezükben, amelyet ön és Gunnar Björck közösen készítettek.

– Ügyvédnő, már megint Salander kisasszony összeesküvés-elméleteivel hozakodik elő. Muszáj…

– Bocsásson meg, de még nem tettem föl a kérdést – szakította félbe Annika, és Holger Palmgrenhez fordult. – Palmgren úr, arról volt tehát szó, hogy ön beszélt dr. Teleborian egykori főnökével, Caldin főorvossal.

– Igen. Engem jelöltek ki Lisbeth Salander gyámjául. Akkoriban csak egy-két futó pillantás erejéig láthattam. Mint mindenki másnak, nekem is az volt a benyomásom, hogy súlyos pszichés betegségben szenved. De, mivel ez része volt a megbízatásomnak, érdeklődtem az általános egészségi állapota iránt is.

– És mit mondott Caldin főorvos?

– Mivel Lisbeth dr. Teleborian betege volt, dr. Caldin nem szentelt neki túl nagy figyelmet, leszámítva néhány rutinvizsgálatot. Csak több mint egy év után kezdtem arról beszélni, hogy talán lehetséges volna rehabilitálni őt, és újra integrálni a társadalomba. Nevelőszülőket javasoltam. Hogy pontosan mi történt a St. Stefanban, azt nem tudom megmondani, de amikor Lisbeth már körülbelül egy éve ott volt, dr. Caldin elkezdett élénken érdeklődni iránta.

– Miben nyilvánult ez meg?

– Észrevettem, hogy egész másként ítéli meg őt, mint dr. Teleborian. Egyszer azt mondta, hogy úgy döntött, változtat a bejáratott kezelési módszereken. Csak később tudtam meg, hogy a „bejáratott módszer” az ágyhoz kötözést jelenti, dr. Caldin nézete szerint semmi szükség nem volt rá.

– Vagyis dr. Teleborian akarata ellenére hozta meg dr. Caldin ezt a döntést?

– Elnézést kérek, de mindez csupán mendemonda – szólt közbe Ekström.

– Nem – ellenkezett Palmgren. – Annál azért több. Szakvéleményt kértem tőle arról, képes lehet-e Lisbeth beilleszkedni a társadalomba. Dr. Caldin maga írta meg ezt a szakvéleményt, amely még mindig nálam van.

Átnyújtott Annikának egy papírlapot.

– Össze tudná foglalni a tartalmát?

– Ez egy nekem szóló levél dr. Caldintól. 1992 októberében kelt, amikor Lisbeth már húsz hónapja a St. Stefanban volt. A doktor azt írja benne, idézem: „Döntésem, mely szerint a pácienst nem szabad többé lekötözni, illetve kényszeríteni a táplálkozásra, láthatóan ahhoz vezetett, hogy a páciens megnyugodott. Nyugtatók alkalmazására nincs szükség. A páciens ugyanakkor rendkívül zárkózott és visszahúzódó, így további támogató intézkedések szükségeltetnek.” Idézet vége.

– Tehát kifejezetten azt írja, hogy az ő döntése volt.

– Így van. Mint ahogy azt is dr. Caldin döntötte el, hogy Lisbeth, nevelőszülők segítségével, visszailleszkedhet a társadalomba.

Lisbeth bólintott. Jól emlékezett dr. Caldinra, mint ahogy St. Stefan-beli tartózkodásának minden egyes részletére. Beszélni ugyanakkor vele sem beszélt, hisz ő is agyturkász volt, egy a fehérköpenyesek közül, akik az érzéseiben akartak vájkálni. De legalább barátságos és jóindulatú. Csak ült az irodájában, és hallgatta az orvost, amint az azt magyarázta, hogyan látja ő az esetét.

Úgy tűnt, zokon veszi, hogy nem szól hozzá. Végül is a szemébe nézett, és elmagyarázta, hogy döntött: „Soha többé nem beszélek sem magával, sem más agyturkásszal. Sosem figyelnek arra, amit mondok. Itt tarthatnak bezárva, amíg meghalok. Az sem változtat semmin. Soha többé nem beszélek magukkal.” Az orvos csodálkozva nézte, de aztán bólintott, mintha megértette volna.

– Dr. Teleborian. Lisbeth Salandert bezárták egy gyermekpszichiátriai klinikára. Ön állította fel az ítélet alapjául szolgáló szakvéleményt, így van?

– Tényszerűen igen, de véleményem szerint…

– Később lesz elég ideje kifejteni a véleményét. Mikor Lisbeth Salander tizennyolc éves lett, ön ismét beavatkozott az életébe, és megpróbálta újra beutaltatni a pszichiátriára.

– Ezúttal azonban nem én állítottam fel a szakvéleményt.

– Hanem dr. Jesper H. Löderman. Akinek merő véletlenségből akkoriban ön volt a témavezetője, és akinek a szakvéleményét az ön értékelése alapján fogadták el.

– Semmi etikátlan vagy inkorrekt nem volt abban a szakvéleményben. Legjobb tudása és akarata szerint állította fel.

– Most pedig Lisbeth Salander huszonhét éves, és immár harmadszor áll elő az a helyzet, hogy önnek meg kell győznie a bíróságot arról, hogy elmebeteg, és zárt osztályon a helye.

Dr. Peter Teleborian mély levegőt vett. Annika Giannini kitűnően felkészült. Meglepte őt alattomos kérdéseivel, és minden válaszát kiforgatta. Sem megnyerő modorával, sem a tekintélyével nem tudott hatni rá. Ahhoz volt szokva, hogy mindenki helyeslően bólogat, ha ő mond valamit.

Vajon mennyit tudhat?

Ekström ügyészre pillantott, de látta, hogy tőle nem várhat segítséget. Egyedül kell állnia az ostromot.

De nem felejtette el, hogy még mindig ő a szaktekintély. Egyáltalán nem érdekes, mit mond. Csak az én értékelésem számít. Annika Giannini újabb papírcsomót tett az asztalra.

– Nézzük meg akkor a legújabb szakvéleményét. Sok energiát fektetett Salander kisasszony lelki életének elemzésébe. Hosszasan taglalja a személyiségét, a viselkedését és a szexuális szokásait.

– Próbáltam a lehető legteljesebb képet megalkotni.

– Helyes. A teljes kép pedig azt mutatja, hogy Lisbeth Salander paranoid skizofrén.

– Pontos diagnózist most nem akarok adni.

– De ha jól értem, erre az eredményre nem a Salander kisasszonnyal folytatott beszélgetések alapján jutott, igaz?

– Nagyon jól tudja, hogy a védence mind az én, mind a kollégáim, mind pedig a hatóságok kérdéseire megtagadja a választ. Ez a viselkedés már önmagában is sokat elárul. Értelmezhető úgy is, hogy a páciens paranoiás vonásai olyan erősek, hogy szó szerint képtelen kommunikálni bármiféle tekintéllyel. Azt hiszi, mindenki ártani akar neki, és annyira retteg, hogy áthatolhatatlan burkot von maga köré, és néma marad.

– Ön nagyon óvatosan fejezi ki magát. Azt mondta, értelmezhető úgy is…

– Így van. Óvatosan fejezem ki magam. A pszichiátria nem egzakt tudomány, óvatosan kell bánni a következtetésekkel. Ugyanakkor arról sincs szó, hogy a pszichiáter csak homályos feltevésekből indulna ki.

– Nagyon ügyel arra, hogy bebiztosítsa magát. Az igazság az, hogy a védencem tizenharmadik születésnapja óta egyetlen szót sem beszélt vele, mivel ő nem volt erre hajlandó.

– De nemcsak velem, hanem egyetlen pszichiáterrel sem hajlandó beszélni.

– Tehát a következtetései kizárólag a védencemmel kapcsolatos tapasztalataira és megfigyeléseire épülnek.

– Így van.

– Milyen következtetést lehet levonni abból, ha figyelünk egy lányt, amint keresztbe font karral ül, és hallgat?

Dr. Teleborian mélyet sóhajtott, mintha fárasztónak találná, hogy kézenfekvő magyarázatokat adjon. Aztán elmosolyodott.

– Ha a páciens csak ül és hallgat, abból arra lehet következtetni, hogy nagyon ért az ülve hallgatáshoz. Ez is zavart viselkedés, de a következtetéseimet természetesen nem erre alapoztam.

– Ma délután egy másik pszichiáter véleményét is hallani fogják. A neve Svante Brandén, a törvényszéki orvostani intézet főorvosa, és a törvényszéki pszichiátria szakértője. Ismeri?

Dr. Teleborian visszanyerte a biztonságát. Megint mosolygott. Tehát az ügyvédnő ki akar kérdezni egy másik pszichiátert, aki majd megkérdőjelezi az ő állításait. Föl volt készülve egy ilyen helyzetre, és gond nélkül el tudott hárítani minden támadást. Ráadásul egy kollégával, barátságos vita keretében, sokkal egyszerűbbnek ígérkezett szembeszállni, mint a gátlástalan ügyvédnővel, aki minden szavára ugrott.

– Igen. Rátermett pszichiáterként ismerik. De meg kell értenie, ügyvédnő, hogy egy szakvélemény felállítása tudományos eljárás. Ön vitatkozhat a következtetéseimmel, és egy kolléga értelmezhet másképp egy-egy eseményt, mint én. Különböző látásmódokról van szó, vagy egyszerűen csak arról, mennyire ismeri egy orvos a betegét. A kollégának egész más benyomásai lehetnek Lisbeth Salanderről, mint nekem. Ez egyáltalán nem szokatlan a pszichiátriában.

– Éppen ezért nem is tanúnak hívom be dr. Brandént. Sosem találkozott Salander kisasszonnyal, és ítéletet sem fog mondani az elmeállapotáról.

– Á…

– Megkértem, hogy olvassa el az ön jelentését és a teljes dokumentációt, amelyet ön Salander kisasszonyról írt, valamint a St. Stefanban készült aktáit. Az ön értékelésére kértem föl. Nem védencem elmeállapotának a felmérésére, hanem annak eldöntésére, hogy ön a rendelkezésére álló anyagból levonhatott-e ilyen következtetéseket.

Dr. Teleborian vállat vont.

– Minden tiszteletem mellett… azt hiszem, én jobban ismerem Lisbeth Salandert, mint bármely más pszichiáter ebben az országban. Figyelemmel kísértem a fejlődését tizenkét éves kora óta, és a viselkedéséből levont következtetéseim sajnos megerősítést nyertek.

– Remek – mondta Annika Giannini. – Akkor vegyük csak szemügyre ezeket a következtetéseket. A szakvéleményben azt írja, védencem kezelése tizenöt éves korában megszakadt, és ő nevelőszülőkhöz került.

– Pontosan. Súlyos hiba volt. Ha végigcsinálhattuk volna a kezelést, ma talán nem ülnénk itt.

– Úgy érti, ha lehetősége lett volna még egy éven keresztül az ágyhoz bilincselni, most engedelmesebb lenne?

– Ez igencsak olcsó élcelődés.

– Elnézést kérek. Idéz a jelentésből, amelyet az ön doktorandusza, Jesper H. Löderman írt, amikor Lisbeth tizennyolc éves volt. Azt írja, hogy „önpusztító hajlamait és antiszociális viselkedését erősítette az alkohol- és kábítószer-fogyasztás, valamint a szexuális szabadosság, amelyek a St. Stefanból való távozása óta jellemzők rá.” Hogy érti mindezt?

Dr. Teleborian pár pillanatig hallgatott.

– Nos… ez némi magyarázatot igényel. Miután Salander kisasszony elhagyta a klinikát, alkohol- és drogproblémák jelentkeztek nála, ahogy azt én előre meg is jósoltam. Többször akadt dolga a rendőrséggel. A szociális segélyszolgálat vizsgálata kiderítette, hogy idősebb férfiakkal létesített szexuális kapcsolatot, valószínűleg anyagi ellenszolgáltatásért.

– Nézzük meg ezt egy kicsit pontosabban. Azt mondja, alkoholproblémái voltak. Milyen gyakran volt részeg?

– Parancsol?

– A távozásától fogva a tizennyolcadik születésnapjáig mindennap részeg volt? Vagy hetente egyszer?

– Ezt természetesen nem tudom megmondani.

– De azt meg tudja mondani, hogy problémái voltak az alkohollal?

– Annak ellenére, hogy kiskorú volt, többször vitték be a rendőrök részegen.

– Már másodszor használja azt a kifejezést, hogy „többször”. Milyen gyakran történt ez? Hetente, kéthetente…

– Nem, ilyen sokszor azért nem…

– Lisbeth Salandert kétszer vitték be ittasság miatt, tizenhat, illetve tizenhét éves korában. Ezek közül is csak az egyik alkalommal volt olyan rosszul, hogy kórházba kellett vinni. Ez lenne az a „többször”, amiről ön beszél. Leittasodott ennél több alkalommal is?

– Ezt nem tudom, de tartok tőle, hogy a viselkedéséből adódóan…

– Elnézést, jól hallottam? Nem tudja, volt-e részeg fiatalkorúként Lisbeth Salander kettőnél több alkalommal, de tart tőle, hogy esetleg lehetett. És ennek alapján kijelenti, hogy bekerült az alkohol és a drog ördögi körébe?

– Ez a szociális segélyszolgálat megállapítása. Nem az enyém. És Salander kisasszony egész életmódjára vonatkozik. Eleve rossz kilátásai voltak, ami nem meglepő, tekintve, hogy a kezelése megszakadt, így hát igen, bekerült az alkohol, a rendőrséggel való összetűzések és az ellenőrizetlen promiszkuitás ördögi körébe.

– Ellenőrizetlen promiszkuitás?

– Ez a kifejezés azt jelenti, hogy gyakran váltogatta partnereit. Elveszítette a kontrollt az élete fölött. Idősebb férfiakkal létesített szexuális kapcsolatot.

– Ez nem törvénytelen.

– Nem, de egy tizenhat éves lány esetében abnormális viselkedés. Az a kérdés is fölvetődik, hogy szabad akaratából ment-e bele ezekbe a kapcsolatokba, vagy netán kényszerítették rá.

– De ön azt állította, hogy Lisbeth prostituált volt.

– Ez természetes következménye lehetett annak, hogy semmilyen képzettséggel nem bírt, és így állást sem kaphatott. Az is lehet, hogy az idősebb férfiakban csak az apafigurát kereste, és az anyagi ellenszolgáltatás csupán afféle bonusz volt. Az én számomra neurotikus viselkedésnek tűnik ez az egész.

– Azt állítja tehát, hogy ha egy tizenhat éves lány nemi életet él, akkor neurotikus?

– Megint kiforgatja a szavaimat.

– De ugye nem tudja biztosan, kapott-e a védencem pénzt szexuális szolgáltatásokért?

– Sosem tartóztatták le prostitúcióért.

– Nehezen is tehették volna, miután ez nem bűncselekmény. (24)

– Hát… igen, ez igaz. Szóval az ő esetében mindenképpen neurotikus magatartásról beszélhetünk.

– Ön pedig nem habozott ebből a vékonyka anyagból azt a következtetést levonni, hogy Lisbeth Salander zavart elméjű. Én tizenhat éves koromban egyszer eszméletlenre ittam magam egy üveg vodkával, amelyet az apámtól loptam. Véleménye szerint tehát én is zavart elméjű vagyok?

– Nem, persze, hogy nem.

– Vagy nem igaz-e, hogy tizenhét évesen ön is úgy berúgott a barátaival egy fesztiválon, hogy föl-alá furikáztak Uppsalában, és ablakokat törtek be a piactéren? A rendőrség letartóztatta, kijózanította, és pénzbüntetésre ítélte.

Dr. Teleborian döbbenten bámult.

– Igaz vagy sem?

– Igaz… tizenhét évesen elkövet az ember ilyen ostobaságokat. De…

– De ebből nem következtet arra, hogy ön komoly pszichés betegségben szenved, ugye?

Dr. Teleborian most már nagyon ingerült volt. Ez az átkozott ügyvédnő egyre-másra kiforgatja a szavait, és kiragadott részleteken lovagol. Teljesen oda nem illő érveket hoz fel, mint például azt, hogy ő is volt részeg… Egyáltalán honnan a francból tudja? Krákogott, és fölemelte a hangját.

– A szociális segélyszolgálat jelentése egyértelműen megerősíti, hogy Lisbeth Salander életvitelében komoly szerepet kapott az alkohol, a drog és a szexuális szabadosság. Azt is megállapították, hogy prostitúcióból élt.

– Nem, hogy prostituált lett volna, azt sohasem állították.

– Többször is bevi…

– Nem. Nem vitték be. Tizenhét éves korában egy sokkal idősebb férfi társaságában igazoltatták a Tantolunden parkban. Ebben az évben volt az egyik részegségi ügye is, amikor szintén egy jelentősen idősebb férfi társaságában volt. A szociális segélyszolgálat tartott tőle, hogy prostituált lehet, de ezt sohasem tudták bebizonyítani.

– Viszont kétes szexuális kapcsolatba keveredett sokakkal, fiúkkal és lányokkal egyaránt.

– Ön a jelentésében a negyedik oldalon Salander kisasszony szexuális szokásairól értekezik. Azt állítja, hogy a barátnőjével, Miriam Wuval való kapcsolata megerősíti a pszichoszexuális zavarral kapcsolatos aggodalmakat.

Dr. Teleborian néma maradt.

– Őszintén remélem, hogy nem a homoszexualitást akarja elmebetegségként beállítani. A végén még valami büntetendőt talál mondani.

– Persze, hogy nem. A szadizmus megnyilvánulásaira gondolok ebben a kapcsolatban.

– Úgy érti, szadista?

– Én…

– Kezünkben van Miriam Wunak a rendőrségen tett tanúvallomása. A kapcsolatukban nem fordult elő erőszak.

– De mindenféle szadomazo praktikákkal foglalkoztak, és…

– Most már komolyan azt hiszem, hogy megszaladt a fantáziája. Lisbeth Salander különböző szexuális játékokat játszott Miriam Wuval, aminek az is része volt, hogy Wu megbilincselte a védencemet, és szexuálisan kielégítette. Ez nem tilos, de még csak nem is különösebben szokatlan. Ezért akarja a védencemet bezáratni?

Dr. Teleborian védekezően intett a kezével.

– Ha lehetek kissé személyesebb: tizenhat évesen rettenetesen kicsapongó életet éltem. A gimnázium ideje alatt többször is berúgtam. Drogokat is használtam. Marihuánát szívtam, és egyszer, húsz évvel ezelőtt, a kokaint is kipróbáltam. A szüzességemet tizenöt éves koromban vesztettem el, egy osztálytársammal, és húszéves korom körül kapcsolatom volt egy fickóval, aki az ágyhoz kötözte a kezemet. Huszonkét évesen hónapokig jártam egy negyvenhét éves férfival. Kérdem önt: elmebeteg vagyok?

– Ügyvédnő… lehet, hogy önt ez szórakoztatja, de a szexuális tapasztalatai vajmi kevéssé lényegesek ebben az ügyben.

– Miért? Ha pontról pontra végigolvasom az ön úgynevezett szakvéleményét, sok mindent találok benne, ami rám is igaz. Miért vagyok én egészséges, Lisbeth Salander pedig közveszélyes szadista?

– Nem ezek a részletek a döntők. Ön nem próbálta meg két alkalommal is megölni az apját…

– Dr. Teleborian, a dolog úgy áll, hogy önnek semmi köze hozzá, kivel fekszik le Lisbeth Salander. Nem tartozik önre, milyen nemű a partnere, sem az, milyen formában megy végbe az aktus. Mégis ilyen és ehhez hasonló részleteket ragad ki az életéből, és ezekkel próbálja bizonyítani, hogy elmebeteg.

– Lisbeth Salander életét az általános iskolától kezdve végigkísérik a feljegyzések ok nélküli erőszakos kitörésekről a tanáraival és osztálytársaival szemben.

– Egy pillanat…

Annika Giannini hangja most olyan volt, mint a jégkaparóé a szélvédőn.

– Kérem, nézzenek a védencemre.

Mindenki Lisbeth Salanderre pillantott.

– Védencem a lehető legrosszabb családi körülmények között nőtt fel, olyan apa mellett, aki állandóan zaklatta és bántalmazta az édesanyját.

– Ez…

– Hadd mondjam végig! Salander kisasszony édesanyja halálosan félt Alekszandr Zalacsenkótól. Csak nem mert tiltakozni. Nem mert orvoshoz fordulni. Nem mert elmenni a bántalmazott nők menedékhelyére. Elnyomták őt, és végül olyan súlyosan bántalmazták, hogy maradandó agykárosodást szenvedett. Az egyetlen személy, aki vállalta a felelősséget az ügyben, az egyetlen, aki felelősséget érzett a családjáért, pedig még a pubertáskort sem érte el, az Lisbeth Salander volt. És azért kellett neki vállalnia ezt a felelősséget, mert Zalacsenko, a kém, fontosabb volt, mint az édesanyja.

– Én nem…

– A társadalom cserbenhagyta Lisbeth édesanyját, a gyerekeivel együtt. Csodálkozik, hogy Lisbethnek problémái voltak az iskolában? Kicsi és vézna. Mindig is ő volt a legkisebb lány az osztályban. Zárkózott volt, különc, nem voltak barátai. Tudja ön, hogy bánnak a gyerekek azokkal az osztálytársaikkal, akik mások, mint ők?

Dr. Teleborian sóhajtott.

– A Lisbeth tetteiről szóló iskolai naplóbejegyzések egyértelműek – folytatta Annika. – Minden alkalommal provokálták. Világosan fölismerhetők a zaklatás jelei. Tudja mit?

– Igen?

– Én csodálom Lisbeth Salandert. Keményebb nálam. Ha engem bilincselnek tizenhárom évesen egy évre az ágyhoz, én összeomlottam volna. Ő azonban visszavágott az egyetlen fegyverrel, amely a rendelkezésére állt. Mégpedig az ön semmibevételével. Azzal, hogy nem volt hajlandó beszélni önnel.

Annika Giannini hirtelen fölemelte a hangját. Minden idegesség lefoszlott róla. Érezte, hogy kezében tartja a helyzetet.

– A mai tanúvallomásában sokszor emlegetett fantáziálást, többek között ennek nevezte Lisbeth Salander leírását is arról, hogy Bjurman ügyvéd megerőszakolta őt.

– Így van.

– Mire alapozza ezt az állítását?

– Arra a tapasztalatomra, hogy gyakran fantáziál össze mindenfélét.

– Szóval arra a tapasztalatára, hogy gyakran fantáziál össze mindenfélét… És hogyan dönti el, hogy képzelődik-e? A lebilincselve töltött háromszáznyolcvan napról is azt mondta, hogy a fantázia szüleménye, noha az ön saját kezétől származó akták ennek az ellenkezőjét bizonyítják.

– Ez egészen más. A leghalványabb bizonyíték sincs arra, hogy Bjurman megerőszakolta volna Lisbeth Salandert. Egy ilyen cselekedet után minden bizonnyal a mentőknek kellett volna kórházba vinniük… magától értetődik tehát, hogy ilyesmi nem történhetett.

Annika Iversen bíróhoz fordult.

– Kértem mára egy projektort, hogy levetíthessek egy filmet…

– Itt van – mondta Iversen.

– Be lehetne húzni a függönyöket?

Annika kinyitotta a laptopját, és csatlakoztatta hozzá a projektor kábelét. Aztán a védencéhez fordult.

– Lisbeth. Most meg fogunk nézni egy filmet. Készen áll?

– Átéltem személyesen – felelte Lisbeth szárazon.

– És beleegyezik a lejátszásába?

Lisbeth bólintott. Közben egyre Teleboriant nézte.

– Meg tudná mondani, mikor készült a felvétel?

– 2003. március 7-én.

– Ki készítette?

– Én. Rejtett kamerát használtam, amely a Milton Security alapfelszereléséhez tartozik.

– Egy pillanat! – kiabált közbe Ekström. – Miben mesterkednek már megint?

– Mit fogunk látni? – érdeklődött Iversen bíró, némi éllel a hangjában.

– Dr. Teleborian azt állítja, hogy Salander kisasszony elbeszélése nem egyéb képzelődésnél. Most szeretném bizonyítani ennek az ellenkezőjét. A teljes film másfél órás, most csak néhány bejátszást mutatok meg belőle. Figyelmeztetnem kell önöket, hogy nem lesz kellemes látvány.

– Ez valami trükk? – kérdezte Ekström.

– Van egy egészen egyszerű módja annak, hogy megtudjuk – felelte Annika, és elindította a CD-t a laptopban.

– Az órát sem ismered? – kérdezte Bjurman nyersen. A kamera végighaladt a lakásán.

Kilenc perc után Iversen bíró az asztalra csapott a kalapácsával, éppen abban a pillanatban, amikor a felvételen Bjurman egy műpéniszt tuszkolt Lisbeth Salander végbelébe. Annika Giannini maximumra állította a hangerőt. Lisbeth fojtott sikolyát a száját takaró ragasztószalag alatt az egész tárgyalóterem hallotta.

– Állítsa le! – követelte Iversen hangosan és határozottan. Annika megnyomta a „Stop” gombot. A mennyezeti lámpákat visszakapcsolták. Iversen arca rákvörös volt. Ekström ügyész megkövülten állt. Dr. Teleborian falfehér volt.

– Mit mondott, Giannini ügyvédnő, milyen hosszú ez a film?

– Kilencven perces. Maga az erőszak több szakaszban összesen öt vagy hat órán át tartott, de védencemnek az utolsó órákra már elhomályosodott az időérzéke – Annika Teleborianhoz fordult. – Ez hát az esemény, amelyet dr. Teleborian Lisbeth Salander élénk fantáziájának szüleményeként jellemzett. Ha óhajtja, megnézhetünk még…

– Köszönöm, nem szükséges – hárította el Iversen. – Salander kisasszony…

Egy pillanatra elvesztette a fonalat, és nem tudta, hogyan folytassa.

– Salander kisasszony, miért készítette ezt a filmet?

– Bjurman már megerőszakolt egyszer, és többször is meg akart. Első alkalommal le kellett szopnom a vén faszfejet. Azt hittem, aznap is azt akarja, és meg akartam örökíteni, hogy utána a felvétellel kényszeríthessem rá, hogy ne nyúljon többet hozzám. Félreismertem.

– De miért nem tett feljelentést a rendőrségen, ha egyszer ilyen… meggyőző bizonyíték volt a kezében?

– Rendőrökkel nem tárgyalok – felelte monoton hangon Lisbeth Salander.

Holger Palmgren egyszer csak fölemelkedett a tolószékből. Az asztal peremére támaszkodott, és tagoltan így szólt:

– Védencünk elvből nem beszél rendőrökkel, hivatalnokokkal és a legkevésbé pszichiáterekkel. Ennek oka nagyon egyszerű. Gyerekkora óta próbálta a rendőrökkel, a gondozóival és a hatóságokkal megértetni, hogy az édesanyját Alekszandr Zalacsenko bántalmazta. Az eredmény mindig az volt, hogy megbüntették, mert egy hivatalnok úgy döntött, hogy Zalacsenko fontosabb, mint Salander.

Megköszörülte a torkát, majd folytatta:

– És amikor végre fölismerte, hogy senki sem fogja meghallgatni, kétségbeesett lépéshez folyamodott az anyja megmentése érdekében, és megtámadta az apját. Ez a disznó pedig, aki nem átallja orvosnak nevezni magát – mutatott Teleborianra –, hamis szakvéleményt állított fel, amelyben elmebetegnek nyilvánította őt, és biztosította magának a lehetőséget, hogy háromszáznyolcvan napon át tartsa lekötözve! Hát az isten verje meg!

Palmgren leült. Iversent teljesen megdöbbentette ez a kirohanás. Aztán Lisbeth Salanderhez fordult.

– Talán szeretne egy kis szünetet…

– Már miért? – kérdezte Lisbeth.

– Vagy úgy… akkor folytatjuk. Giannini ügyvédnő, a felvételt megvizsgáltatom, hogy tisztázzuk, eredeti-e. De most haladjunk tovább.

– Igenis. Én magam is undorítónak tartom mindezt. De valóban az az igazság, hogy védencem fizikai, lelki és jogi visszaélések áldozata lett. És a személy, aki ezért a leginkább felelős, nem más, mint dr. Peter Teleborian. A hippokratészi esküt megszegve elárulta a páciensét. Gunnar Björckkel, a Nemzetbiztonsági Hivatalon belül illegálisan működő szervezet tagjával együttműködve hamis orvosi szakvéleményt adott, azzal a szándékkal, hogy megszabaduljanak egy kínos információk birtokában lévő tanútól. Úgy gondolom, ez az eset egyedülálló a svéd jogtörténetben.

– Hallatlan ez a gyanúsítgatás! – tiltakozott Teleborian. – Én minden eszközzel segíteni próbáltam Lisbeth Salandernek! Ő az apját próbálta megölni! Teljesen nyilvánvaló, hogy valami nincs rendben nála…

Annika belefojtotta a szót.

– Szeretném felhívni a tisztelt bíróság figyelmét dr. Teleboriannak a védencemről felállított második szakvéleményére. Arra, amelyet a mai tárgyalásra készített. Állítom, hogy színtiszta hazugság, ugyanúgy, mint az 1991-es értékelése.

– Nahát ez már aztán tényleg…

– Iversen bíró úr, figyelmeztetné a tanút, hogy ne vágjon folyton a szavamba?

– Dr. Teleborian…

– Meg sem szólalok többet. De ez akkor is hallatlan. Teljesen érthető, ha feldühít ez a…

– Dr. Teleborian, maradjon csöndben, amíg kérdést nem intéznek önhöz. Folytassa, ügyvédnő.

– Ez tehát az a pszichiátriai szakvélemény, amelyet dr. Teleborian beadott a bíróságnak. Állítólag a védencemen végzett megfigyeléseken alapul, amelyek ez év június 6-án kezdődtek, amikor előzetes letartóztatásba került. A vizsgálat ez év július 5-én zárult.

– Igen, én is így tudom – erősítette meg Iversen bíró.

– Dr. Teleborian, igaz, hogy önnek június 6-a előtt nem volt lehetősége semmilyen tesztet vagy megfigyelést végezni a védencemen? Addig ugyanis egy elszigetelt egyágyas szobában feküdt a göteborgi Sahlgrenska kórházban.

– Igen, így van – mondta Teleborian.

– Kétszer próbált meg bejutni a védencemhez. Mind a kétszer megtagadták öntől a belépést. Igaz ez?

– Igen.

Annika Giannini ismét a táskájába nyúlt, és újabb iratot vett elő. Megkerülte az asztalt, és átadta a papírokat Iversennek.

– Igen – mondta Iversen. – Dr. Teleborian jelentésének másolata. Mit kellene látnom rajta?

– Két tanút szeretnék behívni, akik az ajtó előtt várakoznak.

– Ki ez a két tanú?

– Mikael Blomkvist, a Millennium újságírója, és Torsten Edklinth felügyelő, a Nemzetbiztonsági Hivatal alkotmányvédelmi osztályának vezetője.

– És odakint várnak?

– Igen.

– Vezessék be őket – rendelte el Iversen bíró.

– Ez ellenkezik az előírásokkal! – szólt közbe Ekström, aki már jó ideje hallgatott.

Ekström rémülten jött rá, hogy Annika Giannini a földbe kívánja döngölni legfontosabb tanúját. A filmfelvétel egyszerűen megsemmisítő erejű volt. Iversen tudomást sem vett Ekström tiltakozásáról, és intett az őrnek, hogy nyissa ki az ajtót. Mikael Blomkvist és Torsten Edklinth belépett a terembe.

– Először Mikael Blomkvistet szólítom.

– Velem már végzett? – érdeklődött Teleborian.

– Még messze nem – felelte Annika.

Mikael elfoglalta Teleborian helyét a tanúk emelvényén. Iversen bíró gyorsan levezényelte a formaságokat, és Mikael megesküdött, hogy csakis a tiszta igazat fogja vallani.

Annika most Iversenhez lépett, és visszakérte tőle Teleborian szakvéleményének másolatát. Odaadta az iratot Mikaelnek.

– Látta már ezt a dokumentumot?

– Igen. Három változata is a birtokomban van. Az elsőt ez év május 12-én kaptam, a másodikat 19-én, a harmadikat, vagyis ezt pedig június 3-án.

– Elmondaná, honnan szerezte őket?

– Újságíróként kaptam egy forrásomtól, akit nem szeretnék megnevezni.

Lisbeth Salander Teleboriant nézte, aki hirtelen újra holtsápadt lett.

– Mit tett a jelentéssel?

– Átadtam Torsten Edklinthnek az alkotmányvédelemnél.

– Köszönöm, Blomkvist úr. Szólítom Torsten Edklinthet – mondta Annika, és visszavette Mikaeltől a dokumentumot. Átnyújtotta Iversennek, aki elgondolkozva vette el.

Edklinthet is megeskették.

– Edklinth felügyelő, igaz, hogy ön átvett Mikael Blomkvisttől egy Lisbeth Salanderről készült pszichiátriai szakvéleményt?

– Igen.

– Mikor történt ez?

– A Nemzetbiztonsági Hivatal június 4-ei érkezési dátummal vette át.

– Ugyanarról a jelentésről van szó, amelyet most adtam át Iversen bíró úrnak?

– Ha a hátlapján az én aláírásom áll, akkor igen, ugyanarról.

Iversen megfordította a dokumentumot, és megállapította, hogy Edklinth aláírása valóban ott van rajta.

– Felügyelő úr, el tudná magyarázni, hogy lehet az, hogy birtokába került egy olyan személyről alkotott orvosi szakvélemény, aki ebben az időpontban elszigetelten feküdt a kórházban?

– Igen, el tudom.

– Kérem, mondja el.

– Dr. Teleborian szakvéleménye hamisítvány, amelyet egy bizonyos Jonas Sandberggel együttműködve készített. Ugyanúgy, ahogyan az 1991-es jelentést írta Gunnar Björck közreműködésével.

– Hazugság – tiltakozott erőtlenül Teleborian.

– Hazugság? – kérdezte Annika Giannini.

– Semmi esetre sem. Megemlíteném, hogy Jonas Sandberg egyike annak a körülbelül tíz személynek, akik ma a főállamügyészség döntésének értelmében letartóztatásba kerültek. Sandberget Gunnar Björck meggyilkolásában való bűnrészességgel is gyanúsítjuk. Egy illegális csoport tagja, amely a Nemzetbiztonsági Hivatalon belül tevékenykedik, és a hetvenes évek óta védte Alekszandr Zalacsenkót. Ugyanez a csoport áll Lisbeth Salander 1991-es bezáratása mögött is. Minden szükséges bizonyíték, valamint a csoport vezetőjének vallomása is a kezünkben van.

Síri csönd támadt a tárgyalóteremben.

– Kíván dr. Teleborian hozzászólni az elhangzottakhoz? – kérdezte Iversen bíró.

Teleborian megrázta a fejét.

– Amennyiben így van, közlöm önnel, hogy vád alá fog kerülni hamis tanúzás és esetleg még további vádpontok miatt – mondta Iversen.

– Elnézést, ha szabadna… – szólalt meg Mikael Blomkvist.

– Igen?

– Dr. Teleboriannak ennél sokkal nagyobb gondja is van. Az ajtó előtt várakozik két rendőr, akik elvinnék kihallgatásra.

– Úgy érti, hívjam be őket? – kérdezte Iversen.

– Szerintem úgy volna helyes.

Iversen jelzett az őrnek, aki beengedte Sonja Modig nyomozót és egy másik nőt, akit Ekström ügyész azonnal felismert. Lisa Collsjö volt az, a rendőrség különleges ügyosztályáról, aki többek között gyerekekkel szembeni szexuális visszaélésekkel, valamint gyermekpornográfia közlésével kapcsolatos ügyekben nyomozott.

– Mit szándékoznak tenni? – tudakolta Iversen.

– Letartóztatjuk dr. Teleboriant, amint azt a tárgyalás megzavarása nélkül megtehetjük.

Iversen kérdő pillantást vetett Annikára.

– Ugyan még nem vagyok teljesen kész, de részemről rendben van.

– Kérem – mondta Iversen.

Lisa Collsjö Teleborianhoz lépett.

– Letartóztatom a gyermekpornográfia elleni törvény súlyos megszegéséért.

Teleboriannak a lélegzete is elakadt. Annika Giannini látta, hogy a szemében kialszik a fény.

– Pontosabban körülbelül nyolcezer gyermekpornográfiát ábrázoló fénykép birtoklásáért.

Lehajolt, és fölvette Teleborian laptop táskáját.

– Ezt lefoglalom – jelentette ki.

Miközben Teleboriant kivezették a tárgyalóteremből, tűzként égette a hátát Lisbeth Salander tekintete.

28. FEJEZET

Július 15., péntek – július 16., szombat

Jörgen Iversen bíró kopogott az asztalon a tollával, hogy lecsendesítse a hangzavart, amely Teleborian kivezetése nyomán támadt. Majd hosszasan hallgatott, láthatóan nem igazán tudta, hogyan kellene folytatódnia a tárgyalásnak. Végül is Ekström ügyészhez fordult.

– Van valami hozzáfűznivalója az elmúlt egy óra eseményeihez?

Richard Ekströmnek halvány fogalma sem volt, hogy mit kellene mondania. Felállt, Iversenre, majd Torsten Edklinthre nézett, végül Lisbeth Salander könyörtelen tekintetével szembesült. Már tudta, hogy elvesztette a csatát. Mikor a pillantása továbbvándorolt Mikael Blomkvistre, hirtelen elborzadt, mert most ébredt rá, hogy őt magát is az a veszély fenyegeti, hogy bekerül a Millenniumba… ami egész egyszerűen tönkreteszi őt.

Még mindig nem értette egészen, mi is történt az imént. Abban a tudatban kezdte meg a tárgyalást, hogy ő itt csak nyerhet.

A Nyström felügyelővel folytatott beszélgetésekből megértette, hogy az állam biztonságának érdekében egyensúlyt kell találnia ebben a rendkívül kényes ügyben. Biztosították róla, hogy az 1991-es Salander-jelentés hamisítvány. Kérdések százait tette föl, és valamennyire ugyanazt a választ kapta. Blöff. És Giannini ügyvédnő szerint Nyströmöt most letartóztatták. Megbízott Teleborianban is, aki olyan… hozzáértőnek és tapasztaltnak tűnt. Olyan meggyőző volt.

Uramatyám, mibe keveredtem?

És hogy a francba mászom ki belőle?

A szakállát simogatta. Krákogott. Aztán lassan levette a szemüvegét.

– Sajnálom, de úgy látom, egy sor lényeges kérdésben hamisan tájékoztattak.

Elgondolkodott, vajon rálőcsölhetné-e a felelősséget a rendőrségre, és lelki szemei előtt megjelent Bublanski felügyelő. Ő sohasem tartaná a hátát. Ha csak egy rossz lépést tesz, Bublanski sajtótájékoztatót hív össze, kíméletlenül leleplezi, és akkor a karrierjének vége.

Lisbeth Salander szemébe nézett. A lány türelmesen várt, tekintetében kíváncsiság, és ugyanakkor bosszúvágy is tükröződött.

Nincs alku.

A stallarholmeni súlyos testi sértést még ráhúzhatja. Valószínűleg az apja sérelmére Gossebergában elkövetett emberölési kísérletet is. De akkor stratégiát kell változtatnia és elvetni mindent, aminek bármi köze van Teleborianhoz. Tehát kiesett a kezéből az a fegyver, hogy pszichopatának állítsa be Salandert. A cselekvőképességét sem hozhatja szóba, és mindennek a tetejébe még itt van ez az istenverte film is, ami…

Ekkor nehezedett rá teljes súlyával a felismerés.

Uramisten. Tényleg ártatlan…

– Bíró úr… még mindig nem tudom, mi történt itt, de annyi biztos, hogy a birtokomban lévő iratokra nem támaszkodhatom többé.

– Magam is így látom – mondta szárazon Iversen.

– Azt hiszem, a tárgyalás elnapolását kell indítványoznom, egészen addig, amíg meg nem értem, mi ment itt végbe.

– Ügyvédnő?

– Én azt indítványozom, hogy védencemet minden vádpont alól mentsék fel, és azonnali hatállyal helyezzék szabadlábra. Indítványozom továbbá, hogy a bíróság foglaljon állást Salander kisasszony jogi cselekvőképességének kérdésében. Az a véleményem, hogy az elszenvedett sérelmek után rehabilitálni kell őt.

Lisbeth Salander a bíró felé fordult.

Nincs alku.

Iversen Salander önéletrajzát tanulmányozta. Aztán Ekström ügyészre nézett.

– Én is úgy vélem, hogy jó volna a végére járni, mi is történt itt. Attól tartok azonban, hogy erre a feladatra nem ön a megfelelő ember.

Kis időre elhallgatott.

– Bíróként töltött éveim alatt egyszer sem tapasztaltam olyasmit, hogy a vád legfontosabb tanúját a tárgyalóteremben tartóztassák le, és egy látszólag meggyőző érvelés minden szava hamisnak bizonyuljon. Őszintén szólva, már magam sem tudom, mi maradt még meg az ügyész úr vádpontjaiból.

Holger Palmgren köhécselt.

– Igen?

– Hadd mutassak rá, hogy mi itt valamennyien egy olyan ügy kibontakozásának kezdetét láttuk, amely a teljes svéd államapparátust megrázza majd. A mai nap folyamán a Nemzetbiztonsági Hivatal mintegy tíz munkatársát vették őrizetbe. Jelentős időt vesz majd igénybe az ügyükben folytatott nyomozás.

– Ebben az esetben a tárgyalás elnapolását kell elrendelnem.

– Bocsásson meg, amiért beleszólok az ön dolgába, de azt hiszem, ez nem volna szerencsés döntés.

– Hallgatom.

Palmgren lassan, de határozottan beszélt:

– Lisbeth Salander ártatlan. Az ügyész úr által megvetően képzelgésnek titulált önéletrajza igaz. Ezt be is lehet bizonyítani. Botrányos túlkapás áldozata lett az igazságszolgáltatás részéről. Tarthatjuk magunkat a formalitásokhoz, és folytathatjuk még egy ideig a tárgyalást, amíg el nem jutunk a felmentő ítéletig. Van azonban más megoldás is, mégpedig új nyomozás indítása, amely minden, Lisbeth Salanderrel kapcsolatos ügyre kiterjedne. Ez a nyomozás egyébként már folyik, és része azoknak a szörnyű eseményeknek, amelyekkel az ügyészségnek szembe kell néznie.

– Értem, mire gondol.

– Önnek mint bírónak, kezében a döntés. Legokosabb lenne visszaadni az ügyet az ügyészségnek, és rájuk szólni, hogy legközelebb végezzék rendesen a dolgukat.

Iversen bíró elgondolkozva nézett Ekströmre.

– Az egyedüli igazságos döntés az lenne, ha védencemet azonnali hatállyal szabadlábra helyeznék. Ezenkívül bocsánatkérést is érdemel, de hogy a teljes rehabilitációja meddig tart, az a nyomozástól függ.

– Megértem az álláspontját, Palmgren úr. De mielőtt fölmenteném a védencét, képet kell kapnom az összefüggésekről. Ez is eltart majd egy ideig…

Tétován Annikára nézett.

– Ha most úgy döntök, hogy a tárgyalást elnapolom hétfőig, és eleget téve az indítványának, szabadlábra helyezem a védencét, ami egyúttal azt is jelentené, hogy semmi esetre sem kap börtönbüntetést, tudja garantálni, hogy ismét megjelenik itt, ha a tárgyalás folytatódik?

– Természetesen – felelte gyorsan Holger Palmgren.

– Nem! – csattant fel élesen Lisbeth Salander. Mindenki rá pillantott, aki körül az egész dráma forgott.

– Mit jelentsen ez? – kérdezte Iversen bíró.

– Abban a percben, hogy szabadlábra helyeznek, eltűnök. Egy percet sem szándékozom ezután a bíróság előtt tölteni.

Iversen bíró elképedve bámult rá.

– Megtagadja a megjelenést a bíróság előtt?

– Meg hát. Ha azt akarja, hogy még több kérdésre válaszoljak, akkor előzetesben kell tartania. Ahogy elengednek, számomra ez az ügy el van intézve. Az pedig azt jelenti, hogy meghatározatlan ideig sem magának, sem Ekströmnek, sem semmilyen rendőrnek nem állok a rendelkezésére.

Iversen fölsóhajtott. Palmgren zavartan nézett.

– Csatlakozom védencemhez – jelentette ki Annika Giannini. – Az állam és a hatóságok támadtak Lisbeth Salanderre, nem fordítva. Megérdemli, hogy egy felmentő ítélettel a zsebében sétáljon ki ebből a teremből, és ezzel letudja az egész történetet.

Nincs alku.

Iversen bíró az órájára pillantott.

– Nem sokkal múlt három óra. Ön tehát kényszerít arra, hogy előzetes letartóztatásban tartsam a védencét.

– Ha ez a döntése, elfogadjuk. Lisbeth Salander ügyvédjeként azonban indítványozom a felmentését. Követelem, hogy minden feltétel és haladék nélkül helyezze szabadlábra. Valamint azt is, hogy nyilvánítsa cselekvőképesnek, és ennek az országnak teljes jogú, nagykorú állampolgára lehessen.

– A cselekvőképessége kérdését nem lehet ilyen gyorsan tisztázni. Szükségem van egy pszichiáter szakvéleményére. Ezt itt helyben nem dönthetem el.

– Mi viszont ezt nem tudjuk elfogadni!

– Hogyhogy nem?

– Lisbeth Salandernek ugyanolyan jogok járnak, mint az összes többi svédnek. Bűncselekmény áldozata. Hamis indokkal nyilvánították cselekvőképtelennek. Ezt bizonyítani tudjuk. A döntés tehát, hogy helyezzék gyámság alá, minden jogi alapot nélkülöz, így azonnal vissza kell vonni. Semmi okát nem látom pszichiátriai kivizsgálásnak. Senkinek nem kell bebizonyítania, hogy nem őrült, csak mert bűncselekmény áldozata lett.

Iversen elgondolkozott.

– Ügyvédnő – mondta aztán. – Belátom, hogy szokatlan helyzettel állunk szemben. Most elrendelek tizenöt perc szünetet, hogy kinyújthassuk a lábunkat, és összeszedjük magunkat kissé. Nem áll szándékomban a védencét ártatlanul előzetesben tartani, de ez azt jelenti, hogy itt kell maradnunk, és folytatni a tárgyalást, amíg el nem készülünk.

– Jól hangzik – mondta Annika Giannini.

A szünetben Mikael Blomkvist odament a húgához, és megpuszilta.

– Na, hogy ment?

– Csodásan. Teleboriannak egy hangyányi esélye sem volt.

– Mondtam, hogy verhetetlen vagy. Elsősorban nem kémekről meg titkos társaságokról szól ez a történet, hanem a nőkkel szembeni erőszakról. Abból a kevésből ítélve, amit láttam, fantasztikus voltál. Szóval fölmentik?

– Föl. Most már egészen biztos.

A szünet végeztével Iversen bíró kopogott az asztalon.

– Elmesélné még egyszer, elejétől végéig a történetet, hogy átláthassam, miről is van szó?

– Nagyon szívesen – mondta Annika. – Kezdjük talán a nemzetbiztonsági dolgozók titkos csoportjával, amelyet Szekciónak hívnak, és a hetvenes évek óta feladata egy szovjet dezertőr védelmezése. A teljes sztori ma jelent meg a Millennium új számában, de úgy vélem, este minden hírműsorban vezető hír lesz.

Este hat óra körül Iversen bíró úgy döntött, hogy szabadlábra helyezteti, és jogilag cselekvőképesnek nyilvánítja Lisbeth Salandert.

Döntését azonban egy feltételhez kötötte. Lisbeth köteles volt kihallgatásnak alávetni magát mint a Zalacsenko-ügy szemtanúja.

A lány ezt először kerek perec megtagadta. Ez némi sutyorgáshoz vezetett a bírói emelvényen, majd Iversen előrehajolt, Lisbeth szemébe nézett, és fölemelte a hangját.

– Salander kisasszony, az, hogy megszüntetem a gondnokságot ön felett, azt jelenti, hogy ugyanolyan jogokkal bír majd, mint a többi állampolgár. De egyben ugyanolyan kötelezettségei is lesznek. Köteles lesz maga foglalkozni a pénzügyeivel, fizetni az adóját, betartani a törvényt és támogatni a rendőrséget egy súlyos bűncselekmény kivizsgálásában. Ugyanúgy be fogják idézni kihallgatásra, mint bármelyik másik állampolgárt, aki segítséget tud nyújtani a nyomozásban.

Úgy tűnt, az észérvek hatnak Lisbeth Salanderre. Lebiggyesztette az ajkát, és rosszkedvűen bámult maga elé.

– Ha rendőrség kezében lesz a tanúvallomása, a vizsgálat vezetője, vagyis ez esetben a főállamügyész, eldönti, szóba jöhet-e tanúként egy esetleges tárgyaláson is. Mint minden svéd állampolgár, megtagadhatja, hogy megjelenjen az idézésre, de akkor a következmények is ugyanazok lesznek, mint bárki más esetében. Nem teszünk kivételt senkivel.

Lisbeth Salander sötéten nézett.

– Nos, hogy döntött? – kérdezte Iversen.

Lisbeth egy percnyi gondolkodás után bólintott. Na jó. Egy kis alku van.

A Zalacsenko-ügy újbóli megtárgyalása közben Annika Giannini keményen rászállt Ekström ügyészre, aki végül is beismerte, hogy valóban úgy történtek a dolgok, ahogy Annika leírta. Valóban segítséget kapott Georg Nyströmtól, és tájékoztatást Peter Teleboriantól. Ugyanakkor az is világos volt, hogy nem vett részt az összeesküvésben. A vizsgálat vezetőjeként jóhiszeműen segítette a Szekciót. Mikor tisztába jött vele, mi történt valójában, úgy döntött, ejti a Lisbeth Salander elleni vádakat. Ezzel zárójelbe tett egy egész csomó bürokratikus formaságot. Iversen bíró megkönnyebbültnek tűnt.

Holger Palmgrent teljesen kimerítette az első nap, amelyet oly sok év után a bíróságon töltött. Csak a rehabilitációs klinikán álló ágya után sóvárgott. A Milton Security egyik biztonsági őre társaságában indult kifelé, de előtte még Lisbeth vállára tette a kezét. Némán nézték egymást. Aztán Lisbeth biccentett, és egész kedvesen elmosolyodott.

Este hétkor Annika felhívta a bátyját, és közölte vele, hogy Lisbethet minden vádpont alól fölmentették, de még néhány órát a főkapitányságon kell maradnia, amíg kihallgatják.

A Millennium valamennyi munkatársa összegyűlt a szerkesztőségben. Dél óta, amikor elkeltek az új szám első példányai, megállás nélkül szóltak a telefonok. Délután a TV4 leadta az első híradásokat Zalacsenkóról és a Szekcióról. A média örömünnepet ült.

Mikael megállt a szoba közepén, ujját a szájába dugta, és éleset füttyentett.

– Most kaptam a hírt, hogy Lisbethet minden vádpont alól fölmentették!

Kitört az éljenzés. Aztán mindenki telefonált tovább, mintha mi sem történt volna.

Mikael a bekapcsolt televízióra pillantott. Most kezdődött a TV4 híradója. Előzetesként bejátszottak a felvétel egy részletét, amelyen az látszott, hogy valaki kokaint rejt el Mikael lakásán.

Megjelent a bemondónő.

– A Nemzetbiztonsági Hivatal mintegy tíz munkatársát tartóztatták le súlyos bűncselekmények, többek között emberölés miatt. Üdvözöljük kedves nézőinket, ez a TV4 esti híradója, amely ma a szokásosnál tovább fog tartani.

Mikael levette a hangot, amikor kollégája és ő maga megjelent a képernyőn. Tudta, mit mondott. Az íróasztalra pillantott, amely mellett annak idején Dag Svensson dolgozott. Leánykereskedelemmel kapcsolatos sztorijának nyomai már eltűntek, és az asztalon megint újságokat és mindenféle papírszemetet tartottak, amivel senki nem akart foglalkozni.

Mikael számára ennél az asztalnál kezdődött a Zalacsenko-ügy. Azt kívánta, bárcsak Dag Svensson is megérhette volna ezt a pillanatot. Frissen kiadott könyvének néhány példánya is ott hevert az asztalon, Mikaelnek a Szekcióról szóló könyvével együtt.

Ez tetszene neked.

Hallotta, hogy a szobájában szól a telefon, de most nem volt képes beszélni. Becsukta az ajtót, és bement Erikához. Leült az ablak melletti kényelmes fotelok egyikébe. A nő éppen telefonált. Mikael körülnézett. Már egy hónap telt el azóta, hogy Erika visszatért, de még mindig nem sikerült az irodát belaknia. Még arra sem volt ideje, hogy képeket tegyen fel.

– Na és hogy érzed most magad? – kérdezte Erika, miután letette a kagylót.

– Azt hiszem, boldog vagyok – felelte Mikael. Erika nevetett.

– A Szekció bombasiker lesz. Ámokfutás van minden szerkesztőségben. Van kedved kilenckor szerepelni az Aktuellben?

– Nincs.

– Sejtettem.

– Terítéken lesz még ez a dolog egy pár hónapig. Nem sürgős.

Erika bólintott.

– Mit csinálsz ma este?

– Nem tudom.

Mikael az ajkába harapott.

– Erika… én…

– Figuerola – mosolygott Erika Berger.

Most Mikael bólintott.

– Szóval komoly a dolog?

– Nem tudom.

– Ő fülig beléd van zúgva.

– Azt hiszem, én is belé.

– Én félreállok, amíg el nem döntöd.

Mikael bólintott.

– Talán – tette hozzá Erika.

Nyolckor Dragan Armanskij és Susanne Linder kopogott a szerkesztőség ajtaján. Úgy gondolták, az alkalom pezsgőt kíván, így egy üvegekkel teli szatyor is volt náluk. Erika megölelte Lindert, és körbevezette a szerkesztőségben, Armanskij pedig leült Mikael szobájában.

Egy ideig csöndben iszogattak.

– Tudja mit, Blomkvist? Amikor azzal a hedestadi dologgal kapcsolatban először találkoztunk, maga nagyon ellenszenves volt nekem.

– Tényleg?

– Azért jött hozzánk, hogy aláírja a szerződést, és fölbérelje Lisbethet.

– Igen, emlékszem.

– Igazából azt hiszem, féltékeny voltam magára. Még csak pár órája ismerte, és már össze is melegedtek. Én éveken át próbáltam összebarátkozni Lisbeth-tel, de sohasem sikerült megnevettetnem.

– Hát igen… utána már nekem sem.

Megint hallgattak.

– Jó, hogy ennek végre vége – mondta Armanskij.

– Ámen – felelte Mikael.

Lisbeth Salander kihallgatását Jan Bublanski és Sonja Modig nyomozók vezették. Mindketten hazatértek már a családjukhoz, amikor a szokatlanul hosszú munkanap után visszarendelték őket a főkapitányságra.

Salander mellett ott volt Annika Giannini is, aki azonban nemigen látott okot közbeszólni. Lisbeth pontosan felelt Bublanskiék minden kérdésére.

Két témában azonban következetesen hazudott. A stallarholmeni összecsapás leírásakor csökönyösen ragaszkodott ahhoz, hogy Carl-Magnus Lundint Sonny Nieminen lőtte meg véletlenül, amikor ő megrázta a sokkolóval. Honnan szerezte a sokkolót? Lundintól vette el, mondta.

Bublanskin és Modigon látszott, hogy kételyeik vannak. De sem tanú, sem bizonyíték nem cáfolta meg Lisbeth állításait. Nieminen tiltakozhatott volna, de ő nem volt hajlandó az esetről beszélni. Valójában fogalma sem volt, mi történt az elektrosokk pillanataiban.

Gossebergai útját illetően Lisbeth kitartott amellett, hogy rá akarta beszélni az apját, adja fel magát a rendőrségen.

Előadása olyan naiv volt, hogy senki nem tudta eldönteni, igazat mond-e, vagy sem. Annika Giannini nem kommentálta a kérdést.

Az egyetlen, aki biztosan tudta, hogy Lisbeth egyszer és mindenkorra le akart számolni az apjával, Mikael Blomkvist volt. Őt azonban nem sokkal a tárgyalás újrakezdése után kiküldték a teremből. Arról sem tudott senki, hogy éjjelente beszélgetett a kórházban elszigetelten fekvő Lisbeth Salanderrel.

A média lemaradt a felmentő ítéletről. Ha a riporterek értesülnek az időpontról, biztosan megrohanják a rendőr-főkapitányság épületét, így azonban addigra túlságosan kimerültek a káosztól, amely akkor tört ki, amikor a Millennium megjelent, és a Nemzetbiztonsági Hivatal egyes munkatársai letartóztatták a Nemzetbiztonsági Hivatal más munkatársait.

Szokás szerint most is csak a TV4 riporternője tudta, miről is szól ez a történet. Egyórás összeállítása klasszikussá vált, és néhány hónappal később megkapta érte az év televíziós riportjának díját.

Sonja Modig kicsempészte Lisbeth Salandert a főkapitányságról, azaz levitte őt és Annika Gianninit a mélygarázsba, majd elhajtottak az ügyvédi irodához a Kungsholms Kyrkoplanon. Annika megvárta, míg Modig eltűnik, és csak akkor indította be a motort. Södermalm felé vette az irányt.

A parlament közelébe érve Annika megtörte a csöndet.

– Hová? – kérdezte. Lisbeth eltűnődött.

– Valahol a Lundagatanon kitehet.

– Miriam Wu nincs ott.

Lisbeth Annikára pillantott.

– Nem sokkal azután, hogy kijött a kórházból, Franciaországba utazott. A szüleinél lakik… ha esetleg meg szeretné keresni.

– Ezt eddig miért nem mondta?

– Nem kérdezte.

– Hm.

– Kellett neki a távollét. Mikael ezt ma reggel adta át nekem, és azt mondta, biztosan szeretné visszakapni.

Egy kulcscsomót nyújtott át. Lisbeth elvette.

– Kösz. Elvinne akkor a Folkungagatanra?

– Nem akarja elárulni, hol lakik?

– Majd. Most nyugtot akarok.

– Rendben.

Annika már a rendőrségről kijövet bekapcsolta a telefonját. A Slussenen jártak, amikor megszólalt. A kijelzőre pillantott.

– Mikael. Az elmúlt egy órában tízpercenként hívott.

– Nem akarok vele beszélni.

– Jó. De megenged egy személyes kérdést?

– Meg.

– Mit csinált pontosan Mikael, amiért ennyire utálja? Mármint, nélküle ma éjszaka valószínűleg már a pszichiátrián aludna.

– Nem utálom. És nem csinált semmit. Csak egyszerűen nem akarok találkozni vele.

Annika a védencére nézett.

– Nem akarom beleártani magam a kapcsolatukba, de ugye szerelmes volt belé?

Lisbeth nem válaszolt, csak bámult kifelé az ablakon.

– A bátyám abszolút felelőtlen a kapcsolatait illetően. Kefélget összevissza, és nem is érti, milyen fájdalmat tud okozni azoknak a nőknek, akik többet látnak benne futó kalandnál.

Lisbeth odanézett.

– Mikaelról sem akarok beszélni.

– Hát jó – mondta Annika. Nem sokkal az Erstagatan előtt a járda mellé húzódott. – Itt jó?

– Jó.

Ülve maradtak. Lisbeth nem nyitotta ki az ajtót. Egy idő után Annika leállította a motort.

– És most mi van? – kérdezte Lisbeth.

– Most az van, hogy ma estétől fogva nem áll gondnokság alatt. Azt csinál, amit akar. Ma kitartottunk a bíróságon, de hátravan még egy csomó munka. Meg kell találni a felelősöket a gyámügynél, esetleg szó lehet bizonyos kárpótlásról is. És a bűncselekmények ügyében is folytatódik a nyomozás.

– Nem kell kártérítés. Azt akarom, hogy hagyjanak békén.

– Megértem. De igazából nem sokat számít, akarja-e. Ez az ügy most már maga nélkül megy tovább. De azért azt javaslom, szerezzen ügyvédet, aki képviseli.

– Maga nem akar az ügyvédem lenni?

Annika megdörzsölte a szemét. A nap megpróbáltatásai után úgy érezte, teljesen kimerült. Haza akart végre menni, lezuhanyozni és megmasszíroztatni a hátát a férjével.

– Nem tudom. Maga nem bízik bennem. És én sem magában. Nagyon nincs kedvem belebonyolódni egy hosszadalmas perbe, amelynek során mindig csak néma csönd a válasz, ha javaslatot teszek, vagy meg akarok beszélni valamit.

Lisbeth sokáig nem válaszolt.

– Nem… nem mennek nekem ezek a kapcsolatok. De bízom magában.

Úgy hangzott, mint egy bocsánatkérés.

– Lehet. De hogy nem tud kapcsolatot teremteni, az nem az én bajom. Csak akkor lesz az én bajom, ha képviselem magát.

Csönd.

– Azt akarja, hogy én maradjak az ügyvédje?

Lisbeth bólintott. Annika felsóhajtott.

– A Fiskargatan 9.-ben lakom. A Mosebacke torg fölött. Oda tudna vinni?

Annika a védencére pillantott. Aztán beindította a motort, és a megadott címre vitte Lisbethet. A háztól kissé távolabb álltak meg.

– Na jó – mondta Annika. – Próbáljuk meg! A feltételeim a következők: ha keresem, szeretném, ha jelentkezne. Ha tudni akarom, mit tegyek, egyértelmű válaszokat akarok. Ha felhívom, és közlöm, hogy találkoznia kell egy rendőrrel vagy ügyésszel, vagy bármit csinálnia kell a nyomozással kapcsolatban, az azt jelenti, hogy feltétlenül szükségesnek tartom azt a dolgot. És akkor maga megjelenik a megbeszélt időben és helyen, és nem nehezíti meg a dolgom. Menni fog?

– Oké.

– Ha megnehezíti, onnantól nem vagyok többé az ügyvédje. Megegyeztünk?

Lisbeth bólintott.

– És még valami. Nem akarok belekeveredni semmilyen drámába maga meg a bátyám között. Ha gondja van vele, tisztázzák egymás közt. De ő nem az ellensége.

– Tudom. Tisztázni is fogom. De idő kell hozzá.

– Most mihez fog kezdeni?

– Nem tudom. E-mailen elér. Megígérem, hogy amint tudok, válaszolok, de nem biztos, hogy mindennap megnézem a leveleimet…

– Az ügyfelem, nem a rabszolgám. Egyelőre maradjunk ebben. És most kifelé a kocsimból, hullafáradt vagyok, szeretnék hazamenni és aludni.

Lisbeth kiszállt a kocsiból. A járdán egy pillanatra megállt, mielőtt becsapta az ajtót. Úgy nézett ki, mintha mondani akarna valamit, de nem találná a megfelelő szavakat. Annika egy pillanatra egészen sebezhetőnek látta.

– Jól van, na – mondta neki. – Menjen szépen haza, és feküdjön le. És nagyon kérem, legközelebb ne csináljon semmi hülyeséget.

Lisbeth Salander az autó után nézett, míg a hátsó lámpái el nem tűntek a sarkon.

– Köszönöm – mondta akkor.

29. FEJEZET

Július 16., szombat – október 7., péntek

Az előszobai komód fiókjában megtalálta a Tungsten T3-at. Ott volt mellette a slusszkulcsa és a hátizsák is, amelyeket akkor vesztett el, amikor Magge Lundin megtámadta a Lundagatanon. Talált egy csomó felbontott és felbontatlan levelet is, amelyeket a hornsgatani postafiókból hoztak el. Mikael Blomkvist.

Lassan körbesétált a lakásban. Mindenhol ott voltak a férfi nyomai. Az ágyában aludt, és az íróasztalánál dolgozott. Használta a nyomtatóját, és teledobálta a papírkosarát a Szekcióról szóló cikkhez írt vázlatokkal, jegyzetekkel meg mindenféle fecnivel.

Vett tejet, kenyeret, sajtot meg tíz mirelit pizzát, amit a hűtőbe pakolt.

A konyhaasztalon kis fehér boríték hevert, rajta az ő neve. Egy kis cetlit talált benne. Az üzenet rövid volt. Mikael mobilszáma. Semmi más.

Lisbeth rádöbbent, hogy mostantól kezdve rajta áll a dolog. A sztori dobozban volt, Mikael visszaadta a lakáskulcsát, és nem szándékozott jelentkezni nála. Ha akar tőle valamit, neki kell megkeresnie. A nyakas kurva anyját.

Kávét főzött, csinált négy szendvicset, leült az ablak mellé, és kinézett a Djurgårdenre. Rágyújtott, és eltöprengett.

Vége volt mindennek, mégis, az élete hirtelen ijesztőbb lett, mint eddig.

Miriam Wu Franciaországba utazott. Az én hibám volt, hogy majdnem meghalt. Kezdettől fogva rettegett attól, hogy Miriam szemébe kelljen néznie, mégis úgy tervezte, ez lesz az első dolga, amint kiszabadul. Te meg fogod magad, és elutazol.

Egyszerre egész csomó embernek tartozott hálával.

Holger Palmgren. Dragan Armanskij. Őket is meg kell keresnie és köszönetet mondania nekik. Paolo Roberto. Plague és Trinity. Még azok a rohadt zsaruk, Bublanski és Modig is legalább semlegesen álltak hozzá. Egyáltalán nem tetszett neki, hogy tartozik másoknak. Mintha bábu lett volna egy játékban, amelybe nem volt beleszólása.

Hát igen. A tárgyalásnak vége. Annika Giannini számára vége. És Mikael Blomkvist számára is, aki megírta a cikkét, szerepelt a tévében, és felmarkolta érte a lóvét.

De Lisbeth Salander számára nincs vége. Ma kezdődik élete hátralevő része.

Hajnali négykor abbahagyta a töprengést. A punkszerelést a hálószoba padlójára dobta, aztán zuhanyozni ment. Lemosta magáról a sminket, amelyet a bíróságon viselt, majd sötét vászonnadrágot, fehér felsőt és vékony dzsekit húzott. Egy táskába bepakolt néhány váltás ruhát, aztán könnyű cipőbe bújt.

Végül eltette a laptopot is, majd taxit rendelt a Mosebacke torgra. Nem sokkal hat előtt már az Arlanda reptéren volt. Egy ideig tanulmányozta a felszálló járatokat, majd találomra vett egy jegyet. A saját útlevelét használta. Legnagyobb meglepetésére sem a jegypénztárnál, sem a becsekkolásnál nem ismerte fel senki, sem a képről, sem a neve alapján.

A malagai járatra szólt a jegye, így rekkenő hőség fogadta, mikor déltájban leszállt. Néhány pillanatig bizonytalanul álldogált a repülőtéren. Aztán a térképre pillantott, és azon kezdett tűnődni, mihez kezdjen Spanyolországban. Pár perc után ezt is eldöntötte. Buszozásra vagy hasonlóra azonban nem volt ideje. Vett egy napszemüveget, kiment a taxidrosztra, és beült a legelső szabad kocsi hátsó ülésére.

– Gibraltár. Kártyával fizetek.

Az út az új déli parti autópályán vezetett, és három óráig tartott. A taxi a brit útlevél-ellenőrzés előtt állt meg. Lisbeth felsétált a Rock Hotelbe, amely egy négyszázhuszonöt méter magas szikla tetején épült. Kiderült, hogy csak kétágyas szoba van. Ezt vette ki két hétre, és átadta a hitelkártyáját.

Lezuhanyozott, magára csavart egy törülközőt, és kiült a teraszra. Csodálatos kilátás nyílt Gibraltár utcáira. Teherhajókat és néhány vitorlást is látott. A párafelhőben ki tudta venni Marokkót is a szoros túloldalán. Olyan békés volt az egész.

Aztán visszament a szobájába, lefeküdt, és azonnal elaludt.

Reggel fél hat körül ébredt. Fölkelt, ismét lezuhanyozott, és ivott egy kávét a hotel bárjában. Hétkor elhagyta a szállodát, vett egy zacskó almát és mangót, aztán eltaxizott a Peakre, ahol a majmok élnek. Ilyen kora reggel egyedül lehetett az állatokkal.

Szerette Gibraltárt. Ez volt a harmadik látogatása ebben a furcsa, sziklaszirtre épült, mediterrán angol városban. Gibraltár a világ egyetlen más helyéhez sem hasonlít. Évtizedeken át elszigetelt kis kolónia volt, amely makacsul ellenállt annak, hogy Spanyolország bekebelezze. A spanyolok persze élénken tiltakoztak a megszállás ellen. (Habár Lisbeth a maga részéről úgy gondolta, jobb lenne, ha tartanák a szájukat, amíg a túlsó parton, Marokkó területén fennáll Ceuta, a spanyol enkláve.)

Gibraltáron olyan kevés volt a hely, hogy már minden négyzetcentiméterét kihasználták, és terjeszkedni csak a tenger felé lehetett. Ahhoz, hogy eljusson a városba, az utazónak át kellett vágnia a repülőtér kifutópályáján.

Gibraltáron egészen új jelentést kapott a compact living (25) fogalma.

Lisbeth erőteljes külsejű hím majmot vett észre. Az állat az utat szegélyező fal tetején gubbasztott, és nagy szemeket meresztett rá. Berber makákó volt. Lisbeth tudta, jobb, ha nem próbálja megsimogatni.

– Hello, kishaver – mondta. – Visszajöttem.

Első gibraltári látogatásáig nem is hallott ezekről a majmokról. Csak a kilátás miatt mászott fel ide, és egészen megdöbbent, amikor egy csoport turistát követve egyszer csak egy majomhorda közepén találta magát.

Nagyon különös érzés volt az ösvényen sétálva hirtelen két tucat majom közé keveredni. Bizalmatlanul méregették őt. Nem voltak veszélyesek vagy agresszívak, de elég erősnek tűntek ahhoz, hogy csúnyán összeharapdálják azt, aki fölingerli őket.

Megállt, elővette a zacskót, és megkérdezte a majmot, adhat-e neki egy kis gyümölcsöt. A majom beleegyezett.

Lisbeth kivett egy mangót, és letette az állat elé.

– Reggeli – mondta, majd nekidőlt a falnak, és beleharapott egy almába.

A majom ránézett, vicsorgott egy kicsit, aztán elégedetten lecsapott a mangóra.

Öt nappal később, délután négy óra körül Lisbeth Salander lefordult a székről a Harry's Bárban, a Main Street egyik mellékutcájában. Amióta visszajött a majmok sziklájáról, egyfolytában részeg volt. Leginkább Harry O'Connellnél ivott, akinek erős ír akcentusa volt, noha életében nem járt Írországban. Most aggodalmas arccal nézte Lisbethet.

Amikor négy nappal ezelőtt az első italt rendelte tőle, elkérte az igazolványát, olyan fiatalnak látszott. Tudta, hogy Lisbeth a neve, de ő csak Liznek hívta. Általában ebéd után tért be, leült a bárpulthoz, a falnak dőlt, és benyakalt egy tekintélyes adag sört vagy whiskyt.

Ha sört rendelt, nem érdekelte a márkája. Azt itta, amit Harry csapolt neki. Ha viszont whiskyt kért, mindig a Tullamore Dew-t választotta. Csak egyszer nézte végig a pult mögötti polcon álló üvegeket, és döntött a Lagavulin mellett. Mikor megkapta, beleszagolt a pohárba. Felvonta a szemöldökét, majd ivott egy aprócska kortyot. Aztán letette a poharat, és olyan arccal nézte, mintha halálos ellenséget látna benne.

Aztán félretolta az italt, és megkérte Harryt, hogy most ne csónaklakkot adjon. Így maradtak a Tullamore Dew-nál. Lisbeth a négy nap alatt egyedül majdnem kiürített egy üveget. A söröket nem is számolta. Harryt enyhén szólva meglepte, hogy egy ilyen aprócska kislány ennyi italt bír magába dönteni, de aztán arra jutott, hogy ha töményét akar inni, úgyis megteszi, ha nem az ő bárjában, akkor máshol.

Lisbeth lassan ivott, nem szólt senkihez, és nem balhézott. A tetemes alkoholfogyasztástól eltekintve egyetlen foglalatossága az volt, hogy egy PDA-val játszadozott, amelyet időnként a mobiltelefonjához csatlakoztatott. Harry néhányszor megpróbált beszédbe elegyedni vele, de a lány morcosan hallgatott. Mindenféle társaságot került. Néha, amikor sokan voltak a bárban, kiült az utcára, máskor átment a kétháznyira álló olasz étterembe vacsorázni, majd visszajött, és vedelte tovább a Tullamore-t. Általában tíz óra körül támolygott el. Ezen a napon gyorsabban és többet ivott, mint eddig, ezért Harry úgy döntött, szemmel tartja. Amikor a lány kiürítette az ötödik poharat, elhatározta, hogy ma már nem ad neki több alkoholt. De mielőtt ezt közölhette volna vele, Lisbeth nagy zajjal a padlóra zuhant.

Letette a poharat, amit épp törölgetett, megkerülte a pultot, és talpra segítette. A lány kissé sértettnek látszott.

– Azt hiszem, ma már eleget ivott – mondta Harry. Lisbeth ködös tekintettel nézte.

– Azt hiszem, igaza van – felelte meglepően tiszta hangon.

Fél kézzel a pultra támaszkodott, előkotort néhány bankjegyet a zsebéből, majd imbolyogva kifelé indult. Harry szelíden a vállára tette a kezét.

– Várjon már. Mi lenne, ha inkább kimenne a mosdóba, kitenné ezt az utolsó whiskyt, aztán még üldögélne itt egy kicsit? Nem szívesen engedném el ilyen állapotban.

Lisbeth hagyta, hogy kivezesse a mosdóba, majd a férfi tanácsát követve ledugta az ujját a torkán. A bárba visszatérve kért egy nagy pohár ásványvizet. Kiitta, és böfögött egyet. Harry megajándékozta még eggyel.

– Elég ramatyul lesz holnap – vélte.

Lisbeth bólogatott.

– Nem az én dolgom, de a maga helyében most pár napig józan maradnék.

Megint bólogatott. Aztán visszament a mosdóba hányni.

Még egy órát maradt a bárban, addigra a tekintete kitisztult annyira, hogy Harry el merte engedni. Rogyadozó lábakkal vánszorgott ki, átvágott a reptéren, és végigsietett a parti mólón. Ott sétálgatott fél kilencig, s amikor a föld már nem akart kifutni a talpa alól, visszaindult a szállodába. Felsétált a szobájába, megmosta az arcát és a fogát. Aztán átöltözött, lement a hotel bárjába, és rendelt egy kávét meg egy üveg ásványvizet.

Észrevétlenül, csöndben húzódott meg egy oszlop mellett, és a többi vendéget nézte. Megakadt a szeme egy harminc év körüli, halkan csevegő párocskán. A nőn világos nyári ruha volt, a férfi pedig fogta a kezét az asztal alatt. Kettővel odébb színes bőrű család ült, őszülő halántékú férfi és szép, arany, fekete és vörös színekben játszó ruhát viselő nő. Gyerekeik most kezdtek kamaszodni. Tekintete elidőzött egy csapat üzletemberen, akik valamennyien fehér inget és nyakkendőt viseltek, és a szék támlájára akasztották a zakójukat. Söröztek. Látott egy nyugdíjas turistacsoportot is, amely minden kétséget kizáróan amerikai volt. A férfiak baseballsapkát, pólóinget és bő nadrágot hordtak, a nőkön márkás farmer és piros felső volt, nyakukban zsinegen napszemüveg lógott. Az utcáról világos vászonzakót, szürke inget és fekete nyakkendőt viselő férfi lépett be, elkérte a kulcsát a recepción, és rendelt egy sört a bárban. Tőle három méterre ült le, Lisbeth pedig éles pillantással nézte, ahogy a férfi mobiltelefont vesz elő, és németül kezd beszélni.

– Hallo, ich bin's… na, alles klar?… geht schon klar, das nächste Meeting ist erst morgen Nachmittag… nein, ich glaube, das löst sich alles… ich bleib doch mindestens fünf oder sechs Tage hier, anschließendfahr ich direkt weiter nach Madrid… nein, ich bin erst Ende nächster Woche wieder zu hause… ich dich auch… ich liebe dich… ja, klar… ich ruf die Woche noch mal an… Küsschen. (26)

Egy méter nyolcvanöt magas lehetett, ötven-, talán ötvenöt éves, szőke, néhány ősz szállal a hajában, puha állú, derékban kissé elhízott. De egyébként jól tartotta magát. A Financial Timest olvasta. Ahogy kiitta a sörét, és elindult a lift felé, Lisbeth is felállt és követte.

A férfi a hatodik emelet gombját nyomta meg. Lisbeth odaállt mellé, és fejét a fülke oldalának döntötte.

– Részeg vagyok – közölte.

A férfi ránézett.

– Tényleg?

– Aha. Elég durva hetem volt. Hadd tippeljek. Te valami üzletember vagy, Hannoverből vagy valahonnan Észak-Németországból. Nős vagy. Szereted a feleséged. És még pár napig Gibraltáron kell maradnod.

A férfi döbbenten nézte.

– Én svéd vagyok. És ellenállhatatlan vágyat érzek, hogy szexeljek valakivel. Nem érdekel, hogy nős vagy, és nem kell a telefonszámod sem.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– A 711-esben lakom, eggyel fölötted. Most fölmegyek a szobámba, levetkőzöm, megfürdöm és lefekszem. Ha társaságra vágysz, kopogj be egy fél óra múlva. Ha nem jössz, elalszom.

– Ez most valami vicc? – kérdezte a férfi, abban a pillanatban, ahogy a lift megállt.

– Nem. Csak már nincs erőm elmenni valami kocsmába és felszedni valakit. Vagy kopogsz, vagy az ügy le van zárva.

Huszonöt perccel később a férfi bekopogott Lisbeth szobájának ajtaján. A lány egy szál törülközőben nyitott ajtót.

– Gyere be.

A férfi belépett, és bizalmatlanul nézett körbe a szobában.

– Csak én vagyok itt – mondta a lány.

– Hány éves is vagy te?

Lisbeth fölvette a komódról az útlevelét, és megmutatta.

– Fiatalabbnak nézel ki.

– Tudom – azzal egy székre dobta a törülközőt. Aztán az ágyhoz lépett, és félrehúzta a takarót.

A férfi a tetoválásait nézte. Lisbeth hátrapillantott a válla fölött.

– Nem nagy ügy. Nő vagyok, egyedülálló, és egy pár napja jöttem Gibraltárra. És már hónapok óta nem szexeltem.

– De miért pont engem néztél ki?

– Csak te voltál egyedül a bárban.

– Nős vagyok…

– Nem akarok tudni róla. Dugni akarok. Vetkőzz le, vagy menj vissza a szobádba.

– Csak így egyszerűen?

– Miért ne? Felnőtt vagy, tudod, mit várok tőled.

A férfi fél percet gondolkozott. Eleinte úgy tűnt, mintha inkább menni akarna. Lisbeth leült az ágy szélére, és várt. A férfi az ajkába harapott. Aztán nekiállt vetkőzni, és végül ott állt egy szál zokniban.

– Mindent – mondta Lisbeth Salander. – Zokniban meg nem dugsz. Kotont viszont húzzál. Hogy én hol voltam, azt tudom, de hogy te merre jártál, azt nem.

A férfi levette a zokniját, és Lisbeth vállára tette a kezét. Lisbeth lehunyta a szemét, ahogy odahajolt hozzá, és megcsókolta. Jó íze volt. Hagyta, hogy lenyomja az ágyra, és ránehezedjen.

Jeremy Stuart MacMillan ügyvéd érezte, hogy a nyakán fölmerednek az apró szőrszálak, amikor benyitott a Queensway Quayen, a kikötő fölött álló Buchanan House-ban lévő irodájának ajtaján. Dohányszagot érzett, és hallotta, hogy megcsikordul egy szék a padlón. Nem sokkal múlt reggel hét, így az első gondolata az volt, hogy egy betörő van odabent.

Aztán megcsapta az orrát az iroda teakonyhájából kiáramló kávéillat. Pár pillanatnyi tétovázás után átlépte a küszöböt, végigment a folyosón, és belépett tágas, elegánsan berendezett dolgozószobájába. Lisbeth Salander neki háttal ült egy széken, lábát az ablakpárkányon nyugtatta. Bekapcsolta a számítógépet, amiben láthatóan nem gátolta a jelszavas védelem. Ahogyan a páncélszekrény kódja sem jelentett akadályt. Ölében egy szigorúan titkos levelezést és könyvelési anyagot tartalmazó dosszié hevert.

– Jó reggelt, Salander kisasszony – szólalt meg nagy nehezen MacMillan.

– Mmm – jött a válasz. – Van a konyhában croissant meg friss kávé.

– Köszönöm – sóhajtott lemondóan az ügyvéd.

Habár a lány pénzéből és utasítására vásárolta az irodát, arra nem számított, hogy minden figyelmeztetés nélkül egyszer csak megjelenik itt. Mellesleg megtalálta, és láthatóan át is nézte azt a melegpornólapot, amelyet az íróasztal fiókjában rejtegetett.

Hát ez kellemetlen.

Vagy talán nem is.

Senkit nem ismert, aki Lisbeth Salandernél keményebben ítélte volna meg az útjába kerülő embereket, ugyanakkor a lánynak arcizma sem rándult, ha fölfedezte valakinek a gyöngéit. Lisbeth tudta róla, hogy bár hivatalosan heteroszexuális, azt a sötét titkot őrzi, hogy valójában a férfiakhoz vonzódik, és tizenöt évvel ezelőtti válása óta valóra is váltotta legintimebb fantáziáit.

Kicsit vicces is. Benne valahogy bízom.

Lisbeth elhatározta, hogy ha már Gibraltáron jár, meglátogatja Jeremy MacMillant, aki a pénzügyeit intézte. Egy éve nem is hallott felőle, és tudni akarta, kihasználta-e az ügyvéd az alkalmat, hogy távollétében tönkretegye őt.

De ez nem volt sürgős, és nem is ezért utazott ide rögtön a felmentése után. Mindentől távol akart lenni, és erre Gibraltár tökéletesen megfelelt. A részegség hete után néhány nap szex következett a német üzletemberrel, aki végül Dieterként mutatkozott be. Nemigen hitte, hogy ez lenne a valódi neve, de nem nézett utána. Egész nap tárgyalt, aztán együtt vacsoráztak, mielőtt visszavonultak volna valamelyikük szobájába.

Kiderült, hogy a férfi nem is olyan rossz az ágyban. Csak talán némileg tapasztalatlan és kissé szükségtelenül durva.

Dietert láthatóan meglepte, hogy Lisbeth épp egy túlsúlyos német üzletembert választott, aki eredetileg nem is akart csajozni. Nős volt, alapvetően hűséges, és nem is igen kereste üzleti útjain a nőtársaságot. De most, hogy az alkalom tálcán kínálta magát egy vékony, tetovált lány személyében, nem tudta megállni, hogy ne tegyen egy próbát. Legalábbis ezt mondta.

Lisbethet nem igazán érdekelte, őszintén beszél-e. Egyszerűen ki akart kapcsolódni a szexszel, az viszont nagyon meglepte, hogy milyen nehéz őt kielégíteni.

Dieter csak a negyedik, utolsó együtt töltött éjszakájukon esett pánikba, és kezdett gondolkozni, vajon mit szólna ehhez a felesége. Lisbeth úgy vélte, jobban tenné, ha befogná a pofáját, és békén hagyná őt a nyavalygásával.

De hangosan ezt nem mondta ki.

A férfi felnőtt ember, és vissza is utasíthatta volna az ajánlatát. Nem az ő dolga, hogy most elfogta a bűntudat, és mindent be akar vallani a feleségének. Hátat fordított neki, és negyedórán át hallgatta, aztán égnek emelte a tekintetét, visszafordult, és lovaglóülésben rámászott a férfira.

– Abba tudnád hagyni a nyafogást egy kicsit és kielégíteni még egyszer?

Jeremy MacMillan egész más tészta volt. Semmilyen erotikus vonzerőt nem gyakorolt rá. Mocskos egy svihák volt. Furcsamód hasonlított Dieterre. Negyvennyolc éves volt, megnyerő, kissé túlsúlyos, és ugyanúgy hátrafésülte őszülő, sötétszőke haját. Mindehhez vékony, aranykeretes szemüveget hordott.

Oxfordban tanult gazdasági jogot, majd Londonban dolgozott befektetési tanácsadóként. Fényes jövő állt előtte. Egy ügyvédi iroda résztulajdonosa volt, ügyfeleik közé nagy cégek és gazdag yuppie-k tartoztak, akik csak úgy dúskáltak a pénzben. Ingatlanokat vásároltak, és a lehető legkevesebbet óhajtottak adózni utánuk. MacMillan tehát a boldog nyolcvanas éveket azzal töltötte, hogy újgazdagokkal itta le magát a sárga földig, és kokaint szippantott olyan emberekkel, akikkel másnap reggel nem akart együtt ébredni. Vádat sosem emeltek ellene, de elvesztette a feleségét és a gyerekeit, majd ki is rúgták, miután részegen jelent meg egy tárgyaláson.

Szégyenében elmenekült Londonból. Hogy miért éppen Gibraltárt választotta, maga sem tudta, mindenesetre összeállt egy helyi ügyvéddel, és egy mellékutcában jelentéktelen kis irodát nyitottak, amely hivatalosan leginkább hagyatékok kezelésével és örökösödési ügyekkel foglalkozott. Ám mellékesen a MacMillan & Marks postafiókcégeket épített ki, amelyeken keresztül Európa-szerte intézett különböző gyanús ügyleteket. Így éldegéltek egész addig, amíg Lisbeth Salander ki nem választotta Jeremy MacMillant, hogy rábízza a Hans-Erik Wennerström összeomló cégbirodalmából kilopott 2,4 milliárd dollárt.

MacMillan kétségtelenül egy utolsó szélhámos volt. Lisbeth azonban a saját szélhámosának tekintette, és MacMillan maga is meglepődött, milyen makulátlanul becsületes a lánnyal szemben. Először egészen egyszerű megbízást kapott tőle. Egy szerény összegért cserébe különböző postafiókcégeket kellett alapítania, és egy-egymillió dollárt beléjük fektetnie. Ezalatt csak telefonon beszéltek, a lány csak egy testetlen hang volt számára. Ő nem kérdezte, honnan van a pénz, és a teljes összeg öt százalékát számlázta ki. Kicsit később Lisbeth egy nagyobb összeget bízott rá, amelyből alapított egy Wasp Enterprises nevű céget, és vásárolt egy stockholmi ingatlant. Most már kifejezetten hasznos volt a kapcsolat Lisbethtel, még ha ez neki csupán aprópénzt jelentett is.

Két hónappal később a lány hirtelen meglátogatta őt Gibraltáron. Felhívta, és vacsorát javasolt a szobájában, a Rockban, ami ugyan nem a legnagyobb, de kétségkívül a legpatinásabb hotel volt a sziklán. Nem igazán tudta, mire is számított, de egész biztosan nem arra, hogy az ügyfele egy törékeny kislány lesz, aki úgy festett, mintha még be sem lépett volna a pubertáskorba. Először azt hitte, valami bizarr tréfa áldozata.

De gyorsan megváltoztatta a véleményét. A furcsa lány fesztelenül beszélt vele, de a legkisebb jelét sem mutatta semmilyen személyes vonzalomnak. Sem ellenszenvnek. MacMillan szinte bénultan ült, miután a lány percek alatt leszaggatta róla a tiszteletre méltó világfi álarcát, amelyet pedig oly gondosan őrzött.

– Mit akar? – kérdezte tőle.

– Elég sok pénzt loptam – felelte Lisbeth egész komolyan – Kellene egy rendes gazfickó, akire rábízhatom.

MacMillan eltöprengett, vajon rendben van-e minden a lány fejével, de belement a játékba. Különben is, Salander potenciális áldozat volt, akiből némi ügyességgel egy kis extra bevételt is kicsikarhatott. Amikor Lisbeth elmesélte, kitől, hogyan és mennyit lopott, mintha villám csapott volna belé. A nemzetközi pénzügyi világban a Wennerström-ügy volt a legforróbb téma.

– Értem.

Eddig nem is sejtett lehetőségek nyíltak meg előtte.

– Maga tehetséges ügyvéd és befektetési tanácsadó. Ha hülye lenne, nem kapott volna olyan megbízásokat a nyolcvanas években. De úgy viselkedett, mintha mégis hülye volna, mire ki is rúgták.

Az ügyvéd felvonta a szemöldökét.

– A jövőben én leszek az egyetlen ügyfele.

A létező legnaivabb tekintettel nézett rá.

– Két követelésem van: először is soha nem követ el bűncselekményt, és nem keveredik bele semmibe, ami problémát jelenthet, és a cégeimre vagy a számláimra terelheti a hatóságok figyelmét. Másodszor: soha nem hazudik nekem. Soha az életben. Egyszer sem. Semmilyen okból. Ha hazudik, az üzleti kapcsolatunknak azonnal vége, és ha eléggé feldühít, még tönkre is teszem magát.

Odanyújtott egy pohár bort.

– Nem jó ötlet átverni engem. Mindent tudok az életéről, amit tudni lehet. Tudom, mennyit kaszál egy jobb hónapban, és mennyit egy rosszabban. Tudom, mekkorák a kiadásai. Tudom, hogy valójában nem is jön ki olyan jól a keresetéből. Tudom, hogy százhúszezer font adóssága van, hosszú, és rövid határidejű vegyesen, és mindenféle kockázatos üzletbe kell belemennie na meg sikkasztania, hogy fizethesse a részleteket. Elegánsan öltözik, és próbálja megőrizni a látszatot, de valójában úgy le van égve, hogy már hónapok óta nem tudott egy új zakót venni. Két hete az egyik ősrégi zakóját elvitte a szabóhoz, hogy foltozza meg a bélését. Régebben könyvgyűjtő volt, de azokat is el kellett adnia. A múlt hónapban például hétszázhatvan fontot kapott a Twist Oliver egyik régi kiadásáért.

Elhallgatott, és csak nézte MacMillant. Az ügyvéd nyelt egyet.

– A múlt héten viszont jó üzletet csinált. Ügyesen kiagyalta a dolgot ezzel az özveggyel, akit képvisel. Hatezer fontot szakított, ami neki aligha fog hiányozni.

– Honnan a fenéből tudja ezeket?

– Azt is tudom, hogy nős volt, és két gyereke van Angliában, akik látni sem akarják magát, meg azt is, hogy a válása óta főleg homoszexuális kapcsolatai vannak. Ezt valószínűleg szégyelli, mert mindig kerülő úton megy a buzibárokba, és nagyon vigyáz, nehogy meglássák a városban a férfi barátaival. Gyakran utazik külföldre is, hogy férfiakkal találkozgasson.

Jeremy MacMillannek elállt a szava a megrökönyödéstől. Fogalma sem volt, honnan szerezte a lány ezeket az információkat, de ahhoz mindenesetre tényleg eleget tud, hogy kicsinálja őt.

– De még egyszer mondom: én aztán magasról leszarom, hogy maga kivel szexel. Nem tartozik rám. Tudni akarom, ki maga, de a tudásomat soha nem fogom maga ellen fordítani. Sem fenyegetni, sem zsarolni nem akarom.

MacMillant sem ejtették a fejére. Azonnal megértette, hogy a lány tudása veszélyt jelent rá nézve. A kezében volt. Egy pillanatig eljátszott a gondolattal, hogy felkapja Lisbethet, és kidobja az erkélyről, de aztán összeszedte magát. Soha életében nem félt még ennyire.

– Mit akar tőlem? – nyögte ki.

– Társulni. Minden mást abbahagy, amivel most foglalkozik, és kizárólag nekem fog dolgozni. Többet keres majd, mint amennyiről valaha is álmodott.

Elmagyarázta neki, mi lenne a dolga, és hogy nézne ki a megállapodásuk.

– Láthatatlan akarok maradni – mondta. – Maga foglalkozik az üzlettel. Mindennek legálisnak kell lennie. Nem fog a saját szakállára kalandozni, és a cégek sem kerülhetnek kapcsolatba semmilyen sötét ügylettel.

– Világos.

– Szóval én leszek az egyetlen ügyfele. Egy hetet kap, hogy a többieket leépítse, és a kisstílű bizniszeit lezárja.

MacMillan tisztában volt vele, hogy ilyen ajánlat egyszer adódik az életben. Hatvan másodperc gondolkodás után el is fogadta. Csak egy kérdése volt.

– Honnan tudja, hogy nem fogom átvágni?

– Nem tudom, de ne tegye, mert a nyomorult kis élete végéig bánni fogja.

Oka sem igen volt rá, mert akkora jövedelmet kapott Lisbeth Salandertől, hogy semmi értelme nem lett volna aprópénzért kockára tenni. Amíg elég szerény lesz ahhoz, hogy ne kezdje keverni a szart, a jövője biztosítva van.

Eszébe sem jutott tehát átejteni Lisbeth Salandert.

Lisbeth maga egyáltalán nem foglalkozott a pénzügyekkel. MacMillan dolga volt befektetni a pénzt és ügyelni arra, hogy a hitelkártyái mindig fedezve legyenek. Néhány órán át tárgyaltak a dologról, és Lisbeth elmagyarázta, mik az elképzelései. MacMillannek csak arra kellett figyelnie, hogy ezeknek megfelelően történjen minden.

A lopott pénz egy részét lekötötték, élete végéig biztosítva ezzel Lisbeth anyagi függetlenségét, bármilyen pazarlóan élt volna is ezután. Ebből fedezték a hitelkártyáit is.

A maradékot MacMillan a saját belátása szerint fektethette be, azzal az egy feltétellel, hogy a törvénnyel nem kerülhet összeütközésbe. Lisbeth megtiltotta neki, hogy olyan kisstílű üzelmekbe bonyolódjon, amelyek miatt esetleg vizsgálatot indíthatnak ellene.

Ezután már csak azt kellett megállapítani, mennyit keres ezen az üzleten az ügyvéd.

– Először is fizetek magának ötszázezer fontot. Kifizetheti belőle az adósságait, és még mindig marad egy csinos kis összeg. A további jövedelme magától függ. Alapít egy céget, amelynek mi ketten leszünk a tulajdonosai. A cég nyereségének a húsz százalékát kapja maga. Szeretném, ha elég gazdag lenne ahhoz, hogy ne akarjon a hátam mögött sunnyogni, de nem olyan gazdag, hogy ne legyen kedve melózni.

Február elsején kezdett az új állásában. Március végére kifizette az adósságait, rendbe hozta az anyagi helyzetét. Ehhez Lisbeth ragaszkodott. Májusban megszakította az üzleti kapcsolatot alkoholista kollégájával, George Marksszal, a MacMillan & Marks másik felével. Érzett miatta némi lelkifurdalást, de az teljességgel ki volt zárva, hogy Marksot is bevegye Lisbeth Salander üzletébe.

Megtárgyalta a dolgot Lisbethtel, aki júliusban meglepetésszerűen Gibraltárra érkezett, és fölfedezte, hogy Jeremy MacMillan otthonról dolgozik, az iroda helyett, amelyet korábban használt.

– A kollégám alkoholista, és nem tudna felnőni ehhez a feladathoz. Sőt, komoly kockázatot jelentene. De tizenöt éve, amikor Gibraltárra jöttem, az életemet mentette meg azzal, hogy bevett a cégébe.

Lisbeth két percig gondolkozott, miközben MacMillan arcát fürkészte.

– Értem. Szóval maga egy ilyen lojális svihák. Gondolom, ez dicséretes tulajdonság. Szerintem nyisson neki egy kis számlát, amivel játszadozhat. Gondoskodjon róla, hogy kapjon havi pár ezret, és talpon maradhasson.

– Szóval így megfelel magának?

Lisbeth bólintott, és körülnézett az ügyvéd legénylakásában. Egyszobás volt, főzőfülkével, a kórház körüli kis utcácskák egyikében. Egyetlen előnyös tulajdonsága a kilátás volt. Persze Gibraltáron ezt szinte el sem lehetett kerülni.

– Kell magának egy iroda meg egy jobb kéró – állapította meg.

– Nem volt még időm erre – védekezett az ügyvéd.

– Az más.

Aztán vett az ügyvédnek egy irodát, valamint egy elegáns, százharminc négyzetméteres lakást kis, tengerre néző terasszal, a Queensway Quay-en álló Buchanan House-ban. A felújításhoz és a berendezéshez szerzett belsőépítészeket is.

MacMillan visszaemlékezett, miként felügyelte maga Lisbeth a riasztó, a számítógépek és a széf beszerelését, míg ő a papírmunkával küzdött. Most, amikor belépett az irodába, a lány éppen ennek a széfnek a tartalmát vizsgálta.

– Kegyvesztett lettem? – érdeklődött MacMillan. Lisbeth letette a dossziét, amelyben épp elmélyedt.

– Nem, Jeremy. Nem lett az.

– Akkor jó – mondta az ügyvéd, és hozott magának egy kávét. – Valahogy nagyon ért hozzá, hogy akkor bukkanjon fel, amikor a legkevésbé számítok magára.

– Mostanában elég elfoglalt voltam. Csak tudni akartam, hogy állnak a dolgaim.

– Ha jól értesültem, háromszoros gyilkosság miatt körözték, fejbe lőtték, és megvádolták egy rakás bűncselekménnyel. Aggódtam ám magáért. Azt hittem, már rég lecsukták. Vagy megszökött?

– Nem, fölmentettek. Mit tud erről?

MacMillan habozott.

– Na jó, nem hazudok. Amikor hallottam, hogy bajban van, megbíztam egy fordítóirodát, hogy nézzenek át minden svéd lapot, és folyamatosan tájékoztassanak. Úgyhogy elég sok mindent.

– Ha az újságokból tájékozódott, akkor semmit nem tud. De gondolom, azért rájött pár titkomra.

Az ügyvéd bólintott.

– És most mi lesz?

Lisbeth csodálkozva nézett rá.

– Hát semmi. Folytatjuk tovább úgy, ahogy eddig. A mi kapcsolatunknak semmi köze az én svédországi problémáimhoz. Mesélje el inkább, mit művelt, amíg nem voltam itt. Jól viselkedett?

– Nem iszom, ha erre céloz.

– Nem erre. A magánélete nem érdekel, amíg nem zavar be az üzletbe. Azt akarom tudni, hogy szegényebb vagy gazdagabb vagyok, mint tavaly ilyenkor?

MacMillan odahúzott egy széket, és leült. Valahogy rendjénvalónak tűnt, hogy az ő helyén a lány ül. Semmi oka nem volt presztízsharcba kezdeni vele.

– 2,4 milliárd dollárt adott. Ebből kétszázmilliót lekötöttünk, a többivel gazdálkodhattam.

– Úgy van.

– A lekötött összeg nem nagyon változott, leszámítva persze a kamatokat. Növelhetem a nyereséget, ha…

– Ne növelje, nem kell.

– Jó. Hatalmas összeget adtam ki. Leginkább a lakásra, amelyet megvettem magának, és az alapítványra, amit ennek a Palmgren nevű ügyvédnek a kedvéért hozott létre. Ezenkívül nem is igen volt komoly kiadásunk. A kamatok viszont jól alakultak, úgyhogy most nagyjából ugyanúgy áll, mint tavaly.

– Helyes.

– A maradékot újra befektettem. Tavaly nem volt különösebb bevételünk. Kijöttem a formából, először újra be kellett dolgoznom magam a piacra. Kiadásaink is voltak. Csak ebben az évben kezdtünk el nyereséget termelni. Amíg maga ült, hétmilliót zsebeltünk be. Persze dollárban.

– Amiből húsz százalék a magáé.

– Amiből húsz százalék az enyém.

– Elégedett?

– Fél év alatt több mint egymillió dollárt kerestem. Igen, elégedett vagyok.

– Helyes… ne legyen túl mohó. Bármikor kiszállhat, ha akar. De azért néha egy-egy órácskát szánjon a dolgaimra.

– Tízmilló dollár…

– Mi?

– Ha tízmilliót összeszedtem, kiszállok. Jó is, hogy itt van. Meg kell beszélnünk egy-két dolgot.

– Ne kíméljen!

MacMillan tanácstalanul tárta szét a karját.

– Ez olyan sok pénz, hogy a gondolatától is elszédülök. Nem tudom, hogy bírom majd. Eddig mindig csak azt tartottam szem előtt, hogy még többet csináljak belőle. Mire akarja fordítani?

– Nem tudom.

– Én sem. De nem szabad pénzt keresni csak magának a pénznek a kedvéért. Az bolondság. Ezért döntöttem úgy, hogy tízmilliónál abbahagyom.

– Oké.

– De szeretném, ha mielőtt egyszer leköszönök, maga meghatározná, hogyan kezeljék a továbbiakban ezt a vagyont. Valami cél kellene, irányelvek és szervezettség.

– Hmm.

– Egy ember egyedül nem fog tudni megbirkózni az egésszel. A pénz felét befektettem. Ingatlanba, értékpapírokba és hasonlókba. A teljes lista a gépen van.

– Olvastam.

– A másik felével tőzsdézem, de lassan a fejemre nő a dolog. Ezért alapítottam egy befektetési céget Jersey-n. Önnek jelenleg hat alkalmazottja van Londonban. Két derék fiatal befektetési tanácsadó meg az irodai személyzet.

– Már akartam is kérdezni, mi az a Yellow Ballroom Ltd.

– Az a cégünk neve. Itt Gibraltáron alkalmaztam egy titkárnőt és egy fiatal, ígéretes jogászt… egyébként fél órán belül mindketten itt lesznek.

– Aha. Molly Flint, negyvenegy éves, és Brian Delaney, huszonhat éves.

– Szeretne velük megismerkedni?

– Nem. Brian a szeretője?

– Mi? Nem!

Az ügyvéd egészen elhűlt.

– Soha nem keverem a…

– Jó, jó.

– És… különben sem érdekelnek az ilyen fiatal… tapasztalatlan fiúk.

– Nem, maga a kemény, rámenős fickókat szereti. Nekem semmi közöm hozzá, de Jeremy…

– Igen?

– Legyen óvatos.

Eredetileg csak pár hetet szándékozott Gibraltáron tölteni, amíg összeszedi magát. Aztán rájött, hogy fogalma sincs, mit akar csinálni és hova menni. Tizenkét hétig maradt. Naponta egyszer megnézte az e-mailjeit, és becsületesen válaszolt Annika Giannininek, amikor az jelentkezett. Azt azonban nem mondta meg, hol van, és Annikán kívül más leveleire sem válaszolt.

Harry bárját továbbra is látogatta, de csak néha-néha ült be egy sörre. A nap legnagyobb részét a hotel teraszán vagy ágyban töltötte. Akadt egy egyéjszakás kalandja is egy harmincas brit tengerésztiszttel, de eléggé felejthető élmény volt.

Lassan be kellett ismernie, hogy egyszerűen unja magát.

Október elején Jeremy MacMillannel vacsorázott. Találkozgattak olykor-olykor. Sötét volt, gyümölcsös fehérbort iszogattak, és arról beszéltek, mi legyen Lisbeth milliárdjaival. Aztán az ügyvéd meglepetésszerűen föltette neki a kérdést, hogy mi aggasztja.

Lisbeth elgondolkozva nézte. Aztán ugyancsak meglepő módon elmesélte neki kapcsolatát Miriam Wuval, majd azt, hogy Ronald Niedermann kis híján megölte a barátnőjét. És hogy ez az ő hibája volt. Azonkívül, amit Annika Giannini mondott neki, Lisbeth azóta sem hallott Miriamról.

MacMillan sokáig nem szólt.

– Szerelmes belé? – kérdezte hirtelen. Lisbeth belegondolt. Aztán megrázta a fejét.

– Nem. Azt hiszem, nem vagyok az a szerelmes típus. Egy barát volt. Akivel jó volt a szex.

– Senki sem állja meg sokáig, hogy szerelmes ne legyen – mondta az ügyvéd. – Van, aki nem ismeri be, de valójában a barátság a szerelem legnormálisabb formája.

Lisbeth döbbenten nézte.

– Megharagszik, ha kicsit személyesebb hangnemre váltok?

– Nem.

– Húzzon már el Párizsba, a jóisten áldja meg magát!

Délután háromkor szállt le a Charles de Gaulle repülőtéren, bebuszozott a Diadalívhez, és két órán át rohangált a környező negyedekben szabad hotelszobát keresve. Végül délnek indult, a Szajna felé, és talált is egyet a Rue Copernicen álló Hotel Victor Hugóban.

Lezuhanyozott, és felhívta Miriam Wut. Este kilenckor találkoztak egy bárban a Notre-Dame közelében. A lány fehér inget és dzsekit viselt. Fantasztikusan nézett ki. Lisbeth hirtelen zavarba jött. Puszit váltottak.

– Ne haragudj, amiért így eltűntem, még a tárgyalásra sem mentem el – mondta Miriam.

– Nem érdekes. Úgyis kiküldték a nézőket.

– Három hétig voltam kórházban, és amikor kiengedtek, csak rosszabb lett. Nem tudtam aludni. Folyton rémálmaim voltak erről a Niedermannról. Felhívtam anyámat, és azt mondta, szívesen látnak.

Lisbeth bólintott.

– Bocsáss meg – mondta Miriam.

– Na ne hülyéskedj! Nekem kell bocsánatot kérnem tőled.

– De hát miért?

– Bele sem gondoltam az egészbe. Eszembe sem jutott, hogy veszélybe sodorlak, ha átadom neked a lakást, de továbbra is odajárok. Az én hibám, hogy majdnem megöltek téged. Megértem, ha most utálsz.

Miriam azt sem tudta, hová legyen a megdöbbenéstől.

– Én erre nem is gondoltam. Ronald Niedermann próbált megölni. Nem te.

Egy ideig hallgattak.

– Hát jó – mondta végül Lisbeth.

– Igen?

– Nem azért jöttem ide, mert szerelmes vagyok beléd.

Miriam bólintott.

– Elképesztően jó veled a szex, de nem vagyok beléd szerelmes – hangsúlyozta újra Lisbeth.

– Lisbeth… szerintem…

– Azt akartam mondani, hogy remélem… mi… jaj, bassza meg!

– Mi van?

– Nincs sok barátom…

– Még egy darabig Párizsban maradok – mondta Miriam. – Az otthoni tanulmányaimnak úgyis annyi, inkább beiratkoztam az egyetemre itt. Legalább egy évig itt leszek.

Lisbeth bólintott.

– Hogy utána mi lesz, nem tudom. De mindenképpen visszamegyek Stockholmba. Fizetem a lakbért a lundagatani lakásért, és maradnék is benne. Ha neked is megfelel.

– A te lakásod. Azt csinálsz, amit akarsz.

– Hát te nem vagy semmi – mondta Miriam. – Nagyon szívesen maradok a barátnőd.

Még két órát beszélgettek. Lisbethnek nem maradt oka, hogy tovább rejtegesse a múltját Miriam elől. A Zalacsenko-ügyet úgyis megírta már minden svéd lap, és Miriam érdeklődéssel követte az eseményeket. Ő is részletesen elmesélte, mi történt Nykvarnban azon az éjszakán, amikor Paolo Roberto megmentette az életét.

Aztán hazamentek Miriam diákszállására.

EPILÓGUS

ÁLLAPOTFELVÉTEL A HAGYATÉKI LELTÁRRÓL

December 2, péntek – december 18., szombat

Annika Giannini este kilenc körül találkozott Lisbeth Salanderrel a Sodra színház bárjában. Lisbeth a második korsó sörnél tartott.

– Elnézést a késésért – szabadkozott Annika az órájára nézve. – Gond volt egy másik ügyfelemmel.

– Aha.

– Mit ünnepel?

– Semmit, kedvem volt inni.

Annika kétkedően mérte végig, majd leült.

– Gyakran van ilyen kedve?

– Miután elengedtek, hülyére ittam magam, de nincsenek alkoholista hajlamaim, ha erre gondol. Csak eszembe jutott, hogy életemben először normális nagykorú állampolgár vagyok, és törvény adta jogom, hogy leigyam magam Svédországban.

Annika egy Camparit rendelt.

– Na. Egyedül akar inni, vagy társaságban?

– Inkább egyedül. De ha nem beszél sokat, velem maradhat. Persze, gondolom, nem tervezi, hogy hazajön velem szexelni egyet.

– Parancsol?

– Igen, sejtettem. Maga is ilyen elvakult heteró.

Annika Giannini teljesen elképedt.

– Ez az első eset, hogy egy ügyfelem le akar fektetni.

– És érdekli a dolog?

– Sajnálom. A legkevésbé sem. De köszönöm az ajánlatát.

– Igazából mit akar, ügyvédnő?

– Két dolgot. Először is vagy itt és most visszalépek a maga képviseletétől, vagy elkezdi végre fölvenni a telefont, amikor hívom. Ezt már egyszer megbeszéltük.

Lisbeth Salander csak nézett rá.

– Egy héten keresztül próbáltam elérni. Hívtam, írtam, maileztem.

– Nem voltam itthon.

– Egész ősszel alig lehetett elérni. Ez így nem működik. Már bejelentettem, hogy én képviselem magát minden ügyében az állammal szemben. Ez azt jelenti, hogy formaságokat kell elintézni, papírokat megírni és kérdésekre válaszolni. Muszáj, hogy el tudjam érni magát, mert nincs kedvem úgy kiállni mások elé, mint egy hülye, és közölni, hogy nem tudom, hol van.

– Értem. Két hétig külföldön voltam. Tegnap értem haza, és azonnal fölhívtam magát, amint megtudtam, hogy keresett.

– Ez nem elég. Tudatnia kell velem, hol van éppen, és legalább hetente jelentkeznie, amíg a kártérítéssel és hasonlókkal kapcsolatos kérdések tisztázódnak.

– Leszarom a kártérítést, hagyjon az állam békén!

– De nem fogja békén hagyni, akárhogy ordít. A maga felmentése egy egész sor következményt von maga után. Peter Teleborian ellen vádat emeltek azért, amit magával tett. Ez azt is jelenti, hogy magának tanúvallomást kell tennie. Ekström ügyész ellen hivatali visszaélés ügyében nyomoznak, ellene is vádat emelhetnek, ha kiderül, hogy a Szekció megbízásából visszaélt a pozíciójával.

Lisbeth felvonta a szemöldökét. Egy pillanatig majdnem úgy nézett ki, mintha érdekelné, amit Annika mond.

– Nem hiszem, hogy vádemelés lesz belőle. Ekströmöt átverték, semmi köze a Szekcióhoz. De a múlt héten vizsgálat indult a Gyámügyi Hivatal ellen is. Ezenkívül több hivatali visszaélés ügyében is feljelentést tettek, többek között a koronajogász ellen is.

– Én nem jelentettem föl senkit.

– Nem. De nyilvánvaló, hogy itt súlyos hivatali vétségek történtek, és ezeket ki kell vizsgálni, már csak azért is, mert nem maga az egyetlen, akit sérelem érhetett.

Lisbeth rándított egyet a vállán.

– Ez nem az én dolgom. De azt megígérem, hogy ezentúl tartom magával a kapcsolatot. Az elmúlt két hét kivétel volt. Dolgoznom kellett.

Annika Giannini bizalmatlan pillantással válaszolt.

– Miért, mit dolgozik?

– Tanácsadás.

– Értem. A másik dolog, amiről beszélni akartam magával, az az öröksége. A hagyatéki leltárt lezárták.

– Milyen örökségem?

– Az apja után. A hagyatéki bíróság egyik tisztviselője keresett meg, mert senki sem tudta, hol lehet magát megtalálni.

Lisbeth Salander rezzenéstelen arccal bámult. Aztán megkereste tekintetével a pincérnőt, és a söröskorsóra mutatott.

– Nem kell örökség az apámtól. Csináljanak az egész szarral, amit akarnak.

– Nem, nem. Maga csinál vele azt, amit akar.

– Egy fillér sem kell attól a rohadéktól.

– Jó, akkor adja oda a Greenpeace-nek vagy akárkinek.

– Szarok én a bálnákra.

Annika hirtelen nyugodtabb hangnemre váltott.

– Lisbeth, ha valóban nagykorú állampolgár akar lenni, lassan el kellene kezdenie úgy is viselkedni. Nekem mindegy, mihez kezd a pénzével. Itt írja alá, aztán felőlem piálhat tovább nyugodtan.

Lisbeth lopva Annikára pillantott, majd az asztalra. Annika ezt, Salander igencsak behatárolt mimikai repertoárját figyelembe véve, nagylelkűen bocsánatkérő gesztusnak tekintette.

– Na jó. Mennyi az az örökség?

– Az apja körülbelül háromszázezret fektetett értékpapírokba. A gossebergai ingatlan becsült értéke másfélmillió korona, ugyanis egy erdő is tartozik hozzá. Ezenkívül az apjának volt még három másik ingatlanja is.

– Másik ingatlan?

– Igen. Úgy néz ki, elég sok pénzt fektetett be. Nem kirívóan értékes ingatlanok. Az egyik egy kis bérház Uddevallában, hat lakással, amelyekből bejön némi lakbér. De a ház rossz állapotban van, és senki sem törődik a felújításával. Ennek az eladásából sem gazdagszik meg, de egy kis pénzt azért hoz. Van még egy nyaralója Smålandban, az is ér úgy kétszázötvenezret.

– Aha.

– Meg valami romos ipari létesítmény Norrtäljében.

– Honnan a faszból kapart össze ennyit?

– Fogalmam sincs. Ha mindent elad, az egész örökség adózás után úgy négymilliót tesz ki, de…

– De?

– Osztoznia kell rajta a testvérével. Csak az a gond, hogy senki sem tudja, hol van.

Lisbeth arcán semmilyen érzelem nem látszott.

– Szóval?

– Szóval mi?

– Hol van a testvére?

– Fogalmam sincs, tíz éve nem láttam.

– Nehéz eligazodni az adatai közt, de arra jutottam, hogy külföldön élhet.

– Aha – nyugtázta Lisbeth mérsékelt érdeklődéssel.

Annika lemondóan sóhajtott.

– Jó. Akkor azt fogom javasolni, hogy mindent tegyenek pénzzé, és az összeg felét tartsák egy bankszámlán, amíg a testvére elő nem kerül. Ezt el tudom intézni, ha beleegyezik.

Lisbeth vállat vont.

– Nekem nem kell az ő pénze.

– Ezt én megértem, de akkor is le kell valahogy zárni a dolgot. Ez hozzátartozik a nagykorúsággal járó felelősséghez.

– Jó, akkor adják el az egész szart, a felét tegyék a bankba, a másik felét meg adják, akinek akarják.

Annika Giannini a homlokát ráncolta. Arra már rájött, hogy Lisbeth Salandernek rejtett pénztartalékai vannak, de hogy egy ekkora összeget is csak úgy kidobhat az ablakon, azt nem gondolta volna. Hogy mégis mennyi pénze lehet, és honnan, arról fogalma sem volt. Viszont ezt a procedúrát nagyon szerette volna már maga mögött tudni.

– Kérem, Lisbeth… legyen szíves, olvassa át a hagyatéki leltárt, és adja a hozzájárulását, hogy végre túl lehessünk ezen az egészen.

Lisbeth még morgolódott egy kicsit, de aztán feladta, és eltette a mappát a táskájába. Megígérte Annikának, hogy elolvassa, és közli vele a rendelkezéseit. Aztán újból átadta magát a sörének. Annika Giannini még vele maradt úgy egy órát, de inkább ásványvizet ivott.

Lisbeth Salander csak pár nappal később, Annika újbóli figyelmeztetésére kereste elő a gyűrött papírokat. Kisimítgatta őket, leült a konyhaasztalhoz, és átolvasta a paksamétát.

A lista oldalakon át tartott, és mindenféle kacat szerepelt benne: a gossebergai tanya konyhaszekrényében lévő porcelán, ruhák, a kamerák és különféle személyes tárgyak. Alekszandr Zalacsenko nem sok értéket hagyott hátra, és semmi olyat, ami a legkisebb érzelmi reakciót is kiváltotta volna Lisbethből. Némi gondolkodás után úgy döntött, a véleménye nem változott a múltkori beszélgetés óta. Adjanak el mindent, és égessék el a pénzt. Vagy valami. Szilárdan kitartott amellett, hogy egy garas sem kell neki az apjától, de gyanította, hogy Zalacsenko komoly értéket rejtett el valahol, ahol nem keresné a hagyatéki bíróság egyetlen megbízottja sem.

A szeme a norrtäljei ipari létesítményről szóló telekkönyvi kivonatra tévedt.

Három épületről és egy összesen mintegy húszezer négyzetméteres telekről volt szó, Skederid közelében, Norrtälje és Rimbo között.

A hagyatéki bíróság embere futó látogatást tett a helyszínen, és megállapította, hogy a létesítmény egy elhagyott téglaégető, amelyet már a hatvanas években bezártak, majd a hetvenes évektől kezdve fatelepnek használtak. Jelentése szerint az épületek „rendkívül rossz állapotban” vannak, annyira, hogy felújítani sem éri meg őket. Ez többek között annak köszönhető, hogy az úgynevezett északi szárny annak idején kiégett és összeomlott. A főépületen elvégeztek bizonyos javításokat.

Ami viszont igazán meglepte Lisbethet, az a telep története volt. Zalacsenko 1984. március 12-én szerezte meg bagóért, a szerződésben viszont Agneta Sofia Salander neve volt feltüntetve mint vásárlóé.

Az ingatlan tehát Lisbeth anyjáé volt. Igaz, Zalacsenko már 1987-ben megvette tőle kétezer koronáért. A telepet azután tizenöt évig nem használták semmire. Ezt követően a KAB 2003. szeptember 17-én megbízta a NorrBygg építkezési céget a felújítással, amelynek része volt a padló, a tető, valamint a víz- és elektromos vezetékek javítása is. A munkálatok november 30-án megszakadtak. A NorrBygg küldött egy számlát, amelyet a KAB ki is egyenlített.

Az apja hagyatékának ez volt az egyetlen része, amely kérdéseket vetett föl. Egy ipari létesítményt akkor lett volna értelme birtokolni, ha az apja úgy akart volna tenni, mintha a KAB valóban folytatna valamilyen legális tevékenységet. Csak ebben az esetben lett volna értelme annak is, hogy Lisbeth anyját strómanként szerepelteti egy ideig.

De mi az istenért költött el 2003-ban négyszáznegyvenezer koronát egy düledező romhalmaz rendberakására, amelyet a hagyatéki bíróság adatai szerint még 2005-ben sem használtak?

Lisbeth összezavarodott, de közben egyre jobban érdekelte is a dolog. Összecsukta a mappát, és fölhívta Annika Gianninit.

– Átolvastam a leltárt. A döntésem marad: eladhatnak mindent, és azt csinálnak a pénzzel, amit akarnak. Nekem nem kell.

– Rendben van. Gondoskodom róla, hogy a felét helyezzék el egy bankszámlán a testvére számára. Arra is volna néhány javaslatom, kinek adományozhatná a maga részét.

– Ja, ja – mondta Lisbeth, és letette.

Aztán az ablakhoz ült, rágyújtott, és csak nézte a Saltsjönt.

Lisbeth Salander a következő héten Dragan Armanskijnak segített egy sürgős ügyben. Föl kellett kutatnia és azonosítania valakit, akit feltehetően fölbéreltek, hogy raboljon el egy gyereket, miután vita tört ki a gondozása fölött a frissen elvált szülők, egy svéd anya és egy libanoni apa között. Lisbeth dolga mindössze a feltételezett megbízótól érkező mailek ellenőrzése volt. A megbízást aztán le is fújták, miután a felek kibékültek és megegyeztek.

December 18-a aranyvasárnap volt. Lisbeth hétkor ébredt, és eszébe jutott, hogy még karácsonyi ajándékot kell vennie Holger Palmgrennek. Eltöprengett, vajon vegyen-e valaki másnak is – talán Annika Giannininek? Különösebb sietség nélkül fölkelt, lezuhanyozott, majd kávét, pirítóst, sajtot és narancslekvárt reggelizett.

Semmi fontosat nem tervezett erre a napra, így egy ideig a papírokat és újságokat rendezgette az íróasztalán. Aztán megint a hagyatéki leltárt tartalmazó mappára esett a pillantása. Kinyitotta, és még egyszer átnézte a norrtäljei telepről szóló telekkönyvi kivonatot. Na jó. Muszáj megnéznem, mi folyik ott.

Meleg ruhát és bakancsot húzott. Fél kilenckor gurult ki a Hondával a Fiskargatan 9. mélygarázsából. Csikorgó hideg volt, de a nap ragyogott a pasztellszínű égbolton. A Slussenen és a Klarabergsledenen át kikanyargott az E18-as útra, és Norrtälje felé vette az irányt. Nem sietett. Már majdnem kilenc volt, amikor pár kilométerrel Skederid előtt megállt egy benzinkútnál megérdeklődni, merre van a régi téglaégető. De amint kiszállt a kocsiból, látta, hogy nem kell kérdeznie semmit.

Egy magaslaton állt, ahonnan jó kilátás nyílt az út túloldalán lévő völgyre. A norrtäljei úttól balra egy festékboltot, valami építőanyagtelepet meg egy bulldózerparkolót látott. A teleptől jobbra, a főúttól úgy négyszáz méterre komor, bedőlt kéményű téglaépület állt. Elgondolkozva nézte, és azon töprengett, voltaképpen miért is jött ide.

Végignézett a benzinkúton, ahol éppen egy TIR-táblával ellátott kamion állt. Eszébe jutott, hogy ez az út vezet a kappelskäri kompkikötőhöz, amelyen keresztül a Svédország és a Baltikum közötti áruforgalom nagy része bonyolódik.

Visszaszállt a kocsiba, továbbment az úton, és lekanyarodott a téglagyárnál. A telep közepén megállt és kiszállt. A hőmérséklet nulla fok alatt volt. Fekete gyapjúsapkát és bőrkesztyűt húzott.

A főépület kétszintes volt. A földszinten minden ablakot bedeszkáztak. Az emeletiek nagy része is be volt törve. A téglaégető sokkal nagyobb volt, mint képzelte, és hihetetlenül lepusztult. Felújításnak nyoma sem látszott rajta. Ember nem járt arra, de az udvar közepén valaki eldobott egy használt óvszert, a homlokzat egy része pedig áldozatul esett a helyi graffitiművészek alkotásainak.

Mi a rákért szállta meg ezt a szeméttelepet Zalacsenko?

Megkerülte a telepet, és hátul megtalálta a romba dőlt szárnyat. A főépület minden ajtaja le volt láncolva és lakatolva, a zárak beszögelve. Szemügyre vett egy ajtót az épület végében. Ezen valahogy nem tűnt olyan stabilnak a rögzítés. Végül is mégiscsak az enyém ez a ház, az istenit neki. Egy halom szemét közt talált egy vasszeget, amellyel ki tudta feszegetni a zárat.

Lépcsőházba jutott, amelyből a földszinten egy helyiség is nyílt. A bedeszkázott ablak miatt szinte koromsötét volt odabenn, csak a keret mellett szűrődött be néhány fénysugár. Megvárta, amíg a szeme hozzászokik a sötétséghez. Körülbelül huszonötször húszméteres termet látott, benne szemétkupacokat, raklapokat, gépalkatrészeket és némi faanyagot. A téglaégető kemencéit lebontották és elszállították. Megmaradt alapjaik megteltek vízzel, és a padlót egyébként is elborították a tócsák és penészfoltok. A doh és rothadás bűze áradt az egészből. Lisbeth az orrát fintorgatta.

Megfordult, és fölment a lépcsőn. Az emelet száraz volt, és két külön teremből állt, mindkettő körülbelül hússzor húsz méter alapterületű volt, és legalább nyolc méter magas. Az ablakok elérhetetlen magasságban, rögtön a mennyezet alatt voltak. Kilátni tehát nem lehetett, de ide legalább bejött a fény. Ahogy odalent, itt is minden tele volt hulladékkal. Tucatnyi egymásra tornyozott láda mellett haladt el. Próbaképpen nekitámaszkodott az egyiknek, de az nem mozdult. A Machine parts 0-A77 (27) felirat állt rajta. Alatta ugyanez oroszul. Talált egy nyitott teherliftet is.

Egyfajta raktár volt ez, amellyel nem sok mindent lehetett kezdeni, amíg ott rozsdásodtak a régi téglaégető maradványai.

Továbbment a következő terembe, és látta, hogy ezen a helyen valóban folyhattak felújítási munkálatok. A különböző limlomok és ládák mellett irodabútorok is álltak odabent. A padló egy részét feltépték és kicserélték. De látható volt, hogy a munka hirtelen szakadt félbe. Különböző szerszámok: egy panelfűrész, egy szögbelövő, egy feszítővas és mindenféle szerszámosládák hevertek szanaszét. Lisbeth összeráncolta a homlokát. Még ha abbahagyták is a munkát, a szerszámokat csak el kellett volna vinniük.

A panelfűrészhez lépett, és megnyomta rajta a kapcsolót, mire kigyulladt a zöld fény. Tehát áram is van. Kikapcsolta a gépet.

A terem túlsó végéből három ajtó nyílt, amelyek kisebb szobákba vezettek, talán itt volt régen az iroda. Lenyomta az egyik ajtó kilincsét. Zárva. Körülnézett, visszament a szerszámokhoz, és hozott egy feszítővasat. Eltartott egy ideig, mire feltörte az ajtót.

A kisszobában vaksötét volt, és penészbűz. Lisbeth kitapogatta a villanykapcsolót, és felkattintotta a mennyezeti lámpát. Aztán leesett az álla.

A szobában három, koszos matraccal ellátott ágy állt, és további két matrac hevert a padlón. Mindegyiken piszkos ágynemű. Jobbra, a rozsdás vízcsap mellett, rezsó állt, és néhány edény. Az egyik sarokban bádogvödör és egy tekercs vécépapír.

Itt valaki lakott. Sőt többen is.

Ekkor vette észre, hogy a belső oldalon nincs kilincs. Végigfutott a hátán a hideg.

A leghátul álló szekrényhez lépett, kinyitotta, és két útitáskát talált. Ruhák voltak bennük. Kivett egy szoknyát, és látta, hogy a céduláján cirill betűs a felirat. Talált egy kézitáskát is, amelynek tartalmát a padlóra borította. Egy sminkkészlet és pár egyéb holmi mellett egy húsz év körüli, sötét hajú orosz nő útlevelét is megtalálta benne. A neve, mint kibetűzte, Valentyina volt.

Lassan kiment a szobából. Valahogy déjá vu érzése támadt. Ugyanilyen helyre bukkant két és fél éve egy hedebyi pincében. Női ruhák. Börtön. Megállt, és a fejét törte. Nyugtalanította, hogy a ruhák és az útlevél még itt vannak. Valami nem stimmelt.

Aztán visszament a szerszámkupachoz, és kibányászott belőle egy erős zseblámpát. Megnézte, van-e benne elem, majd visszament a földszinti terembe. A pocsolyák vize beszivárgott a bakancsába.

Minél tovább haladt, annál rettenetesebb lett a bűz. Középen volt a legrosszabb. Megállt az egyik régi téglaégető kemence alapjánál.

Majdnem a pereméig megtelt vízzel. Amikor rávilágított a szénfekete vízfelszínre, először nem látott semmit, mert azt majdnem teljesen beborította a nyálkás alga. Körülnézett, és meglátott egy háromméteres betonvasat. Bedugta a medencébe, és körözni kezdett vele. A víz pontosan fél méter mély volt. Szinte azonnal ellenállásba ütközött. Néhány másodperc múlva felszínre került a test, illetve előbb az arc, a halál és a bomlás vigyorgó maszkja. Lisbeth nyitott szájjal lélegzett, és a lámpa fényénél megvizsgálta a hulla arcát. Nő volt, talán éppen az, akinek az útlevelét megtalálta odafent. Lisbethnek fogalma sem volt, milyen gyors az oszlás hideg vízben, de úgy tűnt, a holttest már jó ideje a medencében hever.

Hirtelen meglátta, hogy a vízben megmozdul valami. Valami féreg.

Visszaeresztette a testet a vízbe, és megint körbetapogatott a betonvassal. A medence szélénél is talált valamit, amiről kiderült, hogy egy újabb hulla. Ezt is visszaengedte, kihúzta a vasrudat a vízből, és csak állt ott elgondolkozva.

Visszament az emeletre, és a feszítővassal kinyitotta a középső ajtót is. A szoba üres volt, és láthatóan nem használták.

Az utolsó ajtóhoz lépett, és beigazította a feszítővasat, de ekkor az ajtó magától résnyire nyílt. Nem volt bezárva. Lisbeth belökte a feszítővassal.

A szoba mintegy harminc négyzetméteres volt. Ablakain át a téglaégető udvarára lehetett látni. Az út melletti magaslat tetején fölismerte a benzinkutat. A helyiségben ágy, asztal és egy mosogató állt. Aztán meglátta a nyitott táskát a padlón. Tele volt pénzzel. Döbbenten indult el felé, de két lépés után feltűnt neki, hogy a szobában meleg van. A középen álló villanykályhára nézett. Aztán a kávéfőző gépre. A piros lámpácska világított.

Ebben a szobában lakik valaki. Nincs egyedül a téglagyárban.

Villámgyorsan sarkon fordult, átvágott a termeken, és kifelé indult. A lépcsőház előtt öt lépéssel megtorpant. Valaki becsukta, és lelakatolta az ajtót. Be volt zárva. Lassan megfordult, és körülnézett. Nem látott senkit.

– Hello, húgica – szólalt meg egy hang oldalról.

Odanézett, és Ronald Niedermann tagbaszakadt alakját látta kibukkanni néhány láda mögül. A kezében bajonettet tartott.

– Reméltem, hogy látjuk még egymást – mondta. – A legutóbbi elég futó találkozás volt.

Lisbeth csak nézte.

– Nincs esélyed – folytatta Niedermann. – Csak te és én vagyunk itt, és nincs más kijárat, csak az a bezárt ajtó a hátad mögött.

Lisbeth továbbra is a féltestvérét méregette.

– Hogy van a kezed? – kérdezte.

Niedermann még mindig mosolyogva fölemelte a jobb kezét. A kisujja hiányzott.

– Elfertőződött. Le kellett vágnom.

Ronald Niedermann-nak veleszületett analgesiája volt, vagyis semmilyen fájdalmat nem érzett. Lisbeth akkor este Gossebergában a kezére ütött egy ásóval, néhány másodperccel azelőtt, hogy Zalacsenko fejbe lőtte őt.

– A fejedre kellett volna csapnom – mondta egykedvűen. – Mi a faszt keresel itt? Azt hittem, már rég külföldön vagy.

Niedermann tovább mosolygott.

Ronald Niedermann valószínűleg akkor sem tudott volna válaszolni Lisbeth kérdésére, ha akar. Maga sem tudta pontosan a választ.

Annak idején a felszabadultság érzésével hagyta ott Gossebergát. Úgy gondolta, Zalacsenko halott, és ő veszi majd át az üzletet. Tudta magáról, hogy remek szervező.

Alingsåsban járművet cserélt, a megrettent fogászasszisztenst, Anita Kasperssont bepakolta a csomagtartóba, majd továbbment Boråsba. Nem volt terve, így improvizálnia kellett. Anita Kaspersson sorsán nem sokat töprengett. Nem nagyon izgatta, él vagy meghal a nő, de úgy tippelte, valószínűleg meg kell ölnie, hogy ne tanúskodhasson. Aztán valahol Borås határában eszébe jutott, hogy másképp is hasznát veheti. Délnek fordult, és nem sokkal Seglora előtt talált egy erdőrészt, ahol senki sem járt. Megkötözte a nőt, bevitte egy elhagyatott pajtába, és ott hagyta. Úgy számított, hogy néhány órán belül kiszabadítja magát, szól a rendőrségnek, és hamis nyomra vezeti őket, dél felé. Ha meg mégsem szabadul ki, és éhen hal, vagy kihűl a pajtában, az nem az ő baja.

Valójában visszament Boråsba, ahol keletnek fordult, Stockholm felé. Egyenest a Svavelsjői MK-t látogatta meg, de magát a klubházat óvatosan elkerülte. Eléggé feldühítette, hogy Magge Lundint lecsukták. Inkább Hans-Åke Waltarit, a klub „rangidős tisztjét” kereste föl otthon. Segítséget és menedéket kért tőle, mire Waltari Viktor Göranssonhoz, a klub pénztárosához irányította. De csak néhány órát maradt ott.

Ronald Niedermann-nak elméletileg nem voltak anyagi gondjai. Habár majdnem kétszázezer koronát kellett hátrahagynia Gossebergában, ennél jelentősen nagyobb összegek álltak rendelkezésére, amelyek külföldön, értékpapírokban voltak letétbe helyezve. A gondot az jelentette, hogy készpénz pillanatnyilag szinte egyáltalán nem volt nála. Göransson foglalkozott a klub pénzügyeivel, és Niedermann azonnal fölismerte, milyen szerencsés véletlen történt vele. Gyerekjáték volt rávenni Göranssont, hogy mutassa meg az istállóban elrejtett páncélszekrényt, amelyben nyolcszázezer korona volt.

Niedermann-nak halványan rémlett, mintha egy nő is lett volna a házban, de már nem emlékezett rá, mit csinált vele.

Göranssontól új járművet is szerzett, amelyet nem körözött a rendőrség. Továbbment észak felé. Azon tűnődött, felszálljon-e Kappelskärben a tallinni kompra.

A kikötőbe hajtott, és a parkolóban leállította a motort. Harminc percen át ült ott, és figyelte a környéket. Csak úgy nyüzsögtek a rendőrök.

Újra beindította a motort, és minden terv nélkül elhajtott. Nem sokkal Norrtälje után eszébe jutott a téglaégető. Nem is gondolt rá az elmúlt néhány évben, azóta, hogy kiadták a megbízást a felújításra. Harry és Atho Ranta őrizte itt ideiglenesen a Baltikumból érkező vagy oda tartó árut. De Rantáék már hetek óta külföldön voltak, mert az a firkász a Millenniumtól, az a Dag Svensson, elkezdett a leánykereskedelem körül szaglászni. A téglagyár üresen állt.

Göransson Saabját elrejtette egy fészerben, majd megpróbált behatolni az épületbe. Fel kellett törnie egy ajtót. Első dolga az volt, hogy keresett valami vészkijáratot szükség esetére, amit meg is talált egy laza ablakdeszka formájában. Később kicserélte a megrongált lakatot az ajtón. Aztán beköltözött a lakatlan emeleti szobába.

Csak később, délután lett figyelmes valami furcsa zajra. Először gonosz szellemekre gyanakodott. Feszülten hallgatta a zajt egy darabig, aztán felpattant, kiment a terembe, és hallgatózott. Így maradt addig, amíg kaparászást nem hallott.

A mosogatón megtalálta a kulcsot.

Ronald Niedermann nem sokszor lepődött meg annyira, mint amikor kinyitotta az ajtót, és rábukkant a két orosz prostituáltra. Egészen lesoványodtak, hiszen hetek óta nem ettek már, miután elfogyott a számukra ott hagyott egy csomag rizs. Azóta csak vízzel és teával táplálkoztak.

Az egyik nő annyira legyöngült, hogy az ágyból sem tudott már fölkelni. A másik kicsivel jobban volt. Csak oroszul beszélt, s Niedermann-nak mindössze annyit sikerült megértenie, hogy a lány köszönetet mond neki és Istennek a megmentésükért. Aztán térdre esett, és átölelte a lábát. Niedermann meglepetten ellökte magától, hátralépett, és rájuk csukta az ajtót.

Nem tudta, mihez kezdjen a két prostituálttal. Először is levest főzött nekik a konyhában talált konzervekből, és amíg ettek, gondolkodott. Az ágyban fekvő nő mintha kissé erőre kapott volna. Este kikérdezte őket. Kiderült, hogy nem kurvák, hanem diáklányok, akiket a Ranta fivérek csempésztek át pénzért Svédországba. Tartózkodási és munkavállalási engedélyt ígértek nekik. Februárban hozták őket Kappelskärbe, majd onnan egyenesen a telepre, ahol bezárták őket.

Niedermann arca elkomorult. Szóval a kibaszott Ranta fivéreknek van egy mellékes üzletük is, amelyet eltitkoltak Zalacsenko elől. Ahogy hanyatt-homlok elrohantak Svédországból, elfeledkeztek a nőkről, de az is lehet, hogy tudatosan hagyták őket a sorsukra.

A kérdés most az volt, ő mit kezdjen velük. Igaziból semmit sem akart, nem volt rá oka. De el sem engedhette őket, hiszen minden valószínűség szerint a téglaégetőhöz vezették volna a rendőröket. Nem küldhette őket vissza Oroszországba sem, mert akkor el kellett volna mennie velük Kappelskärbe, és ezt túl kockázatosnak ítélte. A sötét hajú lány, Valentyina, szexet ajánlott neki cserébe, ha segít nekik. Őt viszont csöppet sem érdekelte ez a lehetőség. Ezzel az ajánlattal a lány csak igazi kurvát csinált magából. Minden nő kurva. Ilyen egyszerű.

Három napig szenvedett a szüntelen nyafogástól, kunyerálástól és kopogtatástól. Nem látott más kiutat. Nyugalmat akart. Így hát aztán kinyitotta az ajtót, és gyorsan véget vetett a problémának. Bocsánatot kért Valentyinától, mielőtt megragadta, és egyetlen mozdulattal eltörte a gerincét a második és harmadik nyakcsigolya között. Aztán az ágyban fekvő szőke lányhoz lépett, akinek a nevét sem tudta. Az semmilyen ellenállást nem tanúsított. Végül levitte a hullákat a földszintre, és egy vízzel telt medencébe süllyesztette. Végre valamiféle békét érzett.

Eredetileg nem tervezte, hogy hosszabb ideig marad a téglagyárban. Csak addig szándékozott itt bujkálni, amíg elül a fokozott rendőri figyelem. Lenyírta a haját, és borostát növesztett, hogy némileg elváltoztassa a külsejét. Talált egyet a NorrBrygg munkásai által ott hagyott overallok között, amelyik passzolt rá. Fölhúzta, föltett egy ottfelejtett, céglogóval ellátott ellenzős sapkát, az overall egyik zsebébe egy colstokot dugott, és elment a benzinkútra bevásárolni. A Svavelsjői MK-tól rengeteg készpénzt zsákmányolt. Úgy nézett ki, mint egy teljesen átlagos munkás, aki hazafelé beugrik vásárolni. Soha nem tűnt fel senkinek. Hetente egyszer-kétszer járt oda, és mindig szívélyesen üdvözölték.

Kezdettől fogva sok időt töltött azzal, hogy elűzze a téglaégetőt lakó szellemeket. Nappal megültek a falakban, de éjjelente előmásztak. Hallotta, ahogy a termekben járkálnak.

Elbarikádozta magát a szobájában, de pár nap alatt így is elege lett. Fölfegyverkezett a konyhában talált bajonettel, és kiment, hogy szembeszálljon a szörnyekkel. Ennek most már véget kell vetni.

Meglepetésére azt tapasztalta, hogy visszahúzódnak előle. Életében először belenyugodott a jelenlétükbe. Menekültek, ahogy közeledett feléjük. Látta farkukat és alaktalan testüket a ládák és szekrények mögött tekeregni. Rájuk ordított, és ők menekültek.

Csodálkozva ment vissza otthonos kis szobájába, ahol egész éjjel csak ült, és várta, hogy visszajöjjenek. Szürkületkor újra támadásba lendült, és kiállt ellenük. Menekültek előle.

Niedermann a pánik és az eufória között lebegett.

Egész életében vadásztak rá a sötétben ezek a lények, és most először érezte, hogy ő a helyzet ura. Nem csinált semmit. Evett. Aludt. Gondolkodott. Nyugalmat talált, és békét.

A napokból hetek lettek, és eljött a nyár. A rádióban és az újságokban nyomon követte, ahogy lassan elalszik a Ronald Niedermann utáni hajtóvadászat. Érdeklődéssel hallgatta a Zalacsenko meggyilkolásáról szóló híreket. A rohadt életbe. Valami pszichopata elvette az életét. Júliusban Lisbeth Salander tárgyalása keltette fel a figyelmét. Elképedve hallotta, hogy fölmentették. Ez egyáltalán nem tetszett neki. A lány szabad volt, míg ő rejtőzködni kényszerült.

A benzinkútnál megvette a Millenniumot, és elolvasta a Lisbeth Salanderről, Alekszandr Zalacsenkóról és Ronald Niedermannról szóló különszámot. Valami Blomkvist nevű újságíró pszichopata gyilkosnak nevezte őt. Niedermann a homlokát ráncolta.

Aztán egyszer csak ősz lett, és ő még mindig nem ment sehová. Amikor lehűlt az idő, vett a benzinkútnál egy villanykályhát. Maga sem tudta megmondani, miért nem hagyja el a gyárat.

Néhányszor fiatalok parkoltak le kocsijukkal az udvaron, de senki sem vette észre, hogy ő ott van, és nem törtek be az épületbe sem. Szeptemberben is érkezett egy kocsi, kék széldzsekis férfi szállt ki belőle, és körbeszaglászott a telepen. Niedermann az emeletről figyelte. A férfi húsz percig vizsgálódott, aztán visszaszállt az autóba, és elhajtott. Niedermann-nak fogalma sem volt, mit kereshetett itt, de úgy nézett ki, mintha fölmérte volna a telepet. Az, hogy Zalacsenko hagyatékát leltárba veszik a halála után, nem jutott az eszébe.

Sokat gondolt Lisbethre. Nem számított rá, hogy újra találkoznak, de a lány egyszerre lenyűgözte és megrémítette. Ronald Niedermann senki más élő embertől nem félt. A húga – vagyis a féltestvére – azonban egész különleges benyomást tett rá. Senki sem győzte még le úgy, mint ő. Visszajött, pedig eltemette őt. Visszajött, és vadászott rá. Minden éjjel róla álmodott. Hideg verítékben úszva riadt fel, és rájött, hogy a lány lépett a szellemei helyére.

Októberben döntött. Csak akkor hagyja el Svédországot, ha megtalálta a húgát, és végzett vele. Terve még nem volt, de az élete végre célt kapott. Nem tudta, hol van a lány, és hogyan találhatná meg. Egyszerűen ott maradt az emeleti szobában, és bámult kifelé az ablakon, napról napra, hétről hétre.

Míg aztán megjelent a borvörös Honda, és legnagyobb megdöbbenésére Lisbeth szállt ki belőle. Van Isten, gondolta. Lisbeth Salander is csatlakozik a két névtelen nőhöz a medencében. A várakozásnak vége.

Lisbeth felmérte a helyzetet, és arra jutott, hogy határozottan nem az övé az irányítás. Az agya teljes gőzzel dolgozott.

Katt, katt, katt. A kezében még mindig ott volt a feszítővas, de azt is felmérte, hogy az nevetséges fegyver olyasvalaki ellen, aki nem érez fájdalmat. Szűk ezer négyzetméteren volt összezárva egy gyilkos robottal, aki egyenesen a pokolból érkezett.

Ahogy Niedermann hirtelen mozgásba lendült, hozzávágta a feszítővasat. A férfi nyugodt mozdulattal kitért. Lisbeth egy ott álló zsámolyra tette a lábát, föllendítette magát egy ládára, és mint egy pók, mászott tovább a ládakupacon. Onnan nézett le a mintegy négy méterrel alatta álló Niedermannra.

– Gyere le – mondta a férfi halálos nyugalommal. – Úgysem tudsz elmenekülni. A vég elkerülhetetlen.

Lisbethnek eszébe jutott, vajon van-e Niedermann-nál lőfegyver. Na, az gond lenne.

A férfi lehajolt, fölemelt egy széket, és felé hajította. Lisbeth lebukott.

Niedermann ingerült lett. Ő is felállt a zsámolyra, és utánamászott. Lisbeth megvárta, amíg majdnem beéri, majd nekifutott két lépést, és a középső járás fölött átugrott a szemben lévő ládatorony tetejére. Onnan gyorsan lemászott a padlóra, és újra felkapta a feszítővasat.

Niedermann nem volt ügyetlen. Azt azonban tudta, hogy a ládáról ládára ugrálást nem szabad megkockáztatnia, mert a végén még a lábát töri. Óvatosan le kellett tehát másznia, ami lassú, megfontolt mozdulatokat igényelt. Mikor már majdnem leért, lépéseket hallott maga mögött, és épp időben fordult meg ahhoz, hogy kivédje vállával a feszítővas ütését. Közben viszont elejtette a bajonettet.

Az ütés ereje kitépte Lisbeth kezéből a feszítővasat. A szuronyt nem volt ideje fölvenni, így csak odébb rúgta a padlón, elkerülte Niedermann ökölcsapását, és megint felhúzódzkodott egy ládatoronyra a járás túloldalán. A szeme sarkából látta, hogy a férfi utánakap. Villámgyorsan felhúzta a lábát. A ládák két sorban álltak, három emelet magasra tornyozva a járás mentén, és kettőre a terem szélén. Átugrott a második sor tetejére, hátát a falnak vetette, és lábával minden erejét összeszedve megtolta a belső sor legfelső ládáját. Az legalább kétszáz kilót nyomott. Érezte, hogy lassan megmozdul, és végül ledől a torony tetejéről.

Niedermann az utolsó pillanatban tudott csak oldalt vetődni a felé zuhanó láda elől. Az egyik sarok érintette a mellkasát, de nem sérült meg. Felállt. Komolyan ellenáll. Lisbeth után mászott. Mikor a feje a harmadik szint magasságába ért, a lány megrúgta. A bakancs a homlokán találta. Horkantott egyet, és felhúzta magát a legfelső ládára. Lisbeth Salander menekült, megint átugorva a túloldalra. Aztán leugrott a legfelső sor mögé, és eltűnt. Niedermann hallotta a lépteit, és látta, hogy átrohan a másik terembe.

Lisbeth körülnézett, az agya lázasan járt. Katt. Tudta, hogy így nincs esélye. Amíg elkerüli Niedermann öklét, és távol tartja magától a férfit, túlélheti, de az első hibánál meghal. Valahogy el kell menekülnie. Ha csak egyszer elkapja, a harcnak vége.

Kell egy fegyver.

Egy pisztoly. Vagy egy gépfegyver. Egy páncéltörő gránát. Vagy taposóakna.

Kurva életbe, akármi!

De nem volt ott semmi ilyesmi.

Körülnézett.

Sehol egy fegyver.

Csak szerszámok. Katt. A panelfűrészre pillantott, de nemigen győzhette meg Niedermannt arról, hogy feküdjön rá. Katt. Látott egy másik feszítővasat is, amelyet fegyverként használhatott volna, ha nem túl nehéz ahhoz, hogy hatékonyan kezelje. Katt. Az elülső terem felé nézett, és látta, hogy Niedermann most mászik le a ládákról úgy tizenöt méterre tőle. Megint felé tartott. Még öt másodperc, és eléri. A szerszámokra pillantott.

Fegyver… vagy búvóhely. Már mozdult is.

Niedermann nem sietett. Tudta, hogy nincs kiút, és előbb vagy utóbb elkapja a húgát. De a lány kétségtelenül veszélyes volt. Végül is Zalacsenko lánya. És Niedermann nem akart megsérülni. Inkább addig hajszolja körbe-körbe, amíg el nem fogy az ereje.

A küszöbön megállt, és végignézett a szerszámok, padlódeszkák és bútorok halmazán. Lisbeth nem volt sehol.

– Tudom, hogy itt vagy! És meg is talállak!

Aztán csöndben maradt, és fülelt. Csak a saját légzését hallotta. Lisbeth elbújt. Elmosolyodott. Kezd idegesítő lenni ez a lány. Hirtelen olyan volt az egész, mintha bújócskázna a kishúgával.

Ekkor valahol a teremben egy ügyetlen mozdulat zörgő hangot keltett. Niedermann ide-oda forgatta a fejét, de nem tudta kideríteni, honnan jön a zaj. Középen, kicsit arrébb a többi kupactól, ötméteres munkapad állt, felül fiókokkal, alul tolóajtókkal ellátva.

Odalépett a padhoz, és mögé nézett, nehogy a lány félrevezesse. Üres.

Belebújt. Nagy butaság volt. Feltépte a bal oldali ajtót.

A következő pillanatban ismét zajt hallott, mintha valaki mozogna odabent. A középső részből jött. Két lépéssel ott termett, és diadalmasan felrántotta az ajtót.

Üres.

Egy sor éles csattanást hallott, olyanok voltak, mint a pisztolylövések. Először nem is tudta, honnan jönnek. Aztán hirtelen furcsa nyomást érzett a bal lábában. Nem fájt. Lenézett, és meglátta Lisbeth kezét egy szögbelövővel, amint a jobb lába felé mozdul.

A pad alatt van!

Szinte megbénult egy pillanatra, ami éppen elég volt Lisbethnek ahhoz, hogy a bakancsához nyomja a szögbelövőt, és a jobb lábán is átküldjön vagy öt, hétcolos szöget.

Aztán megpróbált megmozdulni.

Értékes másodpercek vesztek kárba, mire rájött, hogy a lába a deszkapadlóhoz van szögezve. Lisbeth keze visszatért a bal lábához. A szögbelövő hangja olyan volt, mint egy géppisztolysorozat. Mielőtt Niedermann bármit tehetett volna, Lisbeth négy újabb szöggel rögzítette a bal lábát.

Ahogy lehajolt, hogy elkapja, elveszítette az egyensúlyát, és csak a munkapadra támaszkodva tudta visszanyerni. Közben hallotta, hogy a szögbelövő megint csattogni kezd, ra-bamm, ra-bamm, ra-bamm. Megint a jobb lábánál volt. Látta, hogy a lány a sarkán át küldi a padlóba a szögeket.

Niedermann hirtelen artikulálatlanul felüvöltött. Megint a lány keze után kapott.

Lisbeth látta, hogy a férfi nadrágszára kissé megemelkedik, ahogy lehajol. Elengedte a szögbelövőt. Niedermann látta, hogy a keze egy gyík fürgeségével tűnik el a munkapad alatt, mielőtt elkaphatná.

Épp megragadta volna a szögbelövőt, amikor Lisbeth a kábelénél fogva azt is berántotta a munkapad alá.

A padló és a pad alja között úgy húsz centi hely lehetett. Niedermann minden erejét összeszedve feldöntötte a padot. Lisbeth tágra nyílt szemmel, szinte sértődötten nézett rá. Oldalra fordította a szögbelövőt, és mintegy fél méterről egy szöget eresztett a férfi sípcsontjába.

A következő pillanatban megint elejtette a szögbelövőt, és oldalra hengeredett, hogy kartávolságon kívül kerüljön. Két métert hátrált, aztán felállt.

Ronald Niedermann ismét mozdulni próbált, de megint csak az egyensúlyát veszítette el, előre-hátra hajladozott, és hadonászott a karjával. Aztán visszanyerte az egyensúlyát, és előrehajolt.

Ezúttal sikerült fölvennie a szögbelövőt. Fölemelte, és Lisbethre célzott. Aztán meghúzta a ravaszt.

Semmi sem történt. Meglepetten nézett a szögbelövőre. Majd ismét Lisbethre. A lány kifejezéstelen arccal emelte magasba a konnektorból kihúzott dugót. Niedermann dühösen hozzávágta a szerszámot, de Lisbeth gyors mozdulattal kitért.

Aztán visszadugta a dugót, és magához húzta a szögbelövőt.

Niedermann a lány rezzenéstelen arcát nézte, és azon kapta magát, hogy csodálkozik. Tudta, hogy legyőzték. Ez valami természetfölötti. Ösztönösen próbálta föltépni a lábát a padlóról. Ez egy szörnyeteg. Egy pár millimétert mozdult, de semmi több. Hiába az emberfeletti ereje. A szögek minden lehetséges irányban átjárták a lábát. Szó szerint le kellett volna tépnie, hogy kiszabaduljon. Néhány pillanatig tehetetlenül billegett előre-hátra. Nem szabadult. Látta, hogy lassan vértócsa gyűlik össze a lába között.

Lisbeth leült egy kisebb ládára, és próbálta felbecsülni, vajon sikerülhet-e Niedermann-nak elszakítania a lábát a padlótól. Mivel fájdalmat nem érzett, csak erő kérdése volt, át tudja-e rángatni a szögek fejét a lábán. Tíz percig ült ott nyugodtan, és nézte az elkeseredett küzdelmet. Szemében a legcsekélyebb érzelem sem látszott.

Aztán felállt, a férfi mögé lépett, és a gerincéhez illesztette a szögbelövőt, pontosan a nyakszirtje alatt.

Lisbeth Salander alaposan átgondolta a helyzetet. Az előtte álló férfi számtalan nőt hozatott be az országba, bedrogozta, bántalmazta és eladta őket. Ezenkívül megölt legalább nyolc embert, köztük egy rendőrt Gossebergában és a Svavelsjői MK egyik tagját. Nem tudta, pontosan hány élet szárad a féltestvére lelkén, de azt biztosan neki köszönhette, hogy országos hajtóvadászatot indítottak utána, mert őt gyanúsították a hármas gyilkossággal.

Ujja súlyosan nyugodott a ravaszon.

Ő ölte meg Dag Svenssont és Mia Johanssont.

Zalacsenkóval együtt őt is majdnem megölte és eltemette. És most újra megpróbálta meggyilkolni.

Kevesebb is megvadíthat egy embert.

Semmi okot nem látott arra, hogy meghagyja az életét. Olyan szenvedéllyel gyűlölte, amelyet még ő maga sem fogott fel. Mi történne, ha átadná a rendőrségnek? Tárgyalás? Életfogytiglan? Mennyi idő után szabadulna? Vagy megszökne? Most, hogy az apjától végre megszabadult, mennyi időn át kéne mindig maga mögé néznie, arra várva, hogy a bátyja felbukkan? Nehéznek érezte kezében a szögbelövőt. Most itt van a lehetőség, hogy egyszer és mindenkorra bevégezze az egészet.

Következményelemzés.

Beleharapott az ajkába.

Lisbeth nem félt senkitől és semmitől. Tudta, hogy ehhez nincs elég képzelőereje – ami bizonyítja, hogy valami tényleg nincs rendben az agyával.

Ronald Niedermann gyűlölte őt, amit Lisbeth is engesztelhetetlen gyűlölettel viszonzott. Az olyanok közé tartozott, mint Magge Lundin, Martin Vanger, Alekszandr Zalacsenko és még egy tucat másik disznó, akiknek Lisbeth szerint nincs joguk az élők sorába tartozni. A legnagyobb megelégedéssel vette volna tudomásul, ha ezeket mind összegyűjtik egy lakatlan szigeten, és atombombát dobnak rájuk.

De gyilkosság? Megérné? Mi történne vele, ha most megölné ezt az embert? Mekkora esélye volna megúszni? Milyen áldozatra kész azért az elégtételért, amelyet akkor érezne, ha most utoljára meghúzná a szögbelövő ravaszát?

Hivatkozhatnék az önvédelemhez való jogomra… vagyis hát annyira nem, ha egyszer a padlóhoz van szögezve.

Harriet Vanger jutott eszébe, akit szintén az apja és a bátyja gyötört. Emlékezett a Mikaellel való vitára, amikor ő olyan keményen elítélte Harrietet. Szerinte az ő hibája volt, hogy az apja és a bátyja tovább gyilkolhatott.

– Te mit tettél volna? – kérdezte Mikael.

– Azonnal kinyírom a rohadékot – felelte ő, a lelke legmélyéről fakadó meggyőződéssel.

Most pedig ugyanabban a helyzetben találta magát, mint annak idején Harriet Vanger. Hány nőt öl még meg Ronald Niedermann, ha most futni hagyja? Lisbeth nagykorú állampolgár volt, felelős a tetteiért. Hány évet áldozna fel az életéből? Hányat áldozott volna fel Harriet Vanger?

A szögbelövő olyan nehéz lett a kezében, hogy két kézzel sem tudta tovább Niedermann tarkójához szorítani.

Leeresztette a szerszámot, és visszatért a valóságba. Hallotta, hogy Niedermann összefüggéstelenül motyog. Valami ördögről hadovált, aki eljött érte.

Rájött, hogy a férfi nem is hozzá beszél. Mintha látott volna valaki mást is a szobában. Követte a pillantását. Nem volt ott senki. A hátán felállt a szőr.

Sarkon fordult, felkapta a feszítővasat, kiment a másik terembe, és megkereste a hátizsákját. Amikor lehajolt érte, megpillantotta a padlón heverő bajonettet. Még mindig rajta volt a kesztyűje, így hát fölvette a fegyvert.

Rövid töprengés után a szuronyt jól láthatóan a ládák közötti járás közepére helyezte. Aztán három perc alatt leverte a lakatot a feszítővassal, és kinyitotta az ajtót.

Beült a kocsiba, és gondolkodott egy darabig. Aztán elővette a mobilját. Két perc alatt kiderítette a svavelsjői klubház telefonszámát.

– Igen? – szólalt meg egy hang a vonal túlsó végén.

– Nieminen – mondta Lisbeth.

– Adom.

Három percig várt, amíg megjött Sonny Nieminen, a Svavelsjői MK ügyvezető elnöke.

– Ki az?

– Az nem lényeges – mondta Lisbeth halkan, alig érthetően. Nieminen azt sem tudta, férfival vagy nővel beszél.

– Aha. És mit akar?

– Tudni akarja, hol van Ronald Niedermann.

– Tényleg?

– Hagyjuk a süketelést. Akarja tudni, vagy nem?

– Hallgatom.

Elmagyarázta az utat az elhagyott norrtäljei téglagyárhoz. Elmondta, hogy ha Nieminen siet egy kicsit, még ott találja Niedermannt.

Aztán letette, elindult, és leparkolt a benzinkúttal szemben. Úgy állt, hogy rálásson a téglaégetőre.

Több mint két órát kellett várnia. Fél kettő előtt nem sokkal egy teherautó hajtott el mellette. Leparkolt, majd öt perc múlva továbbindult, és rákanyarodott a téglagyárhoz vezető útra. Kezdett alkonyodni.

Lisbeth távcsövet vett elő a kesztyűtartóból, és azzal figyelte a teherautót. Azonosította Sonny Nieminent és Hans-Åke Waltarit, három férfi kíséretében, akiket még nem látott. A motorosklub nyilván visszatér a szokásos tevékenységéhez.

Amikor Nieminen és sleppje észrevette a nyitott ajtót, Lisbeth újra elővette a mobilját. SMS-t írt a norrtäljei készenléti rendőrségnek.

A RENDŐRGYILKOS R. NIEDERMANN A RÉGI TÉGLAGYÁRBAN VAN A SKEDERIDI BENZINKÚTNÁL. – ÉPP MOST ÖLI MEG S. NIEMINEN & A SVAVELSJŐI MK. A FSZ-EN A MEDENCÉKBEN NŐI HULLÁK.

Nem látott mozgást a gyárban. Várt még.

Közben kivette a telefonjából a SIM-kártyát, és kettévágta egy körömollóval. Végül letekerte az ablakot, és kidobta a darabokat. Új SIM-kártyát vett elő a tárcájából, és a telefonba helyezte. Ezt a Comviq előfizetős kártyát nem lehetett visszakövetni. Betelefonált a Comviqhez, és ötszáz koronával töltötte fel az egyenleget.

Tizenegy percbe telt, mire a kommandósok furgonja, sziréna nélkül, de kék villogóval felbukkant Norrtälje felől, és a téglagyár felé kanyarodott. Néhány perccel később megjelent két rendőrautó, és követte őket. Látta, hogy az egyik rendőr a szájához emeli a rádiót, és beolvassa Nieminen teherautójának rendszámát. A rendőrök körbenéztek, de egyelőre vártak. Két perc múlva teljes sebességgel befutott egy másik csapatszállító.

Most értette meg, hogy ezzel vége.

A történet, amely a születése napján kezdődött, ma itt, a téglagyárban befejeződik. Szabad volt.

Miközben a rendőrök kivették a furgonból a fegyvereket, golyóálló mellényt húztak, és megszállták a telepet, Lisbeth átment a benzinkúthoz, és vett egy szendvicset, amelyet állva fogyasztott el.

Már sötét volt, mire visszatért a kocsihoz. Épp kinyitotta az ajtót, mikor két lövést hallott a távolból. Sötét alakok, valószínűleg rendőrök álltak a főépület előtt. Szirénázást hallott, és megérkezett egy harmadik csapatszállító. Az út szélén is állt néhány autó, utasaik az odalent zajló színjátékot nézték.

Beindította a Hondát, felkanyarodott az E18-as útra, és elindult haza, Stockholm felé.

Este hétkor Lisbeth Salander határtalan bosszúságára megszólalt a csengő. Épp a kádban ült, amelyben még mindig gőzölgött a víz. Nagyjából egyvalakinek volt bármi oka meglátogatni őt.

Először ajtót sem akart nyitni, de a harmadik csöngetésre felsóhajtott, és beburkolózott egy törülközőbe. Az ajkába harapott. A testéről csöpögött a víz a padlóra.

– Szia – köszönt Mikael Blomkvist, amikor az ajtó résnyire nyílt.

Lisbeth nem válaszolt.

– Hallottad a híreket?

A lány a fejét rázta.

– Gondoltam, érdekel, hogy Ronald Niedermann meghalt. A Svavelsjői MK ölte meg Norrtäljében.

– Nem mondod – felelte Lisbeth erőltetett nyugalommal.

– Beszéltem a norrtäljei ügyeletesekkel. Úgy tűnik, belső leszámolásról van szó. Niedermannt láthatólag megkínozták, aztán leszúrták egy bajonettel. A helyszínen találtak egy táskát több százezer koronával.

– Nahát.

– A svavelsjőieket ott helyben elkapták. Keményen ellenálltak, úgyhogy a kommandósoknak Stockholmból kellett erősítést hívniuk. Aztán hat körül megadták magukat.

– Aha.

– Nieminen haverod otthagyta a fogát. Bekattant, és megpróbálta kivágni magát.

– Helyes.

Mikael pár pillanatig hallgatott. Mindketten várakozva méregették egymást az ajtó résén keresztül.

– Zavarok? – kérdezte végül Mikael. Lisbeth vállat vont.

– Fürödtem éppen.

– Azt látom. Csatlakozhatok?

Lisbeth szeme felvillant.

– Mármint nem a kádban. Hoztam brióst – lóbálta meg a kezében tartott zacskót. – Meg kávét is. Ha már van egy Jura Impressa X7-ed, legalább tanuld meg, hogyan kell használni.

Lisbeth felvonta a szemöldökét. Nem tudta, csalódottnak vagy megkönnyebbültnek kellene lennie.

– Csak társaság? – kérdezte.

– Csak társaság. Egyik barát meglátogatja a másikat. Már persze ha a másik beengedi.

Lisbeth habozott. Két éve mindig a lehető legnagyobb távolságot tartotta Mikael Blomkvisttől. De az rátapadt, mint a rágó a cipőtalpra – vagy az interneten, vagy a való életben mindig megtalálta. A neten még csak hagyján. Ott elektronokból és betűkből állt. De itt az életben, az ajtaja előtt állva baromi jóképű férfi volt. És ismerte a titkait, ahogy ő is az övéit.

Aztán ahogy nézte, rájött, hogy semmilyen érzelmet nem táplál iránta. Legalábbis olyat nem.

Az elmúlt évben tényleg a barátja volt. Kicsit zavarta is, hogy azon kevés emberek egyike, akikben megbízik, egy férfi, aki minduntalan az útjába akad.

Aztán döntött. Gyerekes dolog lett volna úgy tenni, mintha Mikael nem is létezne. És már nem okozott fájdalmat, ha látta.

Kinyitotta az ajtót, és visszaengedte őt az életébe.

Jegyzetek

1 Most szívatsz?

2 Jó zsaru, rossz zsaru.

3 Sztárügyvéd, történetünk idejében parlamenti képviselő, többek között az Anna Lindh külügyminisztert 2003-ban meggyilkoló Mijailo Mijailovic védője.

4 A füstölgő fegyver.

5 Olof Palme 1986. február 28-án lett merénylet áldozata. (a szerk.)

6 A miniszterelnöki hivatal épülete. (a ford.)

7 Jelentős szociáldemokrata politikusok, elsősorban külpolitikusok. (a ford.)

8 A brit külső elhárítás. (a ford.)

9 Egy ügynök a terepen. (a ford.)

10 1988-ban derült ki, hogy Carlsson saját nyomozást folytatott a Palme-gyilkosság ügyében, amit titokban az igazságügy-miniszter, Anna-Greta Leijon is támogatott. (a ford.)

11 „Ne rázd a csónakot” – egy Bob Marley-szám címe, egyben egy közmondás is, jelentése kb. „ne zavard meg a tervet”. (a ford.)

12 I. (Vasa) Gusztáv 1523 és 1560 között uralkodott. (a ford.)

13 2003-ban óriási botrány tört ki, miután kiderült, hogy a Skandia biztosító a vezetők egymás közt szétosztogatott jutalmai miatt csökkentette a nyugdíjak kifizetését. (a ford.)

14 Rohadt durva egy cucc. (a ford.)

15 Véletlenszerű frekvencia-nyomkövető rendszer. (a ford.)

16 Hanglenyomat-felismerő rendszer. (a ford.)

17 Svédországban gyakori, hogy egy minisztériumban több miniszter is van. Egy közülük a minisztérium vezetője, s mellette lehet még egy/több miniszter olyan terület felügyeletével megbízva, amit a kormány erősíteni akar. (a ford.)

18 Hát, senki sem tökéletes. (a ford.)

19 Korláttal körülvett, kör alakú lelátó a legfelső váróteremből a pályaudvar alsó szintjére. (a ford.)

20 Az Élet Szava. Népszerű keresztény szekta. (a ford.)

21 Spirálok – a DNS rejtelmei. (a ford.)

22 „A füstölgő fegyver”. Itt: a bűnösség egyértelmű bizonyítéka. (a ford.)

23 Kb.: tiszta ideg vagyok. (a ford.)

24 A svéd törvények ugyanis nem a prostituáltakat, hanem a klienseket büntetik. (a ford.)

25 Kb.: helytakarékos életmód. (a ford.)

26 Szia, én vagyok az… Na, minden rendben?… Persze, itt is, csak holnap délután van a következő meeting… Á, szerintem simán megy minden… De még legalább öt-hat napig maradok, aztán megyek tovább Madridba… Nem, csak a jövő hét végén érek haza… Én is téged… Szeretlek… Tudom, tudom… A héten még hívlak… Puszi.

27 0-A77-es gépalkatrészek.

Table of Contents

Stieg LarssonA kártyavár összedől

I. RÉSZ KÖZJÁTÉK EGY FOLYOSÓN

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

II. RÉSZ A HACKER KÖZTÁRSASÁG

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

III. RÉSZ LEMEZHIBA

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

IV. RÉSZ ÚJRAINDÍTÁS

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

EPILÓGUS ÁLLAPOTFELVÉTEL A HAGYATÉKI LELTÁRRÓL

Jegyzetek