millennium trilógia II.

Stieg Larsson

A lány, aki a tűzzel játszik

animus

Budapest, 2009

A mű a Norsteds Förlagsgrupp AB kiadásában Flickan Som Lekte Med Elden címmel jelent meg

Copyright © Norsteds Agency, 2006

Magyar kiadás © Animus Kiadó, 2009

a Norsteds Agency engedélyével

Fordította: Torma Péter

Szerkesztette: Gábor Anikó Borítóterv: Sigmond Viktória

Kiadta az Animus Kiadó 2009-ben

1301 Budapest, Pf.: 33

Felelős kiadó: a kiadó igazgatója

info@animus.hu

www.animus.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Tipográfia, nyomdai előkészítés: Scriptor Kft.

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

PROLÓGUS

Hanyatt feküdt, bőrszíjakkal lekötözve egy vaságyra. A kötelék a mellkasát szorította. Kezét az ágy keretéhez bilincselték.

Már rég nem próbált kiszabadulni. Ébren volt, de a szemét lehunyta. Ha kinyitotta, sem látott semmit, csak egy halvány fénycsík szűrődött be az ajtó fölött. Rossz volt a szája íze. Egy pillanatig fogmosásra gondolt.

A lépések a férfi közeledtét jelezték. Fogalma sem volt, mennyi az idő, de érezte, túl késő ahhoz, hogy meglátogassa őt. Az ágy hirtelen rezgésére kinyitotta a szemét. Mintha valahol a házban beindult volna valami gép. Néhány másodperc után már nem volt egészen biztos benne, hogy valóban érezte-e a rezgést, vagy csak képzelődött.

Magában lezárt egy újabb napot.

Fogsága negyvenharmadik napját.

Viszketett az orra: elfordította a fejét, hogy a párnához dörgölhesse. Izzadt. A szoba meleg volt, és levegőtlen. Egy szál hálóinget viselt, ami begyűrődött alá. Ha kicsit felemelte a derekát, két ujjal meg tudta fogni, és oldalt lejjebb húzni, egyszerre mindig csak pár centivel. Aztán ugyanezt a másik oldalon. De a csípője alatt még mindig maradt egy ránc. A matrac is göröngyös volt. Az elszigeteltség felnagyította az apró ingereket, amiket egyébként meg sem érzett volna. Ahhoz elég laza volt a kötelék, hogy az oldalára fordulhasson, de akkor a háta mögött kellett tartania az egyik kezét, ami egy idő után elzsibbadt.

Ádáz, elfojtott haragot érzett, s nem hagyta nyugodni a kellemetlen fantáziálás, hogy mi fog történni vele. Utálta ezt a tehetetlenséget. Akármilyen erősen próbált valami másra koncentrálni – hogy teljen az idő, és elterelje gondolatait a helyzetéről – a félelem gázfelhőként lebegett körülötte, s beszivárgott a pórusain. Aztán rájött, hogy olyasmire kell gondolnia, ami erőt ad neki. Lecsukta a szemét, és felidézte magában a benzinszagot.

A férfi egy autóban ült, az ablakot lehúzta. Ő a kocsihoz rohant, benzint öntött be az ablakon, és meggyújtott egy gyufát. Egy pillanat volt az egész. Felcsaptak a lángok. A férfi vonaglott kínjában, és ő hallotta rémült és fájdalmas kiáltásait. Égő hús szagát érezte, és műanyag fanyar bűzét, ahogy az üléskárpit szénné vált.

Elbóbiskolhatott, mert nem hallotta a lépéseket, de már teljesen ébren volt, mire kinyílt az ajtó. Elvakította a beömlő fény. Mégiscsak eljött.

Magas volt. Azt nem tudta megmondani, mennyi idős, de mindenesetre kócos, vörösesbarna haja volt, ritkás kecskeszakálla és fekete keretes szemüvege. Arcszesz illata áradt belőle.

Gyűlölte a szagát.

Megállt az ágy végénél, és sokáig szemlélte őt.

Gyűlölte a hallgatását.

Csak a körvonalai látszottak az ajtóból beáradó fényben. Aztán megszólalt. Sötét, tiszta volt a hangja. Minden egyes szót gondosan megnyomott.

Gyűlölte a hangját.

Elmondta neki, hogy csak boldog születésnapot akart kívánni, mert az épp ma van. A hangja nem volt barátságtalan vagy gunyoros. Teljesen színtelen. A lány úgy gondolta, mosolyog.

Gyűlölte őt.

Közelebb jött, és megkerülte az ágy fejét. Nyirkos kézfejét a lány homlokára tette, és olyan mozdulattal simított végig a lány haján, amit ő valószínűleg barátságosnak szánt. Ez volt a születésnapi ajándéka.

Gyűlölte az érintését.

Látta, hogy mozog a szája, de kizárta a hangját. Nem akarta hallani. Nem akart válaszolni neki. Hallotta, hogy felemeli a hangját. Mintha ideges lett volna, amiért ő nem felel. Kölcsönös bizalomról beszélt. Néhány perc után elhallgatott. A lány rá sem hederített. A férfi vállat vont, és ellenőrizte a bőrszíjakat. Kissé megszorította a köteleket a mellkasán, és fölé hajolt.

A lány hirtelen a bal oldalára fordult, el a férfitól amennyire csak tudott, és amennyire a szíjak engedték. Álláig felhúzta a térdét, és fejbe rúgta a férfit. Az ádámcsutkájára célzott, és sikerült is az álla alatt eltalálnia, de a férfi készült erre, és elfordította a fejét. Így nem kapott komoly ütést. A lány próbálta újra megrúgni, de már nem érte el.

Leeresztette a lábát az ágyra.

A lepedő a padlóra esett. A hálóing felcsúszott a csípője fölé.

A férfi sokáig állt mozdulatlanul, egyetlen szó nélkül. Aztán megkerülte az ágyat, és feltette a lábbéklyókat is. A lány próbálta felhúzni a lábát, de ő megfogta a bokáját, másik kezével lenyomta a térdét, és ráerősítette a bőrszíjat. Megint megkerülte az ágyat, és lekötözte a másik lábát is.

Most már végképp tehetetlen volt.

A férfi felvette a lepedőt, és betakarta vele. Aztán két percig csendben nézte. Nem mutatta ki, de a lány a sötétben is érezte rajta az izgalmat. Egész biztosan merevedése volt. A lány tudta, hogy mindjárt megérinti.

Aztán megfordult, kiment, és becsukta maga mögött az ajtót. A lány hallotta, hogy be is reteszeli, pedig ez teljesen szükségtelen volt, hiszen az ágyból sem tudott felkelni.

Néhány percig mozdulatlanul feküdt, és az ajtó fölött beszűrődő fénycsíkot nézte. Aztán megmozdult, hogy kipróbálja, milyen szoros a kötelék a lábán. Kissé felhúzta a térdét, de a béklyó azonnal megfeszült. Visszaengedte. Csendben feküdt, a semmibe bámulva.

Várt. Benzineskannára és gyufára gondolt.

Látta őt benzinben ázva. Érezte a gyufásdobozt a kezében. Megrázta. Zörgött. Kinyitotta, és kiválasztott egy gyufaszálat. Hallotta, hogy a férfi mond valamit, de bezárta a fülét, nem figyelt a szavaira. Látta az arcát, ahogy a doboz oldalához közelítette a gyufát. Hallotta, ahogy a kén kaparja a dobozt. Mint egy éles mennydörgés. Látta, hogy a gyufa lángra lobban.

Összeszorított foggal elmosolyodott, és megacélozta magát. Ma volt a tizenharmadik születésnapja.

I. RÉSZ

IRREGULÁRIS EGYENLETRENDSZEREK

December 16-20.

Az egyenleteket az ismeretlen legmagasabb hatványának értéke szerint csoportosítjuk. Ha ez egy, akkor az egyenlet elsőfokú. Az elsőnél magasabb fokú egyenletekben az ismeretlennek több lehetséges érteke van. Ezek az egyenlet gyökei.

Elsőfokú (lineáris) egyenlet: (3x – 9) = 0 (gyök: x = 3)

1. FEJEZET

December 16., csütörtök – december 17., péntek

Lisbeth Salander letolta a napszemüvegét az orrára, és kikukucskált szalmakalapja karimája alól. Látta, hogy az a nő a 32-es szobából kilép a hotel ajtaján, és odamegy az egyik zöld-fehér csíkos napozóágyhoz a medence mellett. Tekintetét a földre szegezte, járása bizonytalannak tűnt.

Salander eddig csak messziről látta. Úgy becsülte, harmincöt év körül járhat. Vállig érő barna haja volt, ovális arca, és olyan teste, mintha most lépett volna ki egy fehérnemű-katalógusból. Fekete bikinit viselt, szandált és lilás üvegű napszemüveget. Délies amerikai akcentussal beszélt. Sárga kalapját a napozóágy mellé tette, és intett a pultosnak Ella Carmichael bárjában.

Salander az ölébe tette a könyvét, kortyolt a jegeskávéból, és a cigarettásdobozért nyúlt. Fejét meg sem mozdítva a látóhatár felé pillantott. A hotel előtt álló pálmafákon és rododendronokon túl a Karib-tengert látta. Egy jacht igyekezett északnak, Saint Lucia vagy Dominika felé. Távolabb szürke teherhajó haladt Guyana irányába. A szellő kicsit elviselhetőbbé tette a reggeli hőséget, de így is érezte, hogy egy izzadságcsepp csorog végig a homlokán. Salandert egyáltalán nem érdekelte a napozás. A nap lehető legnagyobb részét árnyékban töltötte, most is a terasz ponyvája alatt ült. Ennek ellenére mogyoróbarnára sült. Kekiszínű sort és fekete felső volt rajta.

A furcsa zenéjét hallgatta, a bár hangszóróiból. Egyébként a Sven-Ingvarst sem tudta megkülönböztetni Nick Cave-től, de ez a zene lenyűgözte. Felfoghatatlan volt számára, hogy lehet olajoshordón dobolni, az meg pláne hihetetlen, hogy ez a hordó úgy szóljon, mint semmi más a világon. Varázslatos hangokat adott ki.

Hirtelen valami zavaró érzés fogta el, és a nőre pillantott, akinek éppen ekkor vittek ki valami narancsszínű italt.

Nem az ő problémája volt, de egyszerűen nem tudta felfogni, minek maradt itt ez a nő. Négy napja, amióta a pár megérkezett, Salander rémisztő, fojtott zajokat hallott átszűrődni a szomszéd szobából. Sírást, halk, ingerült hangokat, és néha pofonok félreismerhetetlen csattanását. Az ütésekért felelős férfi – úgy gondolta, a nő férje lehet – régimódi stílusban, középen választotta el egyenes, sötét haját, és úgy tűnt, üzleti úton van Grenadában. Hogy miféle üzlet lehet az, arról Salandernek fogalma sem volt, de a férfi minden reggel öltönyben-nyakkendőben, aktatáskával a kezében jelent meg, és a szálloda bárjában kávézott, mielőtt elindult taxit fogni. Késő délután érkezett vissza, úszott egyet, és üldögélt a feleségével a medence partján. Együtt vacsoráztak, látszólag meghitten és szeretetben. A nő talán egy kicsit többet ivott a kelleténél, de nem viselkedett zavaróan.

A balhé mindig akkor tört ki a szomszéd szobában, amikor Salander lefeküdt a matematika titkairól szóló könyvével. Nem hangzott komoly bántalmazásnak. Amennyire Salander a fal túloldaláról meg tudta ítélni, inkább valami ismétlődő, unalmas vita lehetett. A legutóbbi éjszakán már képtelen volt visszafogni a kíváncsiságát. Kiment az erkélyre, hogy behallgatózzon a szomszéd szoba nyitott ajtaján. A férfi majdnem egy órán át járkált fel-alá, azt hajtogatva, milyen szar alak is ő, és hogy nem érdemli meg a nőt. Hogy biztosan szélhámosnak tartja őt. A nő azt felelte, hogy nem tartja annak, és próbálta megnyugtatni. A férfi ettől csak még hevesebben mondta a magáét, míg aztán a nő megelégelte, és azt mondta neki, amit hallani akart: „Jól van, akkor szélhámos vagy!” A férfi viszont ezt ürügynek vette arra, hogy lehordja a nőt. Lekurvázta. Salander azon gondolkodott, hogy esetleg tennie kéne valamit. Elképedve hallgatta az acsarkodó fröcsögést, aminek egy pofonra emlékeztető csattanás vetett véget. Már azon volt, hogy kimegy a folyosóra, és rájuk rúgja az ajtót, amikor a szobában hirtelen csend lett.

Most, ahogy figyelmesen szemügyre vette a medencénél üldögélő nőt, észrevett egy halvány véraláfutást a vállán, és egy karmolást a csípőjén.

Néhány hónappal korábban Salander elolvasott egy cikket a római Leonardo da Vinci reptéren egy ottfelejtett Popular Science-ben, és elkezdte érdekelni a szférikus csillagászat. Hirtelen ötlettől vezérelve betért a római egyetemi könyvesboltba, és összevásárolt néhány alapművet a témában. Ahhoz azonban, hogy megértse a szférikus csillagászatot, kellettek bizonyos matematikai alapok. Így aztán az elmúlt pár hónapban utazásai során egyéb könyvesboltokba is be-betért, és keresgélte a témába vágó könyveket.

Rendszertelenül és különösebb célkitűzés nélkül tanult, egészen addig, amíg be nem sétált egy boltba Miamiban, ahonnan Dr. L. C. Parnault Matematikai dimenziók című munkájával (Harvard University Press, 1999) jött ki. Ez közvetlenül azelőtt történt, hogy leruccant a floridai szigetvilágba, majd elkezdte szigetről szigetre bejárni a Karib-tengert.

Járt Guadeloupe-on (két éjszaka egy ocsmány szeméttelepen), Dominikán (öt nap móka és lazítás), Barbadoson (egy éjszaka egy amerikai motelben, ahol érezhetően nem látták szívesen) és Saint Lucián (kilenc nap). Maradt volna tovább is, ha nem tesz szert egy ellenségre a kis szálloda bárjában lezengő nehézfejű fiatalkorú bűnöző személyében. Egy idő után elfogyott a türelme, kicsit fejbe verte, kijelentkezett a szállodából, és kompra szállt, Grenada fővárosa. St. George's felé. Még az országról is akkor hallott életében először, amikor megvette a jegyet.

Egy novemberi reggelen, pontosan tíz órakor szállt partra, trópusi felhőszakadás közepette. Az útikönyvből már tudta, hogy Grenadát valaha Fűszer-szigetnek hívták, és a világ egyik legnagyobb szerecsendió-termelője. A sziget, lakossága mintegy 120 ezer fő, de további 200 ezer grenadai él többek közölt az Egyesült Államokban, Kanadában és Nagy-Britanniában, ami ad némi képet hazájuk munkalehetőségeiről. A szigetet a nagy, kialudt központi vulkán, a Grand Etang köré csoportosuló hegyek borítják.

Grenada a számos apró, valamikori brit kolónia egyike. 1795-ben Julian Fedon, egy francia és fekete ősökkel rendelkező ültetvényes, a francia forradalomtól megihletve felkelést szított. Az ellenük küldött katonák agyonlőtték, felakasztották vagy megcsonkították a felkelők jelentős részét. Ami a gyarmatosító hatalmat leginkább megrázta, az az volt, hogy a szegény Fehérek, az úgynevezett petite blanc-ok is csatlakoztak Fedon lázadóihoz, a faji szempontokra való legcsekélyebb tekintet nélkül. A felkelést leverték, de Fedont sohasem fogták el; bevette magát a Grand Etang csúcsai közé, és amolyan Robin Hood-szerű népi hős lett.

Majd két évszázaddal később, 1979-ben egy Maurice Bishop nevű ügyvéd új forradalmat indított, ami az útikönyv szerint a kubai és nicaraguai diktatúrákat tekintette mintának. Salander azonban más képet kapott minderről, amikor megismerkedett Philip Campbell-lel, a tanárral, könyvtárossal és baptista lelkésszel. Az első néhány napban az ő vendégházában szállt meg. A lényeg az volt, hogy Bishop, a népszerű vezér egy őrült, ufóbolond diktátort mondatott le, aki az ország csekélyke költségvetésének egy részét repülő csészealjak megfigyelésére különítette el. Bishop gazdasági demokráciát szorgalmazott, és elsőként foglalta törvénybe a nemek egyenlőségét. Aztán 1983-ban meggyilkolták.

Ezt több száz ember lemészárlása követte, köztük a külügyminiszteré, a nőügyi miniszteré és néhány magasrangú kereskedelmi vezetőé. Majd az Egyesült Államok megszállta az országot, és bevezette a demokráciát. Grenada esetében ez azt jelentette, hogy a munkanélküliek aránya hat százalékról ötven fölé nőtt, és a kokainkereskedelem lépett elő az első számú bevételi forrássá. Campbell aggodalmasan csóválta a fejét Salander útikönyvét olvasva, és felhívta a figyelmét néhány embertípusra és környékre, amelyeket sötétedés után tanácsos volt elkerülni.

Salandernél az efféle tanácsok általában süket fülekre találtak. A grenadai alvilággal való találkozást mégis sikerült elkerülnie, ugyanis beleszeretett a Grand Anse Beachbe, a St. George'stól délre kilométereken át húzódó strandba. A ritkán látogatott parton órákig sétálgathatott anélkül, hogy találkozott volna egy lélekkel is. Átköltözött a Keysbe, a Grand Anse néhány amerikai szállodájának egyikébe, és hét hétig maradt ott, ami alatt szinte semmi mást nem csinált, mint sétált, és az ehin-up nevű helyi gyümölcsöt eszegette, ami a savanyú svéd egresre emlékeztette, és amit imádott.

Holtszezon volt, a Keys szobáinak alig egyharmadában lakott valaki. Salander egyetlen baja az volt, hogy mind a pihenését, mind a tanulását megzavarta a szomszéd szobában lappangó elfojtott rettegés.

Mikael Blomkvist becsöngetett Salander lakásába a Lundagatanon. Nem várta, hogy ajtót nyit, de felvette azt a szokást, hogy körülbelül hetente felhívta, hátha változott valami. Felemelte a levélszekrény fedelét, és ugyanazt a nagy halom szórólapot látta, mint eddig. Késő volt már, és túl sötét ahhoz, hogy megállapíthassa, mennyit nőtt a legutóbbi látogatása óta.

Még állt egy darabig a lépcső tetején, mielőtt csalódottan sarkon fordult volna. Minden sietség nélkül visszatért saját bellmansgatani lakásába, kávét tett fel, és átnézte az esti lapokat, mielőtt elkezdődött volna a Rapport, a késő esti híradó. Idegesítette és nyomasztotta, hogy nem tudja, hol van Salander.

A karácsonyi ünnepekre meghívta Salandert a sandhamni házikójába. Sokat sétáltak, átbeszélték a drámai események utóhatásait, melyek az elmúlt évben történtek velük, amikor Blomkvist átesett azon, amit ő a korai középkorúság válságának gondolt. Rágalmazás vádjával két hónapot ült börtönben, újságírói karrierje hullámvölgybe került, és szégyenszemre lemondott a Millennium magazin felelős kiadói posztjáról is. Az iparmágnás Henrik Vanger életrajzának megírása, amit remek terápiának gondolt, egy sorozatgyilkos utáni rettenetes hajszába torkollt.

A vadászat során ismerte meg Salandert. Blomkvist öntudatlanul megtapogatta a halvány heget, amit a hurok a bal füle alatt hagyott. Salander nemcsak segített neki felderíteni a gyilkos kilétét – az életét is megmentette.

A férfit újra és újra lenyűgözte a lány különös tehetségével – fotografikus memóriájával és elképesztő számítógépes ismereteivel. Saját magát Blomkvist gyakorlatilag komputeranalfabétának tartotta, de Salander úgy kezelte ezeket a masinákat, mintha az ördöggel cimborálna. Gyorsan rájött, hogy a lány világklasszis hacker, és egy, a számítógépes bűnözéssel – nem feltétlenül az ellene való harccal – foglalkozó exkluzív nemzetközi társaságban igazi legenda. A világhálón csak Wasp néven ismerték.

Simán behatolt mások számítógépébe, így szerezte meg Blomkvistnek az anyagot is, ami a férfi szakmai megaláztatását az úgynevezett „Wennerström-üggyé” változtatta – olyan fogássá, amely egy év után még mindig gazdasági büntettek után kutató nemzetközi rendőri vizsgálatok tárgya volt. Blomkvistet is azóta hívogatták különféle tv-show-kba.

Akkor, egy éve megelégedéssel gondolt erre a fogásra – úgy, mint bosszúra és rehabilitációra. De az elégedettség gyorsan elmúlt. Néhány hét alatt belefáradt, és már rosszul volt tőle, hogy újra és újra meg kellett válaszolnia ugyanazokat a kérdéseket a sajtónak és a rendőrségnek. „Sajnálom, de nem fedhetem fel a forrásaimat.” A pohár akkor telt be, amikor az angol nyelvű Azerbaijan Times riportere is felkereste. Blomkvist a lehetséges minimumra csökkentette az interjúk számát, és az utóbbi hónapokban csak a TV4 riporternőjének meghívását fogadta el, azt is csak azért, mert a nyomozás időközben új szakaszba lépett.

Blomkvist együttműködésének a TV4-es nővel egyéb dimenziói is voltak. Ő volt az első, aki lecsapott a történetre, és annak korántsem lett volna akkora hatása az ő műsora nélkül annak a napnak az estéjén, amikor a Millennium közzétette a sztorit. Blomkvist csak később tudta meg, hogy a nőnek úgy kellett foggal-körömmel kiharcolnia a szerkesztőnél, hogy ez az ügy adásba kerülhessen. Az keményen ellenállt annak, hogy megjelenést adjon „annak a bohócnak” a Millenniumtól, és egészen addig a pillanatig, amíg valóban le nem adták, messze nem volt egyértelmű, hogy a vállalat ügyvédeinek tömkelege szabad utat enged a sztorinak. A riporternő néhány felettese közölte vele, hogy ha téved, vége a karrierjének. Ő azonban a sarkára állt, és az ügyből az év sztorija lett.

Eleinte ő maga adta elő a történetet – elvégre ő volt az egyetlen riporter, aki utánanézett a témának –, de nem sokkal karácsony előtt Blomkvist azt vette észre, hogy a történet új megközelítéseit a nő átpasszolta férfi kollégáinak. Újév táján innen-onnan megtudta, hogy ezt nem önként tette, hanem kigolyózták, azzal az indokkal, hogy ilyen fontos témát tapasztalt gazdasági riportereknek kell kezelniük, nem egy kis lánykának Gotlandból vagy Bergslagenből, vagy honnan is szalajtották őt. Mikor a TV4 legközelebb megkereste, Blomkvist kerekperec kijelentette, hogy csak akkor hajlandó beszélni, ha ,,ő” kérdezi. Néhány nap durcás hallgatás után a fiúk a TV4-nél megadták magukat.

Blomkvist csökkenő érdeklődése a Wennerström-ügy iránt egybeesett azzal, hogy Salander eltűnt az életéből. Fogalma sem volt, mi történhetett. Két nappal karácsony után váltak el, és a hét további részében nem látta a lányt. Szilveszter előtt egy nappal felhívta, de Salander nem vette fel. Szilveszterkor aztán kétszer is átment a lakására, és csöngetett. Előszörre fény gyulladt az ajtó mögött, de nem nyitotta ki senki Másodszorra már fény sem volt. Másnap újra telefonált, de a telefontársaság automatája jelentkezett, és közölte, hogy az előfizető nem kapcsolható.

Az elkövetkező napokban kétszer is találkoztak. Miután hiába próbálta telefonon elérni, január elején Blomkvist elment hozzá, és leült az ajtó előtt a lépcsőre. Könyvet is vitt magával, és négy órán át várt kitartóan, mígnem este tizenegy előtt Salander belépett a kapun. Egy barna dobozt cipelt, és ahogy meglátta a férfit, megtorpant.

– Szia, Lisbeth – csukta be a könyvét Blomkvist.

A lány minden melegség vagy akár barátság nélkül, kifejezéstelen arccal nézte. Aztán elsétált mellette, és bedugta a kulcsát a zárba.

– Nem kínálsz meg egy kávéval?

Salander megfordult.

– Takarodj innen – mondta halkan. – Soha többé nem akarlak látni.

Azzal az orrára csukta az ajtót, és Blomkvist hallotta, hogy bezárja belülről. Teljesen össze volt zavarodva. Három nappal később a Slussenről a T-Centralen felé metrózott, és amikor a Gamla Stan állomáson kinézett az ablakon, ott állt a lány a peronon, nem egészen két méterre tőle. Abban a pillanatban vette észre, amikor becsukódott az ajtó. Salander öt másodpercig átnézett rajta, mintha levegő volna, majd sarkon fordult, és eltűnt a látóteréből, ahogy a szerelvény elindult.

Nem lehetett félreérteni, mit akart ezzel. Vagyis éppen, hogy nem akart tőle semmit. Sebészi úton eltávolította őt az életéből, ráadásul mindenfajta magyarázat nélkül, olyan határozottan, ahogy a fájlokat törölte ki a számítógépéből. Megváltoztatta a mobilszámát, és nem válaszolt az e-mailekre.

Blomkvist sóhajtva kikapcsolta a tévét, az ablakhoz lépett, és kinézett a városházára.

Talán hiba volt a lány lakásához járogatni. Blomkvistnek az volt az elve, hogy ha egy nő egyértelműen értésére adta, hogy semmit nem akar tőle, akkor ment tovább a maga útján. Úgy gondolta, ha nem tartana tiszteletben egy ilyen jelzést, az egyenértékű volna azzal, hogy magát a nőt nem tiszteli.

Blomkvist lefeküdt Salanderrel. A dolog a lány kezdeményezésére történt, és a kapcsolat fél évig tartott. Ha Salander most úgy döntött, hogy – ugyanolyan hirtelen, mint ahogy elkezdte – véget vet a kapcsolatuknak, Blomkvistnek nem volt kifogása ellene. Ezt a lánynak kellett eldöntenie. A férfinek semmi baja nem volt az exbarát szerepével – már ha az volt –, de ezt a hirtelen és teljes elutasítást nem tudta hová tenni.

Nem volt szerelmes Salanderbe – annyira különböztek egymástól, amennyire csak két ember különbözhet –, de nagyon kedvelte, hiányzott neki. A hiánya épp olyan idegesítő volt, mint néha ő maga. Blomkvist eddig úgy gondolta, ez a szimpátia kölcsönös. Egyszóval idiótának érezte magát.

Sokáig állt az ablaknál.

Aztán döntött. Ha Salander annyiba sem veszi, hogy köszönjön neki, ha meglátja a metrón, akkor a barátságuknak nyilvánvalóan és visszavonhatatlanul vége. Többé nem próbálja elérni.

Salander az órájára nézett, és ráeszmélt, hogy noha tökéletesen mozdulatlanul ül, elborította a veríték. Fél tizenegy volt. Memorizált egy háromsoros képletet, és becsukta a Matematikai dimenziókat. Aztán felvette a kulcsot és a cigarettásdobozt az asztalról.

A szobája a hotel harmadik, legfelső emeletén volt. Levetkőzött és beállt a zuhany alá.

A falról, közvetlenül a plafon alatt, húszcentis zöld gyík meredt rá. Salander visszabámult, de nem próbálta elhessegetni. A szigeten mindenütt nyüzsögtek a gyíkok. Bemásztak a nyitott ablak redőnyén, az ajtó alatt vagy a szellőzőnyíláson. Salander szerette az olyan társaságot, ami békén hagyta. Öt percig állt a hideg víz alatt, mire lehűlt.

Miután visszament a szobába, meztelenül megállt a tükör előtt, és álmélkodva nézegette a testét. Még mindig százötvenkét centi volt és negyven kiló, ezen nemigen tudott változtatni. Végtagjai törékenyek voltak, mint egy babáé, keze apró, a csípője pedig szinte nem is létezett.

A melle viszont most már igen.

Egész életében lapos volt, mintha soha nem érte volna el a pubertást. Nevetségesnek tartotta a külsejét, és mindig kényelmetlenül érezte magát, ha más meztelenül látta.

És most egyszer csak lett melle. Na, nem valami óriási – nem is szeretett volna olyat, elég furcsán mutatott volna egyébként vékony testén –, de két kerek, kemény, közepes méretű mellet mondhatott magáénak. A nagyobbítás jól sikerült, az arányok épp megfeleltek. A különbség drámai volt, mind a külsejére, mind az önbizalmára nézve.

Öt hetet töltött egy Genova melletti klinikán, mire megkapta a mellének formát adó implantátumokat. E klinikának és orvosainak volt a legjobb híre egész Európában. Az őt kezelő, elbűvölően érzéketlen doktornő, Alessandra Perrini azt mondta, hogy a melle abnormálisan alulfejlett, így a nagyobbításra egészségügyi okokból is szükség van.

A lábadozás nem volt épp fájdalommentes, de mostanra egészen természetesnek érezte a mellét, és a hegek is alig látszódtak már. Egy pillanatig sem bánta meg a döntését. Elégedett volt. Még most, hat hónappal később sem tudott felső nélkül elmenni egy tükör előtt úgy, hogy meg ne állt volna örvendezni, mennyit javított az életén.

A genovai klinikán eltávolíttatta kilenc tetoválása egyiket is – egy lódarazsat a nyaka jobb oldaláról. Szerette a tetoválásait, különösen a bal vállán tekergő sárkányt. De a darázs túl feltűnő volt, könnyen azonosíthatóvá és megjegyezhetővé tette. Lézerrel távolították el, és ha végigsimított a nyakán, még érezte a helyét. Alaposabb vizsgálat kiderítette volna, hogy napbarnított bőre egy árnyalatnyival világosabb ott, ahol a tetoválás volt, de első pillantásra nem lehetett észrevenni semmit. Genovai tartózkodása százkilencvenezer koronájába került. (1)

Futotta rá.

Befejezte az álmodozást a tükör előtt. Bugyit és melltartót húzott. Két nappal az után, hogy elhagyta a klinikát, életének huszonöt éve során először betért egy fehérneműüzletbe, és vett egy-két olyan ruhadarabot, amire addig sohasem volt szüksége.

Farmert vett fel, és egy fekete pólót ezzel a felirattal: Ezt vedd figyelmeztetésnek! Megtalálta a szandálját, a kalapját, és a vállára kanyarintott egy fekete táskát.

Az aulában néhány vendég pusmogására lett figyelmes a recepciónál. Lelassított, és a fülét hegyezte.

– Mennyire veszélyes? – kérdezte egy fekete nő európai akcentussal. Salander felismerte, hogy a tíz napja érkezett londoni csoport tagja.

Freddy McBain, az őszülő recepciós, aki mindig barátságos mosollyal üdvözölte Salandert, most gondterheltnek tűnt. Elmondta, hogy minden vendég megkapja a szükséges utasításokat, és ha betű szerint betartják őket, nem lesz semmi baj. Csak úgy záporoztak felé a kérdések.

Salander elkomorodva ment át a bárba, ahol Ella Carmichaelt találta a pult mögött.

– Mi folyik ott? – bökött a hüvelykujjával a recepció felé.

– Úgy tűnik, Matilda elér minket.

– Matilda?

– Egy hurrikán, ami Brazília mellett alakult ki, és tegnap söpört végig Paramaribón. Az Suriname fővárosa. Senki nem tudja, milyen irányba megy tovább, valószínűleg északra, az Államok felé. De ha a part mentén nyugatra, akkor Trinidad és Grenada pont az útjába kerül. Úgyhogy egy kicsit szeles lehet az idő.

– Azt hittem, a hurrikánszezonnak már vége.

– Vége is. Általában szeptember-október táján jönnek. De mostanában már sosem lehet tudni. Tudod, klímaváltozás, üvegházhatás meg ezek.

– Aha. És mikorra várható ez a Matilda?

– Hamarosan.

– Mit szokás ilyenkor csinálni?

– Lisbeth, a hurrikán nem játék. A hetvenes években is volt itt egy, és nagyon komoly pusztítást művelt. Tizenegy éves voltam, fent laktunk egy kisvárosban a Grand Sitangon, Grenville felé. Soha nem felejtem el azt az éjszakát.

– Hmm.

– De te ne aggódj. Szombaton ne menj el messzire. Pakold össze azokat a cuccokat, amiket nem akarsz elveszteni – mondjuk, azt a komputert, amivel mindig játszol, hogy magaddal vihesd a pincébe, ha le kell menni. Ennyi.

– Jó.

– Adhatok valamit inni?

– Kösz, nem.

Salander köszönés nélkül távozott Ella Carmichael rezignáltan mosolygott. Beletelt egy pár hétbe, mire megszokta a lány különös viselkedését, és rájött, hogy nem beképzelt, csak – más. Viszont rendesen fizetett, viszonylag józan maradt, és soha nem csinált balhét.

A grenadai tömegközlekedést nagyrészt fantáziadúsan dekorált kisbuszok szolgáltatták. Ezek menetrend és egyéb formaságok mellőzésével jártak, és csak nappal. Sötétedés után gyakorlatilag lehetetlen volt bárhova eljutni saját autó nélkül.

Salandernek alig néhány percet kellett várnia a St. George'sba vezető útnál egy ilyen kisbuszra. Egy rasztahajú férfi vezette, a hangszórókból a No Woman, No Cry szólt teljes hangerőn. Kifizette a viteldíjat, és befurakodott egy testes ősz hölgy és két iskolai egyenruhát viselő fiú közé.

St. George's egy U alakú öbölben helyezkedett el, ami a Carenage-nek, a belső kikötőnek is helyet adott. Az öböl körül meredek dombok sorakoztak házakkal pettyegetve, egy meredek szirt tetején pedig a Rupert-erőd állt. A város szövete sűrű volt, szűk utcák, sikátorok mintázták. Az utcák szinte mind a domboldalakra kapaszkodtak, a legnagyobb vízszintes terület az egyesített krikett- és lóversenypálya volt a város északi csücskében.

Salander a kikötőben szállt le a buszról, és egy rövid, de annál meredekebb lejtőn felkaptatott MacIntyre elektronikai boltjáig. A Grenadában kapható áruk szinte mindegyike amerikai vagy brit importcikk volt, és ezért kétszer annyiba került, mint máshol, de a boltban legalább volt légkondi.

Végre megérkezett a pótakku, amit az Apple PowerBookjához (G4 Titanium, 43 cm-es képátlóval) rendelt. Miamiban vásárolt egy Palm PDA-t kihajtható billentyűzettel, amivel e-mailezhetett, és magával vihette a táskájában ahelyett, hogy a PowerBookot kellett volna cipelnie, de a kis szerkezet nyomorúságosan tudta csak helyettesíteni a negyvenhárom centis képernyőt. Az eredeti akkumulátor már elhasználódott, és csak fél óráig bírta töltés nélkül, ami igencsak bosszantó volt, ha a medence mellett akart üldögélni a géppel, na és a grenadai elektromos hálózat is sok kívánnivalót hagyott maga után. Mióta itt volt, két nagyobb áramszünetet is átélt. A Wasp Enterprises nevére szóló hitelkártyával fizetett, táskájába dobta az akkut, és kilépett az üzletből a déli hőségbe.

Betért a Barclays Bankba, és felvett háromszáz dollárt, majd lenézett a piacra, ahol vett egy csokor répát, fél tucat mangót és egy másfél literes palack ásványvizet. A táskája mostanra már nagyon nehéz lett, és mire visszaért a kikötőbe, megéhezett, megszomjazott. Arra gondolt, hogy a Nutmegbe megy, de már az étterem ajtaja előtt is tülekedtek a várakozók. Inkább a sokkal nyugodtabb Turtlebacket választotta a kikötő másik végében. Leült a teraszon, és tintahalat rendelt sült krumplival meg egy üveg Carib sörrel. Felvette a Grenadian Voice egy ott heverő példányát, és két percig nézegette. Az egyetlen érdekes cikk a Matilda hurrikán lehetséges érkezésére való drámai hangú figyelmeztetés volt. A cikket egy romba dőlt ház fényképe illusztrálta, emlékeztetve az előző hurrikán okozta pusztításra.

Becsukta a lapot, kortyolt a sörösüvegből, és ekkor meglátta kilépni a teraszra a 32-es szobában lakó férfit. Egyik kezében barna aktatáskáját tartotta, a másikban egy nagy pohár kólát. Körülnézett, de nem ismerte fel őt. A terasz túlsó végén ült le, és a tengerre szegezte a tekintetét.

Nagyon belefeledkezhetett a gondolataiba, mert hosszú percekig ült mozdulatlanul, mire felemelte a poharát, és ivott három nagy kortyot, aztán bámult tovább. Salander egy idő után inkább kinyitotta a táskáját, és elővette a Matematikai dimenziókat.

Mindig is kedvelte a rejtvényeket és a találós kérdéseket. Kilencéves korában kapott egy Rubik-kockát az anyjától. Negyven idegesítő percébe telt, hogy megértse, hogy működik. Ezután minden nehézség nélkül kirakta. Az újságok intelligenciatesztjeit sem hagyta ki soha. Számára mindig egyértelmű volt a válasz.

Az általános iskolában megtanult összeadni és kivonni. Ebből természetes módon következett a szorzás, az osztás és a geometria. Ki tudta számolni a cechet az étteremben, meg tudott írni egy számlát, vagy kiszámolni az adott szögben és sebességgel kilőtt ágyúgolyó röppályáját. Ez nem volt nehéz. De egészen addig, amíg el nem olvasta azt a cikket, nem igazán érdekelte a matematika, nem is igen gondolt bele, hogy a szorzótábla tulajdonképpen matek. Ő egy délután bevágta az iskolában, és nem értette, hogy a tanár mit szöszmötöl vele egy teljes évig.

Aztán hirtelen megérezte az okfejtések és képletek mögött megbúvó kérlelhetetlen logikát, és ez vezette az egyetemi könyvesboltok matematikai részlegébe. De az igazán új világ akkor nyílt meg előtte, amikor belekezdett a Matematikai dimenziókba. Rájött, hogy az egész matematika tulajdonképpen egy végtelenségig variálható logikai rejtvény – megoldható talányok összessége. A trükk nem a számtani feladványok megoldása volt. Ötször öt, az mindig huszonöt. A trükk abban rejlett, hogy megértse a különböző szabályok kombinációit, melyek segítségével bármely matematikai probléma megoldható.

A Matematikai dimenziók nem a szigorú értelemben vett tankönyv volt, hanem a matematika ezerkétszáz oldalas története, az ókori görögöktől kezdve a szférikus csillagászat megértésére tett modern kori próbálkozásokig. Gyakorlatilag a matematikusok bibliája volt (sőt ma is az), ugyanolyan fontos, mint Diophantosz Aritmetikája. Amikor Salander először kinyitotta a Grande Anse Beachen álló szálloda teraszán, azonnal magával ragadta a könyv varázslatos világa. A szerzőnek nemcsak a pedagógiához volt érzéke, hanem ahhoz is, hogy anekdotákkal és lebilincselő problémákkal szórakoztassa az olvasót. Salander Arkhimédésztől a kaliforniai sugárhajtómű-kísérletekig szemmel tudta követni a matematikát. Átlátta az általuk használt módszereket a problémák megoldására.

A tűzkeresztségen Pitagorasz tételénél (a^2 + b^2 = c^2) esett át, ami a Krisztus előtti ötödik században született meg. Most fogta fel annak a jelentőségét, amit a középiskolában elvégzett néhány tanév alatt bebiflázott. A derékszögű háromszögben az átfogó hosszának négyzete egyenlő a befogók négyzetének összegével. Lenyűgözte Eukleidész Kr. e. 300 körüli felfedezése, hogy a tökéletes szám mindig két szám szorzata, melyek közül az egyik 2 valamelyik hatványa, a másik pedig eggyel kisebb a következő hatványnál. (2) Ez a Pitagorasz-tétel finomítása volt, és már látta is maga előtt a kombinációik végtelen sorát.

6 = 2^1•(2^2-1)

28 = 2^2•(2^3-1)

496 = 2^4•(2^5-1)

8128 = 2^6•(2^7-1)

Bármeddig sorolhatta volna anélkül, hogy kivételt talál. Salander szemében ez volt az abszolút logika. Ugyanilyen örömmel tért rá Arkhimédészre, Newtonra, Martin Gardnerre és a matematika tucatnyi egyéb klasszikusára.

És aztán elérkezett a Pierre de Fermat-ról szóló fejezethez, akinek rejtvénye, „a nagy Fermat-tétel” hét hétre leblokkolta. Ami tulajdonképpen röpke idő volt, figyelembe véve, hogy Fermat majd négyszáz évig őrjítette a matematikusokat, mire az angol Andrew Wiles 1993-ban megoldotta a feladványt.

Fermat tétele csábítóan egyszerű rejtvény volt.

Pierre de Fermat 1601-ben született a délnyugat-franciaországi Beaumont de Lomagne-ban. Még csak matematikus sem volt, csupán egyszerű hivatalnok, aki hobbiképpen a matematikának szentelte magát. A valaha élt legnagyobb autodidakta matematikusok egyikének tartották. Salanderhez hasonlóan ő is imádta a rejtvényeket. Különösen szórakoztatónak tartotta más matematikusok bosszantását olyan problémákkal, amelyekhez nem szolgáltatott megoldást. A filozófus Descartes különböző sértő jelzőkkel illette, angol kollégája, John Wall is pedig az átkozott franciaként emlegette.

1621-ben megjelent Diophantosz Aritmetikájának latin fordítása, a Pitagorasz, Eukleidész és egyéb ókori matematikusok által megfogalmazott számelméletek gyűjteményével. Fermat éppen Pitagorasz tételét tanulmányozta, amikor kitört belőle a zseni, és megalkotta halhatatlan problémáját. Az (a^2 + b^2 = c^2), helyett nem négyzettel, hanem köbbel dolgozott: a^3 + b^3 = c^3

A problémát az jelentette, hogy az új egyenletnek minden jel szerint nem volt megoldása az egész számok halmazán. Fermat tehát egy csavarral a végtelen számú megoldással bíró képletből megoldás nélküli zsákutcát csinált. Éppen ez volt a tétel: Fermat azt állította, hogy a végtelen világegyetemben sehol nincs olyan egész szám, melynek köbét két másik egész szám köbének összegeként lehetne felírni, és hogy ez igaz a számok minden hatványára, ami nagyobb 2-nél – amivel épp a Pitagorasz-tételt kapjuk.

A többi matematikus gyorsan egyetértett azzal, hogy ez igaz. Próbálkozás útján nem találtak olyan számot, amely ellentmondott volna Fermat tételének. A baj az volt, hogy ha örökké számolnak, akkor sem jutottak volna el a számok végére – mert hát nincs nekik –, következésképpen sosem lehettek száz százalékig biztosak benne, hogy a következő szám nem cáfolná-e meg Fermat állítását. A matematikában az állításokat matematikailag bizonyítani kell, valamint kifejezni egy megalapozott és tudományosan korrekt képletben. A matematikusnak ki kell tudni állni a pódiumra, és azt mondani: „Ez azért van így, mert…”

Fermat, szokása szerint, keményen próbára tette kollégáit. Ez a zseni az Aritmetika margójára írta a problémát, és a következő halhatatlan sorokat tette hozzá: Cuius rei demonstrationem mirabilem sane detexi hanc marginis exiguitas non caperet. Azaz: „Van egy igazán csodálatos bizonyításom erre az állításra, de nem fér ki ide a margóra.”

Ha az volt a szándéka, hogy az őrületbe kergesse kollégáit, hát sikerült. 1637 óta minden magára valamit is adó matematikus időt, néha rengeteg időt fordított arra, hogy bizonyítsa Fermat tételét. Gondolkodók nemzedékei vallottak kudarcot, míg aztán Andrew Wiles előállt a mindenki által áhított bizonyítással. Akkor már huszonöt éve töprengett a feladványon, amiből az utolsó tízet szinte kizárólag ezzel töltötte.

Salander tanácstalan volt.

Maga a válasz igaziból nem is érdekelte. A megoldás menete volt a lényeg. Ha elé tettek egy rejtvényt, megoldotta. A számok titkait nehéz volt kibogozni, amíg meg nem értette az alapelveket, de sosem kellett megnéznie a helyes választ.

Így hát akkor is papírt és ceruzát vett elő, amikor Fermat tételéről olvasott. De képtelen volt bizonyítani.

Méltóságán alulinak érezte megnézni a megoldókulcsot, így átugrotta a Wiles bizonyításáról szóló részt. Inkább végigolvasta a könyvet, és megerősítést nyert, hogy a többi felvetett probléma egyike sem jelent számára komoly nehézséget. Aztán újra és újra visszatért Fermat talányához, azon töprengve, hogy mi lehet a „csodálatos bizonyítás”. De egyik zsákutcából a másikba jutott.

Felnézett, amikor a férfi a 32-es szobából felkelt, és a kijárat felé indult. Két óra tíz percen át ült ott.

Ella Carmichael a bárpultra tette a poharat. Már rég rájött, hogy a rózsaszín löttyök napernyővel nem Salander stílusa. Ő mindig ugyanazt rendelte, rumot kólával. Egy estét leszámítva, amikor úgy berúgott, hogy Ellának hívnia kellett a portást, hogy vigye fel a szobájába. A fogyasztása ebből és egy-két tejeskávéból állt. Néha egy-egy Carib sörből. Mint mindig, most is a bár túlsó végén, jobb oldalt ült le, és kinyitotta a könyvét, amely tele volt hosszú számsorokkal. Ella furcsának találta, hogy egy ilyen korú lány ilyesmit olvas.

Az is feltűnt neki, hogy Salander a legkevésbé sem igyekszik azon, hogy felcsípje valaki. A néhány magányos férfit, aki próbálkozott, kedvesen, de határozottan visszautasította, illetve egy alkalommal nem is olyan kedvesen. Chris MacAllennek, a helyi csirkefogónak, aki a kivételt jelentette, igazán kijárt már egy kiadós verés, így Ellát nem nagyon kavarta fel, amikor valahogyan megbotlott és a medencébe esett, miután egész este zaklatta Miss Salandert. Mentségére legyen mondva, hogy nem neheztelt az eset miatt. Amikor másnap este kijózanodva visszatért, meghívta Salandert egy sörre, amit az rövid tétovázás után elfogadott. Attól fogva udvariasan köszöntek egymásnak, amikor találkoztak a bárban.

– Minden oké?

Salander bólintott, és elvette a poharat.

– Mi hír Matildáról?

– Még mindig felénk tart. Csúnya hétvégénk lehet.

– Mikor tudjuk biztosra?

– Csak ha már elment. Az utolsó pillanatban is meggondolhatja magát, és elfordulhat északnak.

Nevetés harsant, kissé túl hangosan, és amikor arrafelé fordultak, a hölgyet pillantották meg a 32-es szobából, aki láthatóan azon szórakozott ilyen jól, amit a férje mondott.

– Kik ezek?

– Dr. Forbesék? Amerikaiak, a texasi Austinból – Ella Carmichael bizonyos viszolygással ejtette ki az amerikaiak szót.

– Azt kitaláltam, hogy amerikaiak, de miért vannak itt? Milyen doktor? Orvos?

– Nem, nem olyan doktor. A Santa Maria Alapítványt képviseli.

– Az meg mi?

– Tehetséges gyerekek oktatását támogatják. Rendes ember. Egy új St. George’s-i középiskoláról tárgyal az Oktatásügyi Minisztériummal.

– Ja, rendes, csak épp veri a feleségét…

Ella éles pillantást vetett Salanderre, majd a bár másik végébe ment, hogy kiszolgáljon néhány helybelit.

Salander tíz percig maradt ott, orrát a Dimenziókba dugva. Tudta, hogy fényképszerű memóriája fejlődött ki még a pubertás előtt, és emiatt nagyon különbözött az osztálytársaitól. Soha senkinek nem árulta ezt el – csak Blomkvistnek egy gyenge pillanatában. A Matematikai Dimenziókat is csak azért hurcolta magával, mert fizikai kapcsolatot jelentett Fermat-val. Olyan volt, mint valami talizmán.

De ma este nem tudott sem Fermat-ra, sem a tételére koncentrálni. Lelki szemei előtt dr. Forbest látta, amint a tengert nézi a Carenage-ben.

Nem tudta megmagyarázni, miért érzi úgy, hogy valami nincs rendben.

Végül becsukta a könyvet, felment a szobájába, és bekapcsolta a PowerBookot. Az szóba sem jöhetett, hogy az interneten fürkésszen. A hotelben nem volt széles sávú csatlakozás, de volt a gépben egy beépített modem, amit rá tudott kötni Panasonic telefonjára, és így már képes volt e-mailt küldeni és fogadni. Levelet írt a plague_xyz_666@hotmail.com címre:

Nincs széles sávú net. Infó kell Dr. Forbesról, a Santa Maria Alapítványról és a feleségéről. Austinban élnek. 500$ annak, aki megcsinálja a melót. Wasp

Csatolta a nyilvános PGP-kulcsát, titkosította az üzenetet Plague kulcsával, és elküldte. Aztán az órájára nézett, és látta, hogy fél nyolc múlt. Kikapcsolta a gépet, bezárta az ajtót, sétált úgy négyszáz métert a part mentén, átkelt a St. George'sba vezető úton, és bekopogott egy kunyhóba a Coconut mögött. George Bland tizenhat éves diák volt. Ügyvéd akart lenni, vagy orvos, esetleg űrhajós, ugyanolyan sovány volt, mint Salander, és csak egy kicsivel magasabb.

Salander a strandon találkozott vele, a Grand Anse-re költözését követő napon. A pálmák árnyékában ülve nézte a víz mellett focizó gyerekeket. Épp belemerült a Dimenziókba, amikor a fiú leült néhány méterre tőle, láthatóan észre sem véve, hogy ott van. Csendben szemlélte. Vékony, fekete fiú, szandálban, fekete farmerben és fehér ingben.

A fiú is kinyitott egy könyvet, és beletemetkezett. Az is matematikakönyv volt – Alapfok 4. Irkálni kezdett egy füzetbe. Amikor Salander öt perccel később megköszörülte a torkát, ijedten ugrott fel. Elnézést kért a zavarásért, és már épp indult volna, amikor a lány megkérdezte, bonyolult-e, amivel foglalkozik.

Algebra. Egy perc után Salander megmutatta a hibát a fiú számításaiban. Fél óra alatt elkészültek a házi feladattal. Egy óra múlva átvették a tankönyv következő fejezetét is, és Salander úgy magyarázta a számtani műveletek trükkjeit, mintha ő volna a fiú tanára. George ámulva nézte. Két óra múlva elmondta, hogy az anyja Torontóban él, az apja Grenville-ben a sziget túloldalán, ő maga pedig egy kunyhóban itt, a parton. Három nővére mellett ő volt a legkisebb gyerek a családban.

Salander meglepően megnyugtatónak találta a társaságát. Szokatlan volt a helyzet. Nemigen szólított meg idegeneket csak a beszélgetés kedvéért. Nem szégyenlősségből. Számára egy beszélgetésnek mindig célja volt. Hol találok egy patikát? Vagy: Mennyibe kerül itt egy szoba? Lehetett persze szakmai célja is. Amikor adatgyűjtőként dolgozott Dragan Armanskijnak a Milton Securitynél, semmi kifogása nem volt egy hosszú beszélgetés ellen, amennyiben az információval kecsegtetett.

Másrészt viszont irtózott a személyes beszélgetésektől, amelyek mindig szaglászásba torkolltak, szerinte magánjellegű kérdésekről. Hány éves vagy? Tippelj! Britney Spearst bírod? Kit? Mit gondolsz Carl Larsson képeiről? Még nem gondolkodtam rajtuk. Leszbi vagy? Na, húzás van…

Ez a fiú esetlen volt, de öntudatos, és udvarias, értelmes párbeszédet akart folytatni anélkül, hogy versengett volna vele, vagy beleütötte volna az orrát a magánéletébe. Magányosnak látszott, amilyen ő is volt. Komolyabb megütközés nélkül elfogadta, hogy a matematika istennője földre szállt Grand Anse Beachen, és nagyon örült, hogy a társaságába fogadja. Akkor keltek fel, amikor a nap elérte a horizontot. Együtt sétáltak a hotel felé, és George megmutatta a kunyhót, ami a diákszállásaként szolgált. Majd szégyenlősen megkérdezte, meghívhatja-e teára.

A kunyhó berendezése egy lécekből összerótt asztalból, két székből, egy ágyból és egy ruhásszekrényből állt. A világítást egyetlen olvasólámpa szolgáltatta, ami a Coconutból kapta az áramot. George megkínálta Salandert a kempingfőzőn készített rizses-zöldséges étellel, valamint néhány slukkal a helyi tiltott szerből, amit szintén elfogadott.

Salander gyorsan észrevette, hogy nagy hatással van a fiúra, és nem tudta, hogyan kezelje. Egy hirtelen ötlet hatására úgy döntött, elcsábítja a fiút. Ez kínosan hosszadalmas procedúrába torkollt, mert a fiú ugyan értette a jelzéseit, de fogalma sem volt, hogyan reagáljon rájuk. Végül elvesztette a türelmét, durván az ágyra lökte, és ledobta magáról a ruhát.

Az olaszországi műtét óta ez volt az első alkalom, hogy megmutatta valakinek magát meztelenül. A klinikát pánikszerű érzéssel hagyta el. Sok időbe telt, mire rájött, hogy nem is bámulja senki. Általában magasról tett arra, mit gondolnak róla mások, és amiatt sem aggódott, hogy most ideges.

Az ifjú Bland tökéletes volt arra, hogy elkezdje az új életét. Mikor (némi segítséggel) kikapcsolta a melltartóját, azonnal leoltotta a lámpát, mielőtt ő maga is levetkőzött. Salander látta, milyen szégyenlős, és azonnal újra felkapcsolta a villanyt. Közelről figyelte a fiú reakcióit, ahogy az ügyetlenül tapogatni kezdte. Csak sokkal később nyugodott meg, amikor biztos volt benne, hogy a másik valódinak hiszi a melleit. Igaz, nem lehetett sok összehasonlítási alapja.

Nem tervezte, hogy beszerez Grenadán egy tizenéves szeretőt. Csak hirtelen felindulás volt, és amikor késő éjjel magára hagyta, nem is gondolt rá, hogy visszatérjen. De aztán másnap is összefutottak a strandon, és rájött, hogy élvezi ennek a gyámoltalan kisfiúnak a társaságát. A hét hétben, amit Grenadán töltött, George Bland az élete szerves részévé vált. Nappal nem voltak együtt, de napnyugta előtt a parton és utána a kunyhóban igen.

Tisztában volt vele, hogy úgy néznek ki, mint két tizenhat éves kamasz.

A fiú láthatóan úgy érezte, sokkal érdekesebbé vált az élete. Rátalált egy nőre, aki matematikára és erotikára tanította. Most ajtót nyitott, és boldogan elmosolyodott.

– Nem unatkozol egyedül? – kérdezte Salander.

Éjjel kettő után hagyta el a kunyhót. Melegséget érzett a testében, és a parton bóklászott, ahelyett, hogy az úton ment volna vissza a Keysbe. Sétált a sötétben, tudva, hogy Bland ott van úgy száz méterrel a háta mögött.

Mindig ezt csinálta. Salander sosem maradt nála egész éjjel, és a fiú gyakran mondogatta, hogy nem jó, ha egy nő egyedül sétálgat éjszaka. Kötelességének tartotta, hogy visszakísérje a szállodához. Különösen akkor, ha nagyon későn ment el, ami gyakran előfordult. Salander egy ideig hallgatta az érvelését, majd egy határozott nemmel véget vetett neki. Akkor és oda megyek, amikor és ahova akarok. Nem kell kísérő. Először nagyon dühös lett, amikor rajtakapta a fiút, hogy követi. De mostanra úgy gondolta, aranyos, hogy így védelmezni akarja, és úgy tett, mintha nem tudná, hogy utána megy.

Elgondolkodott rajta, vajon mit tenne a fiú, ha őt megtámadnák. Valószínűleg nem szorulna a segítségére, megtenné az a kalapács is, amit MacIntyre barkácsboltjában vásárolt, és a táskájában hordott.

Nem sok fizikai fenyegetés van, amit ne lehetne ellensúlyozni egy jó kis kalapáccsal, gondolta.

Telihold volt, és sziporkáztak a csillagok. Salander felnézett, és nem sokkal a láthatár fölött azonosította a Regulust az Oroszlán csillagképben. Már majdnem odaért a szállodához, amikor egyszer csak megtorpant. Ez volt az első eset, hogy látott valakit a parton sötétedés után. Majdnem száz méterre állt tőle, de a holdfényben így is meg tudta állapítani, ki az.

A drága jó dr. Forbes a 32-es szobából.

Három gyors lépéssel egy fa árnyékában termett. Megfordult, de nem látta Blandet. Az alak a parton lassan sétálgatott fel-le, és cigarettázott. Közben gyakran megállt és lehajolt, mintha a homokot vizsgálgatná. Ezt a pantomimot körülbelül húsz percig folytatta, aztán a hotel bejáratához sietett és eltűnt.

Salander várt néhány percig, majd odament, ahol az imént dr. Forbes volt. Szép lassan félkört írt le, szemügyre véve a homokot. Csak kavicsokat és egy-két kagylót látott. Pár perc után feladta, és bement a szállodába.

Fent áthajolt az erkély korlátján, és bekukucskált a szomszéd szobába. Csendes volt minden. Az esti veszekedés láthatóan már véget ért. Rövid szemlélődés után papírt vett elő a táskájából, hogy spanglit tekerjen az anyagból, amit Blandtől kapott. Leült az erkélyen álló székre, nézte a sötét Karib-tengert, szívott, és gondolkodott.

Úgy érezte, mintha egy radar volna benne, ami most beriasztott.

2. FEJEZET

December 17., péntek

Nils Erik Bjurman ügyvéd letette a kávéscsészét, és a Stureplanon álló Café Hedon ablaka előtt áramló embertömeget nézte. Bár látta őket, nem vett tudomást egyikükről sem.

Lisbeth Salanderre gondolt. Elég gyakran előfordult ez vele.

És amit gondolt, attól fortyogott benne a düh.

Salander tönkretette. Ezt soha nem felejtette el neki. Átvette tőle az irányítást, és megalázta őt. Ráadásul eltörölhetetlen nyomát hagyta ennek a testén. Egészen pontosan a hasán. Az ágyához bilincselte, különböző módokon megalázta, és rátetoválta, hogy SZADISTA DISZNÓ VAGYOK, ALÁVALÓ FÉREG ÉS ERŐSZAKTEVŐ.

A stockholmi bíróság jogilag cselekvésképtelennek nyilvánította Salandert. Őt jelölték ki a gyámjának, a lány tehát függő helyzetbe került. Attól kezdve, hogy először megpillantotta, fantáziált róla. Nem tudta megmagyarázni miért, egyszerűen ezt váltotta ki belőle.

Amit ő – egy ötvenöt éves ügyvéd – tett, az elítélendő volt, és semmilyen módon nem védhető. Ezt nagyon jól tudta. De attól a két évvel ezelőtti naptól fogva, hogy megpillantotta, nem bírt ellenállni a lánynak. A törvény, az alapvető erkölcs vagy a gyámként ráruházott felelősség – egyik sem számított többé.

Különös lány volt – felnőtt, de a külseje alapján könnyen gyereknek lehetett nézni. Ő irányította az életét, rendelkezett a lány fölött. Olyan aktája volt, hogy senki nem hitt volna neki, akkor sem, ha azt állítja, hogy megerőszakolták. A vizsgálatok alapján rengeteg szexuális kapcsolata volt, igencsak könnyűvérű lánynak tartották. Egy szociális munkás jelentése alapján azt sem lehetett kizárni, hogy Salander tizenhét évesen pénzt fogadod el szexuális szolgáltatásokért. Egy rendőrjárőr idősebb, részeg férfire lett figyelmes, aki egy fiatal lánnyal üldögélt a padon a Tantolunden parkban. Rajtuk ütöttek, de a lány nem volt hajlandó felelni a kérdéseikre, a férfi pedig annyira részeg volt, hogy nem lehetett belőle információt kinyerni.

Bjurman számára egyértelmű volt a következtetés: Salander egy kurva, annak is a legaljáról. Nem volt kockázat. Ha a lány a gyámügyhöz fordul is, senki sem hitt volna neki.

Ideális játékszer volt – felnőtt, könnyűvérű, jogilag cselekvésképtelen, és függött tőle.

Ez volt az első alkalom, hogy kihasználta egy ügyfelét. Eddig eszébe sem jutott, hogy olyasvalakivel kezdjen, akihez munkakapcsolat fűzi. Szexuális szükségletei kielégítéséhez mindig prostituáltakat vett igénybe. Diszkrét volt, és jól fizetett; csak hát a prostituáltak mindig csupán színleltek. Szolgáltatást vett igénybe egy nőtől, aki közben nyögött, és a szemét forgatta. Eljátszotta a szerepét, de hamisan, mint valami vásári komédiában.

Amíg házas volt, a feleségén is megpróbált uralkodni, de ő meg simán belement, így ez is csak egy játék maradt.

Salander személyében kínálkozott a tökéletes megoldás. Védtelen volt, de se családja, se barátai: igazi áldozat, megérve rá, hogy kifosszák. Alkalom szüli a tolvajt.

És aztán váratlanul összezúzta. Visszavágott, olyan erővel és eltökéltséggel, amit nem is nézett ki belőle. Megalázta. Megkínozta. Éppen csak, hogy nem pusztította el.

Az azóta eltelt csaknem két évben Bjurman élete drámaian megváltozott. Miután Salander akkor éjjel meglátogatta, úgy érezte, megbénult – gyakorlatilag képtelen volt tisztán gondolkozni, és elszánni magát a cselekvésre. Bezárkózott, nem vette fel a telefont, még a rendszeres ügyfeleivel sem volt képes tartani a kapcsolatot. Két hét után betegszabadságra ment. A titkárnőjének kellett lebonyolítania a levelezését, lemondania a tárgyalásokat, és megfékeznie a felbőszült ügyfeleket.

Nap mint nap szembesült a tetoválással a testén. Végül levette a tükröt a fürdőszoba ajtajáról.

Nyár elején tért vissza az irodájába. Ügyfelei többségét átadta a kollégáinak. Csak azokat a cégeket tartotta meg, amelyekkel levélben is érintkezhetett, személyes találkozás nélkül. Egyetlen aktív ügyfele Salander maradt – minden hónapban jelentést és pénzügyi mérleget küldött a gyámhivatalnak. Pontosan követte a lány. Minden jelentés gyötrelmes emlékeztető volt a lány létezésére, de nem volt más választása.

Bjurman a nyarat és az őszt tehetetlen, dühös tanakodással töltötte. Aztán decemberre összekapta magát, és Franciaországba utazott üdülni. Közben egy Marseille melletti plasztikai sebészet specialistájával megbeszélte, mi a legjobb módja a tetoválás eltávolításának.

A sebész rosszul leplezett elképedéssel vizsgálgatta a hasát. Végül javasolt néhány megoldást. Az egyik, mondta, a lézeres kezelés lenne, de a tetoválás nagyméretű, és a tű mélyre hatolt, félő, hogy mégis egy sorozat bőrátültetésre lesz szükség. Drága lesz, és sokáig tart majd.

Az elmúlt két évben Bjurman összesen egyszer látta Salandert.

Azon az éjszakán, amikor megtámadta, és uralkodni kezdett az életén, elvitte a lakása és egyben irodája pótkulcsait. Megmondta, hogy ügyelni fogja, és akkor jelenik meg, amikor a legkevésbé számít rá. Már majdnem elkezdett hinni abban, hogy ez üres fenyegetés, de a zárat nem merte kicseréltetni. A figyelmeztetés egyértelmű volt: ha valaha is ágyban találja egy nővel, Salander közzéteszi a kilencvenperces videót, amin az látható, ahogy Bjurman megerőszakolja őt.

Tavaly januárban egyszer hajnali háromkor riadt fel. Felkapcsolta a lámpát, és majdnem felordított ijedtében, mert az ágy végénél, nem egészen két méterre tőle, mint valami kísértet, ott állt Salander. Az arca sápadt volt, és kifejezéstelen. Kezében ott tartotta a sokkolóját.

– Jó reggelt, ügyvéd úr – mondta. – Kérem, ne haragudjon, amiért ilyenkor felébresztettem.

Te jó Isten, eddig is itt volt? Amíg aludtam?

Nem tudta eldönteni, blöfföl-e a lány. Megköszörülte a torkát, és mondani akart valamit, de Salander leintette.

– Egyetlen okból tettem. Hamarosan elmegyek, elég hosszú időre, írja csak tovább a havi jelentéseket, de ne postázza nekem, hanem küldje erre a hotmailes címre.

A kabátzsebéből összehajtott cédulát vett elő, és az ágyra dobta.

– Ha a gyámügy látni akar, vagy bármilyen más okból szükség van a jelenlétemre, írja meg. Értve vagyok?

Bjurman összeszorította a fogát. Nem mert azzal próbálkozni, hogy megkeresi a lányt, mert megfenyegette, hogy ha megteszi, átadja a videót a hatóságoknak. Hónapok óta azon gondolkodott inkább, hogy mit fog mondani, ha végül Salander keresi fel őt. A védelmére semmit nem tudott felhozni. Csak az emberségére próbálhatott meg hatni. Meggyőzni – ha egyszer hagyja beszélni –, hogy pillanatnyi elmezavarban tette, amit tett, megbánta, és szeretné kárpótolni. Ha azzal szüntethette volna meg a fenyegetést, amit a lány jelentett a számára, porban csúszni is hajlandó lett volna.

– Mondanom kell valamit – motyogta szánalmasan. – Arra szeretnélek kérni, hogy bocsáss meg…

A lány csendben hallgatta a könyörgést. Aztán egyik lábát az ágyra tette, és undorodva nézett rá.

– Na, ide figyeljen, Bjurman. Maga egy perverz állat. Semmi okom nincs megbocsátani magának. De ha rendesen viselkedik, elengedem, amint visszavonták a határozatot a cselekvőképtelenségemről.

Addig nézte, amíg a férfi lehajtotta a fejét. Azt akarja, hogy megalázkodjak.

– Amit egy éve mondtam, tartom. Egy botlás, és már megy is a videó a gyámügynek. Ha megpróbál megkeresni, úgy, hogy nem én mondtam magának, akkor közzéteszem a felvételt. Ha valami balesetben meghalnék, akkor más teszi közzé. És ha még egyszer hozzám ér, megölöm.

Bjurman hitt neki.

– Még valami. Amint elengedem, azt csinál, amit akar. De addig a közelébe sem megy annak a marseille-i klinikának. Ha elkezdi a kezelést, megint kitetoválom, de akkor a homlokát.

Honnan a kurva életből tud a klinikáról?

A következő pillanatban a lány már ott sem volt. Csak a kattanást hallotta, ahogy bezárta a lakás ajtaját. Tényleg mintha egy szellem látogatta volna meg.

Attól a pillanattól fogva gyűlölte Lisbeth Salandert, olyan hévvel, amely vörösen izzó acélként égett az agyában, és egész életét egyetlen eszelős vággyá változtatta, melynek célja a lány elpusztítása volt. Fantáziált róla, hogyan fogja megölni. Arról álmodozott, hogy hason fog csúszni a lába előtt, kegyelemért könyörögve. De nem kap kegyelmet. A torkára fonja a kezét, és addig fojtogatja, míg csak szusz van benne. Ki akarta vájni a szemét, és kitépni a szívét. El akarta törölni a föld színéről.

Paradox módon ez volt az a pillanat is, amikor érezte, hogy újra használható, és felfedezett magában valami különös lelki egyensúlyt. Megszállottja lett a nőnek, minden ébren töltött percében rá gondolt. De már újra ésszerűen gondolkodott. Ha meg akarja találni a módját az elpusztításának, rendet kell tennie a fejében. Az élete új célt és értelmet kapott.

Befejezte az üres fantáziálást, és inkább elkezdte megtervezni a lány halálát.

Blomkvist mintegy másfél méterrel haladhatott el Bjurman háta mögött, ahogy két pohár gőzölgő tejeskávéval Erika Berger főszerkesztő asztala felé tartott a Café Hedonban. Sem ő, sem Berger nem hallott meg Nils Bjurmanról, így nem is figyeltek fel arra, hogy ott van.

Berger fintorogva arrébb tolt egy hamutartót, hogy helyet csináljon a poharának. Blomkvist a szék támlájára tette a kabátját, maga elé húzta a hamutartót, és rágyújtott. Berger, aki ki nem állhatta a cigarettafüstöt, dühösen nézett rá. Blomkvist elfordította a fejét, hogy ne fújja rá a füstöt.

– Azt hittem, leszoktál.

– Ideiglenes visszaesés.

– Én meg a cigiszagú pasikkal való szexelésről fogok leszokni – eresztett meg egy csábos mosolyt Berger.

– Sebaj. Van elég lány, aki nem ilyen kényes – mosolygott vissza Blomkvist.

Berger a szemét forgatta.

– Na, mi a baj? Add elő gyorsan, mert húsz perc múlva randizom Charlie-val a színházban. – Charlie Charlotta Rosenberg volt, egy gyerekkori barátnője.

– Azzal a csajjal van probléma, aki tapasztalatot szerezni van nálunk – felelte Blomkvist. – Az oké, hogy a barátnőd lánya, de még nyolc hétig maradni akar, és nem hiszem, hogy addig kibírnám.

– Láttam, milyen kiéhezve méreget. Természetesen elvárom, hogy úriemberként viselkedj.

– Erika! Az a liba tizenhét éves, de agyilag csak tíz, és akkor még sokat mondok.

– Csak szimpatikus vagy neki. Lehet, hogy a hőst bálványozza benned.

– Tegnap este fél tizenegykor felcsöngetett hozzám, és fel akart jönni egy üveg borral.

– Hoppá.

– Hoppá bizony. Ha húsz évvel fiatalabb lennék, nem is nagyon gondolkoztam volna, de maholnap negyvenöt leszek.

– Ne is emlékeztess rá. Egyidősek vagyunk.

A Wennerström-ügy bizonyos hírnevet hozott Blomkvistnek. Az elmúlt évben a legvalószínűtlenebb helyekre és eseményekre hívták meg. Olyan emberek dobáltak csókot neki, akikkel kezet sem fogott még. Elsősorban nem médiaszemélyiségek voltak – azok közül nagyjából mindenkivel jóban vagy rosszban volt már –, hanem úgynevezett kulturális szereplők és másodosztályú sztárocskák, akik most közeli barátjaiként akartak feltűnni. Menő volt Mikael Blomkvistet meghívni vacsorára vagy egy partira. A szokásos válasz a „remekül hangzik, de sajnos be vagyok táblázva” volt.

A sztárság egyik árnyoldala volt az óriási tömegű pletyka is. Egy ismerőse aggodalmasan közölte, hogy úgy hallotta, Blomkvist elvonókúrán volt. Valójában Blomkvist teljes drogfogyasztása tizenéves kora óta mintegy fél tucat jointból állt, valamint egyszeri kokainhasználatból, tizenöt éve egy holland rockbanda énekesnőjével. Ami az alkoholt illeti, kizárólag magánjellegű vacsorákon vagy bulikon ivott olykor a kelleténél többet. Bárokban ritkán fogyasztott többet egy korsó erős sörnél. Az otthoni bárszekrényében állt néhány üveg vodka és házasítatlan skót whisky, de semmi több. Az is szinte már abszurd volt, hogy milyen ritkán nyúlt hozzájuk.

Blomkvist egyedülálló volt. Baráti körén belül és kívül is köztudott volt azonban a tény, hogy vannak alkalmi kapcsolatai, ami további pletykákat indított útjára. A spekulációk leggyakoribb tárgya Erika Bergerrel folytatott hosszú viszonya volt. Aztán valaki feldobta, hogy bármelyik nőt megkaphatja, és a hírnevét arra használja, hogy bekefélje magát Stockholm éjszakai életébe. Egy névtelenségbe burkolózó újságíró azt is sürgette, hogy kérjen segítséget a szexfüggőségből való kigyógyuláshoz.

A sok alkalmi kapcsolat igaz volt. Tudta magáról, hogy egész jól néz ki, de nem tartotta kiemelkedően vonzónak a külsejét. Azt viszont gyakran hallotta, hogy van benne valami, ami felkelti a nők érdeklődését. Berger azt mondta, önbizalmat és biztonságot sugároz egyszerre, és megvan benne a képesség, hogy megnyugtassa a nőket. Nem volt fenyegető vagy bonyolult dolog lefeküdni vele, viszont sok örömmel kecsegtetett. És Blomkvist szerint ez pontosan így volt jól.

De leginkább azokkal a nőkkel élvezte a kapcsolatot, akiket jól ismert és szeretett, így nem véletlenül kezdett viszonyt Bergerrel húsz évvel ezelőtt, fiatal újságíró korában.

Mostani hírneve folytán azonban olyan mértékig megnőtt a nők érdeklődése iránta, hogy azt már ő maga is bizarrnak tartotta. Főleg azt, ahogy az ifjú hölgyek a legváratlanabb körülmények között voltak képesek felbukkanni.

De Blomkvistet nem indították be a rövid szoknyás, tökéletes testű kamaszlányok. Fiatalabb korában is idősebb – néha sokkal idősebb – és tapasztaltabb barátnői voltak. Aztán a korkülönbség szép lassan kiegyenlítődött. Salander határozottan az ellenkező irányba tett lépés volt.

És ez volt az, amiért olyan sietve találkozót kért Bergertől.

A Millennium felvett egy végzős médiaiskolást, hogy tapasztalatot szerezzen; ez szívesség volt Bergertől az egyik barátjának, de nem túl különleges dolog, minden évben volt egy-két gyakornokuk. Blomkvist udvariasan köszönt a lánynak, és gyorsan rájött, hogy azt a legkevésbé sem érdekli a riporteri munka, leszámítva, hogy benne akar lenni a tévében.

A lány egyetlen alkalmat sem szalasztott el, hogy a közelében legyen. Ő úgy tett, mintha észre sem venné harsány megnyilvánulásait, de ezzel csak arra ösztökélte, hogy megkettőzze az erőfeszítéseit. Ez a dolog kezdett fárasztóvá válni.

Berger nevetésben tört ki.

– Atyaisten, hát téged szexuálisan zaklatnak a munkahelyeden!

– Ricky, szörnyű ez a csaj! Én nem akarom megbántani vagy zavarba hozni, de már előre félek, mivel jön legközelebb.

– Rád van indulva, és még túl fiatal ahhoz, hogy kifejezze.

– Nagyon tévedsz. Pontosan tudja, hogy fejezze ki, és halálra bosszantja, hogy nem kapom be a csalit. Semmi szükségem rá, hogy megint buja rocksztárként emlegessenek, aki mindent megdug, ami mozog.

– Na jó, hadd értsem meg rendesen a problémát. Szóval este felcsöngetett hozzád?

– Egy üveg borral. Bulizott egy haverjánál nem messze, és úgy akart tenni, mintha csak véletlenül tévedt volna arra.

– És mit mondtál neki?

– Nyilván nem engedtem be. Azt mondtam, rosszkor jött, mert nálam van egy barátom.

– Hogy fogadta?

– Hál nem örült, de elment.

– És most mit akarsz, mit csináljak?

– Szedd le rólam! Azt hiszem, hétfőn komolyan el fogok beszélgetni vele. Vagy leállítja magát, vagy páros lábbal rúgom ki.

Berger pár pillanatig gondolkodott.

– Hadd beszéljek vele én. Barát kell neki, nem szerető.

– Én nem tudom, mi kell neki, de…

– Mikael. Én már átmentem azon, amin most ő. Majd én beszélek vele.

Ahogy mindenki, aki tévét nézett, vagy egyetlen újságot is elolvasott az elmúlt egy évben, Bjurman is hallott Mikael Blomkvistról. De a Café Hedonban nem ismerte fel, és arról sem tudott, hogy bármifajta kapcsolat lenne Salander és a Millennium között, Egyébként is túlságosan lefoglalták saját gondolatai, semmint hogy a külvilágra figyelt volna.

Amióta mentális bénasága elmúlt, egyetlen feladat izgatta szakadatlanul.

Salandernek a birtokában volt egy videó a megerőszakolásáról, amit rejtett kamerával vett fel. Meg is nézette vele. Lehetetlen volt jóindulatúan értelmezni. Ha valaha is a gyámhatóság vagy, Isten ments, a média kezébe kerül, az ő karrierjének, szabadságának és életének vége. Ismerte a magatehetetlen személy sérelmére elkövetelt nemi erőszak büntetési tételeit: a különböző súlyosbításokkal együtt legalább hat év letöltendő börtönbüntetés nézett ki érte. De egy kellően fanatikus ügyész az emberölési kísérlet bizonyítására is fel tudta volna használni a videó egy részletét. Majdnem megfojtotta ugyanis a lányt, amikor az aktus hevében az arcára szorított egy párnát. Most mindennél jobban kívánta, hogy bárcsak ne végzett volna félmunkát.

Úgysem hiszik el, hogy a lány mindvégig játszott vele. Elcsábította azzal a kislányos szemével, a testével, ami olyan volt, mint egy tizenkét évesé. Kiprovokálta, hogy megerőszakolja őt. Sosem fogják belátni, hogy ez az egész csak színjáték volt. Előre kitervelte…

Először is meg kellett szereznie azt a videót, és megbizonyosodni róla, hogy nincs másolat. Ez kulcsfontosságú volt.

Semmi kétsége nem volt afelől, hogy egy ilyen boszorkánynak, mint Salander, vannak ellenségei. Bjurmannak viszont volt annyi előnye velük szemben, hogy hozzáférhetett a lány orvosi kartonjaihoz és pszichiátriai leleteihez. Azon kevés ember egyike volt Svédországban, aki tudta a titkait.

A személyi akta, amit másolatban kapott a gyámügytől, mikor elvállalta a gyámságot, tizenöt oldalon vázolta Salander felnőtt életet: a bíróság által kijelölt pszichiáterek szakvéleményét, a határozatot a gyámság alá helyezésről, valamint egy bankszámlakivonatot az előző évről.

Újra és újra átolvasta. Aztán módszeresen elkezdett információkra vadászni Salander életéről.

Ügyvédként nagy gyakorlata volt abban, hogyan szerezhet adatokat a hatóságok nyilvántartásaiból. A lány gyámjaként pedig szabad betekintése volt az egyébként bizalmasan kezelt orvosi aktákba is. Minden dokumentumhoz hozzájuthatott, amelynek köze volt Salanderhez.

Így is hónapokba telt, mire összerakta az életét, az általános iskolai értesítőktől kezdve a szociális munkásokéin át a rendőrségi jelentésekig és a bírósági határozatokig. Beszélgetett a lány állapotáról dr. Jesper H. Lödermannal, a pszichiáterrel, aki Salander tizennyolcadik születésnapján javasolta a gondozásba vételt. Löderman röviden összefoglalta az esetet. Mindenki nagyon segítőkész volt. Egy nő a szociális segélyszolgálatnál még hálálkodott is neki, amiért ilyen eltökélten próbálja megérteni Salander életének minden apró részletét.

Valóságos aranybányára lelt a gyámügyi hivatal archívumában porosodó két füzet formájában. Elődje, Holger Palmgren ügyvéd írta tele őket, aki szemlátomást mindenkinél jobban ismerte Salandert. Palmgren minden évben lelkiismeretesen jelentést küldött a gyámügynek, de Salander valószínűleg nem tudta, hogy közben magának is szorgalmasan jegyzetelt. Miután két éve agyvérzést kapott, a füzetek a gyámügyhöz kerültek, ahol azonban úgy tűnt, senki nem olvasta el őket.

Palmgren Salanderről alkotott képe egész más volt, mint amit a hatóságok jelentéseiből ki lehetett silabizálni. Nyomon követte küzdelmes életét az engedetlen tinédzserkortól a Milton Securityig, ahol a lány Palmgren kapcsolatainak köszönhetően kapott állást. Bjurman azt is látta a jegyzetekből, hogy Salander nem afféle fénymásoló, kávét főző irodai lótifuti volt a cégnél – ellenkezőleg, valódi munkája volt, valódi átvilágításokat végzett Dragan Armanskijnak, a Milton igazgatójának. Palmgren és Armanskij láthatóan jól ismerték egymást, és időről időre eszmét cseréltek kis védencükkel kapcsolatban.

Úgy tűnt, Salandernek egész életében két barátja volt, és mindketten a pártfogoltjuknak tekintették. Palmgren eltűnt a színről. Armanskij maradt az egyetlen lehetséges veszélyforrás. Bjurman elhatározta, hogy igyekszik elkerülni.

A füzetekből sok minden kiderült. Bjurman megértette, hogyan derített ki róla annyi mindent Salander. Arról ugyan továbbra sem volt elképzelése, hogyan szerzett tudomást a francia klinikán tett látogatásáról, de sok minden másról fellebbent a titok. Abból élt, hogy mások életében kutakodott. Ez azonnali óvintézkedésekre késztette, és mivel Salandernek kulcsa volt a lakásához, ügyelt rá, hogy semmilyen, az üggyel kapcsolatos papírt ne tartson ott. Mindent összepakolt egy kartondobozba, és levitte Stallarholmen melletti nyaralójába, ahol egyre több időt töltött magányos töprengéssel.

Minél többet olvasott Salanderről, annál inkább meg volt győződve róla, hogy a lány orvosi eset. Megborzongott, amikor csak visszaemlékezett rá, hogy az ágyához bilincselte. Teljesen biztos volt benne, hogy habozás nélkül megöli, ha okot ad rá. Az egyik orvosi jelentés szerint mindenfajta társadalmi gátlásnak híján volt. Bjurman mindezt nagyon szépen össze tudta foglalni: ez egy kibaszott elmebeteg gyilkos. Egy időzített bomba. Egy büdös kurva.

Palmgren füzeteiben a végső választ is megtalálta. Az ügyvéd ugyanis több alkalommal naplószerűen lejegyezte Salanderrel folytatott beszélgetéseit. Vén bolond. Két ilyen beszélgetés során használta azt a kifejezést, hogy „amikor azok a »gonosz dolgok« történtek”. Palmgren nyilvánvalóan magától Salandertől kölcsönözte ezeket a szavakat, de nem volt világos, mire vonatkoznak.

Bjurman leírta, hogy „gonosz dolgok”. A gondozásban töltött évek? Vagy egy konkrét támadás? A magyarázatnak ott kellett lennie valahol a megszerzett iratok között.

Elővette a tizennyolc éves Salander pszichiátriai értékelését, és ötödik vagy hatodik alkalommal is átolvasta. Valamit eddig biztosan nem vett észre. Ott voltak nála az általános iskolai naplók kivonatai, az eskü alatt tett nyilatkozat, hogy Salander anyja alkalmatlan a lánya gondozására, és jelentések különféle nevelőotthonokból.

Tizenkét éves korában indult valamitől útjára az őrület. Egyéb fehér foltok is voltak az életrajzában. Nagy meglepetésére felfedezte például, hogy Salandernek van egy ikerhúga, akiről eddig egyetlen dokumentum sem tett említést. Uramisten, kettő van belőle! Arra azonban még csak utalást sem talált, hogy mi történt vele.

Az apa ismeretlen volt, és arra sem talált magyarázatot, miért nem tudta Salandert gondozni az anyja. Talán megbetegedett, és ez indította útjára a folyamatot, beleértve a gyermekpszichiátrián töltött időszakokat is. De most már az is biztos volt, hogy Salanderrel tizenkét-tizenhárom éves korában történt valami. Gonosz dolgok… Valamiféle trauma. Arról viszont semmi sem volt Palmgren jegyzetei között, hogy mi lehetett az.

Az egyik pszichiátriai értékelésben aztán rábukkant egy hivatkozásra – egy 1991. március 12-én kelt rendőrségi jelentés számára –, ami viszont nem volt csatolva a dokumentumhoz. A hivatkozást kézzel írták az ő példányának margójára. Mikor kikérte a kérdéses jelentést, közölték vele, hogy azon az „Ő Királyi Fensége rendeletére SZIGORÚAN TITKOS” pecsét áll, de küldhet egy kérvényt az illetékes minisztériumhoz.

Bjurman akadályba ütközött. A tény, hogy a rendőrség titkosította egy tizenkét éves gyerek ügyének aktáit, önmagában nem volt meglepő – bármilyen oka lehetett a személyiségi jogok védelmének. De ő Salander gyámja volt, és ezáltal jogosult minden rá vonatkozó dokumentum tanulmányozására. Képtelen volt felfogni, miért kell külön kérvényeznie egy ilyen aktába való betekintést.

Beadta a kérvényt. Két hónap múlva megkapta az elutasító választ. Mi lehet olyan szigorúan titkos egy kislány ügyének tizennégy éves aktájában? Miféle fenyegetést jelenthet ez a svéd kormányra?

Visszatért Palmgren naplójához, hogy megpróbálja kisakkozni, mik lehettek azok a „gonosz dolgok”. De semmilyen nyomot nem talált. Palmgren és gyámolítottja biztosan szót váltottak erről, de sosem írták le. A „gonosz dolgok”-ra való utalások a második füzet végen voltak. Talán Palmgrennek már nem volt ideje leírni saját következtetéseit ezekről a nyilvánvalóan sorsdöntő eseményekről, mielőtt agyvérzést kapott.

Palmgren volt Salander bizalmasa a lány tizenhárom éves korától fogva, tizennyolcadik születésnapjától kezdve pedig a gyámja. Nem sokkal azután lépett tehát a színre, hogy a „gonosz dolgok” megtörténtek, és a lány a gyermekpszichiátriára került. Esélyes volt tehát, hogy tudta, mi történt.

Visszatért a gyámügy archívumához, és ezúttal megtalálta Palmgren részletes megbízását. Első pillantásra az irat csalódást keltett: kétoldalnyi háttérinformáció. Salander anyja alkalmatlan volt a gyerekek gondozására; a két gyermeket el kellett különíteni egymástól; Camilla Salandert nevelőszülőknél helyezték el; Lisbeth Salander a St. Stefan kórház gyermekpszichiátriai osztályára került. A szöveg semmilyen lehetséges alternatíváról nem beszélt.

De miért? Csak egy rejtélyes feljegyzés: „Tekintettel az 1991. március 12-én történtekre, a szociális segélyszolgálat úgy döntött…” – és megint a hivatkozás a titkosított rendőri jelentésre. De itt a jelentést készítő rendőr neve is fel volt tüntetve.

Bjurman megütközött a név láttán. Ismerte. Nagyon is jól ismerte, és ez a felfedezés egészen új megvilágításba helyezte a dolgokat. Így is újabb két hónapjába került megszerezni a jelentést, ezúttal egészen más módszerekkel. Negyvenhét A4-es oldalból állt, valamint további pár oldal jegyzetből, amelyet egy hatéves időszak során csatoltak hozzá. És végre fényképek. Meg a név.

Te jó ég… ez nem lehet igaz…

Létezett még valaki, akinek oka volt ugyanolyan szenvedélyesen gyűlölni Salandert, mint neki.

Volt egy szövetségese, olyasvalaki, akire sohasem gondolt volna.

Bjurman kizökkent merengéséből, amikor egy árny vetült a Café Hedon asztalára. Felnézett, és meglátott egy szőke… az óriás volt az egyetlen szó, ami ráillett. Visszahőkölt, és beletelt néhány pillanatba, mire összeszedte magát.

A férfi, aki lenézett rá, két méternél is magasabb volt, és elképesztően izmos testalkatú. Nyilvánvalóan testépítő. Kifejezetten ijesztő volt a külseje. Szőke haja oldalt le volt nyírva, csak a feje tetején hagyta meg valamennyire. Arca tojásdad volt, és meglépően lágy, szinte gyerekes. Jégkék szemében viszont szikrányi gyengédség sem csillogott. Fekete bőrdzsekit viselt, kék inget fekete nyakkendővel és ugyancsak fekete nadrágot. Bjurman a kezére figyelt fel utoljára. A férfinak mindene nagy volt, de a keze egyenesen hatalmas.

– Bjurman ügyvéd úr?

Európai akcentussal beszélt, de olyan furcsa, magas hangon, hogy Bjurmannak nehezére esett visszafojtani a mosolygást. Bólintott.

– Megkaptuk a levelét.

– Ki maga? Én nem magával…

A hatalmas kezű férfi már Bjurmannal szemben ült, és leintette.

– De mégis velem kell beszélnie. Mondja el, mit akar.

Bjurman habozott. A gondolatát is utálta, hogy ki legyen szolgáltatva egy idegennek. De muszáj volt. Emlékeztette magát, hogy nem ő az egyedüli, akinek rendezetlen ügye van Salanderrel. Meg kellett szereznie a szövetségest. Halkan beszélve előadta, miről is lenne szó.

3. FEJEZET

December 17., péntek – december 18., szombat

Salander reggel hétkor ébredt, lezuhanyozott, majd lement a recepcióra, és megkérdezte Freddy McBaint, bérelhet-e homokfutót. Tíz perccel később kifizette a bérleti díjat, beállította az ülést és a tükröket, próbaképpen beindította a járgányt, és ellenőrizte, van-e benzin a tankban. Bement a bárba, tejeskávét és sajtos szendvicset rendelt reggelire, meg egy üveg ásványvizet az útra. Reggeli közben végig számokat firkálgatott egy szalvétára, és Fermat (a^3 + b^3 = c^3) -én töprengett.

Nem sokkal nyolc óra után belépett a bárba dr. Forbes. Arca frissen volt borotválva, sötét öltönyt viselt fehér inggel és kék nyakkendővel. Tojást, pirítóst, narancslevet és kávét rendelt, fél kilenckor felkelt, és az odakint várakozó taxihoz sétált.

Salander tisztes távolból követte. Forbes a Seascape-nél, a Carenage elején szállt ki a taxiból, és a part mentén baktatott tovább. Salander elhajtott mellette, a parti sétány közepe táján parkolt le, és türelmesen megvárta, míg elsétál előtte, majd újra a nyomába eredt.

Délután egy órára Salanderről szakadt a veríték, és a lába is megdagadt. Négy órája járkált fel-alá St. George's utcáin. Kényelmesen lépdelt, de egy pillanatra sem állt meg, s a meredek domboldalak megtették hatásukat. Kiitta az üvegből az utolsó csepp vizet is, miközben csodálattal adózott Forbes energiájának. Már épp azt kezdte fontolgatni, hogy feladja, amikor a férfi a Turtleback felé vette az irányt. Várt tíz percet, majd ő is besétált az étterembe, és leült a teraszon. Mindketten ugyanott ültek, ahol előző nap, és Forbes most is egy pohár kóla mögül bámulta a kikötőt.

Grenadában nem volt éppen szokásos viselet az öltöny és a nyakkendő, de Forbeson nem látszott, hogy zavarná a hőség.

Három órakor, Salander gondolatait megzavarva, fizetett és távozott. Sietség nélkül ballagott a Carenage-en, majd felszállt egy Grand Anse felé tartó kisbuszra.

Salander már öt perce várakozott a Keys előtt, mikor a férfi leszállt a buszról. A lány a szobájába ment, teleengedte a kádat hideg vízzel, majd elkomorodva beleereszkedett.

A fárasztó nap során egy dolog azért kiderült. Bár Forbes minden reggel úgy indult el a szállodából, mintha komoly pénzügyi csatákat készülne megvívni, valójában az égvilágon semmit sem csinált. Bármiért is jött Grenadára, biztosan nem egy új iskola alapítását tervezte, mégis azt a látszatot akarta kelteni, hogy üzleti úton van itt.

De mire jó ez a színjáték?

Az egyetlen személy, aki elöl rejtegetnivalója lehetett, a felesége volt, aki feltehetőleg azt hitte, hogy a férfi egész nap a dolga után rohangál. De miért? Befuccsolt az üzlet, és nem meri bevallani? Vagy eleve más céllal érkezett a szigetre? Várt valamire vagy valakire?

Salandernek négy olvasatlan e-mailje volt. Az elsőt Plague küldte, egy órával azután, hogy írt neki. Az üzenet titkosítva volt, és mindössze ennyiből állt: „Hát te még élsz?” Plague nem a dagályos, érzelgős levelek embere volt. Ahogyan egyébként Salander sem.

Éjjel két óra körül további két levél érkezett. Az egyik, szintén titkosítva, Plague-től érkezett, aki közölte, hogy egy Texasban élő netes ismerőse, bizonyos Bilbo jelentkezett a felhívásra. Plague csatolta Bilbo e-mail címét és PGP-kulcsát is. Néhány perccel később maga Bilbo írt egy hotmailes címről. Az üzenetben csak annyi állt, hogy Bilbo huszonnégy órán belül küldi az adatokat Forbesékról.

A negyedik, késő délután érkezett levél ugyancsak Bilbótól jött. Egy titkosított bankszámlaszámot és egy ftp-címet tartalmazott. A címen Salander egy 30 kilobyte-os zipfájlt talált, amit kitömörített és elmentett, Egy mappa volt, ami négy rossz felbontású fényképet és öt Word-dokumentumot tartalmazott.

Két fényképen dr. Forbes egyedül volt látható, a harmadik egy színdarab premierjén készült, és ketten voltak rajta a feleségével. A negyedik kép egy templomi szószéken mutatta a férfit.

Az első Word-dokumentum Bilbo tizenegy oldalas jelentése volt. A második nyolcvannégy oldalnyi, az internetről letöltött szöveg. A következő kettő karakterfelismerővel beszkennelt újságkivágás az Austin American-Statesmanből, az utolsó pedig egy kis összefoglaló dr. Forbes gyülekezetéről, a Dél-Austini Presbiteriánus Egyházról.

Leszámítva, hogy kívülről tudta Mózes harmadik könyvét – egy évvel korábban alkalma nyílt tanulmányozni a különböző bűnökért járó büntetéseket –, Salandernek csak halvány fogalmai voltak a vallástörténetről. Nem igazán tudta, mi a különbség a zsidó, a presbiteriánus vagy a katolikus egyház között, kivéve azt az egyet, hogy a zsidók nem templomba, hanem zsinagógába járnak. Egy pillanatra megijedt, hogy bele kell ásnia magát a teológiai részletekbe, de aztán úgy döntött, inkább le se szarja, milyen gyülekezethez tartozik dr. Forbes.

Dr. Richard Forbes, avagy Richard Forbes tiszteletes negyvenkét éves volt. Honlapja szerint a dél-austini gyülekezet hét embert foglalkoztatott. A lista első helyen Duncan Clegg tiszteletes neve állt. A fényképen erőteljes férfi látszott, dús ősz hajjal és jól ápolt szakállal.

Forbes harmadik volt a listán, mint az oktatási ügyek felelőse. Neve mellett zárójelben ez állt: Szentelt Víz Alapítvány.

Salander elolvasta a gyülekezet küldetésének bemutatását.

Ima és hálaadás által szolgáljuk Dél-Austin lakóit, felajánlva nekik az Amerikai Presbiteriánus Egyház stabilitását, teológiáját és reményteljes eszméit. Krisztus szolgáiként menedéket kínálunk a rászorulóknak, valamint a bűnbocsánat ígéretét az ima és a keresztség szentsége által. Örvendezzünk Isten szeretetében! Feladatunk az emberek közötti korlátok ledöntése és az akadályok eltörlése, melyek Isten és a szeretet üzenete megértésének útjában állnak.

A szöveg alatt az egyház bankszámlaszáma volt, és egy felhívás, hogy az olvasó váltsa cselekvésre Isten iránt érzett szeretetét.

A Bilbo által küldött kivonatos életrajzból Salander megtudta, hogy Forbes a nevadai Pine Bluffban született, és volt már farmer, üzletember, iskolatitkár, egy újság új-mexikói tudósítója és egy keresztény rockot játszó zenekar menedzsere is, mielőtt harmincegy évesen csatlakozott a dél-austini egyházhoz. Könyvelői végzettsége volt, de hallgatott régészetet is. Hogy végül is milyen doktor, annak Bilbo nem tudott utánajárni.

Forbes a gyülekezetben ismerte meg Geraldine Knightot, a szintén az egyházhoz tartozó William F. Knight földbirtokos egyetlen leányát. 1997-ben házasodtak össze, és Forbes egyházi karrierje ettől kezdve egyre emelkedett. Ő lett a Santa Maria Alapítvány vezetője, melynek célja az volt, hogy „Isten tőkéjét a rászorulók oktatásába fektesse be”.

Forbes kétszer volt letartóztatva. 1987-ben, huszonöt évesen súlyos testi sértés vádjával, egy karambol után. A bíróság felmentette. Amennyire Salander az újságkivágásokból meg tudta ítélni, ártatlan is volt. 1995-ben azzal vádolták, hogy pénzt sikkaszott az általa menedzselt zenekartól. Ezúttal sem ítélték el.

Austinban prominens közszereplő lett, és a város oktatási tanácsának tagja. Belépett a Demokrata Pártba, szorgalmasan részt vett a jótékonysági munkában, és hátrányos családi hátterű gyerekek oktatására gyűjtött pénzt. A dél-austini gyülekezet leginkább a spanyol ajkú családokra fordította figyelmét.

2001-ben azt kezdték terjeszteni Forbesról, hogy szabálytalanul kezelte a Santa Maria Alapítvány pénzét. Az egyik újságcikk szerint az alapítvány vagyonának a törvényben rögzítettnél nagyobb részét fektette be. Az egyház tagadta a vádakat, Clegg tiszteletes teljes mellszélességgel kiállt Forbes mellett. Végül is nem emeltek vádat, csak egy vizsgálatot indítottak, amely azonban semmilyen szabálytalanságot nem mutatott ki.

Salander áttért Bilbo összefoglalására Forbes saját anyagi helyzetéről. Évi hatvanezer dollár jövedelme volt, ami szép keresetnek számított, de neki magának nem volt fizetése. Anyagi biztonságukért Geraldine Forbes volt a felelős. Édesapja 2002-ben meghalt, és ő lett a legalább negyvenmillió dolláros vagyon egyetlen örököse. Gyerekeik nem voltak.

Forbes tehát a feleségétől függött. Salander szerint ez nem volt éppen ideális állapot olyan ember számára, aki előszeretettel veri a feleségét.

Felment az internetre, egy titkosított levélben megköszönte Bilbónak a segítséget, majd átutalt neki ötszáz dollárt.

Kiment az erkélyre, és a korlátra támaszkodott. A nap lenyugvóban volt. Szellő borzolta a hullámtörők mentén sorakozó pálmák koronáját. Grenada már érezte Matilda előszelét. Ella Carmichael tanácsát követve Salander bepakolta a számítógépét, a Matematikai dimenziókat, egy tisztasági csomagot meg egy váltás ruhát a táskájába, és az ágya mellé tette. Aztán lement a bárba, és halat rendelt vacsorára egy üveg Caribbel.

Az egyetlen érdekes esemény az volt, amikor a pólóba, rövidnadrágba és teniszcipőbe öltözött dr. Forbes tűnt fel, és Matildáról érdeklődött Ellánál. A nyakában aranyláncon egy kereszt lógott. Nem látszott különösebben idegesnek, inkább élénknek, sőt egy kicsit vonzónak is.

Salandert kimerítette az értelmetlen császkálás St. George'sban. Vacsora után tett egy rövid sétát, de egyre erősebben fújt a szél, és a hőmérséklet is lezuhant. Visszament a szobájába, és kilenckor már ágyba is bújt. Úgy tervezte, olvasgat még egy kicsit, de amint vízszintesbe került, elaludt.

Hirtelen hangos csattanásra ébredt. Az órájára nézett: negyed tizenkettő volt. Kikecmergett az ágyból, és kinyitotta az erkélyajtót. A szélroham valósággal visszalökte a szobába. Belekapaszkodott az ajtófélfába, óvatosan kilépett, és körülnézett.

A medence fölött lógó lámpák ide-oda hintáztak, árnyjátékot játszva a kertben. Látta, hogy néhány vendég a fal egy nyílásán át kémleli a tengerpartot. Mások a bár előtt gyűltek össze. A tengert a sötétben nem látta, de a hullámok zaja sokkal hangosabb volt, mint máskor. A hőmérséklet meg tovább esett. Első ízben, amióta a Karib-szigetekre érkezett, reszketett a hidegtől.

Valaki hangosan kopogott a szoba ajtaján. Maga köré csavart egy lepedőt, és ajtót nyitott, Freddy McBain nagyon elszántnak látszott.

– Elnézést a zavarásért, de úgy néz ki, vihart kapunk.

– Matilda.

– Matilda. Este végigsöpört Tobago partjain, és a hírek szerint komoly rombolást végzett.

Salander felidézte magában, amit a földrajzról és a meteorológiáról tudott. Trinidad és Tobago úgy kétszáz kilométerre délnyugatra feküdt Grenadától. Egy trópusi vihar nagyjából száz kilométeres sugárig terjedhet ki, és a középpontja körülbelül 30-40 kilométeres óránkénti sebességgel halad. Mindez azt jelentette, hogy Matilda most már bármelyik pillanatban kopogtathatott Grenadán. Minden attól függött, hogy pontosan milyen irányba halad.

– Közvetlen veszély még nincs – mondta McBain –, de nem kockáztatunk. Legyen szíves, pakolja össze az értékeit, és jöjjön le az aulába. Biztosítunk vendégeinknek kávét és szendvicseket.

Salander megmosta az arcát, hogy felébredjen, farmert, cipőt és egy flanelinget húzott magára, majd felkapta a táskáját. Mielőtt lement volna, még benézett a fürdőszobába, és villanyt gyújtott. A gyík nem volt ott, biztos bebújt valami résbe. Okos.

A bárban letelepedett a szokott helyére és nézelődött. Ella Carmichael a személyzetet vezérelte, és forró italt töltött termoszokba. Egy idő múlva odajött Lisbethhez.

– Szia. Most ébredtél? Úgy nézel ki.

– Aludtam egy kicsit. Most mi történik?

– Várunk. Kint a tengeren nagy vihar van, és Trinidadról hurrikánriasztást kaptunk. Ha Matilda továbbra is erre jön, le kell mennünk a pincébe. Tudsz egy kicsit segíteni?

– Miben?

– Százhatvan takarót kéne levinni az aulából. Meg bepakolni egy csomó mindent.

Salander segített levinni a takarókat, és behordani a virágvázákat, asztalokat, napozóágyakat és egyéb rögzítetlen tárgyakat a medence mellől. Mikor Ella szólt, hogy ennyi elég lesz, a fal nyílásához ment, és tett néhány lépést a sötétben. A tenger fenyegetően morajlott, és a szél olyan erősen fújt, hogy talpon maradni is nehezére esett. A pálmafák dülöngéltek a fal mellett.

Visszament a bárba, kért egy tejeskávét, és leült. Már elmúlt éjfél. A szálloda légköre feszült volt. Az emberek fojtott hangon beszélgettek, időről időre a láthatárt kémlelték, és vártak. A tízfős személyzet mellett harminckét vendég volt a Keysben. Salander észrevette Geraldine Forbest egy asztalnál a recepció közelében. Aggodalmas arccal szorongatta az italát. A férje nem volt sehol.

Salander kiitta a kávéját, és már éppen belemerült volna a Fermat-tételbe, amikor McBain kijött az irodájából, és megállt az aula közepén.

– Egy kis figyelmet kérek! Most kaptam az értesítést, hogy Petit Martinique szigetét elérte egy hurrikán-erejű vihar. Meg kell kérnem mindenkit, hogy azonnal menjen le a pincébe.

McBainról leperegtek a rázúdított kérdések, és a recepció mögötti pincelépcsőhöz terelte a vendégeket. Petit Martinique alig néhány kilométerre északra volt Grenada fő szigetétől. Salander látta, hogy Ella Carmichael odamegy McBainhez, és hegyezni kezdte a fülét.

– Nagyon súlyos?

– Nem tudom megkérdezni, süket a telefon – felelte halkan McBain.

Salander lement a pincébe, és az egyik sarokba tette a táskáját egy takaróra. Pillanatnyi gondolkodás után visszaindult, átverekedve magát a leáramló embereken. Megtalálta Ellát, és megkérdezte, segíthet-e még valamiben. Ella aggodalmas arccal megrázta a fejét.

– Ez a Matilda egy álnok dög. Nem tudunk mást tenni, mint várni, hogy mi történik.

Salandert hirtelen elfogta a rettegés.

– Gondolom, ilyenkor mindenki lemegy a pincébe – mondta szinte suttogva.

Ella a lépcsőn lefelé igyekvőket nézte.

– Sajnos ezen kívül nem sok pince van a Grand Anse-en. Valószínűleg még sokan jönnek ide menedéket keresni.

– És a többiek?

– Akiknek nincs pincéjük? – Ella keserűen nevetett. – Azok valahogy meghúzzák magukat otthon, és bíznak Istenben.

Salander sarkon fordult, és kirohant az aulából.

George Bland.

Hallotta, hogy Ella utána kiabál, de nem volt ideje magyarázkodni.

Az a viskó az első széllökésre összedől.

Ahogy kiért az útra, megtántorodott a szél erejétől, majd futni kezdett. Makacsul szembeszegült az ellenszéllel. Majdnem tíz perc alatt tette meg a négyszáz métert a kunyhóig. Egész úton egy lelket sem látott.

Az eső úgy szakadt le egyik pillanatról a másikra, mintha tűzoltófecskendőből locsolnák a jéghideg vizet. Pont ekkor fordult le az útról Salander, és meglátta a kunyhó ablakában a himbálózó kerozinlámpa fényét. Egy másodperc alatt bőrig ázott, és két méterre sem látott el. Bedörömbölt az ajtón. George Bland tágra nyílt szemmel nyitotta ki.

– Te mit keresel itt? – ordította, hogy hallani lehessen a széltől.

– Téged! Gyere a szállodába, ott van pince!

A fiú rémülten nézte. A szél bevágta az ajtót, és csak nagy erőfeszítéssel tudta újra kinyitni. Salander megragadta a pólójánál fogva, és kirángatta. Letörölte az esővizet az arcáról, megfogta a fiú kezét, és futni kezdett. George vele rohant.

A parti utat választották, amely mintegy száz méterrel rövidebb volt az országútnál. Salander félúton rájött, hogy ez nem volt jó ötlet. A tengerparton nem védte őket semmi. Olyan erővel verte őket a szél és az eső, hogy többször is meg kellett állniuk. Homok és faágak röpködtek a levegőben. Rettenetes bömbölés hallatszott. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire Salander észrevette a szállodát, és arrafelé vette az irányt. Mikor odaértek a biztonságot jelentő bejárathoz, visszanézett a válla fölött, és megtorpant.

Az esőfüggönyön át két alakot vett ki, úgy ötven méterre tőlük a tengerparton. Bland nem értette tétovázását, a karjánál fogva be akarta húzni az ajtón. Salander lerázta a kezét, és a falhoz lapulva figyelte a partot. Egy-két másodpercre szem elől tévesztette a két alakot, de ekkor egy villám az egész eget bevilágította.

Akkor már tudta, hogy Richard és Geraldine Forbes az. Körülbelül ott voltak, ahol Forbes előző éjjel sétálgatott.

A következő villámnál látszott, hogy Forbes rángatja az asszonyt, aki küzd vele.

Egyszerre a helyére került minden. Az anyagi függőség. A pénzügyi üzelmekről szóló pletykák Austinban. A fáradhatatlan sétálgatás és az üldögélés a Turtlebackben.

Meg akarja gyilkolni. Negyvenmillió hullana az ölébe. És a viharral akarja álcázni magát.

Salander megfordult, és belökte Blandet az ajtón. Körülpillantott, és észrevette az éjjeliőr rozoga székét, amit nem vittek be a vihar elől. Teljes erejéből a falhoz vágta, és felfegyverkezett az egyik letört lábbal. Bland rémülten kiáltott utána, amikor a part felé iramodott.

Majdnem felborította a szél, de összeszorította a fogát, és lépésről lépésre küzdötte előre magát. Már majdnem elérte a házaspárt, amikor újabb villám világította be a partot, és látta, hogy Geraldine Forbes térdre esik. Forbes fölé állt, és ütésre lendített valamit, ami leginkább vascsőnek látszott. Karja széles ívet írt le a levegőben az asszony feje felé. Geraldine nem harcolt tovább. Forbes viszont nem látta Salandert.

A lány eltörte a széklábat a tarkóján, és a férfi arccal előre földre zuhant.

Salander lehajolt, és a zuhogó esőben megfordította Geraldine Forbest. Hirtelen véres lett a keze. Geraldine Forbes megsebesült a fején. Nehéz volt, mint az ólom, és Salander kétségbeesetten nézett körül, azon töprengve, hogyan fogja odavinni a szállodához. Ekkor felbukkant mellette Bland. Kiabált valamit, de Salander nem értette.

Rápillantott Forbesra. Már négykézláb állt, neki háttal. Megfogta Geraldine karját, a nyakába vette, és mutatta Blandnek, hogy ő emelje fel a másik oldalról. Lassan, küszködve vonszolni kezdték a testet.

Félúton járva Salander úgy érezte, minden ereje elhagyta. Aztán összerezzent, amikor egy kéz megmarkolta a vállát. Elengedte Geraldine-t, és fordulásból ágyékon rúgta Forbest. A férfi térdre rogyott, mire a lány az arcába rúgott. Látta Bland rémült arcát, de egy fél pillanat múlva már kapta is fel Geraldine-t, és húzta tovább.

Néhány másodperccel később visszafordult. Forbes tíz lépéssel mögötte botladozott a szélben, mint valami részeg.

Újabb villám hasított a sötétségbe, és Salander szeme tágra nyílt.

Bénító rettegést érzett.

Forbes mögött száz méterre, kint a tengeren ott látta az Isten ujját.

Az égig tornyosuló fekete oszlop egy pillanat alatt el is tűnt.

Matilda.

Ez nem lehet.

Hurrikán – az igen.

Tornádó – az lehetetlen.

Grenada nem tornádóövezetben van.

Valami fura vihar lehet ez, mert tornádó biztos nem.

Tornádó nem alakulhat ki víz fölött.

Ez tudományos képtelenség.

Ez valami egyedi. Ez értem jött.

Bland is látta a tornádót. Ordítva siettették egymást, nem hallva, mit mond a másik.

Húsz méter a falig. Tíz. Salander megbotlott, és térdre esett. Öt. A kapunál még utoljára visszanézett. Épp látta, amint Forbest valami beszippantja a tengerbe, mintha valami láthatatlan kéz rántaná magával, és eltűnik. Blanddel becipelték terhüket a kapun. Átküzdötték magukat a hátsó udvaron, Salander a viharban is hallotta a darabokra törő ablaktáblák csörömpölését és a megcsavarodó fém síró csikorgását. Egy deszkadarab az orra előtt repült el. A következő pillanatban fájdalom hasított a hátába, ahogy valami kemény tárgy nekicsapódott. A szél ereje csökkent, mikor beértek a belső kertbe.

Salander megragadta Bland gallérját. Fejét a szájához húzta, és a fülébe kiabálta:

– A parton találtuk! A férjét nem láttuk! Világos?

A fiú bólogatott.

Levitték Geraldine Forbest a pincelépcsőn, és Salander megrugdosta az ajtót. McBain kinyitotta, és csak bámult rájuk. Aztán berántotta őket, és újra becsukta az ajtót.

A vihar elviselhetetlen üvöltése azonnal halk háttérzajjá szelídült. Salander vett egy mély levegőt.

Ella forró kávét töltött egy bögrébe. Salander annyira szétesett, hogy elvenni is alig bírta tőle. Csak ült a padlón, hátát a falnak vetve. Teljesen átázott, és vérzett a térdkalácsa alatt lévő vágás. A farmerján volt egy tízcentis szakadás, amiről fogalma sem volt, hogy keletkezett. Fásultan nézte, ahogy McBain két vendég segítségével bekötözi Geraldine Forbes fejét. Az elejtett szavakból rájött, hogy van a társaságban egy orvos. Most vette észre, hogy a pince zsúfolásig tele van, mivel a vendégekhez és a személyzethez odakintről is csatlakoztak menedéket kereső emberek.

Egy idő után odajött McBain, és leguggolt mellé.

– Megmarad.

Salander nem válaszolt.

– Mi történt?

– A falon túl találtunk rá, a parton.

– Hárman hiányoztak, amikor összeszámoltam a vendégeket. Ön és Forbesék. Ella azt mondta, hogy ön elrohant, mint egy őrült épp, amikor kitört a vihar.

– A barátomért, George-ért mentem – bökött fejével a fiú felé Salander. – Egy rozoga kunyhóban lakik, ami mostanra már biztos összedőlt.

– Ez nagyon bátor dolog volt, viszont szörnyen ostoba – mondta Blandre pillantva McBain. – A férjét nem látta valamelyikük?

– Nem – felelte Salander rezzenéstelen arccal.

Bland ránézett, majd megrázta a fejét.

Ella éles pillantást vetett Salanderre, aki kifejezéstelen arccal bámult vissza rá.

Geraldine Forbes három óra körül tért magához. Addigra Salander már aludt, fejét Bland vállán nyugtatva.

Valami csoda folytán Grenada átvészelte az éjszakát. McBain kiengedte a vendégeket a pincéből, és hajnalra el is ült a vihar, átadva helyét a legnagyobb felhőszakadásnak, amit Salander valaha is látott.

A Hotel Keys alapos rendbehozatalra szorult. Ella bárja úgy, ahogy volt, eltűnt a medence mellől, és elpusztult az egyik veranda is. A vihar minden ablakot leszaggatott a homlokzatról, és kettéhajlította az épület egyik kiugró részének tetejét. Az aulát elborította a törmelék.

Salander Blanddel együtt felbotorkált a szobájába. Egy takarót akasztott az üres ablakkeret elé, hogy ne verjen be az eső. Tekintete találkozott Blandével.

– Ha úgy tudják, hogy nem láttuk a férjét, nem kell magyarázkodni – mondta, mielőtt a fiú bármit kérdezhetett volna. Az bólintott. Salander ledobta a ruháit a padlóra, majd megveregette maga mellett az ágyat. Bland is levetkőzött, és mellé bújt. Szinte azonnal el is aludtak.

Déltájban, mikor Salander felébredt, a felhők résein már átsütött a nap. Minden izma sajgott, és a térde úgy megdagadt, hogy alig tudta hajlítani. Kimászott az ágyból, és ment zuhanyozni. A zöld gyík visszatért a falra. Salander felöltözött, majd kibotorkált a szobából, anélkül, hogy felébresztette volna Blandet.

Ella még mindig talpon volt. Hullafáradtnak látszott, de beüzemelte a bárt az aulában. Salander kávét és szendvicset kért. A kitört üvegű bejárati ajtón át egy rendőrautót látott. Épp amikor megkapta a kávéját, kijött az irodájából McBain, és vele egy egyenruhás rendőr. Mikor meglátta őt, mondott valamit a rendőrnek, és odamentek hozzá.

– Ő itt Ferguson közrendőr. Fel szeretne tenni néhány kérdést.

Salander udvariasan köszönt. Láthatóan Ferguson közrendőrnek is hosszú éjszakája volt. Noteszt és tollat vett elő, leírta Salander nevét.

– Tehát Ms. Salander, úgy értesültem, ön és a barátja talált rá Mrs. Forbesra az éjszakai hurrikán során.

Salander bólintott.

– Hol találták meg?

– A parton, a kapu közelében – válaszolta Salander. – Majdnem belebotlottunk.

Ferguson ezt is lejegyezte.

– Mondott valamit?

Salander a fejét rázta.

– Eszméletlen volt?

Salander jelentőségteljesen bólintott.

– És volt egy csúnya seb a homlokán.

Újabb bólintás.

– Nem tudja, hogyan sérült meg?

Salander a fejét rázta. Ferguson bosszúsan mormogott, hogy miért nem tud rendesen válaszolni.

– Mindenféle röpködött a levegőben – mondta Salander segítőkészen. – Engem is majdnem fejbe vert valami deszka.

– És a lába is megsérült – mutatott a kötésre Ferguson. – Mi történt vele?

– Nem is vettem észre a sebet, csak a pincében.

– Egy fiatal férfival volt.

– George Blanddel.

– Ő hol lakik?

– Egy kunyhóban a Coconut mögött, a reptérre vezető út mellett. Már ha megvan még az a kunyhó.

Azt nem tette hozzá, hogy Bland éppen egy emelettel fölöttük, az ő szobájában alszik.

– Látta valamelyikük a férjet, Richard Forbest?

Salander megrázta a fejét.

Ferguson közrendőrnek láthatólag nem jutott eszébe több kérdés. Becsukta a noteszét.

– Köszönöm, Ms. Salander. Jelentést kell írnom a halálesetről.

– Meghalt?

– Mrs. Forbes? Nem, ő kórházban van St. George'sban. Minden jel szerint önnek és a barátjának köszönheti, hogy életben van. De a férje meghalt. A holttestét két órája találták meg a repülőtér parkolójában. Hatszáz méterre délre. Csúnyán összezúzódott.

– Micsoda pech – mondta Salander a megütközés minden jele nélkül.

Miután McBain és Ferguson közrendőr elment, odajött Ella, és leült Salander mellé. Hozott magával két pohárka rumot is. Salander kérdőn nézett rá.

– Egy ilyen éjszaka után rád fér egy kis szíverősítő. Én fizetem. Meg a reggelit is.

A két nő egymásra nézett. Aztán koccintottak.

– Egészségedre!

Matilda hosszú időre tudományos vizsgálatok és tanulmányok tárgya lett a Karib-térség és az Egyesült Államok meteorológiai intézeteiben. Végül aztán minden szakember egyetértett abban, hogy az időjárási frontok rendkívül ritka kombinációja úgynevezett „áltornádót” hozott létre – olyasvalamit, ami nem tornádó volt, de úgy nézett ki.

Salandert egyáltalán nem érdekelte az elméleti vita. Ő látta, amit látott, és elhatározta, hogy a jövőben igyekszik széles ívben elkerülni Matilda testvéreit.

Sokan megsebesültek a szigeten aznap éjjel, de csak egyvalaki halt meg.

Soha senki nem tudta meg, mi vette rá Richard Forbest, hogy kimenjen a teljes erővel tomboló hurrikánba, leszámítva az egyszerű tudatlanságot, amit az amerikai turistáknál már megszoktak. Geraldin Forbes sem tudott magyarázattal szolgálni. Súlyos agyrázkódást szenvedett, és csak töredékes emlékei voltak az éjszakáról.

Viszont vigasztalhatatlan volt, amiért megözvegyült.

II. RÉSZ

OROSZORSZÁGBÓL SZERETETTEL

Január 10. – március 23.

Egy egyenlet általában egy vagy több úgynevezett ismeretlent tartalmaz, melyet leggyakrabban x,y,z stb. betű jelöl. Az ismeretlenek azon értékei, melyek egyenlőséget teremtenek az egyenlet két oldala között, teljesítik az egyenletet, és megoldást jelentenek rá.

Például: 3x + 4 = 6x – 2 (megoldás: x = 2)

4. FEJEZET

Január 10., hétfő – január 11., kedd

Salander gépe délben szállt le a stockholmi Arlanda repülőtéren. A repülési időhöz hozzájött még a Barbadoson, a Grantly Adams reptéren eltöltött kilenc óra. A British Airways nem engedte felszállni a gépet, amíg egy halványan arabra emlékeztető külsejű utast el nem vittek kihallgatni, elhárítva ezzel a lehetséges terrorfenyegetést. Így aztán a londoni Gatwicken Salander lekéste a svédországi gépet, és egész éjjel várnia kellett, mire felszállhatott egy másikra.

Körülbelül úgy érezte magát, mintha egy zsák banán volna, amit túl sokáig hagytak a napon. Csak a táskája volt nála, a PowerBookkal, a Dimenziókkal és egy váltás ruhával. Nem is ellenőrizték, ahogy átment a zöld kapun. Szakadó havas eső fogadta, ahogy leszállt a reptéri buszról.

Habozott. Egész életében mindig a legolcsóbb megoldásokat kellett választania, és még nem szokott hozzá, hogy több mint hárommilliárd koronája van, amit az internettel kombinált régimódi szélhámosság segítségével szedett össze. Néhány perc ázás-fázás után úgy döntött, a fenébe a szabályzattal, és leintett egy taxit. Megadta a sofőrnek a lundagatani címét, majd álomba merült a hátsó ülésen.

Csak akkor jött rá, hogy a régi lakcímét mondta be, mikor a sofőr megrázta a vállát a Lundagatanon, hogy felébressze. Azt mondta, meggondolta magát, és megkérte, vigye el inkább a Götgatsbackenre. Bőséges borravalót adott dollárban, majd káromkodott egyet, amikor kiszállva pocsolyába lépett. Farmer, póló és egy vékony vászonkabát volt rajta. A lábán szandál és rövid pamutzokni. Besietett egy boltba, ahol sampont, fogkrémet, szappant, kefirt, tejet, kenyeret, sajtot, tojást, mirelit fahéjas csigát, kávét, teát, savanyú uborkát, almát, egy jó nagy pizzát meg egy doboz Marlboro Lights-ot vásárolt. A hitelkártyájával fizetett.

Miután kijött a boltból, elgondolkodott, merre induljon. Mehetett a Svartensgatán vagy a Hökens Gatán a Slussen felé. Utóbbi ellen az szólt, hogy akkor el kellett sétálnia a Millennium szerkesztősége előtt, kockáztatva, hogy összefut Blomkvisttel. Aztán úgy döntött, azért nem fog kitérőt tenni, hogy őt elkerülje. Bár ez volt a kicsivel hosszabb út, elindult a Slussen felé, majd a Hökens Gatáról jobbra fordult a Mosebacke Torgra. Átvágott a téren a Nővérek szobra mellett a Södra Színház előtt, majd fel a domboldalon a Fiskragatanra. Megállt a lakóház előtt, és töprengve felnézett rá. Nem érezte az otthonának.

Körülnézett. Félreeső helyen lakott a Södermalm-sziget közepén. Nem volt nagy a forgalom, ami tetszett neki. Könnyű volt követni, ki járkál a környéken. Nyáron szívesen sétáltak erre az emberek, de télen csak az jött ide, akinek tényleg dolga volt a környéken. Most alig látott egy-két embert – mindenesetre senkit, akit felismert, vagy aki őt felismerhette volna. Salander lerakta a bevásárlószatyrot a latyakba, hogy előkaparja a kulcsait. Felliftezett a legfelső emeletre, és kinyitotta az ajtót, amin a V. Kulla feliratú névtábla állt.

Miután ehhez az óriási összeghez jutott, és ezzel élete végéig (vagy ameddig hárommilliárd korona kitarthat) anyagilag függetlenné vált, Salandernek egyik első dolga volt lakást szerezni. Az ingatlanpiac új terület volt a számára. Eddig csak használati tárgyakba fektetett be pénzt, amiket vagy azonnal készpénzben, vagy ésszerű részletekben ki tudott fizetni. A legnagyobb kiadást eddig a számítógépei meg a könnyű Kawasaki motor jelentették. Utóbbi hétezer koronába került – a bolondnak is megéri. Nagyjából ugyanennyi ment el a különböző pótalkatrészekre, és több hónap a nagyjavításra. Autót szeretett volna, de nem mert venni, mivel nem tudta, hogy illeszti bele a költségvetésébe.

Gyorsan rájött, hogy a lakásvásárlás egészen más tészta. A Dagens Nyheter online kiadásának hirdetéseivel kezdte, amelyek tanulmányozása, mint kiderült, külön tudományág volt:

1 h.szoba + nappali/étkező, gyönyörű kil., a Södra Pu. közelében, 2,7 mkr vagy a legmagasabb ajánlat. Kiadó: 5510/hó.

3 sz. + konyha, parkra néző. Högalid, 2,9 mkr.

2½ sz., 47 nm, felúj. fürdő, új csövek 1998. Gotlandsgatan. 1,8 mkr. Kiadó: 2200/hó.

Véletlenszerűen felhívott néhány számot, de azt sem tudta, mit kérdezzen. Hamarosan olyan hülyének érezte magát, hogy fel is hagyott a próbálkozással. Inkább január első vasárnapján elindult, és megnézett két lakást. Az egyik a Vindragarvägenen volt, messze kint a Reimersholmon, a másik a Heleneborgsgatanon. Hornstull közelében. A reimersholmi lakás világos volt, négyszobás, kilátással a Längholmenre és Essingenre. Akár meg is felelt volna. A másik lakás egy lyuk volt, kilátással a szomszéd házra.

A legnagyobb problémát az jelentette, hogy fogalma sem volt, hol akar lakni, milyen lakásban, és milyen kérdéseket kellene feltennie új otthonával kapcsolatban. Még soha nem jutott eszébe elköltözni a negyvenhét négyzetméteres lundagatani lakásból, ahol a gyerekkorát töltötte. Akkori bizalmasa, Holger Palmgren jóvoltából amint tizennyolc éves lett, a lakás az ő tulajdonába került. Lehuppant a nappaliban és egyben irodában álló göröngyös kanapéra, és gondolkodni kezdett.

A lundagatani lakás az udvarra nézett. Szűk volt, és a legkevésbé sem kényelmes. A hálószobából a szemközti tűzfalra látott. A konyhából a ház mögötti utcára és a pincelejáróra. A nappaliból egy utcai lámpára és egy nyírfa néhány ágára.

Az első szempontja tehát az új lakással kapcsolatban az volt, hogy legyen belőle kilátás.

Nem volt erkélye, és mindig irigykedett a fölötte lakó szerencsésekre, akik a sajátjukon egy ponyva alatt, hideg sörrel a kezükben töltötték a meleg nyári napokat. A második szempont tehát az erkély lett.

Hogy nézzen ki a lakás? Eszébe jutott Blomkvisté – hatvanöt négyzetméteres, egyterű padlástér a Bellmanngatanon, kilátással a városházára és a Slussen zsilipeire. Szeretett ott lenni. Kellemes, ritkásan bútorozott lakást akart, amit egyszerű karbantartani. Ez volt a harmadik szempont.

Évekig élt szűkös helyeken. A konyhája mindössze tíz négyzetméteres volt, egy kis asztalnak és két széknek volt csak hely benne. A nappalija húsz négyzetméter. A hálószoba tizenkettő. A negyedik szempont így az volt, hogy az új lakás tágas legyen, és rendelkezzen gardróbbal is. Na meg, hogy berendezhessen benne egy normális irodát, és legyen jó nagy hálószobája, ahol kinyújtózhat.

A fürdőszobája egy ablaktalan kis kamra volt, a cementpadlóval és műanyag tapétával, amit lehetetlenség volt teljesen megtisztítani. Így aztán csempézett padlót akart és nagy fürdőszobát. Azt szerette volna, ha a mosógép a lakásban van, nem lenn a pincében. Azt akarta, hogy a fürdőszobának friss illata és nyitható ablaka legyen.

Ezután következtek az ingatlanügynökségek online ajánlatai. Másnap már korán reggel fölkelt, hogy benézzen a Nobel Ingatlanhoz, amelyről azt hallotta, a legjobb Stockholmban. Régi fekete farmert, bőrdzsekit és bakancsot húzott. Megállt egy pultnál, és egy harmincöt év körüli szőke nőt figyelt, aki éppen belépett a Nobel honlapjára, és fényképeket töltött fel az eladó lakásokról. Végül odajött egy alacsony, pocakos középkorú férfi, ritkás vörös hajjal. Őt kérdezte meg, milyen lakást tud ajánlani. A férfi meglepetten kapta fel a fejét, majd öreguras hangon megkérdezte:

– Aztán a szülei tudják-e, hogy költözést fontolgat, kislány?

Salander jeges pillantást vetett rá, mire a férfi befejezte a kuncogást.

– Lakást szeretnék – mondta.

A férfi megköszörülte a torkát, és segélykérően nézett a gépnél ülő kollégájára.

– Nos, igen. És milyen lakásra gondolt?

– Azt hiszem, valahol a Söderben, erkéllyel, kilátással a vízre, ablakos fürdőszobával és lehetőleg mosókonyhával. És kellene hozzá egy zárható helyiség is, ahol a motoromat tarthatnám.

A számítógépnél ülő nő felnézett és Salanderre bámult.

– Motort? – kérdezte a ritkás hajú férfi. Salander bólintott.

– És… ööö… megtudhatnám a nevét?

Salander megmondta, majd megkérdezte az övét. A férfi Joakim Perssonként mutatkozott be.

– Nos, az a helyzet, hogy itt Stockholmban elég drága mulatság lakást venni…

Salander csak annyit kérdezett, hogy mit tud ajánlani.

– Milyen munkát végez?

Salander egy pillanatig gondolkodott. Hivatalosan szabadúszó volt; gyakorlatilag csak Dragan Armanskijnak és a Milton Securitynek dolgozott, de az elmúlt egy évben ez is rendszertelenné vált. Három hónapja semmilyen munkát nem végzett nekik.

– Per pillanat semmilyet – mondta.

– Hát akkor… gondolom, még tanul.

– Nem, nem tanulok.

Persson megkerülte a pultot, kedvesen átkarolta Salander vállát, és lassan a kijárat felé kezdte terelni.

– Nos, tudja, Salander kisasszony, néhány év múlva boldogan várjuk vissza, de valamivel több pénzre lesz szüksége, mint amennyi a malacperselyében van. Az a helyzet, hogy egyheti zsebpénz aligha fogja ezt fedezni – jóakaratúan megcsipkedte az arcát. – Úgyhogy jöjjön vissza később, és majd akkor keresünk önnek egy helyes kis zugot.

Salander egy-két percig álldogált a Nobel Ingatlan bejárata előtt. Szórakozottan eltöprengett rajta, mit szólna Persson uraság, ha a kirakat üvegén berepülne egy Molotov-koktél. Aztán hazament, és bekapcsolta a PowerBookot.

Tíz perc alatt feltörte a Nobel Ingatlan belső rendszerét a jelszavak segítségével, amiket a pult mögött ülő nőtől lesett el, amikor az begépelte őket a képek feltöltése előtt. További három percbe telt, míg kiderítette, hogy a nő által használt gép egyben a cég hálózati szervere is – szerencsétlen banda –, és újabb háromba, hogy a rendszer mind a tizennégy gépéhez hozzáférjen. Mintegy két óra múltán végzett Persson személyes adataival, és felfedezte, hogy az elmúlt két évben hétszázötvenezer korona jövedelemről felejtett el említést tenni az adóhivatalnak.

Letöltötte a szükséges fájlokat, elküldte az adóhatóságnak egy amerikai szerverről üzemeltetett e-mail címről, aztán kitörölte az elméjéből Persson urat.

A nap további részét a Nobel által kínált ingatlanok böngészésével töltötte. A legdrágább egy kisebb palota volt Mariefred mellett, ahova egyáltalán nem vágyott. Puszta dacból a második legdrágábbat választotta, egy óriási lakást a Mosebacke Torg tőszomszédságában.

Alaposan átnézte a fényképeket és az alaprajzokat, végül úgy döntött, hogy a lakás túlteljesíti az elvárásait. Aznap este felhívta Jeremy MacMillant, a gibraltári MacMillan & Marks ügyvédi irodától, aki egy, még általa is nagyvonalúnak tartott összegért cserébe cégeket alapított, melyek a korrupt üzletembertől, Hans-Erik Wennerströmtől egy éve ellopott pénzt kezelték.

Most megint igénybe vette MacMillan szolgálatait. Utasította, hogy lépjen kapcsolatba a Nobel Ingatlannal, és a Wasp Enterprises nevében vegye meg a Fiskargatanon, a Mosebacke Torg közelében található lakást. Négy napba került, és egy olyan összegbe, amelytől felszaladt a szemöldöke. Plusz MacMillan ötszázalékos tiszteletdíjába. Még azon a héten beköltözött két doboz ruhával és ágyneművel, egy matraccal meg némi konyhafelszereléssel. Három hétig a matracon aludt, közben utánanézett a plasztikai sebészeteknek, elintézett néhány ügyet (beleértve egy éjszakai látogatást bizonyos Nils Bjurman ügyvédnél), és előre kifizette régi lakása lakbérét, valamint a villany- és egyéb számlákat.

Aztán bejelentkezett az olaszországi klinikára. Miután onnan elbocsátották, ült egy római szállodában, és azon töprengett, mitévő legyen most. Visszatérhetett volna Svédországba folytatni az eddigi életét, de különböző okok miatt hallani sem akart Stockholmról.

Nem volt semmilyen szakmája, és a Milton Securitynél sem tudta elképzelni a jövőjét. Nem Armanskij hibája volt. Ő valószínűleg azt szerette volna, hogy teljes munkaidőben dolgozzon nála, és a vállalati gépezet hasznos alkatrészévé váljon, de huszonöt évesen sem a megfelelő képzettsége nem volt meg ehhez, sem azt nem akarta, hogy ötvenévesen még mindig csaló vállalkozók után szimatoljon. Ez egy érdekes hobbi volt, nem egy életre szóló hivatás.

A másik ok, amiért vonakodott visszatérni Stockholmba, Blomkvist volt. A városban bármikor összefuthatott „Kalle »Köcsög« Blomkvisttel”, és pillanatnyilag semmire sem vágyott ennél kevésbé. A férfi megbántotta. Annyit megértett, hogy nem szándékosan. Tulajdonképpen tisztességesen viselkedett. Az ő hibája volt, hogy „beleszeretett”. Maga a kifejezés is egy önellentmondás volt, ha „Lisbeth »Rohadt Dög« Salanderről” volt szó.

Blomkvistról köztudott volt, hogy szereti a nőket. Salander nyilvánvalóan csak egy érdekes kis kitérő volt, valaki, akin megkönyörült, amikor szüksége volt rá, és jobb nem akadt. Aztán gyorsan továbbállt kellemesebb társaságot keresni. Salander elátkozta magát, amiért megnyitotta a páncélját, és beengedte a férfit az életébe.

Miután magához tért, minden kapcsolatot megszakított vele. Nem volt könnyű, de erőt vett magán. Legutóbb a metrón látta a Gamla Stan állomás peronjáról. Egy teljes percig nézte, majd úgy döntött, nem maradt benne egy szikrányi érzelem sem, mert az olyan lenne, mint elvérezni. Kurva anyád! A férfi pont akkor vette észre őt, amikor becsukódott az ajtó, és kutató tekintettel nézte, ő pedig megfordult, és elment, ahogy a metró elindult.

Képtelen volt felfogni, miért próbál olyan makacsul kapcsolatban maradni vele a férfi. Mi az isten ő, valami segélyprogram, amiből nem akar kimaradni? Minden alkalommal, amikor e-mailt küldött neki, kényszerítenie kellett magát, hogy olvasatlanul törölje.

Stockholm tehát a legkevésbé sem vonzotta. Eltekintve a munkájától, néhány leépített hálótársról és a csajoktól az Evil Fingers nevű jó öreg rockkocsmában, nem is ismert senkit a szülővárosában.

Az egyetlen ember, akit valamennyire is tisztelt, Armanskij volt. Nem volt könnyű meghatározni, mit is érez iránta. Kicsit mindig meglepte, hogy vonzódik hozzá. Ha a férfi nem lett volna ennyire idős, ennyire konzervatív és ennyire nős, még azt is megfontolta volna, hogy esetleg belemegy vele valamibe.

Elővette a határidőnaplóját, és az atlasz részéhez lapozott. Nem volt még Ausztráliában, sem Afrikában. Olvasott a piramisokról és Angkor Vatról, de nem járt egyiknél sem. Nem utazott Hong Kong-ban a Kowloon és Victoria között járó kompon, nem búvárkodott a Karib-tengerben, és nem üldögélt a thai tengerparton. Néhány gyors üzleti utat leszámítva a szomszédos országokba, a Baltikumba, na meg persze Zürichbe és Londonba, nem is hagyta még el Svédországot. Igazság szerint Stockholmot is alig.

Eddig nem engedhette meg magának.

Kinézett a hotel ablakából a római Via Garibaldira. A város tele volt romokkal. Aztán döntött. Felvette a dzsekijét, lement a recepcióra, és megérdeklődte, van-e a közelben utazási iroda. Lefoglalt egy csak oda szóló jegyet Tel-Avivba, és a következő néhány napban Jeruzsálem óvárosában sétálgatott, meglátogatta az Al-Aksza mecsetet és a Siratófalat. Bizalmatlanul méregette a sarkokon álló fegyveres katonákat, majd elrepült Bangkokba, és az év hátralevő részét utazgatással töltötte.

Egyetlen dolog volt, amit tényleg meg kellett tennie. Kétszer elment Gibraltárba. Első alkalommal átvilágította a férfit, akit a pénze kezelésével bízott meg. Másodjára pedig megbizonyosodott arról, hogy rendesen végzi a dolgát.

Furcsa érzés volt ennyi idő után elfordítani a kulcsot saját fiskargatani lakása zárjában.

A bevásárlószatyrot és a táskáját letette az előszobában, majd beütötte a négyjegyű kódot, amivel kikapcsolta a riasztót. Aztán kibújt nedves ruháiból, és az előszoba padlójára dobta őket. Meztelenül a konyhába ment, bedugta a hűtőt a konnektorba, és elpakolta az ételt, majd kiment a fürdőszobába, és tíz percig állt a zuhany alatt. Megette a mikróban felmelegített pizzát és egy almát. Kinyitotta az egyik dobozt, amivel idehurcolkodott, és párnát, lepedőt meg egy takarót vett ki belőle. Kicsit furcsa szaguk volt, miután egy éve el voltak pakolva. Megágyazott a matracon, a konyha melletti szobában.

Tíz másodperccel azután, hogy a feje a párnához ért, elaludt, és tizenkét óráig fel sem ébredt. Aztán felkelt, bekapcsolta a kávéfőzőt, maga köré csavart egy takarót, majd leült az ablak mellé, és cigarettázva nézte Djurgårdent és a Saltsjönt, lenyűgözve a fényektől.

Másnap Salandernek sűrű napja volt. Reggel hétkor lépett ki a lakásból. Mielőtt elment volna, kinyitotta a lépcsőház szellőzőablakát, a pótkulcsot vékony kis rézdrótra erősítette, és felkötötte az ereszcsatorna egyik tartóvasára. A tapasztalat megtanította arra, hogy mindig tartson egy kulcsot készenlétben.

Odakint fagyos volt az idő. Salander vékony, elnyűtt farmert vett fel, amelynek az egyik farzsebe alatti szakadáson kilátszott kék bugyija. Felül póló volt rajta, és meleg pulóver, amelynek a gallérja már kezdett kirojtosodni. Megtalálta kopott, szegecses vállú bőrdzsekijét is, és elhatározta, hogy keres egy szabót, aki majd kipótolja a zsebek gyakorlatilag már nem is létező bélését. Lábára vastag zoknit és bakancsot húzott. Kellemes, meleg viselet volt.

A St. Paulsgatanon lesétált a Zinkensdammra, majd régi lakásához a Lundagatanra. Először is megnézte, ott van-e még a pincében a Kawasaki. Megveregette az ülését, majd felment a lakáshoz, amelynek ajtaját úgy kellett benyomnia a kazalnyi kéretlen levéltől.

Fogalma sem volt, mit kezdjen a lakással, így amikor egy éve elment Svédországból, a legegyszerűbb megoldás az volt, hogy automatikus kifizetést rendelt meg a havi számlákra. Még mindig volt a lakásban néhány lomtalanításról és kiárusításról összehordott bútor, csorba bögre, két ósdi számítógép és egy halom papír. Érték semmi.

Hozott a konyhából egy szemeteszsákot, és öt perc alatt szétválogatta az igazi postát a szórólapoktól. Volt egy pár levél, főleg bankszámlakivonatok és fizetési papírok a Miltontól. A gyámság alá tartozás egyik előnye volt, hogy adóügyekkel nem kellett foglalkoznia – az ilyen témájú posta látványosan hiányzott. Személyes levelet egy teljes év alatt mindössze hármat kapott.

Az első Greta Molander ügyvédtől jött, aki Salander anyjának végrendeletét hajtotta végre. Úgy kezdődött, hogy az anya vagyonából Lisbeth Salander és testvére, Camilla fejenként 9312 koronát örökölt. Az említett összeg rákerült a bankszámlájára. Kérem, erősítse meg, hogy megérkezett. Salander a dzsekije belső zsebébe tömte a levelet.

A másodikat Mikaelsson igazgatónő küldte az Äppelvikken nyugdíjasotthonból. Barátságos hangon emlékeztette, hogy az édesanyja személyes tárgyait még mindig ott őrzik egy dobozban. Lenne szíves ellátni őket instrukciókkal arra vonatkozóan, hogy mit kezdjenek velük? A levél végén figyelmeztette, hogy ha Salander vagy a testvére (akinek nem tudják a címét) nem jelentkezik az év végéig, helyhiány miatt kénytelenek lesznek kidobni a holmikat. Látta, hogy a levél júniusi keltezésű, és előkapta a mobilját. A doboz még ott volt. Elnézést kért, amiért eddig nem válaszolt, és megígérte, hogy másnap beugrik érte.

Az utolsó levél Blomkvisttől jött. Pillanatnyi gondolkodás után felbontatlanul a táskájába dobta.

Telepakolt egy dobozt mindenfélével, amit meg akart tartani, és taxival ment vissza Mosebackéba. Kisminkelte magát, szemüveget és vállig erő szőke parókát vett, majd a táskájába tett egy Irene Nesser névre szóló norvég útlevelet. Megnézte magát a tükörben, és úgy gondolta, hogy bár Irene Nesser hasonlít egy kicsit Lisbeth Salanderre, mégiscsak egy egészen más ember.

Miután gyorsan bekapott egy brie sajtos bagettet tejeskávéval a götgatani Café Édenben, leballagott a Ringvägenre egy autókölcsönzőhöz, ahol Irene Nesser egy Nissan Micrát bérelt. A város délnyugati szélen lévő IKEA-ba hajtott, átfutotta a katalógust, és felírta a termékek számát. Hozott néhány gyors döntést.

Vett két homokszínű kanapét, öt karosszéket, két kerek nyírfa asztalt, egy dohányzóasztalt és még néhány kisebb asztalkát. A raktárból még rendelt két tárolót, két könyvespolcot, két tévéállványt és egy szekrényt. Előjegyeztetett még egy háromajtós ruhásszekrényt és két komódot is.

Az ágyon és az éjjeliszekrényeken sokat gondolkodott, mire kiválasztotta a megfelelőt. A biztonság kedvéért vett egy ágyat abba a szobába is, amit nem használt. Nem mintha vendégeket szándékozott volna fogadni, de hát, ha már ott volt, úgy gondolta, csak bebútorozza.

A fürdőszobában már eleve volt egy faliszekrény, törülközőtartó és egy mosógép, amit az előző tulaj hagyott ott. Csak szennyestartót kellett vennie.

Hátra volt még a konyhabútor. Némi habozás után egy üvegtetejű bükkfa konyhaasztal és négy színes szék mellett döntött.

Irodabútorra is szüksége volt, és eredetileg „munkaállomást” keresett, külön szekrénykékkel a számítógépek és billentyűzetek számára. Végül megcsóválta a fejét, és megrendelt egy sima, bükkfa borítású, döntött tetejű, lekerekített sarkú íróasztalt és egy kis iratszekrényt.

Sokáig gondolkodott a széken – elvégre jó pár órát tervezett eltölteni benne –, és végül a legdrágább modellt választotta.

Bejárta az áruházat, és vett egy halom lepedőt, párnahuzatot, kéztörlőt, paplant, takarót, párnát, evőeszközt, tányérokat, edényeket, vágódeszkát, három nagy szőnyeget, néhány asztali lámpát és hatalmas mennyiségű irodaszert – mappákat, dobozokat, papírkosarakat meg ilyesmit.

A Wasp Enterprises kártyájával fizetett, mint Irene Nesser. Azt is kérte, hogy az árukat szállítsák házhoz, és szereljék össze. A számla valamivel többet tett ki kilencvenezer koronánál.

Délután ötre ért vissza a Söderbe, és még volt ideje benézni az Axelsson elektronikai üzletbe, ahol vett egy negyvennyolc centis tévét és egy rádiót. Még épp zárás előtt esett be egy hornsgatani boltba, ahol porszívót vett. A Mariahallenen még beszerzett egy moppot, felmosószert, vödröt, mosóport, szappant, fogkefét és egy óriási adag vécépapírt.

A pánikszerű vásárlás végére elfáradt, de elégedett volt. A vásárolt holmikat a kocsiban hagyta, és bezuhant a hornsgatani Café Javába. Elkért egy újságot a szomszéd asztalról, megtudta, hogy még mindig a szocdemek vannak kormányon, és egyébként sem történt Svédországban semmi falrengető, míg távol volt.

Nyolcra otthon volt. A sötétség leple alatt kipakolta az autót, és mindent felhordott V. Kulla lakásába. Ott hagyott mindent egy kupacban, az előszobában, majd fél órán át parkolóhelyet keresett. Aztán vizet engedett a jacuzziba, ami három embernek is elég nagy volt. Egy pillanatra eszébe jutott Blomkvist. Mielőtt azt a levelet meglátta volna, hónapokig nem is gondolt rá. Azon tűnődött, otthon van-e, és ott van-e nála az a Berger nő.

Aztán nagy levegőt vett, hasra fordult és a víz alá merült. Kezét a mellére tette, ujjaival megszorította a mellbimbóit, és addig tartotta vissza a levegőt, míg belefájdult a tüdeje.

Erika Berger főszerkesztő az órájára nézett, amikor Blomkvist belépett. Majd' negyedórát késett a megbeszélésről, melyet minden hónap második keddjén hajszálpontosan tíz órakor tartottak. Ilyenkor tekintették át a jövőre vonatkozó terveket, hónapokra előre vázolták a magazin tartalmát.

Blomkvist elnézést kért a késésért, és motyogott valami magyarázatfélét. Bergeren kívül az értekezleten részt vett még Malin Eriksson szerkesztőasszisztens, Christer Malm társtulajdonos és művészeti vezető, Monika Nilsson riporter, valamint Lottie Karim és Henry Cortez részmunkaidős újságírók. Ezúttal azonban egy új arc is feltűnt a Berger irodájában álló kis asztalnál, pedig a főszerkesztőnek nem volt szokása kívülállókat beengedni a Millennium értekezleteire.

– Az úr Dag Svensson – mondta Erika. – Szabadúszó. Megveszünk tőle egy cikket.

Blomkvist kezet rázott a férfival. Svensson szőke volt, kékszemű, kefefrizurát és háromnapos szakállat viselt. Harminc körül járhatott, és pofátlanul jó formában volt.

– Általában évi egy-két tematikus számot adunk ki – folytatta Berger ott, ahol abbahagyta. – Ezt a cikket a májusi számban szeretném felhasználni. A nyomdát április 27-ére foglaltuk le, tehát jó három hónapunk van a cikkek megírására.

– És mi a téma? – kérdezte Blomkvist, miközben kávét töltött magának a termoszból.

– Dag egy sztori vázlatával keresett meg, ezért is hívtam el ide. Dag, folytatná innen?

– Leánykereskedelem – mondta Svensson. – Elsősorban a Baltikumból és Kelet-Európából származó lányok. Hogy az elejéről kezdjem, azért kerestem meg a Milleniumot, mert könyvet írok a témáról, és hallottam, hogy újabban könyvkiadással is foglalkoznak.

Mindenki elképedt. A Millennium Kiadó eddig egészen pontosan egy kötetet adott ki, Blomkvist tavalyi könyvét a milliárdos Wennerström cégbirodalmáról. A könyv Svédországban a hatodik kiadásnál járt, ezenkívül lefordították norvégra, németre és angolra, és már készült a francia fordítás is.

– Olyan rengeteg könyvet azért nem adunk ki – válaszolta óvatosan Blomkvist.

Svensson kissé elmosolyodott.

– Ezt tudom. De ha úgy gondolják, megtehetik.

– Vannak sokkal nagyobb kiadók – mondta Blomkvist. – Jobban kiépítettek.

– Kétségkívül – szólt közbe Berger. – De már egy éve fontolgatjuk, hogy továbblépünk ezen a területen. Nyilván emlékszel rá, hogy két szerkesztőségi értekezleten is felvetettük, és mindenkinek tetszett az ötlet. Kevés – évi három-négy – könyvben gondolkodunk, méghozzá különböző témájú riportkötetekben. És kezdetnek épp jó volna ez a téma.

– Szóval leánykereskedelem – mondta Blomkvist. – Meséljen.

– Már négy éve kutakodom. A barátnőm, Mia Johansson ismertetett meg a témával. Ő kriminológus és a gender studies (3) szakértője. Korábban a Bűnmegelőzési Központban dolgozott, és jelentést írt a szexkereskedelemről.

– Találkoztam vele – szólalt meg hirtelen Eriksson. – Meginterjúvoltam két éve, amikor arról írtam, hogy hogyan kezelik a bíróságok a férfiakat és a nőket.

Svensson ismét elmosolyodott.

– Az felkavarta kicsit az állóvizet. De a leánykereskedelmet is már hat éve kutatja. Így ismerkedtünk meg. Az internetes szexkereskedőkről akartam írni, és valaki szólt, hogy ő tud erről egyet-mást. Tudott is. Hogy rövidre fogjam: együtt kezdtünk dolgozni, én mint újságíró, ő mint kutató. Közben összejöttünk, és tavaly óta együtt is élünk. Le akar doktorálni, idén fogja megvédeni a disszertációját.

– Tehát Ő disszertációt ír, ön meg…

– Én meg ugyanennek a populárisabb változatát, a saját kutatásaimmal kiegészítve. Ezt foglalnám össze abban a cikkben, amit Erikának felvázoltam.

– És mi lenne a sztori?

– Nos, van egy kormányunk, amely elég kemény törvényt hozott a szexkereskedelemről. Van rendőrségünk, amelynek az a dolga, hogy ezt a törvényt betartassa, és vannak bíróságaink, nekik kell ugyebár elítélni a szexbűnözőket. Így hívjuk a prostituáltak kuncsaftjait, lévén az ilyen szolgáltatás elfogadása bűncselekmény. Ezenkívül van médiánk is, amely szünet nélkül ontja a felháborodott cikkeket a témában. Satöbbi, satöbbi. Ugyanakkor a lakosság számához viszonyítva Svédország az elsők között van az Oroszországból és a Baltikumból importált prostituáltak számát tekintve.

– Tudja ezt bizonyítani?

– Ez nem titok. Még csak nem is újdonság. Az újdonság az, hogy mi tucatnyi lánnyal is beszélgettünk. A legtöbbjük tizenöt-húsz éves. A kelet-európai nyomorból azzal csábítják őket Svédországba, hogy itt majd rendes munkát kapnak, de ehelyett egy lelkiismeretlen szexmaffia markába kerülnek. Olyan dolgokat élnek át, amiket egy mozifilmben sem lehetne bemutatni.

– Értem.

– Ez Mia disszertációjának központi témája. De a könyvemnek nem.

Mindenki érdeklődve figyelt.

– Mia interjút készített a lányokkal. Én a szállítókat és az ügyfélkört derítettem fel.

Most Blomkvist mosolyodott el. Ez a Svensson olyasfajta újságíró, amilyet ő kedvel: egyenesen a téma közepébe vág.

– És talált valami érdekeset?

– Azt bizonyítani tudom, hogy az Igazságügy-minisztérium egyik embere, aki egyike volt a szexkereskedelmi törvény megfogalmazóinak, legalább két lányt használt, olyanokat, akiket a maffia hozott Svédországba. Az egyikük tizenöt éves volt.

– Ejha!

– Három éve éjjel-nappal ezen a sztorin dolgozom. A könyvben esettanulmányok lesznek a kuncsaftokról. Három rendőr is van köztük, az egyik a nemzetbiztonsági hivatalnál dolgozik, egy másik az erkölcsrendészeten. Van még öt ügyvéd, egy ügyész és egy bíró. És három újságíró, akik közül ez egyik cikkezett is a témában. A magánéletében megerőszakolósat játszik egy tizenéves tallinni kurvával… Csak hát ő nincs benne a játékban. Azon gondolkodom, hogy nyilvánosságra hozom a neveket. Atombiztos bizonyítékaim vannak.

Blomkvist füttyentett.

– Mivel újra felelős kiadó lettem, szeretném nagyon alaposan átnézni az anyagot. Legutóbb, amikor nem ellenőriztem eléggé a forrásaimat, három hónapra leültettek.

– Ha tényleg közzé akarják tenni a cikket, az egész dokumentációt átadom. De csak egy feltétellel vagyok hajlandó eladni a cikket a Millenniumnak.

– Dag azt akarja, hogy a könyvet is adjuk ki – mondta Berger.

– Pontosan. Azt akarom, hogy nagyot szóljon, és jelenleg a Millennium a leghitelesebb és legnyíltabb magazin az országban. Nem hinném, hogy bárki más ki merne adni egy ilyen könyvet.

– Szóval, ha nincs könyv, nincs cikk? – kérdezte Blomkvist.

– Szerintem van benne fantázia – mondta Eriksson. Cortez is helyeslően mormogott.

– A cikk és a könyv két különböző dolog – mondta Berger. – Az újság tartalmáért Mikaelnek kell vállalnia a felelősséget. A könyvért viszont a szerzőnek.

– Tudom – mondta Svensson. – Nem riaszt vissza. Abban a pillanatban, hogy a könyv kijön, Mia feljelentést tesz mindenki ellen, akit megnevezek benne.

– Hú, de marha nagy balhé lesz ebből… – mondta Cortez.

– Ez még csak a fele a történetnek – felelte Svensson. – Utánanéztem azoknak is, akik hasznot húznak a leánykereskedelemből. Szervezett bűnözésről van szó.

– Ki van benne?

– Egy rakás senki. Nem tudom, mire számítottam, amikor belevágtam ebbe, de úgy gondoltuk – vagy legalábbis gondoltam –, hogy a „maffia” irányítását valahol felsőbb körökben kell keresni. Biztos sok amerikai filmet láttam. Az ön cikke Wennerströmről – fordult Mikael felé – megmutatta, hogy néha valóban ez a helyzet. De Wennerström bizonyos értelemben kivétel. Én egy csomó brutális, szadista senkiházit derítettem fel, akik írni-olvasni is alig tudnak; fingjuk nincs a szervezésről vagy a stratégiáról. Van kötődésük néhány motoros bandához és egyéb hasonló szervezethez, de a szexbizniszt alapvetően egy kupac szarjankó viszi nálunk.

– Igen, ezt a cikkében is leírja – mondta Berger. – Vannak törvényeink a leánykereskedelem ellen, évi több millió korona közpénzzel támogatjuk a rendőrséget és a bíróságot, hogy felszámolják, és egy rakás bunkót sem képesek lekapcsolni.

– Ez iszonyatos tiprása az emberi jogoknak, de az érintett lányok olyan alacsonyan vannak a társadalmi ranglétrán, hogy a jogrendszert nem is érdeklik. Nem szavaznak, svédül is alig tudnak, épp csak annyit, hogy összehozzanak egy menetet. A szexkereskedelemmel kapcsolatos bűncselekmények 99,99 százalékát nem is jelentik a rendőrségnek, és amiket igen, azok sem nagyon jutnak el a vádemelésig. Valószínűleg ez a svédországi bűnözés legnagyobb jéghegye. Képzeljék el, ha a bankrablásokat is ilyen nagyvonalúan kezelnék! Ez a hozzáállás csak úgy lehetséges, hogy a rendszer nem akar foglalkozni vele. Tallinni és rigai kamaszlányok bántalmazása nem egy ügy. Egy kurva, az csak egy kurva.

– Akkor mi legyen? – kérdezte Berger.

– Nekem tetszik – mondta Blomkvist. – Nyíltan beszélünk valamiről, amivel érdemben nem hajlandóak foglalkozni. Végül is ezért van az egész Millennium.

– És ezért vagyok én is itt – tette hozzá Nilsson. – A kiadó meg csak vállalja a felelősséget!

Mindenki nevetett, kivéve Blomkvistet.

– Csak ő volt elég őrült ahhoz, hogy elvállalja – mondta Berger. – Ezt májusban tesszük közzé, és ugyanakkor jönne ki a könyve is.

– Miért, már kész a könyv? – hökkent meg Blomkvist.

– Nem. A vázlat van kész, de a szövegnek csak a fele. Ha rábólintanak a kiadásra, és kapok némi előleget, akkor módom lesz kizárólag ezzel foglalkozni. A kutatással már majdnem megvagyok. Pár apróbb részlet van még hátra – valójában csak ellenőrzöm, amit már tudok. No meg kuncsaftokkal is találkoznom kell.

– Úgy fogunk eljárni, mint a Wennerström-könyvvel – mondta Malin. – A tördeléshez kell egy hét, a nyomtatáshoz kettő. Márciusban és áprilisban egyeztetünk, és az egészet összefoglaljuk tizenöt oldalon. Ha április 15-re megkapjuk a kéziratot, lesz idő a forrásokat is ellenőrizni.

– Akkor a feladatok – gyorsított Berger. – Malin, te tervezed meg a tematikus számot. A jövő hónaptól ez lesz a legfontosabb dolgod; Daggal együtt megszerkesztitek a kéziratot. Lottie, ez azt jelenti, hogy márciustól májusig ideiglenesen te vagy az asszisztensem. Teljes munkaidős leszel, és majd Malin vagy Mikael segít, ahogy az idejük engedi.

Eriksson bólintott.

– Mikael, te leszel a könyv szerkesztője – Berger Svenssonra nézett. – Mikael sosem vallaná be, de eszeveszetten jó szerkesztő és kutató. A könyve minden egyes szavát mikroszkóp alatt fogja megvizsgálni. Minden pici részletre úgy csap le, mint a héja. Hízelgő, hogy velünk akarja kiadatni a könyvét, de van itt a Millenniumnál néhány speciális probléma. Van néhány ellenségünk, akiknek minden vágya, hogy kicsináljanak minket. Ha bármivel kirukkolunk, annak száz százalékig stimmelnie kell. Kevesebbet nem engedhetünk meg magunknak.

– Kevesebbet magam sem szeretnék.

– Helyes. De kibírja, hogy valaki egész tavasszal a háta mögött áll, és egyfolytában kritizálja, amit leír?

Svensson elvigyorodott, és Blomkvist felé fordult.

– Állok elébe.

– Tematikus szám lesz, tehát még több cikkre van szükség. Mikael, szeretném, ha te írnál a szexkereskedelem gazdasági vonatkozásairól. Évente mennyi pénzről van szó? Kinek származik pénze a leánykereskedelemből, és hova megy az a pénz? Elképzelhető-e, hogy egy része kormányzati zsebekben landol? Mónika, te nézz utána a szexuális bántalmazásnak általában. Beszélj ilyen női menhelyekkel, szakemberekkel, orvosokkal, szociális munkásokkal. Ti ketten meg Dag megírjátok a kiegészítő cikkeket. Henry, kell egy interjú Mia Johanssonnal. Ki ő, mit kutat, mire jutott? Aztán bemész a rendőrségre, és esettanulmányokat készítesz a jelentésekről. Christer, képek… Nem tudom, hogy fogjuk ezt illusztrálni. Találd ki.

– Mi sem egyszerűbb, mint ezt illusztrálni. Már-már giccses. Nem lesz vele gond.

– Csak még valami – mondta Svensson. – Van a rendőrségen egy törpe kisebbség, akik piszok jól végzik a dolgukat. Esetleg jó lenne beszélni velük is.

– Nevek vannak? – kérdezte Cortez.

– Sőt telefonszámok is.

– Csodás – mondta Berger. – A májusi szám témája tehát a leánykereskedelem. Azt kell kihoznunk, hogy ez az emberi jogok megsértése, és a lánykereskedőket ugyanúgy kell kezelni, mint a háborús bűnösöket vagy a halálbrigádok tagjait. Na, akkor munkára!

5. FEJEZET

Január 12., szerda – január 14., péntek

Az Äppelvikken szinte idegen helynek tűnt, amikor Salander tizennyolc hónap után először, leparkolt előtte bérelt Nissan Micrájával. Tizenöt éves kora óta évente kétszer meglátogatta az anyját, akit az otthonban gondoztak azóta, hogy a „gonosz dolgok'' megtörténtek. Tíz évet töltött az Äppelvikkenben, míg aztán negyvenhárom éves korában egy utolsó, végzetes agyvérzést kapott.

Agneta Sotia Salander életének utolsó tíz évében rendszeresen esett át kisebb agyvérzéseken. Gondoskodni magáról nem tudott, volt, hogy még a lányát sem ismerte fel.

Ha az édesanyjára gondolt, Salandert mindig éjsötét kétségbeesés fogta el. Tizenévesként sokáig álmodozott arról, hogy az anyja majd rendbe jön, és valamiféle kapcsolat is kialakulhat közöttük, ezt akarta a szíve, de az eszével tudta, hogy lehetetlent kíván.

Anyja alacsony volt és vékony, de nem olyan anorexiásan, mint ő. Mi több, az alakja tökéletes volt. Ahogy a testvérének, Camillának is.

Salander nem akart a testvérére gondolni. Számára az élet gonosz tréfája volt, hogy ő és a húga ennyire különbözőek. Ikrek voltak, húsz perc különbséggel születtek, és Camilla sokkal-sokkal szebb volt nála.

Annyira különböztek egymástól, hogy képtelenségnek tűnt, hogy ugyanabban a méhben fogantak. Camilla kislánykoruk óta társasági lény volt, sikeres és népszerű az iskolában, Lisbeth viszont zárkózott, magának való, a tanárok kérdéseire is alig válaszolt. Camilla jegyei mindig jók voltak, Lisbethéi sosem. Ráadásul Camilla már általánosban is oly mértekben elhatárolta magát a nővérétől, hogy még az iskolába sem ugyanazon az úton mentek. A tanárok és a gyerekek is felfigyeltek arra, hogy a két lány sosem csinál semmit együtt, még csak nem is ülnek egymás mellé. Nyolcéves koruktól nem is jártak egy osztályba. Tizenkét évesen, amikor a „gonosz dolgok” megtörténtek, más-más nevelőotthonba kerültek. Tizenhetedik születésnapjukig nem is találkoztak, az is úgy ért véget, hogy Lisbeth szerzett egy fekete monoklit, Camillának pedig feldagadt az ajka. Lisbeth azt sem tudta, hol él most Camilla, de nem is próbálta megtalálni.

Lisbeth felhúzta a dzsekije cipzárját, majd kilépett az esőbe, és a főbejárathoz sétált. Egy kerti padnál megállt és körülnézett. Tizennyolc hónappal korábban ezen a helyen látta utoljára az édesanyját. Bejelentés nélkül látogatta meg, útközben észak felé, ahol segített Blomkvistnek egy sorozatgyilkos nyomára jutni. Az anyja nyugtalan volt, és úgy tűnt, nem ismeri fel. Erősen megszorította a lánya kezét, és zavartan nézte. Salander sietett. Elengedte az anyja kezét, megölelte, és motorra pattant.

Az Äppelvikken igazgatója, Agnes Mikaelsson melegen üdvözölte, és egy tárolóhelyiségbe vezette. Megtalálták a kartondobozt. Salander megemelte. Mindössze két-három kiló volt, nem valami nagy örökség.

– Éreztem én, hogy egyszer visszajön – mondta Mikaelsson.

– Külföldön voltam – válaszolta Salander.

Megköszönte, hogy megőrizték a dobozt, berakta a csomagtartóba, és elhajtott.

Nem sokkal dél után ért vissza Mosebackéba. A dobozt úgy, ahogy volt, egy szekrénybe tette, és újra elment otthonról.

Mikor kilépett a kapun, egy rendőrautó hajtott el lassan a ház előtt. Salander aggodalmasan figyelte, de mivel semmi jelét nem látta annak, hogy utána érdeklődnének, gyorsan el is felejtette.

Elindult, hogy felújítsa a ruhatárát. Összevásárolt egy nagy rakás alapvető ruhaneműt, farmert, felsőt és zoknit. A drága divatszalonok nem érdekelték, azt viszont élvezte, hogy gondolkodás nélkül megvehet egyszerre fél tucat nadrágot. A legérdekesebb része a dolognak az volt, amikor egy fiókra való bugyit és melltartót szedett össze. Ez is alapszükséglet volt persze, de félórás zavart válogatás után olyan készletet állított össze, amit egyrészt erotikusnak talált, és amiről korábban nem is álmodhatott volna. Nagyon ostobán érezte magát, amikor este felpróbálta őket. A tükörben sovány, tetovált lányt látott, groteszk alsóneműben. Lekapta magáról, és a szemétbe dobta.

Vett egy pár téli és két könnyű benti cipőt is. Meg egy pár magas sarkú fekete csizmát, amiben pár centivel nagyobbnak látszott. Talált egy barna szarvasbőr télikabátot is.

Megkávézott, evett néhány szendvicset, aztán visszavitte az autót a kölcsönzőbe. Gyalog ment haza, és egész este a Saltsjön vizét nézegette az ablakból.

Mia Johannson felvágta a túrótortát, és minden szeletet egy-egy kanál málnafagylalttal díszített. Először Bergert és Blomkvistet szolgálta ki, majd Svensson és a maga tányérjára is tett a süteményből. Eriksson nem kért a desszertből, megelégedett egy feketekávéval, amit régimódi, virágos porceláncsészében kapott.

– Még a nagymamám készletéből van – mondta Mia, mikor látta, hogy Eriksson a csészét vizsgálgatja.

– Egyfolytában attól retteg, hogy eltörik – tette hozzá Svensson. –Csak akkor veszi elő, ha nagyon fontos vendégeink vannak.

Johansson elmosolyodott.

– Kiskoromban néhány évig a nagymamámmal éltem, és mára csak ez a porcelánkészlet maradt belőle.

– Nagyon szép – mondta Eriksson. – Az én konyhám száz százalék IKEA.

Blomkvist magasról tett a kávéscsészére, inkább a túrótortás tányért méregette. Gondolkodott rajta, hogy eggyel kijjebb kéne csatolnia az övét. Látta Bergeren, hogy ő is hasonlóan érez.

– Atyaisten, nekem sem lett volna szabad desszertet kérnem – nézett Berger bánatosan Erikssonra, majd keményen megmarkolta a kanalát.

Egyszerű munkavacsorára jöttek, részben, hogy megerősítsék az együttműködést, részben, hogy megvitassák a tematikus számra vonatkozó további terveket. Svensson ötlete volt, hogy menjenek fel hozzájuk harapni valamit, Johansson pedig a legfinomabb édes-savanyú csirkével állt elő, amit Blomkvist valaha is evett. Vacsora közben elfogyott két üveg testes spanyol vörösbor is, majd Svensson megkérdezte, kér-e valaki egy pohár Tullamore Dew-t a desszerthez. Csak Berger volt olyan bolond, hogy visszautasítsa, így Svensson elővette a poharakat.

A vendégek hat körül érkeztek, és fél kilencig, amikor a desszertet felszolgálták, egy szó sem esett arról, amiért eredetileg jöttek. Blomkvist ezt egyáltalán nem bánta. Megkedvelte vendéglátóit, és élvezte a társaságukat.

Végül is Berger terelte a társalgást hivatalos mederbe. Johansson előkereste a disszertációja egy példányát, és elé tette az asztalra. A mű címe meglepően ironikus volt – Oroszországból szeretettel –, természetesen Fleming (4) regényére utalva. Az alcím így hangzott: Leánykereskedelem, szervezett bűnözés és a társadalom felelőssége.

– Természetesen van némi különbség az én írásom és Dag könyve között – mondta. – Az egy vitairat, azokra kihegyezve, akik hasznot húznak a leánykereskedelemből. Ezek itt statisztikák, tereptanulmányok, törvényi hivatkozások és annak elemzése, hogy a társadalom és a bíróság hogyan bánik az áldozatokkal.

– Mármint a lányokkal.

– Igen, fiatal, tizenöt-húsz éves, instabil családi hátterű, iskolázatlan lányokkal. Néhányukkal gyerekkorukban is erőszakoskodtak. Nagyrészt azért jönnek Svédországba, mert beetetik őket egy csomó hazugsággal.

– A leánykereskedők.

– Itt jön a képbe a disszertációban a gender studies. Ritkán fordul elő, hogy ilyen egyértelműen nemhez köthetők a szerepek. A lányok az áldozatok, a fiúk a szervezők. Leszámítva néhány nőt, aki egyedül dolgozik, és így hasznot hajt a szexiparból, nincs olyan bűncselekmény, amelynek ennyire előfeltételei lennének maguk a nemi szerepek. Ahogyan olyan sincs még egy, amit a társadalom ennyire elfogadna, vagy ilyen keveset tenne a megelőzéséért.

– Pedig Svédországban kemény törvények vannak a leánykereskedelem ellen – vetette közbe Berger.

– Ne nevettess! Néhány tettest sikerül ugyan elítélni, de mindig olyanokat, akiket vagy más bűncselekményért kaptak el, vagy olyan ostobák voltak, hogy nem tudták elkerülni a letartóztatást. Ez a törvény csak porhintés. Nem tartatja be senki. Az a baj – mondta Svensson –, hogy itt nemi erőszakról van szó, testi sértéssel, halálos fenyegetéssel, a személyes szabadság megsértésével. Ez a mindennapi élete egy csomó lánynak, akiket elhurcolnak valami külvárosi házba, és miniszoknyában meg agyonsminkelve járatnak. Nemigen van választásuk. Vagy kimegy, és mocskos vénemberekkel kefélteti magát, vagy azt kockáztatja, hogy a stricije összeveri és megkínozza. Menekülni sem tudnak. Nem beszélik a nyelvet, nem ismerik a törvényt, nem tudják, kihez fordulhatnak. Haza nem mehetnek, mert az útlevelüket elveszik.

– Mint egy kényszermunkatábor. Kapnak egyáltalán valami pénzt?

– Ó, igen – felelte Johansson. – Általában néhány hónap után hazaengedik őket. Húsz-harmincezer koronát is kapnak, ami orosz-balti viszonylatban egy kisebb vagyon. Sajnos addigra nagyon sokan lesznek súlyos alkohol- vagy drogfüggők, és ennek az életmódnak köszönhetően a pénz pillanatok alatt elfogy. Ez önfenntartóvá teszi a rendszert, mert egy idő után sokan önként jönnek vissza, hogy úgy mondjam, a kínzóikhoz.

– Mennyi pénz van évente ebben az üzletben? – kérdezte Blomkvist.

Mia Svenssonra pillantott, és gondolkodott egy pillanatig, mielőtt válaszolt.

– Elég nehéz erre pontos választ adni. Számolgattunk, de leginkább csak becsléseink vannak.

– De mégis, durván mennyi?

– Jó, hát vegyünk például egy madámot, akit kerítésért elítéltek, de leánykereskedelemért nem, pedig ő két év alatt harmincöt nőt hozott be Kelet-Európából. Néhány héttől néhány hónapig voltak itt. A tárgyaláson az derült ki, hogy a két év alatt összesen kétmillió korona hasznot hoztak. Úgy számolom, hogy egy lány körülbelül hatvanezer koronát jövedelmezhet havonta. Ebből úgy tizenötezer megy el a költségekre – utaztatás, ruházás, teljes ellátás, ilyenek. Általában többen tengődnek egy kis lakásban, amit a banda tart fenn nekik. Marad tehát negyvenötezer korona, amiből húsz-harminc ezret elvesz a banda. Fele a főnöké, a többit elosztja a beosztottjai – sofőrök, verőlegények satöbbi – között. A lányoknak tíz-tizenkétezer korona marad.

– És akkor mennyi a teljes bevétel?

– Bandánként két-három lánnyal számolva havonta úgy százötvenezer. Egy banda két-három tagból áll, akik kizárólag ebből élnek. Hát, körülbelül így néz ki a rendszeres nemi erőszak pénzügyi oldala.

– És hány áldozatról beszélhetünk összesen?

– Egyszerre körülbelül száz lány dolgozik, akik a leánykereskedelem áldozatai. Az ebből származó bevétel tehát országosan hatmillió korona havonta, tehát úgy hetvenmillió évente. De most csak azokat a lányokat számoljuk, akiket leánykereskedők hoztak ide.

– Nem is hangzik olyan soknak.

– Mert nem olyan sok. De ezért az aránylag kis összegért száz lányt kell rendszeresen megerőszakoltatni. Őrjítő.

– Ez aztán az objektív kutatás! Na és hány mocsok él a lányokból?

– Szerintem úgy háromszáz.

– Hát ez nem tűnik leküzdhetetlen problémának – mondta Berger.

– Vannak törvényeink, a média is ezen a témán liheg, de szinte senki nem beszélt még ezekkel a lányokkal, fogalmuk sincs, hogyan élnek.

– És hogy működik ez? Mármint a gyakorlatban. Gondolom, elég nehéz idehozni egy tizenhat éves lányt Tallinnból úgy, hogy ne tűnjön fel senkinek. És mi történik, ha már itt vannak? – érdeklődött tovább Blomkvist.

– Amikor elkezdtem kutatni, azt hittem, valami jól szervezett bűnszövetkezetről van szó, és profi maffiózók észrevétlenül csempészik át a lányokat a határon.

– És nem? – kérdezte Eriksson.

– Ma az üzlet szervezetten folyik, de arra a következtetésre jutottam, hogy alapvetően sok kis, rosszul szervezett bandával van dolgunk. Semmi Armani öltöny meg sportkocsi. Felerészben oroszokról és baltiakról, felerészben pedig svédekről van szó. A bandavezér tipikusan negyvenes, alacsony képzettségű, a beosztottak általában félnek tőle. Erőszakos, gyakran be van nyomva, és akinek valami baja van vele, abból kiveri a szart is.

Salander bútorai három nap múlva, reggel fél tízkor érkeztek meg az IKEA-tól. Két jól megtermett illető fogott kezet a szőke, élénk, norvég akcentussal beszélő Irene Nesserrel. Azonnal munkához is láttak, az alulméretezett liftben felhordták a bútorokat a lakásba, és egész nap asztalokat, székeket és szekrényeket szereltek össze. Irene Nesser közben lement a Söderhallarna-piacra, hogy ebédet hozzon nekik a görög büféből.

Az ikeások délután mentek el. Salander levette a szőke parókát, körbejárt a lakásban, és próbálta elképzelni, hogy fog élni benne.

A konyhaasztal túl elegánsnak tűnt. A konyha melletti, oda és az előszobába is nyíló szoba lett a nappali, modern kanapékkal és az ablak melletti dohányzóasztal körül álló karosszékekkel. A hálószobával is elégedett volt, le is ült az ágyra, hogy kipróbálja a matracot.

Aztán leült a dolgozószobában az íróasztalhoz, és nézte a kilátást a Saltsjönre. Ez igen, így lehet dolgozni.

Arról viszont, hogy mit fog dolgozni, sejtelme sem volt.

Salander a nap hátralevő részét a holmija kicsomagolásával és elpakolásával töltötte. Megágyazott, és az ágyneműtartóba rakodta a lepedőket, párnahuzatokat és törülközőket. Az új ruhákat szépen beakasztotta a gardróbba. Sok mindent vásárolt, mégis csak töredékét töltötte be a rendelkezésre álló helynek. A helyükre rakta a lámpákat, majd az edényeket és evőeszközöket is. Méregette az üres falakat, és rájött, hogy posztereket vagy képeket kell majd szereznie. Vagy tapétát. Meg jól mutatna egy virágváza is.

Aztán kinyitotta a Lundagatanról hozott dobozait, a könyveket a polcokra pakolta, a magazinokat, újságkivágásokat és a korábbi átvilágítások papírjait – amelyeket már rég ki kellett volna dobnia – a dolgozószoba fiókjaiba. Minden megbánás nélkül kiselejtezte a régi pólókat és lyukas zoknikat. Egyszer csak egy vibrátorra bukkant, ami még ki sem volt csomagolva. Fanyarul elmosolyodott. Mimmi egyik elmebeteg születésnapi ajándéka. Már rég elfeledkezett róla, ki sem próbálta. Úgy döntött, pótolja ezt a mulasztást, és az éjjeliszekrényre helyezte az eszközt.

Aztán elkomolyodott. Mimmi. Bűntudatot érzett. Egy évig többé-kevésbé rendszeresen voltak együtt, aztán otthagyta a lányt Blomkvistért, és egy szó magyarázat nélkül. El sem köszönt, azt sem mondta, hogy el akarja hagyni az országot. Armanskijnak sem mondott semmit, sem a lányoknak az Evil Fingersben. Biztos azt hiszik, hogy meghalt, vagy teljesen elfelejtették – sosem volt központi alakja a társaságnak.

Ekkor jutott eszébe, hogy George Blandtól sem köszönt el Grenadán, és hogy hátha most is fel-alá járkál a tengerparton őt keresve.

Visszaemlékezett rá, mit mondott neki Blomkvist a tiszteleten és bizalmon alapuló barátságról. Én meg csak úgy eltékozlom a barátaimat. Elgondolkozott, itt él-e még Mimmi, és hogy nem kellene-e megpróbálnia elérni valahogyan.

Az estét és az éjszaka nagy részét azzal töltötte, hogy szortírozta a papírjait, összerakta a számítógépeit és szörfözött a neten. Megkukkantotta a befektetéseit, és kiderült, hogy jobban áll, mint egy évvel ezelőtt.

Rutinból átvizsgálta Bjurman gépét is, de semmi olyat nem talált a levelezésében, amelyből arra következtethetett volna, hogy nem tartja be a szabályokat. Úgy tűnt, hivatalos és magánéletét is szinte a vegetáció szintjére csökkentette. Alig e-mailezett, és amikor felment az internetre, leginkább pornóoldalakat nézegetett.

Hajnali kettőkor kapcsolta ki a gépet. A hálószobába ment, levetkőzött, és egy szék támlájára tette a ruháit. A fürdőszobában sokáig nézte magát a tükörben, vizsgálgatta szögletes, aszimmetrikus arcát, és új melleit. Aztán a tetoválást a hátán – gyönyörű volt, tekergőző, vörös-zöld-fekete sárkány. Az egy év alatt, amíg utazgatott, vállig megnövesztette a haját, de grenadai tartózkodása vége felé nekiesett az ollóval. Még mindig összevissza meredezett.

Érezte, hogy történt vagy épp történik az életében valami gyökeres változás. Talán a milliárdos vagyon, hogy nem kellett megfontolnia minden fillért, mielőtt kiadta. Talán a felnőttség, ami megkésve bár, de édesanyja halálával végképp belépett az életébe.

A melloperáció miatt a mellbimbójából kivették a karikát. Később kivette az alsó ajkából, majd Grenadán a bal szeméremajkából is – kidörzsölődött a környéke, most már nem is értette, egyáltalán minek lövette be annak idején.

Ásított, és a nyelvéből is kicsavarta a golyót, ami hét évig volt benne. Egy tálba tette, a mosdó melletti polcra. Olyan üresnek érezte a száját. A fülcimpáiban lévő karikákon kívül már csak két piercingje volt: egy másik karika a bal szemöldökében és egy strassz a köldökében.

Végül bemászott az új paplanja alá. Az ágy, amit vett, óriási nagy volt: úgy érezte, mintha egy focipályán feküdne. Beburkolózott a paplanba, és sokáig töprengett.

6. FEJEZET

Január 23., vasárnap – január 29., szombat

Salander lifttel ment a garázsból a hatodikra, a legfelsőre a három emeletből, amit a Milton Security a Slussen melletti irodaházból elfoglalt. A liftajtót egy kulcskártyával nyitotta ki, amit pár éve lopott. Ahogy a kivilágítatlan folyosóra lépett, automatikusan megnézte az óráját. Vasárnap, hajnali három óra tíz perc. Az éjjeliőr a szobájában van, a negyediken, messze a lifttől. Tudta, hogy ez az emelet szinte egészen biztosan az övé.

Mint mindig, most is lenyűgözte, hogy egy biztonsági cég hogy lehet ilyen elővigyázatlan épp a maga portáján.

Az elmúlt évben nem sok minden változott a hatodikon. A saját régi irodájával kezdte, az üvegkalickával, ahová Armanskij annak idején elhelyezte. Az ajtó nem volt bezárva. Az égvilágon semmi nem változott, azt leszámítva, hogy valaki betett ide egy kartondoboznyi papírszemetet. Ugyanúgy ott volt az asztal, a szék, a papírkosár, a (kiürített) könyvespolc és egy ósdi Toshiba PC, hervasztóan kicsi merevlemezzel.

Salander semmi jelét nem látta annak, hogy Armanskij valaki másnak adta volna a szobát. Ezt jó jelnek vette, de tudta, hogy nem jelent valami sokat. Ezt a helyiséget semmilyen értelmes célra nem lehetett használni.

Salander becsukta az ajtót, és végiglopakodott a folyosón, hogy meggyőződjön róla, egy éjjeli bagoly sem tartózkodik bent. A kávéautomatánál megállt, vett egy kapucsínót, majd a kulcskártyával benyitott Armanskij irodájába.

A helyiségben, mint mindig, idegesítő rend volt. Gyorsan körbenézett, tanulmányozta a könyvespolcot, majd leült az asztalhoz, és bekapcsolta a számítógépet.

Dzsekije belső zsebéből elővett egy CD-t, és a meghajtóba tette. Elindított egy Asphyxia 1.3 nevű programot, ő maga írta, és az volt az egyetlen funkciója, hogy kissé felfejlessze a gépen lévő internetböngészőt. A folyamat mintegy öt percig tartott.

Mikor elkészült, kivette a CD-t, és újraindította a számítógépet. A böngésző ugyanúgy nézett ki, és ugyanúgy is működött, mint az előző verzió, csak egy icipicit nagyobb volt, és egy mikroszekundummal lassabb. Minden beállítás azonos volt az eredetivel, beleértve az installálás dátumát is. Semmi nyomát nem lehetett látni az új fájlnak.

Beírt egy hollandiai szerverhez tartozó ftp-címet, mire megjelent egy parancsképernyő. A copyra kattintott, beírta, hogy Armanskij/MiltSec, és leokézta. A gép azonnal elkezdte átmásolni Armanskij merevlemezének tartalmát a holland szerverre. Az óra szerint mindez harmincnégy percet vett igénybe.

Amíg a másolás tartott, Salander a könyvespolcon álló cserépből kivette az íróasztal fiókjának pótkulcsát, és a következő fél órában átnézte a legújabb, legfontosabb munkák aktáit, amelyeket Armanskij a jobb felső fiókban tartott. Amikor a komputer sípolva jelezte, hogy a másolás készen van, visszatette az aktákat a fiókba, abban a sorrendben, ahogy találta őket.

Kikapcsolta a gépet, leoltotta az asztali lámpát, és magával vitte az üres kávéspoharat. Ugyanúgy hagyta el a Milton Security épületét, ahogy bejött. Négy óra tizenkét perc volt.

Otthon bekapcsolta a PowerBookot, és bejelentkezett a hollandiai szerverre. Elindította az Asphyxia 1.3-at. Megnyílt egy ablak, és a merevlemez nevét kérte. Negyven különböző lehetősége volt. Tovább tekert a NilsEBjurman nevű meghajtóról, amit egyébként kéthavonta ellenőrzött. Egy pillanatig gondolkozott a MikBlom/laptop és a MikBlom/iroda lehetőségeknél. Több mint egy éve nem is kattintott rájuk, és most azon tűnődött el, ne törölje-e inkább ki őket. Aztán úgy döntött, elvből meghagyja – ha már vette a fáradságot, hogy betörjön egy számítógépbe, butaság lenne törölni az információt, hogy aztán egyszer esetleg kezdhesse elölről az egészet. Ugyanez volt a helyzet a Wennerström nevű ikonnal is. A nevet viselő ember halott volt. A legutolsó ikon, az Armanskij/MiltSec nevű, a lista legvégén volt.

Korábban is átmásolhatta volna már a merevlemezt, de nem vesződött vele, hiszen a Miltonnál dolgozott, és könnyen hozzáférhetett bármilyen információhoz, amit Armanskij el akart rejteni a világ elől.

Most sem rosszindulatból tört be, egyszerűen látni akarta, hogy állnak a cég dolgai. Ráklikkelt a mappára, mire megjelent egy ArmanskijHD nevű ikon. Kipróbálta, valóban el tudja-e érni a merevlemezt, és ellenőrizte, minden fájl a helyén van-e.

Reggel hétig tanulmányozta Armanskij feljegyzéseit, számlakivonatait és levelezését. Aztán bezuhant az ágyba, és fél egyig aludt.

Január utolsó péntekjén lezajlott a Millennium éves értekezlete, amelyen jelen volt a cég könyvelője, egy külső könyvvizsgáló, valamint a négy tulajdonos: Berger (harminc százalék), Blomkvist (húsz százalék), Malm (húsz százalék) és Harriet Vanger (harminc százalék). Eriksson is ott volt az alkalmazottak és a szakszervezet képviseletében. A szakszervezet Erikssonból, Lottie Karimból, Cortezből, Nilssonból és a marketinges Sonny Magnussonból állt. Erikssonnak ez volt az első ilyen értekezlete.

A megbeszélés négykor kezdődött, és egy óráig tartott. Legnagyobb részét a pénzügyek és a könyvvizsgálói jelentés tette ki. A Millennium szilárdan állt, nem úgy, mint két évvel korábban. A könyvvizsgálók 2,1 millió koronás profitról számoltak be, amelyből durván egymillió Blomkvist Wennerströmről írott könyvének bevétele volt.

Berger javaslata az volt, hogy egymillió koronát félretesznek egy esetleges válságra, kétszázötvenezret fordítanak olyan kiadásokra, mint számítógépek és egyéb felszerelések beszerzése, háromszázezret pedig béremelésekre és arra, hogy teljes munkaidős állást biztosítsanak Corteznek. A maradékból minden tulajdonos ötvenezer korona osztalékot kapott, százezret pedig egyenlő részben elosztottak a négy alkalmazott között, függetlenül attól, hogy teljes vagy részmunkaidősök voltak-e. Magnusson nem kapott prémiumot. A szerződése értelmében az általa eladott reklámhelyek bevételéből részesedett, aminek következtében néha ő volt a legjobban fizetett alkalmazott a cégnél. A javaslatot egyhangúlag elfogadták.

Blomkvist felvetette, hogy csökkentsék a szabadúszók honoráriumát, és a különbözetből vegyenek fel még egy részmunkaidős riportert. Konkrétan Svenssonra gondolt, aki így szabadúszó tevékenysége bázisául használhatta volna a Millenniumot, és akit, ha minden jól megy, később teljes munkaidőre is fel szeretett volna venni. Berger azt vetette ellene, hogy a magazin csak úgy lehet sikeres, ha sok szabadúszó ír bele. Harriet Vanger is ezen a véleményen volt; Malm tartózkodott. Az a döntés született, hogy a szabadúszók honoráriuma változatlan marad, de megvizsgálják, lehet-e csökkenteni egyéb kiadásokat. Mindenki szerette volna, ha Svensson csatlakozik a stábhoz, legalább részmunkaidősként.

Rövid megbeszélés következett a jövőbeni tervekről és irányvonalakról; Bergert a következő évre is megszavazták főszerkesztőnek; ezzel az értekezlet véget is ért.

Eriksson egy szót sem szólt. Teljesen elégedett volt azzal, hogy ő és kollégái huszonötezer korona bonuszt kapnak, többet, mint amennyi a havi fizetésük.

Az értekezlet végeztével Berger tulajdonosi gyűlést hívott össze. Ő, Blomkvist, Malm és Harriet Vanger maradt, a többiek pedig elhagyták az irodát. Berger megnyitotta az ülést.

– Egyetlenegy napirendi pontunk van – mondta. – Harriet, a Henrikkel kötött szerződésünk értelmében ő két évig résztulajdonosa a Millenniumnak. Ez az idő lassan lejár. El kell döntenünk, mi lesz az ön – vagyis inkább Henrik – tulajdonrészével.

– Mindnyájan tudjuk, hogy a nagybátyám egy hirtelen ötlettől vezérelve fektetett be a cégbe, egy egészen rendkívüli helyzetben – felelte Harriet. – Ez a helyzet már nem áll fenn. Mit javasolnak?

Malm bosszús fintort vágott. A szobában egyedül ő nem tudta, mi volt az a rendkívüli helyzet. Blomkvist és Berger nem mesélhette el neki a történetet. Berger csak annyit mondott, hogy Blomkvistet olyan mértékben személyesen érinti az ügy, hogy soha, semmilyen körülmények között nem beszélne róla. Blomkvist hallgatásának nyilván valami köze volt Hedestadhoz és Harriet Vangerhez. De nem kellett az összes részletről tudnia ahhoz, hogy döntést, hozzon, és tisztelte annyira Blomkvistet, hogy ne faggassa az ügyről.

– Megvitattuk a dolgot, és döntésre jutottunk – nézett Harriet szemébe Berger. – De mielőtt megmagyaráznánk azt, szeretnénk tudni, hogy ön mit gondol.

Harriet Vanger végignézett rajtuk. Blomkvisten kicsit tovább időzött a tekintete, de egyikük arcáról sem tudott leolvasni semmit.

– Ha meg akarják vásárolni a család tulajdonrészét, az körülbelül hárommillió koronába kerülne, plusz a kamatok. Módjukban áll ez? – kérdezte szelíden.

– Igen – mosolygott Blomkvist. Ötmillió koronát kapott Henrik Vangertől a munkáért, amit az öreg iparmágnás számára végzett. Ironikus – gondolta –, hogy ennek a munkának egy része éppen az volt, hogy megtudja, mi történt Harriettel, az öreg unokahúgával.

– Ebben az esetben a döntés az önök kezében van – mondta Harriet. – Az egyezség alapján akár már ma megvehetik a Vangerek tulajdonrészét. Igazság szerint én soha nem írtam volna alá olyan slampos szerződést, mint amilyet Henrik kötött önökkel.

– Ha szükséges, ki tudjuk önt vásárolni – szögezte le Berger. – Az igazi kérdés az, hogy ön mit szeretne. Ön egy tekintélyes konszern ügyvezető igazgatója – pontosabban kettőé. Az egész éves költségvetésünk körülbelül annak a jövedelemnek felel meg, ami önhöz egy kávészünet alatt befolyik. Miért pazarolná akkor az idejét egy olyan jelentéktelen vállalkozásra, mint a Millennium?

Harriet Vanger egy hosszú pillanatig nem szólt semmit, csak nyugodtan ült a széken. Aztán Blomkvist felé fordulva válaszolt:

– Amióta megszülettem, mindig a tulajdonosa voltam valaminek. Most egy olyan céget irányítok, amiben több az intrika, mint a legvastagabb romantikus regényben. Amikor csatlakoztam önökhöz, azt kötelességből tettem, amit nem tagadhattam meg. De, tudják… arra jöttem rá az elmúlt tizennyolc hónapban, hogy ez a vezetőségi tagság több örömet okozott nekem, mint az összes többi együttvéve.

Blomkvist mélyen elgondolkodott ezen. Vanger most Malmhoz fordult.

– A Millenniumnál felmerülő problémák aprók és kezelhetők. A cég természetesen profitot akar termelni, ez alapvető. De önöknek más céljuk is van. Önök el akarnak érni valamit.

Kortyolt egyet az előtte álló vizespohárból, és Bergerre szegezte a tekintetét.

– Hogy pontosan mi az a valami, azt nem látom egész tisztán. Kissé ködös nekem az egész. Önök nem egy politikai párt vagy érdekcsoport. Senkihez nem kell lojálisnak lenniük, csak saját magukhoz. Viszont könyörtelenül rámutatnak a társadalom hibáira, és nem félnek közszereplőikkel is harcba szállni. Változtatni akarnak a dolgokon. Valójában az önök erkölcsisége az, ami ezt a lapot irányítja, és azt is megfigyeltem néhányszor, hogy ez az erkölcsiség eléggé különleges. Nem tudom, minek nevezzem, csak azt, hogy a Millenniumnak lelke van. Ez az egyetlen igazgatótanács, amelynek a tagságára büszke vagyok.

Elhallgatott, és olyan hosszúra nyúlt a csend, hogy Bergernek nevetnie kellett.

– Ez mind nagyon szép, de a kérdésünkre nem válaszolt.

– Ez az egyik legőrültebb és legabszurdabb dolog, amiben valaha részt vettem, de nagyon jól éreztem magam, és élvezem az önök társaságát. Ha azt szeretnék, örömmel maradok.

– Rendben, mondjuk végre ki! – szólalt meg Malm. – Mi is alaposan megrágtuk a dolgot, és egyetértésre jutottunk. Megvesszük a tulajdonrészét.

Vanger szeme elkerekedett.

– Meg akarnak szabadulni tőlem?

– Amikor a szerződést aláírtuk, ott volt a nyakunkon a kés. Nem tehettünk mást. Igazából kezdettől fogva számoltuk a napokat, hogy mikor vásárolhatjuk ki a nagybátyját.

Berger egy mappából néhány papírt vett elő, és odatolta őket Vanger elé, egy csekkel együtt, amin a pontos összeg szerepelt. Vanger átnézte a papírokat, és egy szó nélkül aláírta őket.

– Rendben – mondta Berger. – Többé-kevésbé fájdalommentesen ment. Szeretném azért leszögezni, hogy nagyon hálásak vagyunk Henrik Vangernek mindazért, amit a Millenniumért tett. Remélem, átadja neki.

– Természetesen – felelte Vanger színtelen hangon, semmit nem árulva el az érzéseiből. Belül azonban nagyon fájt, és mélységes csalódást okozott neki, hogy elmondatták vele, mennyire szeretne maradni, aztán egyszerűen kirúgták.

– És akkor most azt szeretném tudni, érdekli-e egy egészen másfajta szerződés – mondta Berger.

Újabb papírcsomót vett elő, és azt is átcsúsztatta az asztalon.

– Azon tanakodtunk, hogy nem akar-e esetleg ön személyesen a Millennium társtulajdonosa lenni. Az ára fillérre annyi, mint amennyit az imént átvett. Ennek a megegyezésnek semmilyen határideje vagy záradéka nincsen. Ugyanazok a jogok és ugyanaz a felelősség vonatkozik önre, mint ránk.

Vanger felvonta a szemöldökét.

– Mi szükség volt erre a csikicsukira?

– Előbb-utóbb meg kellett tenni – válaszolta Malm. – Megújíthattuk volna a szerződését évente vagy addig, amíg össze nem veszünk, és kitesszük. De valamikor mindenképpen fel kellett volna bontani.

Harriet a könyökére támaszkodott, és kutató pillantást vetett rá. Aztán Blomkvistre és Bergerre is.

– Amikor Henrikkel leszerződtünk, meg voltunk szorulva – mondta Berger. – Ezt a szerződést a magunk akaratából ajánljuk fel. És a régitől eltérően ez nem teszi lehetővé, hogy olyan könnyen kigolyózzuk.

– Nekünk ez nagyon nem mindegy – tette hozzá halkan Blomkvist, akinek ez volt az egyetlen hozzájárulása a beszélgetéshez.

– Az a helyzet, hogy úgy gondoljuk, ön a Vanger névvel járó anyagi biztonság mellett valami mást is ad a Millenniumnak – vette vissza a szót Berger. – Maga okos, értelmes, és konstruktív javaslatokkal áll elő. Ugyan nem sokat szólt hozzá a megbeszélésekhez, majdnem olyan volt, mint egy vendég, aki negyedévente beugrik, de akkor is olyan stabilitást és határozottságot hozott a cégbe, ami korábban hiányzott. Ért az üzlethez. Egyszer megkérdezte, bízhat-e bennem, és én is feltettem magamban ezt a kérdést önről. Mára mindketten tudjuk a választ. Kedvelem önt, és bízom önben – ahogy mindannyian. Szeretnénk, ha nem valami bonyolult jogi csűrés-csavarás miatt tartozna hozzánk, hanem mint valódi társtulajdonos.

Harriet felvette a szerződést, és öt percig olvasta. Aztán felnézett.

– Ebben mindhárman egyetértenek?

Három fej bólintott egyszerre. Vanger fogta a tollát, és aláírta a szerződést.

A Millennium tulajdonosai együtt vacsoráztak Samir Katlanjában a Tavastgatanon. Csendesen, finom borral és bárányhúsos kuszkusszal ünnepelték az új megegyezést. Nyugodtan folyt a társalgás, és Vanger szinte kábulatban ült az asztalnál. Az a kényelmetlen érzése volt, ami az első randevún szokott: valami történni fog, de senki sem tudja pontosan, hogy mi.

Fél nyolckor Vangernek mennie kellett. Azzal mentette ki magát, hogy korán kell lefeküdnie. Berger is hazaindult a férjéhez, és elkísérte őt egy darabon. Blomkvist és Malm még maradt egy ideig, aztán Malm is elnézést kért, és távozott.

Vanger taxizott a Sheraton Hotelig, és egyenesen a nyolcadik emeleten lévő szobájába ment. Levetkőzött, megfürdött, majd felvette a szállodai fürdőköpenyt. Aztán kiült az ablakba, és a Riddarholmen felé nézett. A táskájából elővett egy doboz Dunhillt. Napi három-négy szálat szívott. Így tulajdonkeppen nemdohányzónak tekinthette magát, és bűntudat nélkül élvezhette a cigarettát.

Kilenc óra körül kopogtak az ajtón. Kinyitotta, és beengedte Blomkvistet.

– Te csibész – mondta. A férfi elmosolyodott, és arcon csókolta.

– Azt hittem, tényleg ki fogtok rúgni.

– Azt, ha megtennénk, sem így csinálnánk. Érted már, miért akartunk új szerződést írni?

– Persze. Már teljesen világos.

Blomkvist szétnyitotta a fürdőköpenyt, a nő mellére tette a kezét, és gyengéden simogatni kezdte.

– Te csibész – mondta újra Harriet.

Salander megállt az ajtó előtt, melyen a Wu feliratú névtábla lógott. Az utcáról fényt látott az ablakban, és most már a bentről kiszűrődő zenét is hallotta. Miriam Wu tehát még mindig itt lakott a tomtebogatani garzonlakásban, a St. Enksplan közelében. Péntek este volt, és Salander félig-meddig reménykedett benne, hogy Mimmi szórakozik valahol, és a lakás üres. Már csak az volt a kérdés, hogy Mimmi akar-e még tőle valamit, na meg hogy egyedül van és szabad-e. Becsöngetett.

Mimmi ajtót nyitott, és meglepetten húzta el a szemöldökét. Aztán az ajtófélfának dőlt, és csípőre tette a kezét.

– Salander. Azt hittem, meghaltál, vagy valami.

– Vagy valami.

– Mit akarsz?

– Erre a kérdésre sok válasz lehetséges.

Miriam Wu körülnézett a lépcsőházban, majd ismét Salanderhez fordult.

– Mondj egyet.

– Hát, gondoltam, megnézem, egyedül vagy-e még, és hogy nem volna-e kedved egy kis társasághoz, estére.

Mimmi leesett állal bámult néhány pillanatig, aztán hangosan elnevette magát.

– Hát ilyen sincs még egy, aki másfél évig ide se dugja az orrát, aztán megkérdezi, akarok-e kefélni!

– Menjek el?

Mimmi elhallgatott egy kis időre.

– Jézusom… Lisbeth, te komolyan beszélsz.

Salander várt.

Mimmi végül felsóhajtott, és szélesre tárta az ajtót.

– Na gyere. Egy kávét azért csak adok.

Salander követte, és leült az előtérben álló asztalka melletti két puff egyikére. A huszonnégy négyzetméteres lakásban még egy aprócska szoba volt ezen kívül. Az előtérből nyíló konyha gyakorlatilag csak főzőfülke volt. Mimmi egy slagot erősített a mosogató csapjához, ami a fürdőszobába vezetett.

Mimmi édesanyja Hongkongból, apja pedig Bodenből származott. Salander azt is tudta, hogy a szülei most Párizsban élnek. Mimmi szociológiát tanult Stockholmban, a nővére meg antropológiát az Államokban. Anyja génjei felismerhetőek voltak Mimmi rövidre vágott, hollófekete haján és enyhén ázsiai jellegű vonásain. Apjától tiszta, kék szemét örökölte. Széles száját és arca gödröcskéit viszont egyiküktől sem.

Harmincegy éves volt. Szeretett bőrbe öltözni, és performanszot nézni mindenféle klubban. Néha részt is vett benne. Salander tizenhat éves kora óta nem volt ilyen helyen.

Tanulmányai mellett Mimmi heti egy napot eladóként dolgozott a Domino Fashionben, a Sveavägen egyik mellékutcájában. A Dominot, ahol nemcsak árulták, hanem tervezték is a ruhákat, főként a latexből készült nővér- vagy a bőr boszorkányjelmezek kedvelői látogatták. Mimmi néhány barátnőjével együtt az üzlet tulajdonosa volt, és a bevétel nagyjából fedezte a havi néhány ezer koronás diákhitelt. Salander néhány évvel ezelőtt egy melegfesztiválon látta először, ahol valami bizarr show-t adott elő, majd este az egyik sörsátorban is összefutottak. Mimmin különös, citromsárga latexruha volt, ami többet mutatott meg, mint amennyit eltakart. Salander egyáltalán nem tartotta erotikusnak ezt a viseletet, de eleget ivott ahhoz, hogy hirtelen kedve támadjon felszedni egy citromsárga ruhás lányt. Legnagyobb meglepetésére ez a különös gyümölcs ránézett, elnevette magát, zavartalanul megcsókolta, és így szólt: „Te kellesz nekem.” Aztán felmentek Salanderhez, és szeretkeztek egész éjjel.

– Én már csak ilyen vagyok – mondta Salander. – Elfutok mindentől és mindenkitől. Legalább elköszönhettem volna.

– Azt hittem, történt veled valami. Nem mintha túl sokat találkoztunk volna az utolsó pár hónapban, amikor még itt voltál.

– Dolgom volt.

– Titokzatos egy alak vagy te. Sosem beszélsz magadról. Azt sem tudom, hol dolgozol, vagy hogy kit kellett volna hívnom, amikor nem vetted fel a mobilod.

– Most épp nem dolgozom sehol, és különben is, te ugyanolyan vagy, mint én. Szexet akartál, nem annyira kapcsolatot. Ugye?

– Ez igaz – ismerte be Mimmi.

– Na, hát én is. Nem is ígértem semmit.

– Megváltoztál.

– Annyira nem.

– Idősebbnek tűnsz. Érettebbnek. Máshogy öltözködsz. És kitömted a melltartódat.

Salander nem válaszolt. Mimmi látta meztelenül – persze, hogy észrevette a változást. Végül lehajtotta a fejét.

– Mellműtétem volt.

– Mit mondasz?

– Elmentem Olaszországba egy klinikára, és implantátumot rakattam a mellembe. Ezért tűntem el. Aztán meg utazgattam. És most itt vagyok.

– Most viccelsz?

Salander üres tekintettel bámult rá.

– Á, minek kérdezek hülyeségeket.

– Nem akarok mentegetőzni. Csak őszinte vagyok. Ha el akarsz küldeni, akkor küldj.

Mimmi felkacagott.

– Addig biztos nem, amíg meg nem mutatod, milyen lett. Légyszi.

– Mindig is élveztem veled a szexet, Mimmi. Sose érdekelt, mit dolgozom, és ha nem értem rá, kerestél valaki mást.

Mimmi már a gimnáziumban rájött, hogy leszbikus. Néhány bátortalan kísérlet után tizenhét évesen kezdte meg az elmélyülést a szex titkaiban egy göteborgi bulin, amit a Svéd Leszbikusok, Melegek, Biszexuálisok és Transzszexuálisok Szövetsége szervezett. Utána semmilyen más élet-módot nem bírt elképzelni. Huszonhárom évesen egyszer kipróbálta egy férfivel is. Gépiesen csinált mindent, amit elvártak tőle, de élvezetet nem talált benne. A kisebbségen belül is egy kisebbséghez tartozott, ahhoz, amelyiket nem érdekelte a házasság, a hűség vagy a meghitt esték.

– Már egy pár hete itthon vagyok. Tudnom kellett, hogy felszedjek-e valaki mást, vagy még érdekellek.

Mimmi lehajolt, és könnyedén szájon csókolta.

– Tanulni akartam ma éjjel – mondta, miközben kigombolta Lisbeth blúzának felső gombját. – De le van… – megint megcsókolta, és gombolt tovább. – Ezt látnom kell – újabb csók. – Üdv itthon.

Harriet Vanger éjjel kettő körül aludt el. Blomkvist ébren feküdt, és a légzését hallgatta. Aztán felkelt, és elcsent egy szál Dunhillt a dobozból. Leült egy székre az ágy mellé, és a nőt nézte.

Nem tervezte, hogy Harriet Vanger szeretője lesz. Egyáltalán nem. A Hedestadban töltött idő után leginkább azt szerette volna, ha a Vanger család egyetlen tagja sem kerül a közelébe. A vezetőségi üléseken találkozott Harriettel, és megtartotta a távolságot. Tudták egymás titkait, de a Millennium ügyeit leszámítva nem volt dolguk egymással.

A tavalyi pünkösdi munkaszünetben Blomkvist lement a sandhammi nyaralójába, ahol néhány napig végre nyugodtan üldögélhetett a tornácon krimit olvasgatva. Egy péntek délután, amikor kiment a boltba cigarettáért, Harrietbe ütközött. Ő is szükségét érezte, hogy otthagyja Hedestadot, és a hétvégére eljött egy sandhammi hotelbe. Gyerekkora óta nem járt ott. Tizenhat évesen hagyta el Svédországot, és ötvenhárom volt, amikor visszatért.

A meglepett üdvözlés után Harriet félénk csendbe burkolózott. Blomkvist tudta a történetét – hiszen ő nyomozta ki, hogy él egyáltalán –, Harriet pedig azt, hogy a férfi feladta elvei egy részét, hogy elfedje a Vanger család rettenetes titkát. És hogy részben őérte tette.

Blomkvist meghívta a házikójába. Kávét főzött, és néhány órán át a tornácon beszélgettek. Harriet visszatérése óta ez volt az első alkalom, hogy ennyi időt együtt töltöttek.

Blomkvist nem bírta ki, hogy meg ne kérdezze:

– Mi lett a cuccokkal Martin pincéjében?

– Tényleg tudni szeretnéd?

– Igen.

– Én magam takarítottam ki ott. Minden éghetőt elégettem. Aztán lebontattam a házat. Nem bírtam ott élni, és eladni sem akartam, hogy aztán más éljen benne. Nekem az a ház csak a gonoszt jelentette. De azt tervezem, építtetek a helyére egy másikat, egy kis nyaralót.

– Nem néztek nagyot az emberek? Mégiscsak egy modern luxusvilla volt.

Harriet elmosolyodott.

– Dirch Frode beadta nekik, hogy annyira átázott az alap, hogy lebontani is olcsóbb volt, mint helyrehozni.

Frode a család ügyvédje volt.

– Hogy van Frode?

– Lassan hetvenéves lesz. De nem hagyom unatkozni.

Együtt ebédeltek, és Blomkvist egyszer csak azt vette észre, hogy Harriet Vanger az élete legintimebb részleteit meséli neki. Mikor megkérdezte, miért, Harriet elgondolkodott, majd azt felelte, azért, mert a világon senki más nincs, akinek így megnyílhatna.

Szexuális kapcsolata összesen három férfival volt. Először az apjával, másodszorra a bátyjával. Az apját megölte, a bátyja elől elmenekült. Valahogy életben maradt, és megismert egy férfit, akivel új életet kezdett.

– Gyengéd volt, és kedves. Megbízható és őszinte. Boldog voltam vele. Húsz csodálatos évet töltöttünk együtt, míg meg nem betegedett.

– És nem mentél újra férjhez? Miért nem?

Harriet vállat vont.

– Két gyerek anyja és egy hatalmas mezőgazdasági vállalkozás tulajdonosa voltam Ausztráliában. Sosem volt időm egy romantikus hétvégére. A szex sem hiányzott. – Egy darabig hallgattak. – Késő van. Vissza kéne mennem a szállodába.

Blomkvist meg sem mozdult.

– Mi az, el akarsz csábítani?

– El.

Azzal felkelt, megfogta Harriet kezét, bevezette a házba, fel a padlásra, ahol aludt. Harriet hirtelen megállította.

– Nem is tudom. Nem mindennap csinálok ilyesmit.

Együtt töltötték a hétvégét, és utána háromhavonta egy-egy éjszakát, a vezetőségi értekezletek után. Nem volt ez egy fenntartható kapcsolat. Harriet reggeltől estig dolgozott, gyakran utazott, ráadásul minden hónapban Ausztráliába. De nagyon tudta értékelni alkalmankénti randevúit Blomkvisttel.

Két órával később Mimmi kávét főzött, Salander pedig meztelenül és izzadtan hevert az ágyon. Cigarettázott, és az ajtónyíláson át figyelte Mimmit. Irigyelte a lány testét. Lenyűgözően izmos volt. Hetente háromszor erősített, amiből egy alkalom thai boksz volt, vagy valami más karateizé. Ettől lett olyan elképesztően jó alakja.

Nagyon finom volt. Nem az a modellalkat, hanem természetesen vonzó. Imádott heccelődni és flörtölni. Ha felöltözött egy buliba, mindenki rá figyelt. Salander nem is értette, mit törődik egy ilyen kis libával, mint ő. De mindenesetre örült, hogy így van. A szex Mimmi-vel olyan felszabadító érzés volt, hogy csak lazított és élvezte, elvette amit akart, aztán viszonozta.

Mimmi két bögrét tett az ágy melletti asztalkára. Bemászott az ágyba, odahajolt Salanderhez, és rágcsálni kezdte az egyik mellbimbóját.

– Nem rossz – mondta.

Salander nem válaszolt. Mimmi mellét nézte. Az is kicsi volt, de teljesen természetesen mutatott a testén.

– Sőt, hogy őszinte legyek, Lisbeth, fantasztikusan nézel ki.

– Ez hülyeség. A mellem nem oszt, nem szoroz. Csak most már legalább van.

– Nem vagy kibékülve a testeddel.

– Te beszélsz, aki egyfolytában gyúrsz?

– De azért, mert szeretem csinálni. Marha jó, majdnem, mint a szex. Próbáld ki egyszer.

– Bokszolok.

– Na ne már… Havonta maximum egyszer bokszoltál, és azt is csak azért, mert összebalhéztál azokkal a gyökerekkel. Ez nem ugyanaz, mintha az élvezetért edzenél.

Salander vállat vont. Mimmi lovagló helyzetben ráült.

– Túl sokat foglalkozol a testeddel, Lisbeth. Mostanra már tudhatnád, hogy nem azért imádlak az ágyban, ahogy kinézel, hanem azért, ahogy viselkedsz. Szerintem veszettül szexi vagy.

– Te is. Azért jártam vissza hozzád.

– Nem szerelemből? – Mimmi úgy tett, mintha megbántódott volna. Salander megrázta a fejét.

– Jársz valakivel?

Mimmi némi habozás után bólintott. – Talán. Mondhatjuk. Esetleg. Elég bonyolult.

– Nem akarok vájkálni.

– Tudom, de szívesen elmondom. Az egyetemen van valaki, kicsit idősebb nálam. Húsz éve férjnél van, de a férje sokat utazik, és amikor nincs otthon, összejárunk. Kertváros, villa, minden. Ilyen titkos leszbi. Ősz óta tart, és most már kezdem unni egy kicsit. De azért nagyon finom. Ja, és hát ott van a régi banda is.

– Csak azt akartam tudni, benézhetek-e máskor is.

– Szeretnék még hallani rólad.

– Akkor is, ha megint eltűnök egy fél évre?

– Csak legyél elérhető. Legalább azt szeretném tudni, hogy élsz-e. És a szülinapodat is megjegyeztem.

– Szóval semmi kötöttség?

Mimmi sóhajtott, és elmosolyodott.

– Tudod, veled együtt tudnék élni. Te mindig békén hagysz, ha egyedül akarok lenni.

Salander megint nem szólt semmit.

– Az az egy probléma, hogy nem vagy igaziból leszbikus. Valószínűleg inkább biszexuális. De a lényeg, hogy szexuális. Szereted a szexet, és nem érdekel, milyen neművel csinálod. Te egy entrópikus káoszfaktor vagy.

– Nem tudom, mi vagyok – felelte Salander. – Azt tudom, hogy Stockholmban vagyok, és nem értek a kapcsolatokhoz. Igaziból nem is ismerek itt senkit. Te vagy az első, akivel beszélek, mióta hazajöttem.

Mimmi komoly arccal méregette.

– És akarsz másokat ismerni egyáltalán? Te vagy a legtitkolózóbb és legmegközelíthetetlenebb ember, akit ismerek. De a cicid, az észbontó – ujjával megcsippentette az egyik mellbimbóját, és meghúzta. – Illik rád. Nem túl nagy, nem túl kicsi.

Salander megkönnyebbült sóhajjal vette tudomásul, hogy a vizsgálat eredménye kielégítő volt.

– És olyan, mint az igazi.

Olyan erővel szorította meg Salander mellét, hogy az felszisszent. Egymásra néztek. Aztán Mimmi előrehajolt, és megcsókolta Salandert. Salander visszacsókolt, és átölelte. A kávé szép lassan kihűlt.

7. FEJEZET

Január 29., szombat – február 13., vasárnap

Szombat délelőtt tizenegy óra tájban egy autó hajtott be a Järna és Vagnhärad között fekvő – és mintegy tizenöt épületből álló – Svavelsjö faluba, és megállt a legutolsó ház előtt, körülbelül száz méterre a település határát jelző tábla után. Rozoga gyárépület volt, valaha nyomda működött benne, most azonban, a kapu fölötti felirat tanúsága szerint, a Svavelsjői Motorosklub székhelye volt. Más autó nem látszott a közelben. A sofőr ennek ellenére alaposan körülnézett, mielőtt kiszállt volna. Nagydarab volt, és szőke. Barna bőrkesztyűt húzott a hideg ellen, és fekete sportszatyrot vett ki a csomagtartóból.

Nem aggódott amiatt, hogy esetleg figyelik. A régi nyomda környékén lehetetlen volt észrevétlenül leparkolni. Ha a rendőrség vagy bármilyen kormányzati szerv figyeltetni akarta volna, a mező túlsó végén kellett beásnia és álcáznia az embereit. Annak pedig biztosan híre ment volna a faluban, ahol három ház tulajdonosa is tagja volt a motorosklubnak.

Az épületbe viszont nem akart bemenni. A rendőrség már többször lerohanta a klubházat, és nem lehetett tudni, nincs-e bepoloskázva. Ezért aztán odabent leginkább autókról, nőkről, sörről és nagy néha arról folyt a szó, hogy milyen részvénybe érdemes befektetni.

A férfi tehát megvárta, hogy Carl-Magnus, azaz Magge Lundin kijöjjön az udvarra. Ő volt a klub elnöke; magas férfi, karcsú testalkattal, amire azonban az évek során jelentős sörhasat szedett fel. Még csak harminchat éves volt. Sötétszőke haját lófarokban hordta, fekete farmert, csizmát és súlyos télikabátot viselt. Már öt esetben indult ellene eljárás. Kétszer kis mennyiségű kábítószer birtoklásáért, egyszer lopott áru elfogadásáért, és egyszer autólopásért és ittas vezetésért. Az ötödiknek egy év börtön lett a vége: súlyos testi sértésért kapta, miután tombolni kezdett egy stockholmi kocsmában.

Lundin kezet fogott nagytermetű látogatójával, és lassan elindultak az udvar kerítése mentén.

– Hónapok óta nem láttalak.

– Van egy kis üzlet. Háromezer-hatvan gramm metamfetamin.

– Ugyanúgy, mint múltkor?

– Fifty-fifty.

Lundin cigarettát vett elő a kabátja zsebéből. Szeretett az óriással üzletelni. A metamfetamin grammjának ára az utcán százhatvan és kétszázharminc korona között mozgott, a beszerzés nehézségétől függően. Háromezer-hatvan gramm árából tehát az ő része úgy hatszázezer lett volna. A Svavelsjői MK ezt a háromkilónyi drogot kétszázötven grammos csomagokban majd szétosztja az ismerős dílerek között. Ekkorra az ár grammonként százhúsz-százharminc koronára csökken.

Kivételesen vonzó üzlet volt ez a klub számára. Más szállítóktól eltérően itt sosem volt semmi gebasz az előre fizetés és a fix árak körül. A szőke óriás elhozta az árut, és ötven százalékot kért, ami teljesen baráti ár volt. Mindketten tudták, körülbelül mennyit hozhat egy kiló metamfetamin. A pontos összeg attól függött, mennyit tudott lecsípni az anyagból Lundin. Ezer és egyféle módon változhatott, de az üzlet végén az óriás mindig körülbelül százkilencvenezer koronát kasszírozott.

Sok üzletet bonyolítottak már le együtt, mindig ugyanolyan feltételekkel. Lundin tudta, hogy az óriás kétszer annyit kaszálhatna, ha maga terítené szét az árut. Azt is tudta, miért nem teszi ezt: így háttérben maradhatott, és minden kockázatot a Svavelsjői MK vállalt. Kisebb, de biztos bevétel. És, nem úgy, mint a többi szállítónál, ez a kapcsolat valódi üzleti elveken, bizalmon és jóakaraton alapult. Semmi balhé, semmi duma, semmi fenyegetés.

Az óriás még a százezer koronás veszteséget is lenyelte, ami egy balul sikerült fegyverüzlet következtében alakult ki. Lundin tudta, hogy ilyesmi fölött senki más nem hunyt volna szemet. Rettegett, amikor el kellett mondania neki. Elmagyarázta, mi történt, és hogy a bűnmegelőzési központ egyik embere jó eséllyel mindent kiszedhet a Värmlandi Árja Testvériség egyik tagjából. De az óriás csak felvonta a szemöldökét. Szinte együttérző volt. Van ez így. Az egész szállítást vissza kellett mondani.

Lundin azért értett ahhoz, amit csinált. Felfogta, hogy a kisebb, de biztos haszon jó üzlet.

Soha nem jutott eszébe átverni az óriást. Rossz húzás lett volna. Az óriás és a társai addig elégedtek meg a kisebb profittal, amíg az elszámolás becsületes volt. Ha becsapja őket, meglátogatják, és Lundin biztos volt benne, hogy azt nem élné túl.

– Mikor tudod szállítani?

Az óriás a földre dobta a sportszatyrot.

– Leszállítva.

Lundin nem vizsgálta meg a szatyor tartalmát, csak kezet nyújtott, jelezve, hogy részéről rendben van az üzlet, és ő is elvégzi a maga dolgát.

– Volna még valami – mondta az óriás.

– Mi?

– Adnánk nektek egy különleges melót.

– Hadd halljam.

A férfi egy borítékot vett elő a belső zsebéből, és Lundinnak adta, aki egy útlevélképet és egy adatokkal teleírt A4-es lapot húzott ki belőle, és érdeklődve felvonta a szemöldökét.

– A neve Lisbeth Salander. Stockholmban lakik, a Södermalmban, a Lundagatanon.

– Rendben.

– Most valószínűleg nincs az országban, de előbb-utóbb felbukkan.

– Oké.

– A megbízóm el szeretne beszélgetni vele. Úgyhogy élve kell. Abba a raktárba kéne hozni, Yngern mellett. És fel is kellene majd takarítani. Nyom nélkül tűnjön el.

– Megoldjuk. De honnan tudjuk majd, hogy itthon van?

– Majd szólok.

– És a bér?

– Mit szólnál tízezerhez az egész melóért? Halál egyszerű az egész. Elmentek Stockholmba, felszeditek, elhozzátok.

Ismét kezet fogtak.

Salander megint visszatért a Lundagatanra, és lerogyott a rozzant kanapéra gondolkodni. Meg kellett még hoznia néhány döntést, többek között azt, hogy megtartsa-e a lakást, vagy sem.

Rágyújtott, a plafon felé fújta a füstöt, és egy üres kólásdobozba hamuzott.

Semmi oka nem volt szeretni ezt a lakást. Négyéves volt, amikor az anyjával és a testvérével beköltöztek ide. Édesanyjuk a nappaliban aludt, ő pedig Camillával osztozott az apró hálószobán. Tizenkét évesen, miután a „gonosz dolgok” megtörténtek, bekerült a gyermekpszichiátriára, tizenöt éves korától pedig különböző nevelőszülőknél élt. Gyámja, Holger Palmgren kiadta a lakást, és gondoskodott arról is, hogy Salander visszakapja, amikor tizennyolc éves lett, és laknia kellett valahol.

A lakás fix pont volt szinte egész életében. Bár már nem volt szüksége rá, valahogy nem akaródzott eladnia. Ha ezt megtenné, idegenek hatolnának be a területére.

Logisztikai probléma is volt, ugyanis minden postája – az a kevés, amit kapott – a Lundagatanra érkezett. Ha eladja a lakást, más címet kell használnia. Nem akarta, hogy a valódi is szerepeljen a nyilvántartásokban. Ilyen tekintetben szinte paranoiás volt. Nem volt oka bízni a hatóságokban, és tulajdonképpen senki másban sem.

Kinézett a szemben lévő tűzfalra, ahogy egész életében tette. Hirtelen nagyon megörült annak, hogy itt hagyta ezt a lakást. Soha nem érezte itt biztonságban magát. Mindannyiszor, ha befordult a Lundagatanra, és megközelítette a kaput – hol józanul, hol nem –, minden idegszálával a parkoló autókra és a járókelőkre figyelt. Nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy odakint az emberek bántani akarják, és a legnagyobb eséllyel akkor támadják meg, amikor kijön vagy bemegy a lakásába. Bár semmi ilyesmi nem történt, mégsem nyugodott meg. A lakás címe minden hivatalos adatbázisban szerepelt, és úgy érezte, a védelme érdekében nem sokat tud tenni. Éberen figyelni, semmi több… Most más volt a helyzet. Nem akarta, hogy bárki más tudja a mosebackei címet. Az ösztöne arra sarkallta, hogy névtelen maradjon, amennyire csak lehetséges.

Ezzel azonban nem oldotta meg azt, hogy akkor mit is kezdjen a régi lakással. Kotlott ezen egy darabig, majd elővette a telefonját, és Mimmit hívta.

– Szia, Lisbeth. Hogyhogy már egy hét után hívsz?

– A Lundagatanon vagyok.

– Az jó.

– Arra gondoltam, hátha kellene neked ez a lakás.

– Hogy érted ezt?

– Most egy egérlyukban laksz.

– De én szeretem ezt az egérlyukat. Mi az, költözöl?

– Már üres a lakás.

Mimmi hallgatott a vonal másik végén.

– Lisbeth, nincs annyi pénzem.

– Társasházi lakás, tehermentes. Havi ezernégyszáznyolcvan korona a lakbér, szerintem az egérlyukért többet fizetsz. Ráadásul egy évre előre ki van fizetve.

– És mégis eladod? Biztos elég sokat ér.

– Kábé másfél milliót, ha lehet hinni az ingatlanügynökségnek.

– Az nekem sok.

– De nem adom el. Akár már ma becuccolhatsz, addig maradsz, ameddig akarsz, és egy évig fizetned sem kell érte. Kiadni nincs jogom, de belevehetlek a szerződésembe, mint lakótársat, és akkor nem lesz semmi jogi hercehurca sem.

Mimmi elnevette magát.

– Lisbeth… ez most komoly?

– Nem használom a lakást, és eladni sem szeretném.

– Mármint ingyen ott lakhatok? Kiscsaj, ez most halálkomoly?

– Az.

– Meddig?

– Ameddig akarsz. Érdekel?

– Naná! Mindennap nem ajánlanak fel nekem ingyen egy kecót a Söder közepén!

– Egyet azért kérnék.

– Sejtettem.

– Lakhatsz ott, de hivatalosan én is oda leszek bejelentve, és oda kapom a postámat. Annyi lesz a dolgod, hogy felhozod, és szólsz, ha jön valami érdekes.

– Lisbeth, ne paráztassál már! Te hol fogsz lakni?

– Azt majd elmondom.

Megállapodtak abban, hogy délután találkoznak, és Mimmi megnézi a lakást. Salandernek máris jobb kedve lett. Elment a Hornsgatanra a bankba, sorszámot tépett, és várt.

Megmutatta a személyijét, és elmagyarázta, hogy sokáig volt külföldön, és szeretné megnézni az egyenlegét. A számláján 82670 korona volt. Egy éve nem vettek le róla semmit, de ősszel elhelyeztek rajta 9312 koronát. Ez az anyai öröksége volt.

Salander kivett kilencezer-háromszáz koronát. Olyasmire akarta költeni, aminek az édesanyja örült volna. Bement egy postahivatalba a Rosalundsgatanon, és névtelenül egy női segélyközpontnak adományozta az összeget.

Péntek este nyolc órakor Berger kikapcsolta a számítógépet, és nyújtózott egyet. Kilenc órát töltött a márciusi cikkek javítgatásával és elrendezésével, Eriksson ugyanis most Svensson tematikus számán dolgozott, így rá maradt a szerkesztés nagy része. Cortez és Karim besegített ugyan, de ők alapvetően írók és oknyomozók voltak, a szerkesztés nem igazán ment nekik.

Fájt a nyaka, és fáradt volt, de elégedett; nemcsak a napi munkával, hanem általában az életével. A pénzügyi mérleg szépen állt, a cikkek időben érkeztek, vagy legalábbis kezelhető késéssel, és az alkalmazottak is jól érezték magukat. Több mint egy év után még mindig érződött a lendület, amit Blomkvist Wennerström-könyve adott a lapnak. Miután egy ideig reménytelenül próbálta kimasszírozni nyakából a fájdalmat, Berger úgy döntött, lezuhanyozik a szerkesztőségi mosdóban. Aztán ehhez is túl lusta volt, és inkább csak feltette a lábát az asztalra. Már csak három hónap volt hátra a negyvenötödik születésnapjáig, és az a fényes jövő, amire mindig vágyott, lassan már a múlt volt. Felfedezett egy csoport apró ráncot a szája és a szeme körül, de tudta, hogy egészében véve jól néz ki. Hetente kétszer járt edzőterembe, mégis azt vette észre, hogy hosszú vitorlástúrái alatt egyre nehezebben mássza meg az árbocot. Márpedig mindig neki kellett megmásznia, mert a férjének rettenetes tériszonya volt.

Berger úgy ítélte, hogy az első negyvenöt év, minden hullámvölggyel együtt, alapjában véve sikeres volt. Volt pénze, pozíciója, otthona, ahol jó volt élni, és olyan állása, amit szeretett. Gyengéd, szerető férje, akibe tizenöt év házasság után is szerelmes volt. Mellette pedig egy kellemes, és úgy tűnt, fáradhatatlan szeretője, aki a lelkét ugyan nem elégítette ki, de a testét akkor, amikor csak akarta.

Elmosolyodott, ahogy eszébe jutott Blomkvist. Tűnődött, mikor vallja be neki a férfi, hogy időnként lefekszik Harriet Vangerrel. Egyikük sem szólt egy szót sem a kapcsolatukról, de Berger nem most jött le a falvédőről. Látta, ahogy az augusztusi értekezleten egymásra pillantottak. Puszta komiszságból este felhívta mindkettejük mobilszámát, de ki voltak kapcsolva. Ez önmagában még nem lett volna perdöntő bizonyíték, de a következő ülések után Blomkvist rendre elérhetetlen volt. Szinte már vicces volt végignézni, ahogy Vanger mindig előbb megy el a vacsoráról, arra hivatkozva, hogy le kell feküdnie. Berger nem feszegette az ügyet, nem volt féltékeny. Másrészt viszont szívesen ugratta volna őket ezzel, ha alkalma adódik.

Nem szólt bele Blomkvist nőügyeibe, de remélte, hogy ebből nem lesz semmi gond a vezetőségen belül. Azért nem aggódott komolyan.

Blomkvistnek jó néhány lezárt kapcsolat állt már a háta mögött, és a legtöbb érintett nővel jó viszonyban volt.

Sokat jelentett a számára, hogy Blomkvist barátja és bizalmasa lehet. A férfi bizonyos értelemben bolond volt, bizonyos értelemben viszont olyan éleslátó, mint valami jós. Mégis a melegszívű, nagylelkű Beckman volt az a férfi, akivel együtt akart megöregedni. Hiányzott belőle a legtöbb olyan tulajdonság, amit megvetett a férfiakban. Gyereket is szeretett volna tőle, de nem sikerült, és most már túl késő volt. De élettársnak elképzelni sem tudott volna jobbat – senkit, akiben ennyire megbízhatna, és aki mindig ott lenne, amikor szüksége van rá.

Blomkvist egész más volt. Olyan gyorsan váltogatta a jellemvonásait, hogy néha úgy tűnt, mintha több személyisége volna. A munkájában kitartóan, szinte már beteges makacssággal koncentrált az előtte álló feladatra. Ha elkezdett egy sztorit, tökéletesen kidolgozta, elvarrta minden egyes szálát. Legjobb formájában egyenesen briliáns volt, de még rossz passzban is jobb, mint az átlag. Szinte ösztönösen megérezte, melyik sztori mögött van ott az a bizonyos csontváz a szekrényben, és melyikből futja csak egy sablonos cikkre. Berger sosem bánta meg, hogy vele dolgozott.

Ahogyan azt sem, hogy a szeretője volt.

Az egyetlen, aki megértette, miért kívánja ilyen szenvedélyesen a szexet Blomkvisttal, a férje volt, akivel mert beszélni a szükségleteiről. A szex Blomkvisttal olyan pluszt adott neki, amit egyetlen másik férfitől sem kapott meg, még a férjétől sem.

Fontos volt számára a szex. Tizennégy évesen vesztette el a szüzességét, és tinédzserkora nagy részében a kielégülést sóvárogta. Mindent kipróbált, az osztálytársaival való pettingtől, egy tanárral folytatott kínos viszonytól a telefonszexig és a fetisizmusig. Ami az erotikában érdekelte, azt nagyrészt meg is tapasztalta. Játszott megkötözést, és tagja volt a Club Xtreme-nek is, ami a társadalom szemében elfogadhatatlan bulikat szervezett. Néhányszor kipróbálta más nőkkel is, de be kellett látnia, hogy ez nem az ő asztala, és hogy a nők közel sem tudják annyira felizgatni, mint egy férfi. Vagy kettő. Beckmannal és egy híres galéria tulajdonosával ezt is kipróbálta, és egyrészt azt fedezte fel, hogy a férje erősen biszexuális irányultságú, másrészt azt, hogy szinte megbénítja a gyönyör, ahogy a két férfi egyszerre kényezteti, és az is örömöt okozott neki, ahogy nézte a férjét egy másik férfival. A későbbiekben ő és Beckman még el-eljátszották ezt néhány rendszeres partnerrel, hasonló sikerrel.

Nem arról volt szó tehát, hogy a szexuális élete a férjével unalmas vagy elégtelen lett volna. De Blomkvisttel lenni egészen más élmény volt.

Nagyon értett hozzá. Jó volt, hogy ő ellensúlyozta szeretőként Beckmant, a tökéletes férjet. Egyikük nélkül sem tudott volna élni, és nem szándékozott választani közülük.

Ez volt az, amit a férje megértett: hogy neki olyan igényei vannak, amiket ő nem tud kielégíteni, a legbonyolultabb akrobatamutatványaival sem a jacuzziban.

Berger azt élvezte a legjobban a Blomkvisttel való kapcsolatában, hogy az nem próbálta meg irányítani. Nem volt féltékeny, és bár Bergert magát elkapta egy-egy féltékenységi roham, amikor húsz évvel ezelőtt járni kezdtek, rájött, hogy neki sem kell annak lennie. A kapcsolatuk barátságon alapult, és a barátaihoz a férfi határtalanul hűséges volt. Ez a kapcsolat a legkeményebb próbát is kiállta volna.

Az viszont nagyon is zavarta, hogy erről a kapcsolatról annyi ismerőse sutyorog a háta mögött.

Blomkvist férfi volt. Járhatott ágyról ágyra, és senki egy rossz szót nem szólt. Berger viszont nő, és a tény, hogy szeretője van, ráadásul a férje hozzájárulásával – na és hogy húsz éve hűséges hozzá –, érdekes beszélgetéseket eredményezett a vacsoraasztalnál.

Rövid töprengés után felvette a telefont, és a férjét hívta.

– Szia, drága, mit csinálsz?

– Írok.

Beckman nem csak képzőművész volt; a művészettörténet tanára és néhány ilyen témájú könyv szerzője is. Gyakran vett részt nyilvános vitákban, és több neves építészeti vállalat tanácsadója volt. Az elmúlt évet egy újabb könyv írásával töltötte, ami az építészeti díszítőelemekről és azok hatásáról szólt, valamint arról, hogy miért boldogulnak jobban az emberek bizonyos épületekben, mint másokban. A könyv kezdett átmenni funkcionalista támadásba, és Berger úgy sejtette, nagy port fog felverni.

– És hogy megy?

– Jól, jól! Na és te hogy haladsz?

– Most lettem kész a legújabb számmal. Csütörtökön megy a nyomdába.

– Ügyes.

– Totál kész vagyok.

– De mégis olyan a hangod, mintha forgatnál valamit a fejedben.

– Terveztél valamit ma estére? Nem baj, ha nem megyek haza?

– Tiszteltetem Blomkvistot, és mondd meg neki, hogy a sorsot kísérti.

– Ez tetszeni fog neki.

– Jó. Akkor azt mondd meg neki, hogy egy kielégíthetetlen boszorkány vagy, és korai végkimerülés vár rá.

– Ezt meg tudja.

– Ez esetben számomra nincs más hátra, mint az öngyilkosság. Halálra írom magam. Jó mulatást.

Blomkvist Svensson és Johansson lakásán volt Enskedében, éppen Svensson kéziratának néhány részletet vitatták meg. Berger megkérdezte, van-e valami dolga este, vagy ráér megmasszírozni a hátát.

– Van kulcsod – felelte Blomkvist. – Érezd magad otthon.

– Az lesz. Akkor úgy egy óra múlva.

Tíz perc alatt odaért a Bellmansgatanra. Levetkőzött, lezuhanyozott, és kávét főzött. Aztán meztelenül bebújt az ágyba, és várt.

A lehetséges legjobb felállás a számára egy hármas lett volna a férjével és Blomkvisttel, de erre nem kerülhetett sor. Blomkvist annyira csak a nőket szerette, hogy Berger néha homofóbnak csúfolta. Az ember nem kaphat meg mindent, amire vágyik.

A férfi idegesen grimaszolt, ahogy óránként tizenöt kilométeres sebességgel hajtott az erdei úton, amely olyan rossz állapotban volt, hogy már-már azt gondolta, rossz helyen kanyarodott le. Már kezdett sötétedni, mikor az út végre kiszélesedett, és meglátta a faházat. Megállt, leállította a motort, és körülnézett. Úgy ötven méterre lehetett.

A stallarholmeni járásban volt, nem messze Mariefred városától. A ház az erdő közepén egyszerű, ötvenes évekbeli faház volt. A fák között a Mälaren-tó jege is idelátszott.

El nem tudta képzelni, miért akarná valaki a szabadidejét egy ilyen mindentől távoli helyen tölteni. Ahogy becsukta a kocsi ajtaját, kényelmetlen érzés tört rá. Fenyegető volt az erdő, mintha egyre összébb szorulna körülötte. Elindult a házikó felé, de valami zörej megállította.

Szemét meresztve nézett a sűrűbe. Szélcsendes alkonyat volt. Feszült idegekkel állt ott két percig, s egyszerre a szeme sarkából észrevette, hogy a fák közt lassan mozog egy alak. Ahogy a tekintete ráfókuszált, az alak mozdulatlanul állt az erdőben, körülbelül harminc méterre tőle, és egyenesen rá bámult.

Kezdett pánikba esni. Próbálta kivenni a részleteket. Sötét, keskeny arcot látott. Törpének tűnt, legfeljebb feleakkorának, mint ő, és mintha fenyőágakból és mohából készült zekét viselt volna. Erdei troll? Vagy egy kobold?

Visszatartotta a lélegzetét. Érezte, hogy a hátán feláll a szőr.

Aztán hatot pislogott, és megrázta a fejét. Mire megint felnézett, a lény tíz métert arrébb ment jobbra. Nincs ott senki. Tudta, hogy képzelődik. De mégis olyan tisztán vélte látni azt az alakot. Egyszer csak megmozdult, és közelebb jött. Mintha a megfelelő pozíciót keresné a támadáshoz.

A szőke óriás a faházhoz sietett. Kissé túl erőteljesen kopogott az ajtón. Hangokat hallott bentről, és a félelme rögtön alábbhagyott. Hátranézett. Nem volt itt semmi.

De levegőt csak akkor vett, amikor nyílt az ajtó. Bjurman udvariasan üdvözölte, és betessékelte.

Miriam Wu lihegve érkezett vissza az emeletre, miután az utolsó, Salander dolgait tartalmazó szemeteszsákot is levonszolta a pincébe. A lakás gyakorlatilag steril volt, és szappan, festék, valamint a Salander által frissen főzött kávé illata terjengett benne. Ő most egy zsámolyon ült, és töprengve nézte az üres szobát, amelyből szinte varázsütésre eltűntek a függönyök, szőnyegek, a kedvezményes kuponok a hűtőajtóról meg a szokásos limlom az előszobából. Elképesztette, mennyivel nagyobbnak látszik most a hely.

Mimminek és Salandernek eltért az ízlése ruhák, bútorok és szellemi izgalmak terén. Pontosabban: Mimminek megvolt a maga ízlése és elképzelése arról, hogy nézzen ki a lakhelye, milyen bútorok álljanak benne, és hogy milyen ruhákat szeretne viselni. Salandernek, mint arra Mimmi gyorsan rájött, semmiféle ízlése nem volt.

Olyan alaposan átvizsgálta a lakást, mint valami ingatlanügynök, megvitatott egy-két dolgot Salanderrel, és úgy döntött, hogy néhány berendezési tárgynak mennie kell. Elsősorban a nappaliban álló ocsmány, mocskosbarna kanapénak. Kell innen Salandernek valami? Nem. Ezután Mimmi két hétig minden napját és néhány estéjét is azzal töltötte, hogy kidobta az ócska bútorokat, kipucolta a szekrényeket, felsikálta a padlót, kisúrolta a fürdőkádat, kifestette a konyhát, majd a nappalit, a hálószobát és az előszobát is. Még a parkettát is felvikszelte a nappaliban.

Salandernek nem fűlt a foga az ilyen munkához, de néha átjött, és ámulva nézte Mimmit. Végül a lakás teljesen üres volt, leszámítva egy tömör fa konyhaasztalt, amelyet Mimmi le akart csiszolni, két masszív zsámolyt, amelyekre Salander akkor csapott rá, amikor letakarították az épület padlását, és néhány súlyos könyvespolcot a nappaliban, amelyeket Mimmi át szeretett volna festeni.

– Hétvégén beköltözöm, ha még nem gondoltad meg magad.

– Nincs szükségem a lakásra.

– De ez egy tök jó lakás! Mármint persze vannak jobbak meg nagyobbak is, de nem ingyen a Söder közepén! Lisbeth, egy vagyont kaszálhatnál, ha eladnád!

– Van annyim, amiből megélek.

Mimmi elhallgatott, nem tudván, hogy értse ezt a nyers letorkolást.

– Most hol laksz?

Salander nem válaszolt.

– Meg lehet látogatni?

– Most nem.

Salander elővett néhány papírt a táskájából, és átnyújtotta Mimmi-nek.

– Elintéztem a szerződésmódosítást. A legegyszerűbb, ha ide veszlek lakótársnak, és azt mondjuk, hogy a lakás felét eladtam neked. Egy koronáért, írd alá a szerződést.

Mimmi aláírta a papírokat, feltüntetve a születési dátumát is.

– Ennyi?

– Ennyi.

– Hát, Lisbeth, mindig tudtam, hogy nem vagy egész normális. Tisztában vagy azzal, hogy most ideadtad nekem ennek a lakásnak a felét? Mindig szerettem volna saját lakást, de nem akarom, hogy egyszer megbánd ezt, vagy bármi probléma legyen belőle kettőnk között.

– Nem lesz. Szeretném, hogy itt lakj. Ez nekem jó.

– Na jó, de csak úgy puszira? Nem vagy te százas.

– Nem puszira. Cserébe figyeled a postámat.

– Az hetente kábé négy másodperc munka. Át akarsz jönni néha szexelni?

Salander egy kis ideig némán nézte Mimmit.

– Szeretnék, de ez nincs az egyezségben. Mondhatsz nemet, ha akarsz.

Mimmi sóhajtott.

– Na, már pont kezdtem volna élvezni, hogy kitartott nő vagyok. Tudod, olyan, akinek valaki fizeti a lakását, és időnként felnéz hozzá hancúrozni.

Egy darabig csend volt. Aztán Mimmi felkelt, kiment a nappaliba, és lekapcsolta a mennyezetről lógó csupasz villanykörtét.

– Gyere ide.

Salander követte.

– Még sosem szeretkeztem egy frissen festett, tök üres lakás padlóján. Viszont láttam egy filmet Marlon Brandóval, amiben egy pár megcsinálta Párizsban.

Salander a padlóra pillantott.

– Na, van kedved játszani? – kérdezte Mimmi.

– Mikor nincs?

– Azt hiszem, ma olyan domináns dög leszek. Én irányítok. Vedd le a ruhád.

Salander halványan elmosolyodott. Aztán levetkőzött. Legalább tíz másodpercbe telt.

– Feküdj a padlóra. Hasra.

Salander tette, amit Mimmi parancsolt. A hideg parkettától azonnal libabőrös lett. Mimmi a saját Jogodban áll hallgatni feliratú pólójával kötötte hátra a kezét. Salander nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy ez nagyon hasonlít ahhoz, ahogy Nils „Baromállat” Bjurman kötözte meg két évvel ezelőtt.

De itt véget is ért a hasonlóság.

Mimmivel Salander csak kéjes várakozást érzett. Nem ellenkezett, amikor Mimmi a hátára fordította, és széthúzta a lábát. Figyelte a félhomályban, ahogy leveszi a saját pólóját, és egészen elbűvölték a lány lágy mellei. Aztán Mimmi a pólójával bekötötte a szemét. Hallotta a textil neszezését. Pár pillanattal később megérezte Mimmi nyelvét a hasán, és az ujjait a combja belső oldalán. Nagyon régen nem izgult már fel ennyire. A kötés alatt becsukta a szemét, és hagyta, hogy Mimmi diktálja a tempót.

8. FEJEZET

Február 14., hétfő – február 19., szombat

Armanskij felnézett, amikor valaki halkan kopogott az ajtófélfán, és Salandert pillantotta meg a nyitott ajtóban. Két pohár kávét hozott az automatából. Armanskij letette a tollát, és félretolta az előtte heverő jelentést.

– Csak beugrottam. Bejöhetek?

Armanskij egy másodpercre lehunyta a szemét. Aztán a székre mutatott. Megnézte az órát. Este fél hét volt. Salander elé tette az egyik poharat, és leült. Egy darabig csendben méregették egymást.

– Több mint egy éve nem láttalak – szólalt meg végül Armanskij.

Lisbeth bólintott.

– Haragszol?

– Kellene?

– Nem köszöntem el.

Armanskij összeszorította a száját. Nagyon meg volt döbbenve, ugyanakkor meg is könnyebbült, hogy Salander legalább él. Hirtelen ingerültség és fáradtság tört rá.

– Nem tudom, mit mondjak. Semmi nem kötelez arra, hogy elmondd, hogy élsz. Mit akarsz?

A hangja hidegebben csengett, mint ahogy tervezte.

– Nem tudom. Leginkább csak be akartam köszönni.

– Munka kell? Mert nem veszlek fel újra.

Salander megrázta a fejét.

– Máshol dolgozol?

Újabb fejrázás. Úgy tűnt, a lány keresi a szavakat. Armanskij várt.

– Utazgattam – mondta végül Salander. – Csak nemrég jöttem vissza.

Armanskij végignézett rajta. Megváltozott. Bizonyos… érettség látszott az öltözködésén és a modorán. És a melltartóját is kitömte valamivel.

– Sokat változtál. Merre jártál?

– Itt is, ott is… – kezdte Salander, de látta, hogy Armanskijnak nem tetszik a válasz. – Olaszországba mentem, aztán a Közel-Keletre, onnan meg Bangkokon át Hongkongba. Voltam egy ideig Ausztráliában, utána Új-Zélandon, beutaztam a Csendes-óceán szigeteit. Tahitin egy hónapig maradtam. Aztán át az USA-ba, és az utolsó pár hónapot a Karib-szigeteken töltöttem. Nem tudom, miért nem búcsúztam el.

– Megmondom én: azért, mert szarsz mindenki másra – felelte tárgyilagosan Armanskij.

Salander az ajkába harapott.

– Általában inkább mindenki más szarik rám.

– Ez egy baromság. Egyszerűen nem tudsz viselkedni, úgy kezelsz másokat, akik barátkoznának veled, mint egy kupac szart. Ez ilyen egyszerű.

Csend.

– Menjek el?

– Azt csinálsz, amit akarsz. Mindig azt csinálod. De ha most elmész, akkor többet ne is lássalak.

Salander megijedt. Valaki, akit tisztelt, most vissza akarta utasítani. Nem tudta, mit mondjon.

– Holger Palmgren két éve kapta az agyvérzést, és azóta felé sem néztél – folytatta könyörtelenül Armanskij.

Salander elhűlve bámult rá.

– Palmgren él?

– Szóval még ezt sem tudtad…

– De az orvosok azt mondták…

– Mondtak azok sok mindent – szakította félbe Armanskij. – Nagyon rosszul volt, beszélni sem tudott. De az elmúlt évben kicsit összeszedte magát. Nem tud rendesen artikulálni, úgyhogy nagyon kell figyelned, hogy megértsd, mit mond. Sok mindenben segíteni kell neki, de például vécére már egyedül jár. És azok, akik törődnek vele, időnként meglátogatják.

Salander teljesen össze volt zavarodva. Két évvel korábban ő talált rá Palmgrenre az agyvérzés után, és hívta a mentőket. Az orvosok a fejüket csóválták, és semmi biztatót nem tudtak mondani. Egy hétig szinte a kórházban lakott, majd közölték vele, hogy Palmgren kómában van, és nem valószínű, hogy valaha is kijön belőle. Akkor felkelt, és vissza sem nézve kisétált a kórházból. De később sem nézett vissza, hogy megtudja, történt-e valami.

Elkomorodott. Akkor varrták a nyakába Nils Bjurmant, és az ideje legnagyobb részét ő foglalta le. De senki, még Armanskij sem szólt neki, hogy Palmgren életben van, és javul az állapota. Neki magának eszébe sem jutott ez a lehetőség.

A szemét elfutotta a könny. Sosem érezte még magát ilyen szemét, önző alaknak. És sosem hordták még le ennyire. Lehajtotta a fejét. Hosszú hallgatás után Armanskij szólalt meg.

– Hogy vagy?

Salander vállat vont.

– És miből élsz? Van munkád?

– Nincs, és nem is tudom, milyet szeretnék. De van egy kis pénzem, elvagyok.

Armanskij aprólékosan szemügyre vette.

– Csak köszönni akartam… nem keresek munkát. Vagy nem tudom… esetleg ha szükséged van rám valami melónál, megcsinálom, de csak akkor, ha érdekel.

– Gondolom, azt nem akarod elmesélni, mi történt odafönt Hedestadban.

Salander nem felelt.

– Mert valami történt. Martin Vanger belehajtott a kocsijával egy teherautóba, nem sokkal azután, hogy visszajöttél mindenféle megfigyelőeszközökért, és valaki megfenyegetett. A húga meg egyszerre feltámadt. Ez azért enyhén szólva szenzációt keltett.

– Szavamat adtam, hogy nem beszélek róla.

– És nyilván arról sem, hogy mi volt a szereped a Wennerström-ügyben.

– Segítettem Kalle Blomkvistnak. – Salander hangja egyszerre hűvösebb lett. – Ennyi. Nem akartam belekeveredni.

– Ez a Blomkvist égen-földön keresett téged. Legalább havonta egyszer idetelefonált, hogy hallottam-e rólad.

Salander hallgatott, és Armanskij látta, hogy a szája keskeny vonallá szűkül.

– Nem mondhatnám, hogy kedvelem ezt a férfit – folytatta –, de érdekli, mi van veled. Ősszel találkoztam vele. Ő sem volt hajlandó Hedestadról beszélni.

Salandernek meg Blomkvistről nem volt kedve beszélni.

– Csak szólni akartam, hogy hazajöttem. Nem tudom, maradok-e. Itt a mobilszámom, meg az új e-mail címem, ha meg akarsz keresni.

Átadott egy cédulát, és felkelt. Már az ajtóban volt, amikor Armanskij utána szólt.

– Várj egy kicsit! Mit akarsz csinálni?

– Meglátogatom Holger Palmgrent.

– Ez szép tőled, de nem így értettem. Mit akarsz dolgozni?

– Azt nem tudom.

– De hát valamiből meg kell élned!

– Mondtam, hogy van annyim, amiből elélek.

Armanskij hátradőlt a székében. Sosem tudta biztosan, hogy kell érteni a lány szavait.

– Amikor egy szó nélkül eltűntél, baromi dühös voltam. Elhatároztam, hogy soha többé nem bízom meg benned – grimaszolt egyet. – Mert nem lehet. Viszont piszok jó átvilágító vagy. És lehet, hogy lesz neked való munkám.

– Nem akarok munkát tőled. Úgy értem, nincs rá szükségem. Komolyan beszélek. Anyagilag független vagyok.

Armanskij újabb grimaszt vágott.

– Jó, anyagilag független vagy, akármit is jelentsen ez. Elhiszem. De ha mégis kellene…

– Dragan, te vagy a második, akit meglátogatok, mióta hazajöttem. Nem munka kell. Egyszerűen az elmúlt pár évben az egyike lettél annak a kevés embernek, akiket tisztelek.

– Valamiből akkor is élni kell.

– Bocs, de már nem érdekel ez az átvilágítósdi. Akkor szólj, ha valami igazán érdekes probléma bukkan fel.

– Milyen probléma?

– Olyan, amin nem tudsz kiigazodni. Elakadsz, és nem tudod, hogyan tovább. Ha nekem akarsz munkát adni, annak valami nagyon különlegesnek kell lennie. Esetleg a műveleti stábnál.

– A műveletin?! Te?! Aki ha olyanja van, nyomtalanul eltűnik…?!

– Elvállalt meló alól sosem bújtam ki.

Armanskij tehetetlenül nézte. A szakzsargonban a műveleti jelző terepmunkát takart. Személyi védelemtől kiállítások biztosításáig bármit jelenthetett. A műveleti stáb megbízható veteránokból állt, nagyrészt volt rendőrökből és kilencven százalékban férfiakból. Salander a Milton Security műveleti stábjába való bekerüléshez szükséges minden feltételnek a szöges ellentéte volt.

– Hát… – kezdte volna, de addigra Salander már ott sem volt. Armanskij megcsóválta a fejét. Hát ez a lány tényleg nem egyszerű eset.

A következő pillanatban újra megjelent az ajtóban Salander.

– Ja, igen… Két embered egy hónapja védi azt a színésznőt, Christien Rutherfordot attól a kattanttól, aki fenyegető leveleket írt neki. Úgy gondolod, belső emberről lehet szó, olyan sok részletet tud a levélíró.

Armanskij csak bámult rá. Mintha áramütés érte volna. Már megint. Olyan esetről beszélt, amelyről nem is lett volna szabad tudnia.

– És…?

– Humbug az egész. Ő meg a barátja csinálja, hogy keltsék a cirkuszt körülötte. Pár nap múlva újabb levelet fog kapni, ami a jövő héten eljut a médiához. A Miltont fogja vádolni azzal, hogy kiszivárogtatta. Húzd ki a klienseid közül most.

Mire Armanskij megszólalhatott volna, megint eltűnt. Ennek az ügynek egyetlen részletét sem ismerhette volna. Biztosan van egy bizalmasa a Miltonnál, aki informálja. De hát rajta kívül csak négy vagy öt ember tudott az egészről: a műveleti főnök és azok, akik a fenyegetésekről jelentettek… de ők mind megbízható profik voltak. Armanskij az állát dörzsölgette.

Lenézett az íróasztalra. A Rutherford-akta be volt zárva a fiókba. Az irodában volt riasztó. Az órára pillantott, és látta, hogy Harry Fransson, a technikusok vezetője már hazament. Küldött neki egy e-mailt, hogy másnap reggel szereljenek fel egy biztonsági kamerát az irodájában.

Salander egyenesen hazament Mosebackéba. Sietett, mert valamiért úgy érezte, sürgős. Felhívta a Söder kórházat, és nagy nehezen megtudakolta, pontosan hol van Palmgren. Az elmúlt tizennégy hónapban az erstai rehabilitációs otthonban ápolták. Hirtelen az Äppelvikken villant az eszébe. A telefonba azt mondták neki, hogy Palmgren már alszik, de másnap meglátogathatja.

Salander egész este fel-alá járkált a lakásban. Mocskosul érezte magát. Korán lefeküdt, és szinte azonnal el is aludt. Másnap hétkor kelt. Nyolckor már a Ringvägenen volt, az autókölcsönzőben. Kell vennem egy saját kocsit. Ugyanazt a Nissan Micrát bérelte ki, amellyel pár hete az Äppelvikkenbe hajtott.

Alig tudott úrrá lenni az idegességén, amikor leparkolt, és kiszállt az autóból, de erőt vett magán, és bement a recepcióra.

A recepciós hölgy megnézte a papírjait, és közölte vele, hogy Holger Palmgren éppen a tornateremben van foglalkozáson, és csak tizenegy után beszélhet vele. Foglaljon helyet a várószobában, vagy jöjjön vissza később. Visszaült a kocsiba, és várakozás közben elszívott három cigarettát. Tizenegy órakor visszament a recepcióra. Azt mondták, menjen az ebédlőbe, a jobb oldali folyosón végig, aztán balra.

Megállt a félig üres ebédlő ajtajában, és rögtön felismerte Holger Palmgrent. Vele szemben ült, de a tányérjára koncentrált, ügyetlenül tartva a villáját. Nagy odafigyeléssel irányította az ételt a szájához. Minden harmadik-negyedik alkalommal elvétette, és a falat leesett a villáról.

Mintha összezsugorodott volna, vagy százévesnek nézett ki. Az arca furcsán mozdulatlan volt. Tolószékben ült. De élt.

Palmgren magában káromkodva próbált meg harmadszor is a villájára venni egy falat sajtos makarónit. Abba már beletörődött, hogy nem tud rendesen járni, és elfogadta, hogy van még egy csomó más dolog, amire szintén nem képes. Afölött azonban nem tudott napirendre térni, hogy képtelen normálisan enni, és hogy néha nyáladzik, mint egy csecsemő.

Pontosan tudta, mit kell csinálnia: megfelelő szögbe állítani a villát, előretolni, felemelni és a szájához irányítani. A probléma a kivitelezéssel volt. A keze külön életet élt. Ha arra utasította, hogy emelkedjen, csak végigcsusszant a tányér szélén. És ha sikerült is felemelnie, és a szája felé kormányoznia, még mindig irányt változtathatott az utolsó pillanatban, hogy az arcát vagy az állát találja el.

De a rehabilitáció azért hozott javulást. Hat hónapja még úgy remegett a keze, hogy esélye sem volt eltalálni a kanállal a száját. Az étkezései még mindig sokáig tartottak, de legalább már egyedül evett, és eltökélte, hogy nem nyugszik, amíg vissza nem nyeri a teljes uralmat a végtagjai fölött.

Mikor leeresztette a villáját, hogy újabb falattal próbálkozzon, egy kéz bukkant elő a háta mögül, és elvette tőle az evőeszközt. Palmgren csak nézte, ahogy a villa felemel egy falatot. Ismerős volt a keskeny, törékeny kéz. Felemelte a fejét, és Salander várakozó, feszült tekintetével találkozott.

Egy hosszú pillanatig Palmgren a lány szemébe nézett. A szíve megmagyarázhatatlanul hevesen vert. Aztán kinyitotta a száját, és elfogadta az ételt.

Salander lassan, falatonként megetette. Normális esetben Palmgren rühellte az ilyesmit, de most megértette, hogy szükség van rá. Nem azért, mintha tehetetlen csődtömeg lett volna. Salandernél ez a megalázkodás jele volt – vagyis rendkívül ritka gesztus. Mindig megfelelő adag ételt tett a villára, és megvárta, míg végzett a rágással. Mikor Palmgren a tejes pohárra mutatott, benne a szívószállal, tartotta neki, hogy inni tudjon.

Mikor végzett, Salander letette a villát, és kérdően Palmgrenre nézett. Az megrázta a fejét. Még egyetlen szót sem szóltak egymáshoz.

Palmgren hátradőlt a tolószékben, és nagy levegőt vett. Salander egy szalvétával megtörölte a száját. Palmgren úgy érezte magát, mint valami filmbeli keresztapa, akinek az alárendeltjei kinyilvánítják a tiszteletüket. Elképzelte, ahogy a lány kezet csókol neki, és elmosolyodott az abszurd gondolatra.

– Szerinted lehet itt valahol kávét szerezni? – kérdezte Salander. Palmgren szavai elmosódtak, mert a szája és a nyelve sem engedelmeskedett tökéletesen.

– Skon túan táaó. – A sarkon túl van a tálaló, találta ki Salander.

– Te is kérsz? Tejjel, cukor nélkül, ugye?

A kezével igent intett. Salander elvitte a tálcát, és egy perc múlva két kávéval tért vissza. Palmgrennek feltűnt, hogy ő üresen issza, ami szokatlan volt. Aztán elmosolyodott, amikor látta, hogy a lány visszahozta a szívószálat a poharából, hogy a kávét is megihassa vele. Rengeteg mondanivalója lett volna, de egyetlen szótagot sem tudott rendesen kiejteni. A tekintetük azonban időről időre találkozott. Salander arcán bűntudat látszott. Végül ő törte meg a csendet.

– Azt hittem, meghaltál. Ha tudom, hogy élsz, akkor… akkor már réges-régen meglátogattalak volna. Bocsáss meg.

Palmgren lehajtotta a fejét. Ajkának rándulása mosoly akart lenni.

– Kómában voltál, amikor elmentem, és az orvosok azt mondták, hogy meg fogsz halni. Azt mondták, legfeljebb pár napod lehet hátra, erre elmentem. Annyira sajnálom.

Palmgren felemelte a kezét, a lány apró öklére tette, majd megszorította.

– Elndél. – Eltűntél.

– Dragan Armanskij mondta?

Bólintás.

– Utazgattam. El kellett mennem innen. Nem búcsúztam el senkitől, csak mentem. Aggódtál?

Palmgren lassan nemet intett a lejével.

– Nem is kell aggódnod értem.

– Én nmagódam. Tsz mádra viáni. Armszi aót. – Én nem aggódtam. Tudsz magadra vigyázni. Armanskij aggódott.

Salander megeresztette a szokásos félmosolyát, ami megnyugtatta Palmgrent. Végignézett rajta, összevetette a lányt, akire emlékezett, a nővel, aki előtte ült. Megváltozott. Rendes volt, tiszta és jól öltözött, kivette azt a gyűrűt a szájából, és… hm… eltűnt a nyakáról a lódarázs-tetoválás. Felnőttesen nézett ki. Palmgren hetek óta először elnevette magát. Úgy hangzott, mintha köhögne.

Salander mosolya kiszélesedett, és olyan melegséget érzett a szívében, amilyet már nagyon régen nem.

– Jólnélgi – bökött Palmgren a ruhája felé. Jól nézel ki.

– Jól is vagyok.

– Mie zú gyád? – Milyen az új gyámod?

Palmgren látta, hogy Salander arca elsötétül, és összeszorul a szája.

– Nincs vele baj… tudom kezelni.

Palmgren kérdőn felvonta a szemöldökét. Salander körülnézett, és témát váltott.

– Mióta vagy itt?

Palmgren mozgás- és beszédkoordinációját károsíthatta az agyvérzés, de az értelmi képességeit nem, így rögtön felfigyelt a hamis zöngére Salander hangjában. Sokéves ismeretségük alatt kitapasztalta, hogy soha nem hazudik a szemébe, viszont nem is teljesen őszinte. Úgy próbált kibújni az igazság elmondása alól, hogy elterelte a figyelmét. Nyilvánvalóan volt valami gond az új gyámmal. Ami nem is lepte meg Palmgrent.

Most ő érzett bűntudatot. Hányszor gondolt rá, hogy fel kellene hívnia kollégáját – sőt, szinte barátját –, Nils Bjurmant, és megkérdezni, mi van Salanderrel, aztán mégsem tette meg. És miért nem fellebbezett a cselekvőképtelenségéről szóló határozat ellen, amikor még megtehette volna? Tudta a választ: azért, mert önző módon azt szerette volna, ha kapcsolatban maradnak. A lányaként szerette ezt az istentől elrugaszkodott kölyköt, mivel saját gyermeke sosem volt. Azt akarta, hogy érintkezésben maradhasson vele. Most meg már nem tehetett semmit. Már azzal is nehézségei voltak, hogy lehúzza a sliccét a vécén. Úgy érezte, ő hagyta cserben Lisbeth Salandert. De meg fog maradni… nála cselekvőképesebb embert nem is ismerek.

– Körzbrs.

– Nem értem.

– Körzt bírsá.

– Körzeti bíróság? Mi van vele?

– Vizz kel… voadni… harozot… csegvőképde…

Palmgren arca kivörösödött, és bosszúsan fintorgott, amikor nem sikerült kiejtenie egy-egy szót. Salander a karjára tette a kezét.

– Holger… ne félts engem. Van már tervem azzal a határozattal is. Ez már nem a te gondod. Bár lehet, hogy néha kell majd a segítséged. Jó lesz így? Leszel az ügyvédem, ha szükségem van rád?

Palmgren megrázta a fejét.

– Túlörg vog – öklével a tolószék karfáját ütögette. – Osb vémbr.

– Hát ha ilyeneket mondasz, akkor tényleg ostoba vénember vagy. Nekem viszont jogi tanácsadó kell, és azt szeretném, hogy te legyél az. Lehet, hogy a bíróságon nem tudsz képviselni, de tanácsot attól még adhatsz. Így sem jó?

Palmgren megint rázni kezdte a fejét, aztán bólintott.

– Hoddozol?

– Nem értem.

– Hol dozzol? Nem Armszil. – Hol dolgozol? Nem Armanskijnál.

Salander habozott, nem tudván, hogy magyarázza el a helyzetet.

Nem volt egyszerű.

– Többet nem dolgozom Armanskijnál. Nincs rá szükségem ahhoz, hogy megéljek. Van pénzem, és kijövök belőle.

Palmgren összevonta a szemöldökét.

– Gyakran foglak látogatni. És akkor majd mesélek a… de most ne fárasszuk ezzel magunkat. Valami mást szeretnék.

Lehajolt, az asztalra tette a táskáját, és egy sakktáblát vett ki belőle.

– Két éve nem mostalak már le.

Palmgren feladta. A lány nyilvánvalóan valami csínyre készült, amiről nem akart beszélni. Abban is biztos volt, hogy sok dolga lesz, de bízott benne annyira, hogy tudja: amire készül, az nem feltétlenül felel meg a törvénynek, de semmiképpen sem bűn Isten törvényei szerint. Salander többi ismerősével ellentétben Palmgren biztos volt benne, hogy Lisbeth alapvetően morális lény. A probléma csak az volt, hogy az ő felfogása a morálról nem minden esetben egyezett az igazságszolgáltatáséval.

Felállította a sakkfigurákat, és döbbenten ismerte fel a saját készletét. A lány biztosan magával vitte a lakásból, miután ő beteg lett.

Emlékbe?

Salander átengedte neki a világost. Hirtelen olyan boldog lett, mint egy kisgyerek.

Salander két órát maradt Palmgrennél. Háromszor verte tönkre, majd egy ápolónő félbeszakította őket azzal, hogy itt az ideje a délutáni foglalkozásnak. Salander összeszedte a bábukat, és összehajtotta a táblát.

– Elmondaná, pontosan milyen foglalkozás ez? – kérdezte. – Erőfejlesztő és koordinációs gyakorlatok. És szépen haladunk, igaz?

Palmgren komoran bólintott.

– Egy pár lépést már tud járni. Meglátja, nyáron már a parkban is fog tudni sétálgatni. Ő a lánya?

Salander és Palmgren egymásra nézett.

– Mostlnyom. – A mostohalányom.

– Kedves, hogy meglátogatta. – És hol a fenében volt eddig? – Salander nem vett tudomást a kimondatlanul is félreérthetetlen kérdésről. Lehajolt, és megpuszilta Palmgrent.

– Pénteken jövök.

Palmgren kínlódva felállt a tolószékből. Salander a lifthez kísérte. Amint az ajtó bezárult, a recepcióhoz ment, és szólt, hogy beszélni szeretne azzal, aki felelős a betegekért. Dr. A. Sivarnandanhoz küldték, akit egy irodában talált meg, kicsit arrébb a folyosón. Bemutatkozott, és elmagyarázta, hogy ő Palmgren mostohalánya.

– Szeretném tudni, hogy van, és mi fog vele történni.

Dr. Sivarnandan átnézte Palmgren dossziéját. Bőre himlőhelyes volt, és vékonyka bajuszt viselt, amit Salander abszurdumnak talált. Végül felnézett. Salander legnagyobb meglepetésére finn akcentussal válaszolt.

– Nem találom nyomát Palmgren úr aktájában annak, hogy édes- vagy mostohalánya lenne. Úgy tűnik, a legközelebbi ismert hozzátartozója egy nyolcvanhat éves unokatestvér Jämtlandban.

– Tizenhárom éves koromtól viselte gondomat, egészen az agyvérzésig. Akkor huszonnégy voltam.

A dzsekije belső zsebébe nyúlt, és egy tollat dobott az asztalra. – A nevem Lisbeth Salander. Írja fel az adatai közé. Én vagyok a lehető legközelebbi hozzátartozója.

– Lehetséges – felelte határozottan dr. Sivarnandan. – De ha így is van, elég sokáig tartott, mire ezt közölte velünk. Amennyire én tudom, csak egy személy látogatta meg néhányszor, akit, bár nem hozzátartozó, értesítenünk kell, ha az állapota rosszabbodna, vagy netán elhunyna.

– Az biztos Dragan Armanskij.

Dr. Sivarnandan felhúzta a szemöldökét.

– Így van. Ismeri?

– Felhívhatja, és ő majd megerősíti, hogy az vagyok, akinek mondom magam.

– Nem szükséges. Hiszek magának. Azt hallottam, hogy két órán át sakkozott Palmgren úrral. Az egészségi állapotáról azonban nem adhatok önnek tájékoztatást az engedélye nélkül.

– Márpedig azt nem fog adni; ez egy makacs vén öszvér. Az a mániája, hogy nem szabad engem ilyesmivel terhelnie, hogy még mindig ő a felelős értem, és nem fordítva. A helyzet a következő: két évig halottnak hittem. Tegnap tudtam meg, hogy életben van. Ha tudtam volna, hogy… ezt most hosszú lenne elmagyarázni, mindenesetre szeretném tudni, hogyan alakul az állapota, és rendbe jön-e.

Dr. Sivarnandan fogta a tollat, és gondosan bevezette Salander nevét az aktába. Elkérte még a társadalombiztosítási számát és a telefonszámát is.

– Rendben, most már hivatalosan a mostohalánya. Ez így ugyan nem egészen szabályos, de figyelembe véve, hogy ön az első látogatója karácsony óta, amikor Armanskij úr beugrott… Nos, találkozott vele, látta, hogy mozgáskoordinációs és beszédproblémái vannak. Agyvérzése volt.

– Azt tudom. Én találtam rá, és hívtam a mentőket.

– Aha. Nos, ezután három hónapig az intenzíven feküdt. Sokáig volt kómában. A legtöbb beteg fel sem ébred az ilyen kómából, de néha azért előfordul. Még nem állt készen a halálra. Először a krónikus páciensek közé került, akik tökéletesen képtelenek ellátni magukat. Aztán, bár ezt remélni sem mertük volna, a javulás jeleit kezdte mutatni, és kilenc hónapja átszállították ide a rehabilitációs központba.

– Azt mondja meg, mi az esélye annak, hogy újra rendesen tud majd mozogni és beszélni.

Dr. Sivarnandan széttárta a kezét.

– Ehhez kéne egy kristálygömb. Őszintén annyit tudok mondani, hogy fogalmam sincs. Akár ma is elviheti egy újabb agyvérzés. De még húsz évig is élhet aránylag normálisan. Nem tudom megmondani. Fogalmazhatunk úgy is, hogy a Jóisten dönti el.

– És ha mondjuk húsz évig él?

– Keserves küzdelem ez neki, és csak a legutóbbi néhány hónapban láttunk javulást nála. Fél éve még nem tudott segítség nélkül enni. Egy hónappal ezelőttig képtelen volt felállni a tolószékből, ami részben a hosszú ágyhoz kötöttség okozta izomsorvadás következménye. Most már legalább rövid távon képes egyedül járni.

– Javulhat még?

– Persze. Sokat. Az első akadályt volt nehéz legyűrni, azóta szinte napról napra javul az állapota. Majdnem két évet elvesztett az életéből. De remélem, hogy néhány hónap múlva, mondjuk, nyáron, már tud sétálni a parkban.

– És a beszéde?

– A beszéd- és a mozgásközpontját is kiütötte az agyvérzés. Sokáig teljesen tehetetlen volt. Azóta újra megtanítottuk neki, hogyan használja a testét, és beszéljen. Nem mindig jut eszébe, melyik szót kell használnia, és néhány szót újra is kell tanulnia. De nem úgy, mint amikor egy gyereket tanítunk beszélni. A szó jelentését ismeri, csak nem tudja megformálni a hangokat. De majd nézze meg néhány hónap múlva, hogy mennyit fejlődött. Ugyanez vonatkozik a járásra is. Kilenc hónapja nem tudta megkülönböztetni, merre van a bal és a jobb vagy a liftben a föl és a le.

Salander gondolkodott ezen egy percet. Tetszett neki dr. A. Sivarnandan indiai külseje és finn akcentusa.

– Mit jelent a nevében az A? – kérdezte.

Az orvos meglepetten nézett rá.

– Anders.

– Anders?

– Sri Lankán születtem, de három hónapos koromban örökbe fogadott egy ĺbói család.

– Értem. Tehát Anders, hogy tudok segíteni?

– Látogassa. Biztosítsa neki a szellemi stimulációt.

– Akár mindennap el tudok jönni.

– De ne jöjjön mindennap. Azt szeretném, hogy várja a látogatásait, nem pedig, hogy megunja.

– Van bármilyen speciális kezelés, ami javítja az esélyeit? Kifizetem, akármibe kerül.

Az orvos rámosolygott.

– Attól tartok, ez itt már a speciális kezelés. Persze, jobb lenne, ha több erőforrás állna rendelkezésre, és nem érintenének minket is a megszorítások, de biztosíthatom önt, hogy megkapja a szükséges kezelést.

– És ha nem lennének megszorítások, akkor még mit kaphatna?

– Nos, az olyan páciensek esetében, mint Holger Palmgren az ideális megoldás egy teljes munkaidős személyi edző. De már rég elmúltak azok az idők, amikor egy svéd kórháznak volt pénze ilyesmire.

– Vegyen föl egyet.

– Parancsol?

– Vegyen föl neki egy személyi edzőt. A legjobbat, akit csak talál. Nagyon kérem, hogy holnap ez legyen az első dolga. És gondoskodjon róla, hogy minden eszközt kapjon meg, amit lehet. A hét végéig előteremtem a pénzt, ami kell hozzá.

– Most tréfál, hölgyem?

Salander a szokásos kemény, szilárd nézésével válaszolt dr. Anders Sivarnandannak.

Johansson fékezett, az út szelére húzódott a Fiattal a Gamla Stan metróállomás mellett. Svensson beszállt az anyósülésre. Odahajolt a nőhöz, és arcon csókolta, miközben az besorolt egy busz mögé.

– Szia – mondta az, le nem véve a szemét az útról. – De komoly vagy! Történt valami?

Svensson sóhajtva csatolta be a biztonsági övet.

– Nem, semmi. Csak egy kis baj van a kézirattal.

– Micsoda?

– Hogy egy hónap múlva le kell adnom. És eddig a huszonkét beszélgetésből, amit terveztem, kilencet sikerült összehozni. Björck-kel is gáz van a nemzetbiztonságnál. Volt pofája betegszabadságra menni, és az otthoni telefonját sem veszi fel.

– Kórházban van?

– Nem tudom. Próbáltál te már bármit kiszedni a nemzetbiztonságiakból? Még azt sem ismernék be, hogy ott dolgoznak.

– A szüleit próbáltad elérni?

– Rég meghaltak. És felesége sincs. Csak egy bátyja, az is Spanyolországban. Lövésem sincs, hogy érhetném utol.

A Slussenen keresztül, a Nynäsvägenre vezető alagút felé navigálva Johansson a barátjára pillantott.

– Legrosszabb esetben ejtjük a Björckre vonatkozó részt – folytatta Svensson. – Blomkvist ragaszkodik hozzá, hogy mindenki, akit szerepeltetni akarunk, megszólalhasson, mielőtt falhoz állítjuk.

– De hát bűn lenne kihagyni a sztoriból a nemzetbiztonsági hivatal alkalmazottját, aki kurvázik! Mit akarsz csinálni?

– Hát megtalálni. És veled mi van? Ideges vagy?

Óvatosan oldalba bökte a nőt.

– Nem. Jövő hónapban van a doktori védésem, és mégis halál nyugodt vagyok.

– Még szép, amikor kened-vágod a témát.

– Nézz hátra!

Svensson megfordult, és egy nyitott dobozt látott a hátsó ülésen.

– Mi a… ki van nyomtatva! – kiáltott fel örömében. Elvette a bekötött disszertáció egy példányát.

Oroszországból szeretettel

Leánykereskedelem, szervezett bűnözés és a társadalom felelőssége

Mia Johansson

– Pedig úgy volt, hogy csak jövő hétre lesz kész! Nahát…! Erre iszunk egyet otthon! Gratulálok, doktornő!

Megint megcsókolta.

– Nyugi, majd csak három hét múlva leszek doktor. És ne nyúlkálj, amikor vezetek!

Svensson nevetett. Aztán komolyra fordította a szót. – Viszont üröm is van az örömben, vagy hogy mondják. Tavaly meginterjúvoltál egy lányt, valami Irina P.–t…

– Irina P, huszonkét éves, született Szentpéterváron. Először 1999-ben jött ide, aztán többször visszatért. Mi van vele?

– Ma találkoztam Gulbrandsennel, aki a södertäljei bordély ügyében nyomoz. Olvastad, hogy a múlt héten egy lány holttestét találták meg az ottani csatornában? Tele voltak vele a lapok. Irina P. volt az.

– Te jó ég…

Csendben hajtottak át Skanstullon.

– Ő is benne van a disszertációban – mondta Johansson. – Tamara álnéven.

Svensson átlapozta az Oroszországból szeretettelt, Tamara nevét keresve. Elmélyülten olvasott, miközben elhagyták a Gullmarsplant és a Globe Arenát.

– Aki idehozta, azt meg Antonnak hívod.

– Igazi neveket nem használhatok. Lehet, hogy ezért kritizálni is fognak a védésen, de akkor sem nevezhetem meg a lányokat. Azzal halálos veszélynek tehetném ki őket. Na és persze a kuncsaftokat sem említhetem név szerint, mert utánajárhatnának, melyik lánnyal beszéltem. Úgyhogy minden esettanulmányban álneveket használok.

– Ki ez az Anton?

– A neve valószínűleg Zala. Nem voltam képes kinyomozni, ki is ő, de azt hiszem, lengyel vagy valami délszláv, és ez nem az igazi neve. Irina P.-vel négyszer vagy ötször beszéltem, és ezt a nevet is csak legutolsó alkalommal árulta el. Akkor próbálta rendbe tenni az életét, és kiszállni az üzletből, de persze nagyon félt tőle.

– Ez érdekes… Nemrég találkoztam ezzel a Zala névvel.

– Hol?

– Beszéltem Sandströmmel… az újságíró kuncsafttal. Hogy az mekkora tetű!

– Merthogy…?

– Nem is igazi újságíró! Reklámleveleket készít mindenféle cégeknek. És a mindenféle beteges fantáziáit élte ki azon a lányon…

– Tudom. Vele én beszéltem.

– És azt tudtad, hogy ez a pasas csinálta a közegészségügyi intézet brosúráját a nemi úton terjedő betegségekről?

– Azt nem.

– Múlt héten beszéltünk. Totál kilett, amikor elé tártam a bizonyítékokat, és megkérdeztem, miért tizenéves kelet-európai prostituáltakon éli ki a megerőszakolós fantáziáit. Aztán nagy nehezen sikerült belőle kiszedni némi információt.

– És mit?

– Sandström olyan helyzetbe került, hogy most már nem egyszerű ügyfél. Ő is teljesít megbízásokat a szexmaffiának. Megadta a neveket, amiket ismert, köztük ezt a Zalát. Nem mondott róla semmi mást, de hát ez nem egy gyakori név.

Johansson rápillantott.

– Tudod, ki ő? – kérdezte Svensson.

– Nem. Nem sikerült beazonosítani. Csak egy név, ami felbukkan itt-ott. A lányok mind rettegnek tőle, és egyikük sem mert mondani róla semmit.

9. FEJEZET

Március 6., vasárnap – március 11., péntek

Dr. Sivarnandan megtorpant, amikor az ebédlőbe menet megpillantotta Palmgrent és Salandert. A sakktábla fölé görnyedtek. A lány hetente egyszer jött látogatni, általában vasárnap. Mindig délután három óra tájban érkezett, és néhány órát elsakkozgatott Palmgrennel. Nyolc körül ment el, amikor elérkezett a lefekvés ideje. Az orvos megfigyelte, hogy Salander nem úgy bánik a másikkal, ahogy egy beteggel szokás – ellenkezőleg, mintha egész idő alatt civakodtak volna, és az sem zavarta.

A doktor képtelen volt kiigazodni ezen a különös fiatal nőn, aki Palmgren mostohalányának mondta magát. Igen feltűnő jelenség volt, és mindent gyanakvással szemlélt maga körül. Úgy látszott, egyáltalán nincs humorérzéke. Valamint nem képes normálisan beszélgetni sem. Amikor pedig a munkájáról kérdezte, mindig megtalálta valahogy a módját annak, hogy kibújjon a válasz alól.

Néhány nappal az első látogatás után egy rakás irattal tért vissza, amelyek azt igazolták, hogy nonprofit alapítványt hozott létre kizárólag abból a célból, hogy támogassa Palmgren rehabilitációját. Az alapítvány kuratóriumának elnöke egy gibraltári ügyvéd volt. Az iratokban szerepelt még egy másik gibraltári ügyvéd, valamint egy könyvelő, bizonyos Hugo Svensson neve, stockholmi címmel. Az alapítvány célja az volt, hogy dr. Sivarnandan rendelkezésére bocsásson két és fél millió koronát, amit azonban csakis arra használhatott fel, hogy Holger Palmgren nevű páciensének minden lehetséges kezelést biztosítani tudjon. Csak igényelnie kellett a szükséges összeget a könyvelőtől.

Furcsa, sőt példa nélkül álló megállapodás volt ez. Sivarnandan napokig tépelődött azon, hogy nincs-e a dologban valami etikátlan. Végül úgy döntött, hogy nincs, és felvette Holger Palmgren személyi segítőjének és edzőjének Johanna Karolina Oskarssont. A nő harminckilenc éves volt, okleveles gyógytornász, pszichológusi végzettséggel és tekintélyes tapasztalattal a rehabilitáció terén. Sivarnandan meglepetésére az első havi fizetése előre, közvetlenül a szerződés aláírása után megérkezett a kórház számlájára. Egészen addig élt benne az aggodalom, hogy átverésről van szó.

Palmgren mozgáskoordinációja és állapota egy hónap alatt látványosan javult. Ez látszott a hetente elvégzett vizsgálatok eredményeiből. Azt nem lehetett pontosan megmondani, hogy a javulás mennyiben köszönhető az edzésnek, és mennyiben Salandernek. Palmgren mindenesetre keményen dolgozott a javulása érdekében, és a lány látogatásait is gyermeki lelkesedéssel várta. Még azon is örvendezett, hogy egyik sakkjátszmát a másik után vesztette el.

Egy alkalommal dr. Sivarnandan is csatlakozott hozzájuk. Palmgren játszott világossal, és nagyjából helyesen hajtotta végre a szicíliai védelmet. Minden lépésen hosszan és mélyen töprengett. Bármenynyire visszavetette fizikailag az agyvérzés, az elmeállapotával semmi probléma nem volt.

Salander játék közben egy könyvet olvasott arról, hogyan kell a rádiótávcsövek frekvenciáját a súlytalanság állapotában bekalibrálni. Egy párnán ült, hogy rendesen felérje az asztalt. Mikor Palmgren lépett, felpillantott, megtolt egy figurát, látszólag anélkül, hogy tanulmányozta volna az állást, majd megint belemerült a könyvbe. Palmgren a huszonhetedik lépes után feladta a játszmát. Salander összevont szemöldökkel nézett fel a könyvből és úgy tizenöt másodpercig a táblát figyelte.

– Ne – mondta. – Még kihozhatod döntetlenre.

Palmgren sóhajtott, és újabb öt percig gondolkodott. Aztán összeszűkült szemmel nézett Salanderre.

– Bizonyítsd be.

Salander megfordította a táblát, és innentől ő játszott világossal. A harminckilencedik lépésre kikényszerítette a döntetlent.

– Te jóisten…! – fakadt ki dr. Sivarnandan.

– Ő már csak ilyen – mondta Palmgren. – Sose játsszon vele pénzben.

Sivarnandan kisfiú kora óta sakkozott, egyszer második lett egy iskolai versenyen. Tehetséges amatőrnek tartotta magát. Salanderen viszont látta, hogy félelmetesen jó játékos. Klubban azonban szemlátomást sosem játszott, és amikor az orvos megemlítette, hogy ez Lasker egyik klasszikus játszmájának variánsa volt, értetlenül bámult rá. Sohasem hallott Emanuel Laskerről. Sivarnandan önkéntelenül is eltöprengett azon, vajon öröklött-e ez a tehetség, és ha igen, vannak-e egyéb képességei, amelyek érdekelhetnének egy pszichológust.

De szólni nem szólt semmit. Látta, hogy a páciense jobban érzi magát, mint erstai tartózkodása során bármikor.

Bjurman késő este érkezett haza. Négy teljes hetet töltött a Stallarholmen melletti nyaralóban, mégis teljesen elcsüggedt. Semmi nem változott, leszámítva, hogy a szőke óriás közölte, az embereit érdekli az ajánlat, és a munka százezer koronába fog kerülni.

A lábtörlőn halomban álltak a levelek. Felpakolta őket a konyhaasztalra. Nem nézte meg őket azonnal, egyre kevésbé érdekelték a munkával vagy a külvilággal kapcsolatos dolgok. Később is csak szórakozottan átfutotta a postát.

Az egyik küldemény a Handelsbankentől érkezett. Arról tájékoztatta, hogy Lisbeth Salander bankszámlájáról leemeltek 9300 koronát.

Visszajött…

A dolgozószobába ment, és az íróasztalra tette a papírt. Gyűlölettel eltelve nézte több mint egy percig, míg összeszedte a gondolatait. Aztán felemelte a telefonkagylót, és egy mobilszámot hívott. A szőke óriás enyhe akcentussal szólt bele a telefonba.

– Igen?

– Nils Bjurman vagyok.

– Mit akar?

– Svédországban van.

Rövid csend.

– Helyes. Többet ne hívja ezt a számot.

– De…

– Rövidesen értesítjük.

Majd a vonal, Bjurman nem csekély bosszúságára, megszakadt. Bjurman halkan káromkodott. A bárszekrényhez ment, kitöltött magának egy jókora adag whiskyt, majd két kortyra lenyelte. Azért csínján a piával, gondolta magában. Majd töltött még egyet, és visszavitte az üveget az asztalhoz, ahol tovább vizsgálta a Handelsbanken számlakivonatát.

Mimmi Salander hátát és nyakát masszírozta. Már húsz perce gyömöszölte, ami alatt Salander csak egy-egy kéjes nyögést eresztett meg. Fantasztikus élmény volt a masszázs, úgy érezte magát, mint egy kiscica, aki csak dorombol és kapálódzik a mancsával.

Csalódottan sóhajtott fel, amikor Mimmi megpaskolta a fenekét, és kijelentette, hogy ennyi elég lesz. Egy ideig még fekve maradt, abban a hiú reményben, hogy Mimmi mégiscsak folytatja, de amikor hallotta, hogy a lány felemeli a borospoharát, ő is a hátára hengeredett.

– Köszönöm – mondta.

– Azért fáj így a hátad, mert egész nap a gép előtt ülsz.

– Csak meghúzódott.

Meztelenül feküdtek Mimmi ágyában a Lundagatanon, vörösbort iszogattak, és furán érezték magukat. Amióta Salander újrakezdte a barátságot Mimmivel, nem tudott betelni vele. Káros szenvedélyévé vált, hogy mindennap felhívja. Most Mimmire nézett, és emlékeztette magát arra, hogy nem szabad túl közel kerülnie senkihez. Annak az lehet a vége, hogy valakinek fájni fog.

Mimmi kihúzta az éjjeliszekrény fiókját. Egy lapos csomagot vett elő, virágmintás papírba burkolva és aranyszalaggal átkötve. Lisbeth ölébe rakta.

– Ez mi?

– A szülinapi ajándékod.

– Több mint egy hónap múlva lesz a születésnapom.

– Ez még a tavalyi, csak akkor nem találtalak.

– Nyissam ki?

– Ha gondolod.

Salander letette a poharát, megrázta a csomagot, majd óvatosan kibontotta. Gyönyörű, kék-fekete zománccal bevont, és apró kínai írásjelekkel díszített cigarettatárca volt benne.

– Tulajdonképpen abba kéne hagynod a dohányzást – mondta Mimmi. – De ha már nem teszed, legalább szép dobozban tartsd a cigidet.

– Köszönöm – felelte Salander. – Te vagy az egyetlen, akitől ajándékot kapok. Az írásjelek mit jelentenek?

– Honnan tudjam? Nem tudok kínaiul. A bolhapiacon találtam.

– Gyönyörű szép.

– Csak egy olcsó semmiség, de olyan, mintha direkt neked csinálták volna. Viszont elfogyott a bor. Van kedved elmenni sörözni?

– Ez azt jelenti, hogy ki kell kelni az ágyból, és felöltözni?

– Tartok tőle. De mi értelme a Söderben élni, ha nem jár kocsmázni az ember?

Salander felsóhajtott.

– Jaj már… – bökte meg Mimmi a köldökpiercingjét. – Utána visszajöhetünk!

Salander újabbat sóhajtott, letette az egyik lábát a padlóra, és a bugyijáért nyúlt.

Este Svensson a Millennium szerkesztőségében számára elkülönített íróasztalnál dolgozott, amikor kulcs zörgését hallotta a zárban. Az órára nézett, és látta, hogy kilenc is elmúlt már. Blomkvistet láthatóan meglepte, hogy még talál itt valakit.

– Elragadott a nagy buzgalom. Finomítom a könyvemet, és teljesen elvesztettem az időérzékem. Hát te mit csinálsz itt?

– Itt felejtettem egy aktát. Jól haladsz?

– Igen… vagyis hát… nem. Három hete keresem Björcköt a nemzetbiztonságtól. De nyomtalanul eltűnt. Lehet, hogy elrabolta valami ellenséges titkosszolgálat.

Blomkvist odahúzott egy széket, és elgondolkodva leült.

– A nyeremény-trükköt próbáltad már?

– Mi az?

– Írsz az illetőnek egy levelet, hogy nyert egy mobiltelefont GPS-szel meg mifenével. Kinyomtatod, hogy hivatalosnak tűnjön, és elküldöd a címére vagy esetünkben a postafiókjába. Azt fogja olvasni, hogy már nyert egy vadonatúj Nokiát. Ráadásul egyike annak a húsz szerencsésnek, aki indulhat a százezer koronás fődíjért. Nem kell mást tennie, mint segíteni a piackutatásban, ami körülbelül egyórás beszélgetést jelent különféle termékekről. Aztán vársz.

Svensson tátott szájjal bámult rá.

– Ez most komoly?

– Miért ne? Minden mást megpróbáltál már, és még egy nemzetbiztonsági irodai zombi is ki tudja számolni, hogy ha összesen húsz versenyző van, akkor elég jók az esélyei a száz rugóra.

Svensson hangosan nevetett.

– Te nem vagy normális! És ez törvényes?

– Nem tudom, miért volna törvénytelen eladni egy mobilt.

– Hát te teljesen őrült vagy…

Blomkvist hazafelé tartott, és nemigen járt bárokba, de élvezte Svensson társaságát.

– Iszunk egy sört?

Svensson megint megnézte az órát.

– Lehet róla szó. Egy gyorsról. Csak hadd szóljak Miának. Bulizik a barátnőivel, és úgy volt, hogy hazafelé felvesz.

A Kvarnenbe mentek, mivel kellemes hely volt, és nem is esett messze. Svensson nevetgélve fogalmazta Björcknek a nemzetbiztonsági hivatalba címzett levelet. Blomkvist kissé kétkedve nézte kollégáját, akit ilyen egyszerű volt fellelkesíteni. Szerencséjük volt, találtak asztalt a bejárathoz közel. Egy-egy korsó sört rendeltek az erősebb fajtából. Mikor megkapták az italt, összedugták a fejüket, és Svensson könyvéről kezdtek beszélgetni.

Blomkvist nem vette észre, hogy a bárpultnál ott áll Salander és Miriam Wu. Salander kissé hátralépett, hogy Mimmi eltakarja Blomkvist elől. Aztán Mimmi válla fölött nézte a férfit.

Azóta nem volt kocsmában, hogy hazajött, erre rögtön az első alkalommal őbelé ütközik. Kalle „Köcsög” Blomkvist. Több mint egy éve nem látta.

– Mi baj? – kérdezte Mimmi.

– Semmi.

Beszélgettek tovább. Pontosabban Mimmi mesélt egy leszbikusról, akivel Londonban találkozott néhány éve. Egy művészeti galériában találkoztak, és ahogy próbálta felszedni a nőt, egyre mulatságosabbá vált a helyzet. Salander időnként bólogatott, de mint rendesen, most is elvesztette a fonalat.

Blomkvist nem sokat változott, gondolta magában. Pofátlanul jól néz ki, és elérhető… Most nagyon elgondolkodva néz. A vele lévő férfira figyel, és időnként bólintott. Úgy tűnik, komoly a téma…

Salander szemügyre vette Blomkvist barátját is. Szőke, sörtehajú, Blomkvistnál néhány évvel fiatalabb férfi volt.

Hirtelen egy csoport lépett oda Blomkvist asztalához, és mindenki kezet fogott vele. Egy nő megpaskolta az arcát, és mondott valamit, amin mindnyájan nevettek.

Salander a homlokát ráncolta.

– Már megint nem figyelsz arra, amit mondok – méltatlankodott Mimmi.

– Dehogynem.

– Nem egy nagy élvezet inni veled. Feladom. Menjünk haza inkább kefélni?

– Mindjárt.

Kicsit közelebb húzódott Mimmihez, és a csípőjére tette a kezét. Mimmi lenézett rá.

– Szeretnélek szájon csókolni.

– Ne csináld.

– Félsz, hogy leszbinek néznek?

– Nem akarok feltűnést kelteni.

– Akkor menjünk haza?

– Még ne. Várjunk egy kicsit.

Tényleg csak egy kicsit kellett várniuk. Húsz perccel Blomkvisték érkezése után a másik férfinak megszólalt a telefonja. Egyszerre kiürítették a poharukat, és felálltak.

– Nézd már… – mondta Mimmi. – Az ott Mikael Blomkvist. A Wennerström-balhé után olyan híres volt egy ideig, mint valami rocksztár.

– Nem mondod…

– Te nem is tudsz erről? Akkoriban volt, amikor elmentél.

– Valamit hallottam.

Salander még öt percig várt, mielőtt Mimmire nézett volna.

– Szájon akartál csókolni.

Mimmi meglepetten bámult rá.

– Csak poén volt.

Salander lábujjhegyre állt, lehúzta Mimmi fejét a sajátjához, és hosszan megcsókolta. Mikor végül is szétváltak, felhangzott a vastaps.

– Te totál buggyant vagy, tudod? – mondta Mimmi.

Salander csak reggel hétre ért haza. Kihúzta a pólóját, és beszagolt alá. Úgy gondolta, zuhanyoznia kéne, de aztán elvetette az ötletet, a padlóra dobta a ruháit, és lefeküdt. Délután négyig aludt, majd lement a Söderhallarna-piacra reggelizni.

Blomkvisten gondolkozott, és arról, ahogyan arra reagált, hogy hirtelen egy légtérbe kerültek. Idegesítette a férfi látványa, de azt vette észre, hogy már nem fáj. Ponttá zsugorodott a horizonton, aprócska zavaró tényezővé. Volt nagyobb gondja is.

De azért szerette volna, ha van bátorsága odamenni és köszönni. Vagy letörni a derekát, nem volt biztos benne, melyiket kellett volna.

Viszont kíváncsi volt rá, mire készül a férfi. Délután elintézett egy-két dolgot, és este hét körül érkezett haza. Bekapcsolta a Power-Bookot, és elindította az Asphyxia 1.3-at. A MikBlom/laptop ikon még mindig ott volt. Megnyitotta Blomkvist merevlemezének másolatát. Mióta több mint egy évvel ezelőtt elhagyta Svédországot, most először nézett bele ebbe a gépbe. Elégedetten vette tudomásul, hogy Blomkvist még mindig nem frissítette a MacOS-t a legújabb verzióra, ami azt jelentette volna, hogy az Asphyxia összeomlik, és az egész hackelésnek vége szakad. Rájött, hogy át kell írnia a programot úgy, hogy a frissítések ne zavarják.

A merevlemezen tárolt információmennyiség az előző látogatása óta majdnem 6,9 gigabyte-tal nőtt. A különbség nagy részét pdf fájlok és Quark-dokumentumok tették ki. Leginkább a képek foglaltak sok helyet, annak ellenére, hogy tömörítve voltak. Amióta visszatért a felelős szerkesztői posztra, Blomkvist a Millennium minden számát archiválta. Keltezés szerint csoportosította a fájlokat, és látta, hogy az elmúlt néhány hónapban rengeteg időt töltött egy <Dag Svensson> nevű mappával, ami szemlátomást egy könyv terveit tartalmazta. Ezután megnyitotta Blomkvist levelezését, és áttanulmányozta a címlistát.

Az egyik címtől összerezzent. Január huszonhatodikán Blomkvist Harriet „Kibaszott” Vangertől kapott e-mailt. Megnyitotta a levelet, ami néhány rövidke sor volt csupán a Millennium közelgő szerkesztőségi értekezletéről. Az üzenet azzal zárult, hogy Vanger ugyanazt a hotelszobát vette ki, mint legutóbb.

Salander emésztgette az információt. Aztán vállat vont, és letöltötte Blomkvist levelezését, és Svensson Vérszívók munkacímet viselő kéziratát, melynek alcíme Hogyan támogatja a társadalom a prostitúciót? volt. Talált még egy Oroszországból szeretettel című tanulmányt is, egy Mia Johansson nevű nőtől.

Bezárta a programot, kiment a konyhába, és kávét tett fel. Aztán visszaült a PowerBook elé. A Mimmitől kapott tárcából kivett egy Marlboro Lightot, és rágyújtott. Az este hátralevő részét olvasással töltötte.

Kilencre végzett Johansson tanulmányával. Az ajkába harapott.

Fél tizenegyre elolvasta Svensson könyvét is. A Millennium újabb nagy durranásra készül.

Fél tizenkettőre eljutott Blomkvist utolsó bejövő leveléhez, és ekkor tágra nyílt szemmel egyenesedett fel.

Hideg borzongás futott végig a gerincén.

A levelet Svensson küldte Blomkvistnek. Egy helyütt megjegyezte, hogy volna néhány ötlete egy Zala nevű, kelet-európai gengszterrel kapcsolatban, aki akár egy külön fejezetet is kaphatna, csak kár, hogy olyan közel a határidő. Blomkvist nem válaszolt a levélre.

Zala…

Salander mozdulatlanul ült, míg el nem indult a képernyővédő.

Svensson letette a noteszt, és megvakarta a fejét. A lap tetejére írt egyetlen szóra meredt. Négy betű volt csupán.

Zala.

Három percig mélyen töprengett, kusza karikákat rajzolgatva a név köré. Aztán kiment a teakonyhába, és hozott egy csésze kávét. Haza kellett volna már mennie lefeküdni, de arra jött rá, hogy szeret késő este dolgozni a Millennium kihalt szerkesztőségében.

Együtt volt a teljes anyag, de első ízben a könyv készítése során az a kellemetlen érzése támadt, hogy átsiklott valami fontos részlet fölött.

Zala…

Egészen eddig türelmetlenül várta, hogy mikor adhatja már ki a könyvet, de most inkább azt szerette volna, ha még van ideje.

Eszébe jutott a boncolási jegyzőkönyv, amit Gullbrandsen nyomozó mutatott neki. Irina P. holttestére a Södertälje-csatornában bukkantak rá. Borzalmas sebek borították az arcát és a mellét. A halál közvetlen oka a nyaki csigolyatörés volt, de két másik sérülését is végzetesnek ítélték. Hat bordája tört be, és a tüdeje kilyukadt. A lépe is megrepedt. A sérüléseit nehéz volt magyarázni. A kórboncnok felvetette, hogy esetleg egy rongyba tekert fabunkóval ejthették őket. Hogy az elkövető miért tekerte volna rongyba a gyilkos fegyvert, arra senkinek sem volt ötlete, de a sebek egyébként sem szokványos támadásra vallottak.

A gyilkosság megoldatlan maradt, és Gullbrandsen szerint igencsak csekély volt az esélye annak, hogy ez megváltozzon.

A Zala név négyszer bukkant fel a Mia által összegyűjtött anyagban, de mindig csak mellékesen, az események perifériáján. Senki sem tudta, ki ő. Néhány lány úgy emlegette a nevét, mint valami fenyegetést, szörnyű figyelmeztetést azoknak, akik nem akarnak engedelmeskedni. Svensson egész héten újabb információkra vadászott Zaláról, rendőröket, újságírókat és frissen felfedezett egyéb forrásokat faggatott.

Kapcsolatba lépett Sandströmmel, az újságíróval is, akit szándékában állt leleplezni a könyvben. Sandström kegyelemért könyörgött. Aztán alkut ajánlott. Svensson nem szándékozott meggondolni magát, de a helyzeti előnyét felhasználta arra, hogy információt csikarjon ki Sandströmből Zaláról.

Sandström azt állította, sosem látta Zalát, de telefonon beszélt vele. Nem, a száma nincs meg. Nem, azt sem mondhatja meg, ki hozta össze vele. Félelmében inkább vállalta, hogy romlott, mocskos féregként állítják a nyilvánosság elé. Féltette az életét. De miért?

10. FEJEZET

Március 14., hétfő – március 20., vasárnap

Az utazgatás Erstába és vissza kényelmetlen volt, és időrabló. Március közepén Salander elhatározta, hogy autót vesz. Azzal kezdte, hogy utánajárt egy parkolóhelynek, ami sokkal nehezebb volt, mint maga az autóvásárlás.

Volt ugyan saját helye a mosebackei épület alatti garázsban, de nem akarta, hogy bárki is a fiskargatani lakáshoz köthesse az autót. Viszont évekkel korábban felvetette magát a várólistára egy helyért a lundagatani társasház garázsában. Utána érdeklődött, hol áll a listán, és kiderült, hogy legelöl. Ráadásul a hónap végén fel is szabadul egy hely. Pazar. Felhívta Mimmit, és megkérte, hogy azonnal szerződjön le a lakószövetséggel. Másnap aztán elindult kocsira vadászni.

Bármilyen Ferrarit vagy Rolls-Royce-t megvehetett volna, de nem ilyen feltűnő járgányokban gondolkodott. Inkább kiment Nackäba, megnézett két kereskedést, és egy négyéves, mélyvörös, automata váltós Hondával tért vissza. Egy órát töltött azzal, hogy mindent apróra átvizsgált rajta, beleértve, a kereskedő nagy elkeseredésére, a motort is. Le is alkudta az árat néhány ezer koronával, viszont készpénzben fizetett.

A Lundagatanra hajtott, bekopogott Mimmihez, és adott neki egy-egy darabot a kocsi kulcsaiból. Persze, hogy használhatja, csak kérje el előre. Mivel a garázsban csak a következő hónaptól volt hely, az utcán parkoltak.

Mimmi éppen randira és moziba igyekezett egy barátnőjével, akiről Salander még nem is hallott. Mivel iszonyatos módon kisminkelte magát, és felvett valami rettenetet, amihez egy nyakörv is tartozott, Salander úgy gondolta, komoly lehet a dolog, és amikor Mimmi elhívta, köszönte szépen, de nemet mondott. Semmi kedve nem volt a végén belegabalyodni egy hármasba Mimmi valamelyik hosszú combú barátnőjével, aki kétségkívül nagyon izgató, de aki mellett teljesen hülyének érezné magát. Egyébként is dolga volt a városban, így együtt metróztak a Hötorgetig, és ott elváltak.

Salander két perccel zárás előtt esett be az OnOffba a Sveaväge-nen. Vett egy festékkazettát a nyomtatójába, és megkérte az eladót, hogy vegye ki a dobozból, mert csak úgy fér be a hátizsákjába.

Mikor kijött az üzletből, rájött, hogy éhes és szomjas. Kisétált a Stureplanra, és a Café Hedon mellett döntött, ahol nemcsak hogy sosem volt még, de amiről nem is hallott ezelőtt. Az ajtóból azonban visszafordult, mert hátulról is felismerte Nils Bjurmant. Megállt az ablaknál, és úgy nyújtogatta a nyakát, hogy láthassa a gyámját, de őt eltakarja egy pult.

Bjurman látványa semmi olyan heves érzelmet nem váltott ki Salanderből, mint a harag, a gyűlölet vagy a félelem. Abban biztos volt, hogy a világ jobb hely lenne nélküle, de a férfi csak azért volt életben, mert ő úgy döntött, hogy így több hasznát veszi. Megnézte, ki ül Bjurmannal szemben, és a szeme tágra nyílt, amikor az felállt. Katt.

Hatalmas termetű, legalább két méter magas, robusztus alkatú, szőke férfi volt. Az arca kifejezetten gyengédnek tűnt, de egészében véve kivételesen erőteljes ember benyomását keltette.

Salander látta, hogy a férfi odahajol Bjurmanhoz, és halkan mond neki valamit, mire ő bólogat. Kezet fogtak, és Salander megfigyelte, milyen gyorsan rántja vissza Bjurman a kezét.

Ki a rák vagy te, és mi dolgod Bjurmannal?

Salander gyorsan arrább ment, és egy trafik fedezékébe húzódott. Egy hirdetőtáblát nézegetett, amikor a szőke férfi kijött a Hedonból, és elindult balra anélkül, hogy körbenézett volna. Kevesebb, mint fél méterre haladt el Salander háta mögött. Salander adott neki tizenöt méter előnyt, mielőtt a nyomába eredt.

Nem volt hosszú séta. A férfi a Birger Jarlsgatanon lesétált a metróhoz, és vett egy jegyet. A déli peronra sétált – ahova Salander egyébként is ment volna –, és felszállt a norsborgi vonalra. A Slussennél átszállt a Farsta felé tartó zöld vonalra, majd le a Skanstullnál. Onnan a götgatani Blomberg's Caféba sétált.

Salander odakint megállt. Megnézte, kivel találkozik a szőke kolosszus. Katt. Azonnal látta, hogy valami sötét dolog folyik itt. A másik férfi kövér volt a korához képest, de az arca keskeny, nem valami bizalomgerjesztő. Haját lófarokban hordta, és szürke bajuszt viselt. Farmerkabát, fekete nadrág és kubai sarkú csizma volt rajta. A jobb kézfején Salander tetoválást látott, de azt nem tudta kivenni, mit ábrázol. A csuklóján aranyláncot hordott, és Lucky Strike-ot szívott. A tekintete üveges volt, mint a gyakori droghasználóké. Salander látta, hogy a kabátja alatt bőrmellény is van rajta. Világos volt, hogy a férfi motoros.

Az óriás nem rendelt semmit. Úgy tűnt, utasításokat ad. A farmerkabátos figyelmesen hallgatta, de nem szólalt meg. Salander az eszébe véste, hogy alkalomadtán szereznie kell egy puskamikrofont.

Öt perc múlva az óriás már ki is jött a Blomberg'sből. Salander pár lépést hátrált, de a férfi felé sem nézett. A lépcsőkön felsétált az Allhelgonagatanra, ahol beszállt egy fehér Volvóba. Salandernek sikerült leolvasnia a rendszámot, mielőtt befordult volna a sarkon.

Visszasietett a Blomberg'shez, de az asztalnál már nem volt senki. Körülnézett az utcán, de sehol nem látta a lófarkas férfit. Aztán megpillantotta, ahogy éppen belöki a McDonald's ajtaját.

Utána kellett mennie, hogy szemmel tarthassa. Egy másik férfival üldögélt, aki a kabátján kívül viselte a mellényét. Salander elolvasta a rajta álló feliratot: SVAVELSJŐI MK. A klub címere egy stilizált motorkerék volt, ami úgy nézett ki, mint egy kelta kereszt fejszével.

Egy percig még ott állt, aztán északnak indult. Belső riasztórendszere hirtelen beindult.

Salander hazafelé bevásárolt egy hétre elegendő ennivalót: egy extra nagy doboz pizzát, három doboz, fagyasztott halragut, három húsos pitét, egy kiló almát, két vekni kenyeret, fél kiló sajtot, tejet, kávét, egy karton Marlboro Lightsot meg az esti lapokat. A Svartensgatanon ment vissza Mosebackéba, és alaposan körülnézett, mielőtt beütötte a kapukódot. Az egyik pitét betette a mikróba, és ivott egy kis tejet a dobozból. Bekapcsolta a kávéfőzőt, majd a számítógépet, elindította az Asphyxia 1.3-at, és megnyitotta Bjurman merevlemezének másolatát. A következő fél órában a számítógépen tárolt adatokat böngészte.

A világon semmi érdekeset nem talált. Bjurman láthatóan ritkán emailezett, csak néhány ismerősöktől érkezett és nekik címzett rövidke üzenet volt a gépén. Salanderhez egyiknek sem volt semmi köze.

Talált néhány újonnan létrehozott mappát, bennük pornóképekkel, amik azt bizonyították, hogy Bjurmant még mindig izgatja a nők szadista megalázása. De ezzel még nem szegte meg azt a szabályt, hogy nem kezdhet semmit nőkkel.

Megnyitotta a gyámságával kapcsolatos dokumentumokat tartalmazó mappát, és átolvasta a havi jelentéseket. Tökéletesen egyeztek azokkal, amiket az ő hotmailes címére küldött.

Minden rendben.

Vagy talán mégsem… Amikor megvizsgálta a jelentéseket tartalmazó Word-fájlok adatait, azt találta, hogy Bjurman mindegyiket a hónap elején kezdte el írni, összesen körülbelül négy órát dolgozott rajta, majd pontosan a hónap huszadikán küldte el a gyámügynek. Most március közepe volt, és még nem kezdett neki az e havi jelentésnek. Lusta? Más dolga van? Vagy készül valamire? Salander a homlokát ráncolta.

Kikapcsolta a gépet, az ablakhoz ment, és kinyitotta a cigarettatárcát. Rágyújtott, és kibámult a sötétségbe. Nem figyelte elég alaposan. Síkos, mint egy angolna.

Most már kimondottan aggódott. Először az a rohadék Blomkvist, aztán Zala neve, most meg Nils „Mocsok Tetű” Bjurman, egy alfahímmel, aki egy motoros bandával van kapcsolatban. Aggasztó jelek az életében, amit épp rendbe próbált tenni.

Másnap hajnali fél háromkor belépett az Odenplanhoz közel, az Upplandsgatanon álló épületbe, ahol Bjurman lakott. Megállt a lakás ajtaja előtt, betolta a levéldobó nyílás fedelét, és egy rendkívül érzékeny mikrofont tolt át rajta, amit a Counterspy-nál vett a londoni Mayfairben. Sosem hallott Ebbe Carlssonról, de ennek a cégnek volt köszönhető az igazságügy-miniszter hirtelen lemondása is a nyolcvanas években. Salander betette a fülhallgatót, és beállította a hangerőt.

Hallotta a hűtőszekrény tompa zümmögését, legalább két óra éles ketyegését, amiből az egyik a falióra volt a nappaliban, az ajtótól balra. Mindenféle nyikorgást és zörgést is hallott, de semmit, ami emberi tevékenységre utalt volna. Csak egy perc múlva vette észre, és szűrte ki a súlyos, szabályos légzés halk zaját.

Bjurman aludt.

Kihúzta a mikrofont, és bőrdzsekije belső zsebébe dugta. Fekete farmert és krepptalpú cipőt viselt. Hangtalanul dugta be a kulcsot a zárba, és résnyire kinyitotta az ajtót. Mielőtt belépett volna, elővette a zsebéből a sokkolót. Más fegyvert nem hordott. Nem gondolta, hogy szüksége lenne komolyabb eszközre Bjurman ellen.

Becsukta az ajtót, és nesztelenül osont a hálószoba felé. Megállt, amikor lámpafényt látott, de akkor már hallotta a horkolást. Belopódzott a hálószobába. A lámpa az ablakban égett. Mi van Bjurman, félünk a sötétben?

Megállt az ágya mellett, és nézte néhány percig. Bjurman megöregedett, és ápolatlannak látszott. Erről árulkodott a szobában terjengő szag is.

Salander semmi sajnálatot nem érzett iránta. Egy pillanatra könyörtelen gyűlölet villant a szemében. Észrevett egy poharat az éjjeliszekrényen, és odahajolt, hogy megszagolja. Whisky.

Elhagyta a hálószobát. Kikukkantott a konyhába, nem talált semmi szokatlant, továbbment a nappaliba, majd megállt Bjurman dolgozószobájának ajtaja előtt. A zsebéből elővett egy marék ostyát, és szépen szétszórta a parketten. Ha valaki utána jön a nappaliba, a ropogás elárulja.

Leült Bjurman íróasztalához, és maga elé tette a sokkolót. Módszeresen átkutatta a fiókokat, és elolvasta Bjurman pénzügyi helyzetéről szóló levelezését. Feltűnt neki, hogy az ügyvéd az utóbbi időben nem nagyon ügyel a bankszámlájára.

Az alsó fiók be volt zárva. Salander elkomorodott. Legutóbb még mindegyik nyitva volt. Üres tekintettel meredt maga elé, és felidézte a fiók tartalmát. Egy fényképezőgép, egy teleobjektív, egy kis Olympus diktafon, egy bőrbe kötött fotóalbum, valamint egy kis doboz, benne egy nyaklánc, némi ékszer és egy aranygyűrű, amibe ezt vésték: Tilda és Jacob Bjurman 1951. április 23. Salander tudta, hogy ezek Bjurman szülei, és már mindketten halottak. Valószínűleg ez a jegygyűrűjük, ami most már csak emlék.

Szóval azt zárja el, ami értékes neki.

Benézett az iratszekrénybe, és kivette a gyámsági jelentéseket tartalmazó két dossziét. Negyedóra alatt elolvasta őket. Jókedvű és lelkiismeretes ifjú hölgynek írták le. Négy hónappal korábban Bjurman azt írta, olyan racionális a viselkedése, hogy a következő éves felülvizsgálat alkalmával meg kellene vitatni, szüksége van-e még egyáltalán gyámra. Elegánsan fogalmazta meg a felvetést, ami az első lépés volt a határozat visszavonásához.

Az egyik dosszié kézírásos jegyzeteket is tartalmazott, melyek szerint Bjurman kapcsolatba lépett egy bizonyos Ulrika von Liebenstaahllal a gyámügytől, hogy megvitassák Salander állapotát. A „pszichiátriai vizsgálat szükséges” szavakat aláhúzták.

Salander lebiggyesztette az ajkát, visszatette a dossziékat a helyére, és körülnézett.

Semmi egyebet nem talált. Úgy tűnt, Bjurman betartja az utasításokat. Mégis az volt az érzése, hogy valami nem stimmel.

Felállt, és már épp le akarta kapcsolni a lámpát, amikor eszébe jutott valami. Megint elővette a dossziékat, és átnézte őket. Ezt nem értette. Sokkal többnek kellett volna lenni bennük. Egy éve még volt itt egy összefoglalás is a fejlődéséről, gyerekkorától fogva. Most ez hiányzott. De miért tüntetné el Bjurman egy futó ügy papírjait? Semmilyen jó okot nem tudott kitalálni. Hacsak az ilyen dokumentumokat nem máshol tárolja. Tekintete az iratszekrényről a bezárt alsó fiókra vándorolt.

Álkulcs nem volt nála, így visszament a hálószobába, és kihalászta Bjurman kulcsait a vállfán lógó zakó zsebéből. A fiókban pontosan ugyanazok a dolgok voltak, mint egy éve. Kiegészítve egy lapos dobozzal, amin az illusztráció egy 45-ös Magnumot ábrázolt.

Felidézte magában, mit derített ki Bjurmanról két évvel ezelőtt. Szerette a lőfegyvereket, és tagja is volt egy lövészklubnak. A fegyvernyilvántartás adatai szerint egy 45-ös Magnumra volt engedélye.

Salander lassan-lassan arra a következtetésre jutott, hogy nem csoda, hogy az ügyvéd zárva tartja a fiókot.

Nem tetszett neki ez a helyzet, de semmilyen ürügyet nem tudott kigondolni arra, hogy felriassza Bjurmant, és úgy ráijesszen, hogy beszarjon.

Johansson fél hétkor ébredt. Hallotta, hogy a nappaliban lehalkítva szól a tévé, és friss kávé illatát érezte. Megcsapta a fülét Svensson kopácsolása is a laptopja billentyűin. Elmosolyodott.

Sosem látta még ezelőtt ilyen keményen dolgozni. A Millennium nagy lökést adott neki. Úgy tűnt, Blomkvist, Berger és a többiek társasága pezsdítő hatással van rá, bár gyakran jött haza borongva, miután Blomkvist rámutatott valami hiányosságra a könyvben, vagy derékba tört egy-egy érvelést. Aztán kétszer akkora erőbedobással látott munkához.

Johansson gondolkodott rajta, ez-e a megfelelő pillanat arra, hogy megzavarja a koncentrációját. A menstruációja három hete késett. Még nem vett terhességi tesztet, de talán itt volna az ideje.

Közeledett a harminchoz. Egy hónap sem volt már a doktori védéséig. Doktor Johansson. Megint elmosolyodott, és úgy döntött, nem szól Svenssonnak, amíg nem biztos a dologban. Talán a doktori védés utáni bulin kellene megejtenie, amikor már kész a könyv.

Még tíz percig lustálkodott, aztán maga köré csavart egy lepedőt, és átment a nappaliba. Svensson felnézett.

– Még hét óra sincs – mondta Johannson.

– Blomkvist már megint parancsolgat.

– Szegénykém, bántott? Nem baj, rád fér. Tudom ám, hogy kedveled.

Svensson hátradőlt a kanapén, és a szemébe nézett. Aztán bólintott.

– Szeretek a Millenniumnál dolgozni. Tegnap, mielőtt felvettél, beszélgettünk Mikaellel a Kvarnenben. Azt akarta tudni, mihez kezdek, ha ez a projekt kész van.

– Na és mit mondtál?

– Hogy nem tudom. Olyan régóta vagyok szabadúszó. Jó lenne most már valami állandó.

– A Millennium?

Bólintás.

– Mikael igaziból azt akarta kipuhatolni, hogy érdekelne-e egy részmunkaidős állás. Ugyanolyan szerződést kapnék, mint amilyen most Henry Corteznek és Lottie Karimnak van. Lenne egy stabil állásom a Millenniumnál, és mellette azt csinálhatnék, amit akarok.

– Szeretnéd?

– Ha konkrét ajánlatot tesznek, elfogadom.

– Jó, de most szombat van, és kora reggel.

– Tudom. Csak gondoltam, elvégzek egy-két simítást.

– Én meg azt, hogy gyere vissza az ágyba, és simítgass valami mást.

Mosolyogva emelte fel a lepedő egyik csücskét. Svensson készenléti állapotba helyezte a gépet.

Az elkövetkező néhány napban Salander ideje nagy részét kutatással töltötte. A kutatás sokfelé ágazott, és nem is tudta mindig biztosan, hogy mit keres.

Az adatgyűjtés egy része nagyon egyszerű volt. A sajtóarchívumokból összerakta a Svavelsjői MK történetét. A klub Täljei Motorosok néven jelent meg először a hírekben. A rendőrség rajtaütött az akkor egy Södertälje melletti elhagyott iskolaépületbe telepített klubházon, miután a szomszédok betelefonáltak nekik, hogy lövéseket hallottak. A rendőrség hatalmas erőkkel szállt ki a helyszínre, és félbeszakította a sörgőzös bulit, ami addigra lövészversennyé fajult, mégpedig AK4-es gépkarabélyokkal, amiket, mint később kiderült, a feloszlatott I20-as ezred raktárából loptak Västerbottenben a nyolcvanas évek elején.

Az egyik lap szerint a Svavelsjői MK-nak hat vagy hét tagja és tucatnyi főt számláló sleppje volt. Az összes teljes jogú tag ült már börtönben. Ketten kilógtak a sorból. A társaság vezetője Carl-Magnus („Magge”) Lundin volt, akiről az Aftonbladet képet is közölt, miután a rendőrség 2001-ben rajtaütött a klubon. Ötször ítélték el, lopásért orgazdaságért és drogügyletekért a nyolcvanas évek végén és a kilencvenes évek elején. Egyszer – súlyos testi sértésért – tizennyolc hónapra ítélték. 1995-ben szabadult, és nem sokkal ezután a Täljei Motorosok vagy újabban Svavelsjői MK elnöke lett.

A rendőrség szervezett bűnözéssel foglalkozó egysége szerint a banda második embere a harminchét éves Sonny Nieminen volt, aki nem kevesebb, mint huszonhárom alkalommal volt már büntetve. Karrierjét tizenhat évesen kezdte, amikor lopásért és testi sértésért intézetbe került. A következő tíz évben ötször ítélték el lopásért, egyszer rablásért, két-két alkalommal garázdaságért, kábítószer birtoklásáért és illegális fegyverviselésért, egyszer-egyszer zsarolásért, hivatalos személy elleni erőszakért, fegyverrel való visszaélésért és ittas vezetésért, valamint hatszor testi sértésért. Az ítéletek felfoghatatlanok voltak Salander számára: felfüggesztett szabadságvesztés, pénzbüntetés és harminctól hatvan napig terjedő börtönbüntetések, egészen 1989-ig, mikor tíz hónapra ültették le súlyos testi sértésért és rablásért. Utána néhány hónapig, 1990 októberéig vigyázott magára. Akkor verekedésbe keveredett egy södertäljei kocsmában, aminek a vége halált okozó testi sértés és hat év börtön lett. 1995-ben kiengedték.

1996-ban újra letartóztatták, bűnsegédként egy fegyveres rablásban. Három rablót ő látott el fegyverrel. Négy évet kapott, de 1999-ben már szabadult. Egy 2001-es cikk szerint, amiben ugyan nem nevezték meg Nieminent, de a gyanúsítottról kiderült részletek alapján egyértelműen beazonosítható volt, nagy valószínűséggel részt vett egy rivális bandatag meggyilkolásában is.

Salander letöltötte a Nieminen és Lundin rabosításakor készült fotókat. Nieminennek fotogén arca volt, göndör sötét haja és vészjósló tekintete. Lundin igazi ostoba bunkónak nézett ki, és minden kétséget kizáróan ő volt az a férfi, akivel a szőke óriás beszélt a Blomberg's Caféban. Nieminen pedig az, aki a McDonald'sban várta őt.

A gépjármű-nyilvántartás segítségével kinyomozta, hogy a fehér Volvo egy eskilstunai autókölcsönző tulajdona. Felhívta őket, és egy bizonyos Refik Alba vette fel a kagylót.

– Halló, Gunilla Hansson vagyok. A kutyámat tegnap elütötte valaki, és meg sem állt. A maguk kocsiját vezette az a szemét, megjegyeztem a rendszámát. Fehér Volvo.

Megadta a rendszámot.

– Nagyon sajnálom.

– Attól tartok, az nem elég. Meg akarom tudni a vezető nevét, hogy beperelhessem.

– Tett már feljelentést a rendőrségen?

– Még nem. Ahhoz is kellene a név.

– Sajnálom, de nem adhatom ki az ügyfeleink nevét, ha nincs ellenük feljelentés.

Salander hangja kicsit sötétebb tónust öltött. Megkérdezte, szerintük jó ötlet-e arra kötelezni őt, hogy feljelentse az ügyfelüket, ahelyett, hogy sokkal egyszerűbben megoldanák a dolgot. Refik Alba még egyszer elnézést kért, és kijelentette, hogy nem szegheti meg a cég szabályzatát.

A Zala név is zsákutcának bizonyult. Két pizza szünetet leszámítva Salander az egész napot a gép előtt töltötte, másfél liter kóla társaságában.

Több száz Zalát talált, egy olasz sportolótól kezdve egy argentin zeneszerzőig bezárólag, csak azt az egyet nem, akit keresett.

Próbálkozott a Zalacsenkóval is, de nem járt sikerrel.

Csalódottan lefeküdt, és tizenkét órát aludt egyhuzamban. Délelőtt tizenegykor ébredt. Kávét főzött, és vizet engedett a jacuzziba. Habfürdőt is öntött hozzá, és a kávét és a reggelit is a fürdőszobába vitte. Délben kiszállt a kádból, megtörülközött, és fürdőköpenyt vett magára. Megint bekapcsolta a számítógépet.

Dag Svensson és Mia Johansson nevével jobb eredményre jutott. A Google segítségével gyorsan fel tudta vázolni, mivel foglalkoztak az elmúlt néhány évben. Letöltötte Svensson néhány cikkét, és fényképeket is talált róla. Nem nagyon lepte meg, hogy ő volt az a férfi, akit Blomkvisttel látott. A név arcot, az arc pedig nevet kapott.

Talált néhány szöveget Mia Johanssonról, és Mia Johanssontól is. A média figyelmét először egy tanulmánnyal hívta fel magára, amelyben azt taglalta, mennyire különböznek a törvény előtt a férfiak és nők. Salander megtalálta Johansson néhány további cikkét is, és figyelmesen elolvasta valamennyit. Egyes feministák nagy jelentőséget tulajdonítottak az írásainak, mások kritizálták, amiért „burzsoá illúziókat terjeszt”.

Délután kettőkor elindította az Asphyxia 1.3-at, de a MikBlom/laptop helyett, most a MikBlom/iroda ikont választotta, Blomkvist asztali gépét a Millennium szerkesztőségében. Tapasztalatból tudta, hogy ez a számítógép szinte semmi érdekeset nem tartalmaz. Blomkvist csak néha szörfözött vele a neten, egyébként az iBookját használta. Viszont a szerkesztőség összes gépéhez volt adminisztrátori hozzáférése. Salander gyorsan megtalálta, amit keresett: a jelszót a Millennium belső számítógépes hálózatához.

A hozzáférés azonban nem ment a hollandiai szerveren lévő tükrözött merevlemezről. Az eredetinek is csatlakoztatva kellett lennie a hálózathoz. Szerencséje volt. Blomkvist éppen az asztali számítógépen dolgozott. Tíz percig hiába várt az aktivitás bármilyen jelére. Ezt úgy értelmezte, hogy Blomkvist valószínűleg bekapcsolta a gépet, netezett, aztán úgy hagyta, mikor valami más dolga akadt.

Óvatosan kellett dolgoznia. A következő egy órában egyik gépet a másik után törte fel, és letöltötte Berger, Malm és egy számára ismeretlen alkalmazott, Malin Eriksson e-mailjeit. Végül megtalálta Svensson gépét. A rendszerinformációk szerint egy régebbi típusú Macintosh PowerPC volt, mindössze 750 megabyte-os merevlemezzel, nyilván csak a szabadúszók használták szövegszerkesztésre. Csatlakoztatva volt a hálózathoz, ami azt jelentette, hogy Svensson bent van a szerkesztőségben. Az ő e-mailjeit is letöltötte, és végignézte a merevlemezt. Talált is egy rövid, de annál szebb nevű mappát: <Zala>.

Kétszázháromezer koronát szedett össze készpénzben, ami váratlanul jó ár volt a három kiló metamfetaminért, amit január végén adott át Lundinnak. Szép summa pár óra munkáért – azért, hogy átvette az anyagot a futártól, egy ideig őrizte, aztán elvitte Lundinnak, majd visszament behajtani a haszon ötven százalékát. A Svavelsjői MK minden hónapban képes volt ekkora bevételt produkálni, s ez csak egy volt a három banda közül, akikkel dolgoztatott – a másik kettő Göteborgban és Malmőben működött. A három társaság együtt durván félmillió korona hasznot hajtott neki havonta.

Most mégis rosszkedvűen húzódott le az út szélére, és állította le a motort. Harminc órája nem aludt, és már szédült. Kiszállt, hogy kinyújtóztassa a lábait és vizeljen egyet. Az éjszaka hűvös volt, a csillagok ragyogtak. Nem messze volt Järnától.

Szinte már ideológiai természetű nézeteltérésbe keveredett. Stockholm száz kilométeres körzetében gyakorlatilag korlátlan mennyiségben volt beszerezhető a metamfetamin. Kétségtelenül hasonlóan nagy volt a kereslet is. A többi már a logisztikán múlott: hogyan juttassuk el a terméket A pontból B pontba, jelen esetben egy tallinni pincéből a stockholmi szabadkikötőbe.

Ez visszatérő probléma volt: hogyan lehetne biztosítani a rendszeres forgalmat Észtország és Svédország között? Sőt, tulajdonképpen ez volt a fő probléma, és a leggyengébb láncszem, mivel még többévi gyakorlat után is mindig improvizálnia kellett. És az utóbbi időben túl gyakoriak lettek a lebukások. Büszke volt a szervezőkészségére. Olajozottan működő rendszert épített ki, egyenlő mértékben alkalmazva a jutalmat és a büntetést. Ő térképezte fel a lehetséges vevőkört, megszilárdította az együttműködést másokkal, üzleteket kötött, és intézkedett, hogy a küldemények a megfelelő helyre jussanak.

A jutalmat a Lundinhoz hasonló alvállalkozók részesedése jelentette. Tekintélyes és aránylag kockázatmentes bevétel volt. A rendszer jól működött. Lundinnak a kisujját sem kellett mozdítania az áruért: nem kellett fáradságos beszerző körutakat tennie, sem alkudoznia másokkal, akik lehettek a rendőrségtől kezdve az orosz maffiáig bárkik. Lundin tudta, hogy a szőke óriás szállítja az anyagot, majd bezsebeli a neki járó ötven százalékot.

A büntetés akkor járt, amikor komplikációk adódtak. Egy nagyszájú díler, aki túl sokat tudott meg az ellátási láncról, majdnem lebuktatta a Svavelsjői MK-t. Kénytelen volt beavatkozni, és megbüntetni.

Nagyon jól tudott büntetni.

De egyre nehezebb volt átlátni a rendszert.

Rágyújtott, és a mezőre vezető kapunak feszítette a lábát, hogy kinyújtsa.

A metamfetamin diszkrét és könnyen kezelhető bevételi forrás volt – nagy haszon, kis kockázat. A fegyverüzlet túl kockázatos volt, és ezért egyszerűen nem jó.

Időnként szükség volt némi ipari kémkedésre vagy elektronikai cikkek Kelet-Európába csempészésére, noha az utóbbi időben ez iránt csökkent a kereslet.

A balti kurvák viszont egészen rossz befektetésnek bizonyultak. Ez az üzlet csak aprópénzt hozott, viszont állandó tárgya volt az álszent ömlengéseknek a médiában, és vitáknak abban a furcsa politikai képződményben, amit svéd parlamentnek neveztek. Az egyetlen, ami mellettük szólt, hogy a kurvákat mindenki szerette: ügyészek, bírók, rendőrök, időnként egy-egy képviselő is akadt. Senki sem törte össze magát azért, hogy ezt az üzletet leépítse.

Egy halott ringyó sem igen okozott politikai kalamajkát. Ha néhány órán belül elfogták a még véres ruhájú elkövetőt, akkor szépen börtönbe vagy hasonló kellemetlen helyre küldték néhány évre. Ha viszont negyvennyolc órán belül nem találtak senkit, akkor inkább mással kezdtek foglalkozni, ezt tapasztalatból tudta.

De akkor sem szeretett kurvákkal kereskedni. Úgy általában nem szerette őket: az agyonsminkelt arcukat, a fülsértő, részeg villogásukat. Tisztátalanok voltak. És mindig ott volt a veszély, hogy az egyikük elmenekül, vagy köp a rendőrségnek és az újságoknak. Akkor kezébe kell vennie a dolgokat, és kimérni rájuk a büntetést. És ha elég gusztustalan dolgokat tártak fel, a rendőröknek muszáj volt cselekedniük – különben még azok ott a parlamentben felébrednek, és odafigyelnek a dologra. Csak a baj volt a kurvabiznisszel.

Jó példa volt erre Atho és Harry Ranta: két hasznavehetetlen parazita, akik bőven túl sokat tudtak az üzletről. Legszívesebben lánccal gúzsba kötve a tengerbe dobta volna mind a kettőt. Ehelyett felvitte őket az Észtországba tartó kompra, és türelmesen megvárta, amíg kifut. Ez a kis nyaralás annak az eredménye volt, hogy valami geci riporter beleütötte az orrát a dolgukba, és az a döntés született, hogy jobb, ha lelépnek.

Sóhajtott.

Legkevésbé az olyan időpocsékolástól lett tiszta ideg, mint ez a Salander lány. Nem kedvelte Bjurmant, és el nem tudta képzelni, miért teszik meg, amire kérte őket. De a gépezet már beindult. Az utasításokat kiosztották, és megegyeztek egy szabadúszóval a Svavelsjői MK-ból. Neki viszont egyáltalán nem tetszett ez a helyzet.

Kinézett a sötét mezőre, és a kapu előtti murvára dobta a csikket. Ekkor mintha mozgást látott volna a szeme sarkából, és megmerevedett. Odanézett. Csak a félhold és a csillagok világítottak, de így is ki tudta venni egy alak körvonalait, ami úgy harminc méterre volt tőle, és közeledett. Időnként meg-megállva haladt előre.

A férfi homlokán kiütközött a hideg veríték. Gyűlölte azt a teremtményt a mezőn. Egy percig bénultan állt, és megbűvölve figyelte, ahogy közelít. Amikor olyan közel ért, hogy látta a szeme villogását, megpördült, és a kocsihoz rohant. Feltépte az ajtót. Pánikba esve indította be a motort, és bekapcsolta a fényszórókat. A lény kiért az útra, de most már legalább látta, hogy néz ki. Olyan volt, mint egy óriási rája. Fullánkja, akár a skorpióé.

Ez a lény nem e világról való volt. Az alvilágból érkezett szörnyeteg.

Sebességbe tette az autót, és csikorogva nekilódult. Látta, hogy a lény lesújt, amikor elhaladt mellette, de nem ért a kocsihoz. Még kilométereken át reszketett.

Salander az éjszaka átnézte az anyagot, amit Svensson és a Millennium a leánykereskedelemről szedett össze. Lassanként egész jó áttekintést kapott, bár úgy kellett összeraknia a képet a különböző iratokban talált rejtélyes töredékekből.

Berger e-mailben megkérdezte Blomkvistet, hogy állnak a beszélgetések; a válasz az volt, hogy az istennek se találják a fickót a Csekától. Salander úgy gondolta, ez arra utal, hogy valaki, akit pellengérre akarnak állítani, a nemzetbiztonságnál dolgozik. Eriksson küldött egy kiegészítő kutatási megbízást Svenssonnak, valamint egy-egy másolatot Bergernek és Blomkvistnek. Ők néhány megjegyzéssel és javaslattal válaszoltak. Blomkvist és Svensson naponta néhányszor levelet váltott. Svensson leírta egy beszélgetését valami újságíróval, bizonyos Per-Åke Sandströmmel.

Látta, hogy Svensson egy Gullbrandsen nevű illetővel is levelez. Időbe telt, mire rájött, hogy Gullbrandsen valójában rendőr, mivel a levélváltás jellege miatt nem a hivatalos, hanem a saját yahoos e-mail címéről írt. Ő tehát egy forrás.

A <Zala> nevű mappa csalódást keltett, csak három Word-dokumentumot tartalmazott. A leghosszabb, [Irina P] nevű is csak százhuszonnyolc kilobyte volt, és egy prostituált életét vázolta fel, amit Svensson összefoglalása követett a boncolási jegyzőkönyvről, a borzalmas sebek kurta leírásával.

Felismert egy mondatot, ami szó szerinti átvétel volt Johansson dolgozatából. Ott ugyan Tamarának hívták a nőt, de neki és Irina P.-nek egy és ugyanazon személynek kellett lennie.

A második [Sandström]-nek nevezett dokumentum az összefoglalót tartalmazta, amit Svensson elküldött Blomkvistnek, és ami megmutatta, hogy az újságíró egyike azon néhány kuncsaftnak, akik rendszeresen megerőszakolnak egy balti lányt, és mindenféle megbízásokat is teljesít a maffiának, amiért az droggal és szexszel fizet. Sandström a céges brosúrák készítése mellett cikkeket is írt, melyekben felháborodott hangon ítélte el a leánykereskedelmet. Azt is megszellőztette, hogy egy meg nem nevezett svéd üzletember egy tallinni bordélyt látogat.

Zalát egyik dokumentum sem említette, de mivel mindkettő a <Zala> nevű mappában volt, Salander úgy sejtette, van valami kapcsolat. Sőt, az utolsó dokumentum neve is [Zala] volt. Csak néhány rövid feljegyzést tartalmazott.

Svensson szerint a Zala név a kilencvenes évek közepe óta kilenc, fegyverekkel, droggal vagy prostitúcióval kapcsolatos ügyben bukkant fel. Senki sem tudta, kicsoda ő, a források állításai szerint lengyel, szerb vagy talán cseh lehetett. Minden információ másodkézből származott.

Svensson kimerítően megtárgyalta Zala dolgát a „G. forrással” (Gullbrandsennel?), és feltételezte, hogy Zala lehet a felelős Irina P. meggyilkolásáért. Nem volt jele annak, hogy G.-nek eszébe jutott volna ez a lehetőség, de egy feljegyzés szerint Zala napirenden volt egy évvel korábban „a szervezett bűnözés elleni különleges nyomozócsoport” ülésén. Annyiszor felmerült ez a név, hogy rendőrök vizsgálódni kezdtek utána, próbálták megerősíteni, hogy Zala valódi ember-e, és él-e még.

Amennyire Svensson ki tudta deríteni, Zala neve először 1996-ban, egy örkelljungai pénzszállító furgon elleni rablótámadással kapcsolatban bukkant fel. A rablók 3,3 millió koronát zsákmányoltak, de a menekülést annyira elfuserálták, hogy a rendőrség huszonnégy órán belül azonosította és elfogta őket. Másnap újabb embert tartóztattak le. Nieminen volt az a Svavelsjői MK-ból, aki a fegyvereket biztosította a rabláshoz.

Egy héttel a rablás után további három letartóztatás történt. Ez összesen már nyolc embert jelentett, akik közül heten nem voltak hajlandók beszélni a rendőrségnek. A nyolcadik, egy Birger Nordman nevű tizenkilenc éves fiú megtört a kihallgatás során, és bevallott mindent, amit tudott. A vád fölényesen nyerte a tárgyalást. Ennek eredménye lehetett (legalábbis Svensson rendőrségi forrása ezt gyanította), hogy két évvel később egy gödörbe temetve találták meg a fiút Värmlandban, miután egy ideiglenes eltávozás során megszökött a börtönből.

G. szerint a rendőrség úgy vélte, hogy Nieminen volt a banda esze. Azt is gyanították, hogy a veszélyes és könyörtelen Nieminen ölte meg Nordmant is, de nem volt rá bizonyíték. A börtönben minden jel szerint kapcsolatba került az Árja Testvériséggel, egy náci szervezettel, ami viszont a Farkasfalka Testvériséghez és a világ egyéb exfegyenc-szövetségeihez kötődött, valamint olyan agyalágyult náci szervezetekhez, mint a Svéd Ellenállási Mozgalom.

Salander azonban valami egészen másra figyelt fel. Nordman bevallotta a rendőrségen, hogy a rabláshoz használt fegyverek Nieminentől származtak, ő pedig egy Nordman által nem ismert szerbtől kapta őket, akinek a neve „Sala” volt.

Svensson biztosra vette, hogy ez csak egy becenév. Figyelmeztetett azonban, hogy talán egy különösen dörzsölt bűnözővel van dolguk, aki álnéven tevékenykedik.

Az utolsó rész Sandström információit tartalmazta Zaláról. Az újságíró egyszer beszélt valakivel, aki ezt a nevet használta. Arról nem esett említés, hogy miről szólt a beszélgetés.

Hajnali négy tájban Salander kikapcsolta a PowerBookot, az ablakhoz ült, és nézte a Saltsjönt. Két órát ült ott, egyik cigarettát a másik után szívva, és gondolkozott. Stratégiai döntéseket kellett hoznia, és előtte felmérni a kockázatot.

Meg kellett találnia Zalát, hogy egyszer s mindenkorra rendezze vele a számlát.

A húsvét előtti hét szombatján este Blomkvist meglátogatta egy régi barátnőjét a Slipgatanon, a Hornstull környékén. Egy buliba hívták meg. A régi barátnő már férjnél volt, és Blomkvist kizárólag, mint barát érdekelte, viszont a médiában dolgozott, és most fejezett be egy könyvet, amivel már tíz éve szöszmötölt, és ami a tömegmédia nőképével foglalkozott. Blomkvist is szolgáltatott anyagot a könyvhöz, ezért is kapta a meghívást.

Egyetlen kérdést kellett kivizsgálnia. Ő az egyenlő esélyek elvét választotta, amit a távirati iroda, a Dagens Nyheter, a Rapport című tévéműsor és még egy rakás médium is nyakra-főre reklámozott. Megnézte, hogy hány nő dolgozik ezeknél a cégeknél szerkesztőségi asszisztensnél magasabb beosztásban. Az eredmény lehangoló volt: ügyvezető igazgató – férfi; az igazgatótanács elnöke – férfi; főszerkesztő – férfi; külpolitikai szerkesztő – férfi; felelős szerkesztő – férfi… satöbbi, satöbbi, sokáig kellett lefelé ásnia, mire megjelent az első nő.

A bulit a szerző házában rendezték, és főleg azokat hívták meg, akik közreműködtek a könyv elkészítésében. Kellemes, vidám este volt, finom ételekkel és könnyed csevegéssel. Blomkvist eredetileg korán akart távozni, de találkozott egy csomó régi ismerőssel, akiket ezer éve nem látott. Különben sem locsogott senki túl sokat a Wennerström-ügyről. A buli éjjel két óra körül ért véget.

Az éjszakai busz Blomkvist orra előtt ment el, és mivel enyhe volt az idő, úgy döntött, nem várja meg a következőt, hanem hazasétál. A Högalidsgatanon ment a templomig, majd befordult a Lundagatanra, és azonnal feltámadtak benne a régi emlékek.

Blomkvist tartotta decemberben tett fogadalmát, hogy nem járogat a Lundagatanra abban a hiú reményben, hogy belefut Salanderbe. Most megállt a házával szemben. Nagyon szerette volna megnyomni a csengőgombot, de tudta, milyen kicsi az esélye, hogy a lány látni akarja, pláne kora hajnalban, váratlanul.

Vállat vont, és tovább indult a Zinkensdamm felé. Még ötven métert sem haladt, amikor hallotta, hogy mögötte kinyílik egy ajtó, megfordult, és nagyot dobbant a szíve. Azt a vékony testet nem lehetett eltéveszteni. Salander épp most lépett ki az utcára, és távolodott tőle. Megállt egy parkoló autónál.

Blomkvist már nyitotta a száját, de a kiáltás a torkára fagyott. Egy másik autóból kiszállt egy férfi, és fürgén Salander nyomába eredt. Blomkvist látta, hogy magas, és lófarokban hordja a haját.

Salander hallott valamit, és mozgást látott a szeme sarkából, amikor a Honda zárjába dugta a kulcsot. Két másodperccel azelőtt perdült meg a sarkán, hogy a férfi beérte volna. Azonnal felismerte Carl-Magnus Lundint a Svavelsjői MK-ból, aki néhány napja a szőke hústoronnyal beszélgetett a Blomberg's Caféban.

Felmérte, hogy a férfi támadni akar, és hogy százhúsz kilónál is többet nyom. Egy ezredmásodpercig sem habozott, és a slusszkulcsot bokszerként használva mély sebet hasított az arcán, az orra tövétől a füléig. Lundin csak a levegőt csépelte, mert Salandert mintha a föld nyelte volna el.

Blomkvist látta, hogy Salander ökle lecsap, és abban a pillanatban, ahogy eltalálja ellenfelét, a lány a földre veti magát, és az autó alá gurul.

Pár pillanattal később Salander felbukkant a kocsi másik oldalán, készen a harcra vagy a menekülésre. Meglátva ellenfele tekintetét, az utóbbit választotta. A férfi arcából ömlött a vér. Mire észrevette Salandert, az már a Lundagatan túloldalán rohant a Högalid-templom felé.

Blomkvist bénultan, tátott szájjal állt, mikor a támadó hirtelen Salander után vetette magát. Mintha egy tank üldözne egy játékautót.

Salander kettesével szedte a Lundagatan felső részére vezető lépcső fokait. Felérve visszapillantott, és látta, hogy üldözője most éri el a lépcső alját. Gyors volt. Salander egy kupac utcakövet és homokot vett észre, ahol az önkormányzat felásatta az utcát.

Lundin már majdnem felért a lépcsőn, amikor újra megpillantotta Salandert. Arra még volt ideje rájönni, hogy a lány felé dob valamit, de arra már nem, hogy reagáljon, mielőtt az éles szélű kockakő halántékon találja. A nagy érővel hajított kő újabb sebet szakított az arcán. Érezte, hogy kicsúszik a lába alól a talaj, és megfordult, ahogy elkezdett hanyatt esni a lépcsőn. Sikerült elkapnia a korlátot, de ezután néhány másodperc kiesett.

Blomkvist bénultsága feloldódott, ahogy a férfi eltűnt a lépcsőn. Utána ordított, hogy húzzon a picsába.

Salander félúton volt a templom felé, amikor meghallotta Blomkvist hangját. Mi az isten! irányt változtatott, és kihajolt a korláton. Látta, hogy Blomkvist ott van három méterrel alatta. Egy tizedmásodpercig habozott, aztán újra futásnak eredt.

Ugyanabban a pillanatban, amikor rohanni kezdett a lépcső felé, Blomkvist észrevette, hogy egy Dodge furgon indul el Salander háza elől, épp a mögül az autó mögül, amelyikbe be akart szállni. A kocsi elhúzott Blomkvist mellett, a Zinkensdamm irányába. Villanásnyi időre látott egy arcot. Ahhoz túl sötét volt, hogy a rendszámot leolvassa.

A lépcső tetején érte utol Salander üldözőjét. A férfi most mozdulatlanul állt, és körbe-körbe nézelődött.

Ahogy Blomkvist odaért hozzá, megfordult, és visszakézből egy óriásit lekevert neki. Erre Blomkvist egyáltalán nem számított. Fejjel előre lezuhant a lépcsőről.

Salander hallotta Blomkvist fojtott kiáltását, és kis híján megállt. Mi a franc folyik itt? De amikor megfordult, látta, hogy Lundin csak harminc méterrel van lemaradva. Gyorsabb nálam! A rohadt életbe, el fog kapni!

Balra fordult, és felrohant két ház közé, egy teraszra. Egy udvarra ért, ami a világon semmi fedezéket nem nyújtott, és sprintelt tovább a legközelebbi sarok felé. Jobbra nézett, és az utolsó pillanatban vette észre, hogy zsákutcába akar bemenni. Ahogy a következő épülethez ért, látta, hogy Lundin megjelenik az udvarra vezető lépcső tetején. Tovább rohant, hogy eltűnjön a szeme elől, és fejest ugrott a ház melletti ágyasban álló terebélyes rododendron bokorba.

Hallotta Lundin súlyos lépteit, de az nem vette őt észre. Visszafojtotta a lélegzetét, és a földhöz lapult.

Lundin elhaladt a búvóhelye előtt, és megállt. Tíz másodpercig habozott, majd visszakocogott az udvarra. Egy perc múlva visszajött, és megállt ugyanott, ahol az előbb. Most teljes harminc másodpercig nem mozdult. Salander megfeszítette az izmait, felkészült, hogy azonnal felpattanjon, ha észreveszi. Aztán a férfi ismét megmozdult, és nem egészen két méterre tőle haladt el. Hallgatta, ahogy a léptei zaja lassan elhalkul.

Blomkvistnek fájt a nyaka és az állkapcsa, amikor szédelegve feltápászkodott. Érezte a felrepedt ajkából szivárgó vér ízét.

Bizonytalanul felbotorkált a lépcső tetejére, és körülnézett. Látta, hogy a copfos tőle száz méterre rohan az utcán. Benézett a házak közé, majd átfutott az úttesten, és beszállt a Dodge furgonba. Az autó elhúzott a Zinkensdamm felé.

Blomkvist lassan végigsétált a Lundagatan felső részén, Salandert keresve. Egy lélek sem járt arra, és el is csodálkozott, milyen kihalt tud lenni egy stockholmi utca márciusban hajnali háromkor. Egy idő után visszament Salander háza elé, a Lundagatan alsó részére. Az autó mellett, ahol a támadás történt, egy kulcscsomót talált a földön. Lehajolt, hogy felvegye, és az autó alatt észrevett egy válltáskát is.

Sokáig állt ott, nem tudva mitévő legyen. Aztán megpróbálta a kulcsokkal kinyitni a kaput. Nem illettek a zárba.

Salander még tizenöt percig maradt a bokor alatt, és meg sem mozdult, csak akkor, amikor az órájára nézett. Nem sokkal három óra után hallotta, hogy kinyílik és becsukódik egy ajtó, majd léptek indulnak el az udvaron álló biciklitároló irányába.

Amikor csend lett, óvatosan térdre emelkedett, és kikukucskált a bokorból. Végigvizslatta az udvar minden kiszögellését és nyílását, de nyomát sem látta Lundinnak. Visszament az utcára, minden pillanatban készen arra, hogy elrohanjon. Megállt a fal tetején, végignézett a Lundagatanon, és a háza előtt megpillantotta Blomkvistet. Az ő táskája volt a kezében.

Behúzódott egy lámpaoszlop mögé, mert Blomkvist a lépcső felé pillantott. Nem látta meg őt.

Blomkvist majd' fél óráig állt a kapu előtt. Salander türelmesen, mozdulatlanul figyelte, míg végül a férfi feladta, és elindult a Zinkensdamm felé. Mikor eltűnt, Salander végiggondolta, mi történhetett.

Kalle Blomkvist.

Sejtelme sem volt, hogyan bukkanhatott elő a semmiből. Ettől eltekintve a támadást nem volt nehéz megmagyarázni. Carl „Kibaszott” Magnus Lundin.

Lundin pedig azzal az óriással beszélt, aki előtte Bjurmannal tárgyalt. Nils „Mocsadék” Bjurman.

Az a szardarab felbérelt valami izomagyút, hogy bántson. Pedig elég világosan megmondtam neki, hogy mi lesz, ha ilyet csinál.

Salanderben forrt a düh. Megérezte szájában a vér ízét. Ezért bosszút fog állni.

III. RÉSZ

ABSZURD EGYENLETEK

Március 23. – április 2.

Abszurditásnak nevezzük azokat az értelmetlen egyenleteket, amelyekre nem létezik megoldás.

(a + b)•(a – b) = a^2 – b^2 + 1

11. FEJEZET

Március 23., szerda – március 24., nagycsütörtök

Blomkvist piros tollal egy bekarikázott kérdőjelet rajzolt Svensson kéziratának margójára, majd mellé írta: „lábjegyzet”. Hiányolta a forrásmegjelölést.

Szerda volt, nagycsütörtök előestéje, és a Millennium szerkesztősége a nagyhéten gyakorlatilag zárva tartott. Nilsson külföldön volt. Karim elment a hegyekbe a férjével. Cortez bejött, hogy ellássa a telefonügyeletet, de Blomkvist hazaküldte, részben mert úgysem telefonál senki, részben mert ha mégis, akkor ő úgyis ott lesz. Cortez boldogan mosolyogva távozott, mivel az új barátnőjével volt találkája.

Svensson sem volt bent. Blomkvist egyedül üldögélt a szerkesztőségben, és rágta át magát a kéziraton. A könyv tizenkét fejezetből állt, kétszáznyolcvannyolc oldalon. Svensson kilenc fejezetnek már a végleges változatát is elküldte, Blomkvist pedig ezt látta el jegyzetekkel, néhol egy-egy részlet tisztázását kérte, máshol javaslatokat tett az átdolgozásra.

Svensson tehetséges író volt. Az elmúlt hetekben összesen egy bekezdéssel kapcsolatban nem értettek egyet, amit Blomkvist törölni akart, Svensson viszont foggal-körömmel harcolt, hogy megtarthassa. Sikerült is neki.

Egyszóval a Millennium pompás könyvet készült hamarosan kiadni. Semmi kétség nem volt afelől, hogy óriási vihart kavar majd. Svensson irgalmatlanul leleplezte a kuncsaftokat, és olyan módon adta elő a történetet, amiből mindenki megérthette, hogy magában a rendszerben rothad valami. Ebben a részben nemcsak írói, hanem társadalomfilozófusi tehetségét is megmutatta. Az írás gerincét a kutatásai adták. Ritka volt ez a fajta oknyomozás, mint a fehér holló. A könyv több volt, mint egyszerű leírás – hadüzenet volt ez a javából. Blomkvist magában elmosolyodott. Svensson tizenöt évvel fiatalabb volt nála, de felismerte benne azt a szenvedélyt, ami néhány évvel ezelőtt őt is vezérelte, amikor síkraszállt a másodosztályú gazdasági újságírók ellen, és vitriolos könyvet írt róluk. Bizonyos lapok azóta sem bocsátottak meg neki.

Svensson könyvével is az volt a gond, hogy muszáj volt kikezdhetetlennek lennie. Ha egy újságíró ilyesmivel áll elő, akkor vagy száz százalékig alá kell tudnia támasztani, amit mond, vagy vissza kell lépnie a publikálástól. Svensson most kilencvennyolc százaléknál járt. Volt még néhány gyenge pont, amin dolgoznia kellett, és egy-két állítás, amit nem dokumentált kellőképpen.

Fél hatkor kihúzta a fiókot, és kivett belőle egy cigarettát. Berger szigorúan tiltotta a dohányzást a szerkesztőségben, de most nem volt itt senki más, és nem is volt valószínű, hogy a héten bárki bejön. Még jó negyven percig dolgozott, majd felnyalábolta a lapokat, és a fejezetet áttette Berger asztalára, hogy ő is olvassa el. Svensson megígérte, hogy a hátralevő három fejezetet reggelre elküldi, hogy Blomkvist még a hétvégén átolvashassa. A húsvét utáni keddre szervezték a csúcstalálkozót, amikor is mindenki jóváhagyja a könyv és a cikkek szövegét. Ezután már csak meg kellett tervezni a könyvet, ami egyedül Malm gondja volt, és mehetett is a nyomdába. Blomkvist nem kért árajánlatokat, a morgongåvai Hallvigs Reklamot akarta megbízni a munkával. Ők nyomtatták ki az ő Wennerström-könyvét is, és teljesen baráti áron első osztályú szolgáltatást nyújtottak.

Blomkvist megnézte az órát, és úgy döntött, megengedi magának azt a luxust, hogy elszív még egy cigarettát. Az ablakhoz ült, és kinézett a Götgatanra. Nyelvével kitapogatta a sebet az ajka belső oldalán. Már gyógyulóban volt.

Körülbelül ezredszerre gondolkodott el rajta, vajon mi történhetett Salander háza előtt vasárnap hajnalban.

Biztosan csak annyit tudott, hogy Salander él, és Stockholmban van.

Azóta mindennap próbálta elérni. E-maileket küldött a címre, amit egy éve még használt. Fel-alá járkált a Lundagatanon. Kezdett kétségbe esni.

Az ajtón lévő névtáblán ez állt: „Salander-Wu”. A választói nyilvántartásban kétszázharminc Wu szerepelt, ebből száznegyven lakott Stockholmban vagy a közelében, de egyikük sem a Lundagatanon. Blomkvist nem tudta, hogy a lánynak most barátja van, vagy kiadta a lakását. Bekopogott, de senki nem nyitott ajtót.

Visszament az asztalhoz, és írt neki egy jó öreg, régimódi levelet:

Szia, Sally!

Nem tudom, mi történt egy éve, de ennyi idő alatt még egy ilyen magamfajta barom is rájön, hogy megszakítottad velem a kapcsolatot. Nem nyafogni akarok, te döntöd el, kivel beszélsz. Csak szeretném, ha tudnád, hogy én még mindig a barátomnak tartalak, hiányzik a társaságod, és nagyon jó lenne meginni együtt egy kávét.

Azt sem tudom, milyen zűrbe keveredtél, de nagyon ijesztő volt az a balhé az utcán. Ha segítségre van szükséged, csak hívj bármikor. Mint te is tudod, sokkal tartozom neked.

Plusz a táskád is nálam van. Ha vissza szeretnéd kapni, szólj. Ha nem akarsz látni, csak írd meg, milyen címre postázzam. Megígérem, hogy nem zaklatlak, hiszen elég világosan kifejezted, hogy nem akarsz tőlem semmit.

Mikael

Ahogyan számított is rá, nem kapott választ.

Mikor a lundagatani támadás után hazaért, kinyitotta a táskát, és szétrakta a tartalmát a konyhaasztalon. Talált egy tárcát, benne egy személyi igazolvánnyal, hatszáz koronával, kétszáz dollárral és egy havibérlettel. Volt még a táskában egy doboz Marlboro Lights, három öngyújtó, köhögés elleni cukorka, egy csomag zsebkendő, fogkefe, fogkrém, három tampon, egy bontatlan csomag óvszer, amit az árcédulája szerint a londoni Gatwick repülőtéren vásároltak, egy fekete kötésű A4-es jegyzettömb, öt golyóstoll, gázspray, egy kis sminkkészlet, rádió fülhallgatóval, de elem nélkül és a szombati Aftonbladet.

A legérdekesebb lelet egy kalapács volt, könnyen hozzáférhető helyen, az egyik oldalzsebben. A támadás azonban olyan váratlanul érte Salandert, hogy sem ennek, sem a gázspray-nek nem vehette hasznát. A kulcsait kellett bokszernek használnia – még mindig vérnyomok és bőrdarabok éktelenítették őket.

Hat kulcs volt a karikán. Három tipikus lakáskulcs: kapu-, lakásajtó- és egy lakatkulcs. De egyik sem illeti a lundagatani ház kapujának zárjába.

Blomkvist kinyitotta a jegyzettömböt, és apróra átolvasta. Azonnal felismerte Salander takaros kézírását, és azt is, hogy ez nem amolyan titkos lánynapló. Háromnegyedét jegyzetek töltötték meg, amelyeknek láthatóan a matematikához volt valami közük. Az első oldal tetején álló egyenletet még Blomkvist is felismerte.

x^3 + y^3= z^3

Blomkvistnek sosem okozott gondot a számolás. Kitűnőre érettségizett matematikából, ami persze nem jelentette azt, hogy szakértő, csak annyit, hogy az iskolai anyagot elsajátította. Salander jegyzetei azonban olyan képleteket tartalmaztak, amelyekről gőze sem volt. Az egyik egyenlet két teljes oldalon át húzódott, majd a végén bizonyos dolgok ki lettek húzva belőle, és kicserélve. Blomkvist azt sem tudta megmondani, valódi matematikai képleteket és számításokat lát-e, de Salander különös természetét ismerve feltételezte, hogy azok, és nyilván valamilyen rejtett jelentéssel is bírnak.

Sokáig lapozgatott előre-hátra. A jegyzetekből annyit értett, mintha kínaiul írták volna őket. Azt azért sikerült felfognia, mit próbált elérni Salander. Lenyűgözte őt a Fermat-tétel, a klasszikus talány, amelyről még Blomkvist is hallott. Mélyet sóhajtott.

Az utolsó oldalon egy rövid és titokzatos feljegyzés állt, amelynek nyilvánvalóan semmi köze nem volt a matematikához, mégis képletnek nézett ki:

Szőke Állat + Magge = NEB

A sor alá volt húzva és bekarikázva, de Blomkvist egy kukkot sem értett belőle. A lap alján ott volt az Auto-Expert, egy eskilstunai autókölcsönző neve és telefonszáma.

Blomkvist elnyomta a cigarettát, vette a kabátját, bekapcsolta a riasztót, majd kisétált a slusseni buszpályaudvarra, és buszra szállt a Stäketben. a Lännersta-szoros mellett lévő yuppie-rezervátum felé. Vacsorára volt hivatalos a húgához, Annika Blomkvist Gianninihez, akinek aznap volt a negyvenkettedik születésnapja.

Berger a húsvéti hosszú hétvégét dühödt, feszült, három kilométeres kocogással kezdte, ami a saltsjöbadeni gőzhajókikötőben ért véget. Az utóbbi időben elhanyagolta az edzést, és úgy érezte, nincs formában. Hazafelé már sétált. A férje előadást tartott a Modern Művészetek Múzeumában, és nyolc előtt nem volt várható. Berger úgy gondolta, kinyit egy üveg finom bort, beindítja a szaunát, és leveszi a lábáról. Legalább addig sem kellett volna foglalkoznia a problémával, ami szüntelenül gyötörte.

Egy hete együtt vacsorázott az egyik legnagyobb stockholmi médiacég igazgatójával. A salátánál a férfi azzal állt elő, hogy szeretné őt főszerkesztőnek alkalmazni a társaság legnagyobb napilapjánál, a Svenska Morgon-Postennél. Az igazgatótanács több lehetőséget is megvitatott, de abban mindannyian egyetértettünk, hogy maga nagy nyereség lenne a lapnak. Magát akarjuk. A felajánlott fizetés mellett nevetségesnek tűnt az, amit a Millenniumnál kapott.

Szóhoz sem tudott jutni a döbbenettől. Miért én?

Az igazgató elég titokzatosan beszélt, de egy idő után kiderült, hogy azért gondoltak rá, mert ismert, köztiszteletben álló, és bizonyítottan jó képességű szerkesztő. Mindenki csodálta, ahogyan kihúzta a Millenniumot a két évvel ezelőtti gödörből. A Svenska Morgon-Postent hasonlóképpen kellett volna talpra állítania. A lapnak kezdett, öreges légköre lenni, ami már az új előfizetések számának csökkenésében is megmutatkozott. Olyan erőteljes egyéniséget képzeltek el a lap élére, mint Berger. Aki ráadásul nő, mi több, feminista. És Svédország egyik legkonzervatívabb és legférfiközpontúbb intézményének élén egy ilyen személy… ez már önmagában a lapra irányította volna a figyelmet.

– De… de – mint bizonyára tudják is – nem értek egyet a lap politikai nézeteivel.

– És akkor mi van? Nem is ellenzi őket kimondottan. Maga lesz a főnök.

Erre nemigen tért ki, de az is számított, hogy Berger a megfelelő társadalmi osztályból érkezett.

Berger azt felelte, természetesen nagyon vonzó az ajánlat, de kér egy kis időt, hogy alaposan átgondolhassa a döntést. Abban egyeztek meg, hogy jelentkezik, amilyen gyorsan csak tud. Az igazgató azt is elmondta, hogy ha a felajánlott fizetés a tétovázás oka, van abban a helyzetben, hogy tárgyaljanak az emeléséről. Elég nagyvonalú volt az esetleges végkielégítés összege is. Lassan elkezdhet gondolkodni a nyugdíjtervén.

Nem volt messze a negyvenötödik születésnapja. Kiszolgálta a tanulóidejét, először gyakornokként, majd részmunkaidősként. Saját erejéből hozta össze a Millenniumot, és lett a főszerkesztője. A perc, amikor fel kellett emelnie a kagylót, és igent vagy nemet mondania, rohamosan közeledett, és még mindig nem tudott dönteni. Az elmúlt héten végig azt fontolgatta, hogy meg kellene beszélnie a dolgot Blomkvisttel, de nem volt hozzá bátorsága. Inkább eltitkolta előle az ajánlatot, amitől viszont bűntudata lett.

Lett volna néhány nyilvánvaló hátránya annak, ha igent mond. Először is véget ér az együttműködése Blomkvisttel. A férfi soha nem követte volna a Svenska Morgon-Postenhez, akármennyit is ajánlott vagy ajánlottak volna neki. Nem volt szüksége pénzre, bőven megelégedett azzal, hogy írhatta a cikkeit a maga nyugodt tempójában.

Ezenkívül Berger szeretett is a Millennium főszerkesztőjének lenni. Olyan pozíció volt ez az újságírás világában, amire szinte érdemtelennek tartotta magát. Nem neki kellett produkálnia a híreket. Ehhez nemigen értett, mindig is azt gondolta magáról, hogy középszerű író. A rádióban és a tévében viszont mindig ő szerepelt. Na és mindenekelőtt kiváló szerkesztő volt.

Ennek ellenére nagy volt a kísértés. Nem is annyira a fizetés, hanem az, hogy Svédország egyik legnagyobb médiaszemélyisége vált volna belőle. Ilyen lehetőség egy van az életben, mondta az igazgató.

Valahol a saltsjöbadeni Grand Hotel környékén döbbent rá rémülten, hogy nem lesz képes visszautasítani az ajánlatot. Megborzongott a gondolattól, hogy ezt közölnie kell Blomkvisttel.

A Gianniniéknél rendezett vacsorán, mint mindig, most is enyhe káosz uralkodott. Annikának két gyereke volt, a tizenhárom éves Monica és a tízéves Jennie. Ezenkívül ők nevelték a férje, Enrico, egy nemzetközi biotechnológiai cég svédországi részlegvezetőjének első házasságából származó tizenhat éves fiát, Antoniót is. A vacsorán részt vett még Enrico édesanyja, Antónia, a férfi öccse, Pietro, a sógornője, Eva-Lotta és két gyerekük, Peter és Nicola. Na meg Enrico nővére, Marcella és négy gyereke, akik a közelben laktak. Enrico nagynénjét, Angelinát is, akit a család egyszerűen dühöngő őrültnek, esetleg jobb napjain csak rettentő furcsa szerzetnek tartott, szintén meghívták, a legújabb barátjával együtt.

Az ételektől roskadozó asztal körül tehát igencsak nagy volt a káosz. A társalgás az olasz és a svéd nyelv csörömpölő keverékén folyt, néha a két nyelven egyszerre, és a helyzetet még idegesítőbbé tette, hogy Angelina egész este hangosan tépelődött azon – annak, aki épp figyelt rá –, hogy miért nem nősült még mindig meg Annika bátyja. Fel is vetett pár megoldást a problémára, néhány barátja lányának személyében. Blomkvist végül is nem bírta tovább, és elmagyarázta, hogy megnősülne ő, de a szeretője sajnos férjnél van. Ezzel sikerült egy időre elhallgattatnia Angelinát.

Fél nyolckor megszólalt Blomkvist telefonja. Azt hitte, kikapcsolta, és alig sikerült időben felvennie, mert úgy kellett kibányásznia a készüléket a kabátjából, amit valaki felakasztott az előszobában. Svensson hívta.

– Zavarlak?

– Nem nagyon. Vacsorázom a húgommal meg a sógorom pereputtyával. Történt valami?

– Két dolog is. Próbáltam elérni Christert, de nem veszi fel.

– Színházban van a barátjával.

– Basszus. Úgy volt, hogy holnap beviszem neki a fotókat és az ábrákat a könyvhöz, hogy hétvégén átnézhesse őket. De Mia most hirtelen kitalálta, hogy húsvétra a szüleihez akar utazni Dalarnába, és megmutatni nekik a disszertációját. Korán reggel kell indulnunk, és van pár kép, amit nem tudok elemailezni. Átküldhetem őket hozzád futárral?

– Át… De figyelj, én most itt vagyok a Lännerstánál, de később visszamegyek a városba. Enskede nem volna olyan nagy kitérő, majd beugrom a képekért. Tizenegy körül jó lenne?

– Jó. És a másik dolog… hát ez nem fog tetszeni.

– Ne kímélj.

– Belebotlottam valamibe, aminek utána kellene néznem, mielőtt a könyv a nyomdába megy.

– Aha. És mi az?

– Zala. Z-vel.

– Á, Zala, a gengszter. Akitől mindenki retteg, és akiről senki sem mer beszélni.

– Ő bizony. Pár napja a nyomára akadtam. Azt hiszem, Svédországban van, és hogy be kellene kerülnie a hetedik fejezetbe.

– Dag, olyan nincsen, hogy három héttel a nyomdába küldés előtt megint elkezdesz anyagot gyűjteni a könyvhöz.

– Tudom. De ez más. Beszéltem egy rendőrrel, aki kiderített egyet-mást Zaláról. Azt hiszem, megérné jövő héten egy pár napot arra szánni, hogy utánanézzek.

– De miért pont ő? Annyi más faszkalapról van szó abban a könyvben.

– De ez egy világbajnok faszkalap. Senki sem tudja pontosan, ki is ő. Van egy olyan érzésem, hogy érdemes lenne kicsit turkálni.

– Hát, a megérzésekre hallgatni kell… De tudod, hogy a határidőt nem tolhatjuk ki. A nyomda le van foglalva, és a könyvnek egy időben kell kijönnie a Millennium tematikus számával.

– Tudom – mondta lehangoltan Svensson.

– Még majd hívlak.

Johansson épp kiöntötte a frissen főzött kávét az asztali termoszba, amikor csöngettek. Kilenc óra előtt néhány perccel járt az idő. Svensson volt közelebb az ajtóhoz, és mivel úgy gondolta, hogy Blomkvist érkezett korábban, kinyitotta, anélkül, hogy kinézett volna a kémlelő-nyíláson. De nem Blomkvist volt az. Alacsony, törékeny, tizenéves külsejű lány állt előtte.

– Dag Svenssont és Mia Johanssont keresem – mondta.

– Dag Svensson vagyok.

– Szeretnék beszélni magukkal.

Svensson automatikusan az órájára nézett. Johansson kíváncsi volt, ki lehet az, kijött az előszobába, és a barátja háta mögé állt.

– Kicsit késő van már – mondta Svensson.

– A könyvről lenne szó, amit ki akar adatni a Millenniummal.

Svensson és Johansson egymásra nézett.

– És ön kicsoda?

– Érdekel a téma. Bemehetek, vagy itt beszéljük meg az ajtóban?

Svensson egy pillanatig habozott. A lány vadidegen volt, és elég különös időpontban állított be, de nem tűnt veszélyesnek, így hát beengedte, és a nappaliban álló asztalhoz vezette.

– Kér kávét? – kérdezte Johansson.

– És nem szeretné előtte elmesélni, ki maga tulajdonképpen? – szólt közbe Svensson.

– Igen. Mármint igen, kérek kávét, köszönöm. A nevem Lisbeth Salander.

Johansson kinyitotta az asztali termoszt. A csészéket már korábban kikészítette, Blomkvist látogatására számítva.

– És miből gondolja, hogy könyvet akarok kiadni a Millenniumnál? – érdeklődött tovább Svensson. Ám a lány, mintha nem is hallotta volna a kérdést, Johanssonhoz fordult, olyan arckifejezéssel, amit már-már mosolynak lehetett értelmezni.

– Érdekes a dolgozata.

Johanssont mintha arcul csapták volna.

– Honnan tud a disszertációmról?

– A kezembe került egy példány – felelte titokzatosan a lány.

Svensson egyre idegesebb lett.

– Na jó, most rögtön elmondja, ki maga, és mit keres itt.

A lány a szemébe nézett. Svensson most vette csak észre, mennyire sötét a szembogara, szinte fekete. És a korát is alábecsülte.

– Szeretném tudni, miért érdekli magukat ennyire Zala. Alexandr Zala – mondta Salander. – És mindenekelőtt azt, hogy eddig mit derítettek ki róla.

Alexandr Zala, ismételte magában elképedve Svensson. Még sosem hallotta a keresztnevét.

A lány felemelte a kávéscsészét, és kortyolt belőle, de közben le nem vette róla a szemét. Semmi melegség nem volt a tekintetében. Svensson kezdte furcsán kényelmetlenül érezni magát.

Blomkvisttel és a többi felnőttel ellentétben (és annak ellenére, hogy ő volt az ünnepelt), Annika csak egy kis sört ivott a vacsora alatt, és tartózkodott a bortól és az akvavittől. (5) Így aztán fél tizenegykor még színjózan volt. A bátyját ugyan sok tekintetben komplett idiótának tartotta, de azért felajánlotta neki, hogy elviszi Enskedébe. A buszmegállóig egyébként is el akarta fuvarozni, és nem volt sokkal nagyobb út bemenni a városba.

– Miért nincs neked saját kocsid? – kérdezte Blomkvisttől, miközben becsatolták magukat.

– Mert nem úgy, mint te, én közel lakom a munkahelyemhez, és évente egyszer, ha szükségem van autóra. Egyébként sem vezethetnék, miután az urad megkínált azzal a skånei pálinkával.

– Lassan svéd lesz belőle. Tíz éve még grappával kínált volna.

Útközben beszélgettek, amúgy testvériesen. Leszámítva egy ragaszkodó apai, és két kevésbé ragaszkodó anyai nagynénit, két unoka- és egy másod-unokatestvért, Mikael és Annika jelentették egymásnak a családot. A három év korkülönbség miatt kamaszkorukban nem volt sok közös témájuk, de felnőttként közelebb kerültek egymáshoz.

Annika jogot végzett, és Blomkvist mindig is úgy gondolta, hogy tehetségesebb, mint ő. Simán vette az egyetemet, eltöltött néhány évet különböző körzeti bíróságokon, majd egy ismert stockholmi ügyvéd asszisztense lett. Végül elindította a saját praxisát. Családjogra specializálódott, ami hamarosan átment az egyenlő jogokért való küzdelembe. A bántalmazott nők ügyvédje lett, könyvet is írt a témában, és nagy tiszteletet vívott ki magának. Mindennek a tetejébe beszállt a politikába is a szociáldemokraták oldalán, aminek köszönhetően a bátyja rendszeresen pártkatonának csúfolta. Maga Blomkvist úgy gondolta, hogy a párttagság és az újságírói hitelesség nem egyeztethető össze. Szavazni sem igen szeretett, és ha mégis megtette, akkor sem mondta meg senkinek, kire voksolt, még Bergernek sem.

– Amúgy hogy vagy? – kérdezte Annika, miközben áthajtottak a Skurubron-hídon.

– Megvagyok.

– Akkor mi a baj?

– Baj?

– Ismerlek, Micke. Egész este máson járt az eszed.

Blomkvist nem válaszolt azonnal.

– Bonyolult történet – mondta aztán. – Igaziból két baj is van. Az egyik egy lánnyal, akivel két éve találkoztam, segített a Wennerström-ügyben, aztán szó nélkül eltűnt. Egy évig nem is hallottam róla, egészen a múlt hétig.

Elmesélte, mi történt a Lundagatanon.

– Szóltál a rendőröknek?

– Nem.

– Miért nem?

– Ez a lány betegesen irtózik a nyilvánosságtól. Különben is őt támadták meg, neki kell feljelentést tennie.

Ami Blomkvist sejtése szerint nem szerepelt túlságosan elöl Salander teendőinek listáján.

– Ugyanolyan nyakas vagy, mint voltál – veregette meg a bátyja arcát Annika. – Mi a másik probléma?

– Olyan sztorin dolgozunk a lapnál, amiből balhé lesz. Egész este azon gondolkoztam, kikérjem-e a tanácsodat. Úgy értem, mint ügyvédét.

Annika meglepetten pillantott rá.

– Az én tanácsomat? Hát ez új!

– Leánykereskedelemről és a nők elleni erőszakról lesz szó. Te pont ezzel foglalkozol. Sajtójoggal ugyan nem, de azért örülnék, ha átolvasnád a kéziratot, mielőtt nyomdába kerül. Egy teljes tematikus szám, plusz egy könyv, úgyhogy lesz olvasnivalód.

Annika csendben fordult le a hammarbyi ipari útra, és hajtott el a Sickla zsilip mellett. A Nynäsvägennel párhuzamos mellékutcákban haladt, míg rá nem fordult az Enskedevägenre.

– Tudod, Mikael, egész életemben csak egyszer haragudtam meg rád úgy istenigazából.

– Tényleg?

– Amikor Wennerström beperelt rágalmazásért, és lecsuktak. Hát akkor fel tudtam volna robbanni.

– De miért? Csak magamból csináltam hülyét.

– Azt már sokszor megtetted azelőtt is. De akkor ügyvédre volt szükséged, és mindenkit megkerestél, csak pont engem nem. Hagytad, hogy a tárgyaláson és a médiában is mindenki téged basztasson, még csak nem is védekeztél. Azt hittem, belehalok.

– Az egy speciális helyzet volt. Nem tehettél volna semmit.

– Jó, de ezt csak akkor értettem meg, amikor a Millennium talpra állt, és felmosta Wennerströmmel a padlót. Addig baromi csalódott voltam.

– Azt a pert semmiképpen sem nyerhettük volna meg.

– Még mindig nem érted, bátyó. Értem én, hogy reménytelen ügy volt. Olvastam az ítéletet. Az volt a bajom, hogy nem fordultál hozzám. Annyi lett volna, hogy hé hugi, kéne egy ügyvéd. Ezért nem mentem el a bíróságra.

Blomkvist elgondolkozott ezen.

– Ne haragudj. Elismerem, ezt kellett volna tennem.

– Ezt bizony.

– Totál kész voltam abban az évben. Nem akartam beszélni senkivel. Csak szépen lefeküdni, és meghalni.

– Amit szintén nem tettél meg.

– Bocsáss meg.

Annika szélesen elmosolyodott.

– Na szép. Két év után egyszer csak bocsássak meg. Jól van, na. Boldogan elolvasom a szöveget. Sürgős?

– Eléggé. Hamarosan nyomdába kell adni. Itt fordulj balra.

Annika átellenben parkolt le a björneborgsvägeni házzal, ahol Svensson és Johansson lakott. – Egy perc az egész – mondta Blomkvist, azzal átkocogott az úton, és beütötte a kapukódot. Amint belépett, látta, hogy valami nincs rendjén. Izgatott hangok visszhangoztak a lépcsőházban. Felrohant a harmadik emeletre, és csak ekkor vette észre, hogy az egész csődület Svenssonék lakása előtt csoportosul. Öt szomszéd tolongott a nyitott ajtó előtt.

– Mi folyik itt? – kérdezte Blomkvist, inkább kíváncsian, mint aggódva.

Mindenki elhallgatott és rá nézett. Három asszony és két férfi, mindannyian hetven év körüliek. Az egyik nő hálóinget viselt.

– Mintha lövéseket hallottunk volna – felelte egy barna fürdőköpenyes férfi, akin látszott, hogy tudja, miről beszél.

– Lövéseket?

– Most, az előbb. Úgy egy perce lövöldöztek a lakásban. És nyitva találtuk az ajtót.

Blomkvist előrenyomakodott, és csöngetett, de közben már lépett is be a lakásba.

– Dag! Mia! – kiáltotta.

Semmi válasz.

Hirtelen végigfutott a hátán a hideg. Felismerte a lakásban terjengő szagot: lőpor. Elindult a nappali ajtaja felé. Az első, amit meglátott Istennekszentanyja Svensson volt, aki méteres vértócsában hevert egy szék mellett.

Blomkvist odarohant. Közben elővette a mobilját, és a 112-t hívta.

A segélyszolgálat azonnal jelentkezett.

– Mikael Blomkvist vagyok. Küldjenek ide mentőket és rendőrt!

Bemondta a címet.

– Mi történt?

– Van itt egy férfi. Úgy tűnik, fejbe lőtték, eszméletlen!

Blomkvist lehajolt, hogy kitapogassa Svensson pulzusát a nyakán.

Akkor látta meg az iszonyatos krátert a tarkóján, és rádöbbent, hogy valószínűleg Svensson agyszövetében áll.

Dag Svenssonért már a világ egyetlen mentőse sem tehetett semmit.

Észrevette az egyik kávéscsésze szilánkjait, amit Johansson a nagymamájától örökölt, és annyira féltett. Felpattant, és körülnézett.

– Mia! – ordította.

A barna fürdőköpenyes szomszéd követte őt az előszobába. Blomkvist az ajtó felé fordult, és feltartotta a kezét.

– Megálljon! – mondta. – Ki a lakásból!

A szomszéd először mintha tiltakozni akart volna, de aztán engedelmeskedett a parancsnak. Blomkvist tizenöt másodpercig mozdulatlanul állt. Aztán megkerülve a vértócsát és Svensson holttestét, aggodalmasan elindult a hálószoba felé.

Johansson a hátán feküdt az ágy mellett a padlón. Neneneneneistenazégbenmiais. Arcon lőtték. A golyó a járomcsont alatt, a bal füle mellett hatolt be. A kimeneti seb a jobb halántékán narancs nagyságú volt, és a jobb szemgödre üresen tátongott. Körülötte talán még több vér volt, mint a társa körül. Olyan erővel távozott a testéből a lövedék, hogy három méterre tőle, az ágy fölött is véres volt a fal.

Blomkvist most eszmélt rá, hogy a markában még mindig görcsösen szorongatja a telefont, a segélyszolgálat még vonalban van, és hogy nem vesz levegőt. Teleszívta a tüdejét, és felemelte a mobilt.

– A rendőrséget hívják. Két ember van itt, fejbe lőtték őket. Azt hiszem, meghaltak. Kérem, siessenek.

Hallotta, hogy a kezelő válaszol, de nem fogta fel a szavakat. Aztán mintha megsüketült volna. Teljes csend támadt körülötte. A saját hangját sem hallotta, amikor válaszolni próbált. Elejtette a telefont, és kihátrált a lakásból. A lépcsőházba kiérve tudatosult benne, hogy egész testében reszket, és a szíve majd kiugrik a helyéből. Szó nélkül átfurakodott a kővé dermedt szomszédok között, és leült a lépcsőre. Távolról hallotta, hogy a szomszédok kérdezgetik. Mi történt? Bajuk esett? Történt velük valami? A hangjuk visszhangzott, mintha egy alagúton át hallgatná.

Blomkvist teljesen elzsibbadt. Tudta, hogy sokkot kapott. Fejét a térde közé hajtotta. Gondolkozni kezdett. Szent Isten… megölték őket. Egy pár perce lőtték agyon őket. A gyilkos még a lakásban lehet… nem, akkor észrevettem volna. Az egész lakás ötvenhat négyzetméter. Még mindig remegett. Svensson a hasán feküdt, de Johansson szétszaggatott arcának képe beleégett a retinájába.

Hirtelen, mintha valaki feltekerte volna a hangerőt, visszatért a hallása. Gyorsan felkelt, és a fürdőköpenyes szomszédoz fordult.

– Maga – mondta. – Maradjon itt, és senkit ne engedjen be a lakásba. Már jönnek a rendőrök és a mentők. Lemegyek, és beengedem őket.

Hármasával szedte lefelé a lépcsőfokokat. A földszinten a pincelépcső felé pillantott, és megtorpant. A lépcső közepén egy revolver hevert. Olyan volt, mint egy 45-ös Colt Magnum – az a típus, amit Olof Palme meggyilkolásánál is használtak.

Ellenállt a késztetésnek, hogy felvegye a fegyvert. Inkább a kapuhoz ment, kinyitotta, és megállt. Csak akkor jutott eszébe, hogy a húga várja, amikor meghallotta a rövid dudálást. Átment hozzá.

Annika már épp nyitotta a száját, hogy tegyen egy gúnyos megjegyzést a bátyja pontatlanságára. Aztán meglátta az arckifejezését.

– Láttál valakit, amíg vártál? – kérdezte Blomkvist.

A hangja természetellenesen rekedt volt.

– Nem. Miért? Kit kellett volna?

Blomkvist nem válaszolt, jobbra, majd balra nézett. Az utca teljesen üres volt. A zsebébe nyúlt, és megtalálta a gyűrött cigarettásdobozt, egyetlen szállal. Ahogy rágyújtott, meghallotta a közeledő szirénákat. Az órájára nézett. 11 óra 17 perc volt.

– Annika… hosszú éjszakánk lesz – mondta rá sem nézve, mikor a rendőrautó befordult a sarkon.

Magnusson és Ohlsson rendőrök érkeztek először a helyszínre. Épp a Nynäsvägenen voltak, egy riasztás miatt, ami hamisnak bizonyult. Őket egy szolgálati civil kocsi követte, a körzeti főfelügyelővel, Oswald Mårtenssonnal, aki a Skanstullnál járt, amikor a központ minden környékbeli autót iderendelt. Különböző irányból, szinte egyszerre érkeztek, és egy férfit láttak az út közepén farmerben és sötét kabátban, aki kezét felemelve jelezte, hogy álljanak meg. Ugyanekkor egy nő szállt ki a tőle néhány méterre álló autóból.

Mindhárom rendőr várt néhány másodpercig. A központ azt mondta, két embert lelőttek, és a férfi tartott valamit a bal kezében. Aztán kiderült, hogy egy mobiltelefon az. Egyszerre szálltak ki, és megigazították az övüket. Mĺrtensson átvette a parancsnokságot.

– Maga jelentett lövöldözést?

A férfi bólintott. Látszott rajta, hogy nagy megrázkódtatás érte. Remegett a keze, ahogy a szájához emelte a cigarettát.

– Mi a neve?

– Mikael Blomkvist. Ebben a házban nemrég lelőttek két embert. A nevük Dag Svensson és Mia Johannson. Harmadik emelet. A szomszédok ott állnak az ajtó előtt.

– Uramisten – mondta a nő.

– Maga kicsoda? – fordult Annikához Mårtensson.

– Annika Giannini. A húga – mutatott Blomkvistre Annika.

– Itt lakik?

– Nem – felelte Blomkvist. – A párt akartam meglátogatni, akiket lelőttek. A húgomnál vacsoráztam, ő hozott el.

– Azt mondta, lelőtték őket. Látta, mi történt?

– Nem. De én találtam rájuk.

– Menjünk fel, és nézzük meg – rendelkezett Mårtensson.

– Egy pillanat – mondta Blomkvist. – A szomszédok azt mondták, hogy egy perccel azelőtt hallották a lövéseket, hogy én megérkeztem. Én egy percen belül hívtam a 112-t. Azóta még öt perc sem telt el. Vagyis a gyilkos még itt kell, hogy legyen a környéken.

– Tud személyleírást adni?

– Nem láttunk senkit. De lehetséges, hogy valamelyik szomszéd igen.

Mĺrtensson intett Magnussonnak, aki halkan mondott valamit a rádióba. Aztán Blomkvisthez fordult.

– Mutatná az utat?

Amikor beléptek a kapun, Blomkvist megállt, és a pincelépcsőre mutatott. Mårtensson lehajolt, és megvizsgálta a fegyvert. Majd lement a lépcsőn, és megpróbálta kinyitni a pinceajtót. Be volt zárva.

– Ohlsson, maradjon itt, és vigyázzon erre – mondta.

Fent az ajtó előtt megfogyatkoztak a szomszédok. Ketten visszamentek a saját lakásukba, de a fürdőköpenyes férfi még mindig ott strázsált. Láthatóan megkönnyebbült, amikor észrevette a rendőröket.

– Nem engedtem be senkit – mondta.

– Helyes – vágta rá Blomkvist és Mårtensson egyszerre.

– Vérnyomok vannak a lépcsőn – jelentette Magnusson. Mindenki a lábnyomokra nézett. Blomkvist viszont a saját olasz cipőjére.

– Azt hiszem, az én voltam – mondta. – Bementem a lakásba, és elég sok odabent a vér.

Mårtensson végigmérte Blomkvistet. Egy tollal kinyitotta a lakásajtót, és az előszobában további véres lábnyomokra bukkant.

– Jobbra. Dag Svensson a nappaliban van, Mia Johansson meg a hálószobában.

Mårtensson gyorsan szétnézett, és néhány másodperc múlva már jött is ki. Rádión erősítést kért az ügyeletes tiszttől. Ahogy befejezte a beszélgetést, megérkeztek a mentők. Mårtensson az útjukat állta, amikor be akartak menni a lakásba.

– Két áldozat. Amennyire láttam, már nem lehet segíteni rajtuk. Be tudna menni egyikük anélkül, hogy tönkretenné a helyszínt?

Nem tartott sokáig, míg megerősítették, amit mondott. A mentőorvos úgy határozott, hogy a testeket nem viszik be a kórházba újraéleszteni. Már nem lehetett megmenteni őket. Blomkvistnek hirtelen felkavarodott a gyomra. Mårtenssonhoz fordult.

– Muszáj kimennem a levegőre.

– Sajnos most nem engedhetem ki.

– Csak leülnék az ajtó előtt.

– Láthatnám a személyi igazolványát?

Blomkvist a kezébe nyomta a tárcáját. Aztán szó nélkül sarkon fordult, lement, és odakint leült a ház tornácára. Annika, aki Ohlssonnal együtt még mindig ott várt, leült mellé.

– Micke, mi történt?

– Meggyilkoltak két embert, akiket szerettem. Dag Svenssont és Mia Johanssont. Dag kéziratát kellett volna elolvasnod.

Annika felismerte, hogy nem ez a megfelelő időpont arra, hogy kifaggassa. Inkább a bátyja vállára tette a kezét, és megölelte. Újabb rendőrautók érkeztek. Néhány kíváncsi járókelő álldogált a járdán. Blomkvist nézte, ahogy a rendőrök felállítják a kordont.

Három óra is elmúlt már, mire Blomkvist és a húga elhagyhatta a rendőr-főkapitányságot. Egy órát ültek Annika kocsijában az enskedei ház előtt, mire az ügyeletes nyomozó megérkezett, hogy elkezdje a helyszíni vizsgálatot. Majd, mivel Blomkvist a két áldozat barátja volt, és egyébként is ő hívta a segélyszolgálatot, a rendőrök megkérték őket, hogy menjenek utánuk a Kungsholmenre, és, ahogy fogalmaztak, segítsék a nyomozást.

A főkapitányságon sokáig kellett várakozniuk, mielőtt Nyberg felügyelő kihallgatta őket. Hirtelenszőke nő volt, úgy nézett ki, mint egy kamaszlány.

Öregszem, gondolta Blomkvist.

Fél háromra annyi kávét ivott meg a rendőrség büféjében, hogy rosszul lett tőle. Félbe kellett szakítani a kihallgatást, hogy kimehessen a mosdóba hányni. Egész idő alatt Johansson arcát látta maga előtt. Három pohár vizet ivott, és többször is megmosta az arcát, mielőtt visszament. Össze akarta szedni magát annyira, hogy Nyberg minden kérdésére válaszolhasson.

– Voltak Dag Svenssonnak és Mia Johanssonnak ellenségei?

– Tudtommal nem.

– Megfenyegette őket valaki?

– Erről sem tudok.

– Hogyan jellemezné a kapcsolatukat?

– Minden jel szerint nagyon szerették egymást. Dag azt mondta, hogy gyereket szeretnének, miután Mia ledoktorált.

– Használtak drogokat?

– Ezt nem tudhatom biztosan, de nem hiszem, és ha igen, akkor sem valószínű, hogy egy-egy alkalmankénti jointnál többet.

– Ön miért látogatta meg őket ilyen későn?

Blomkvist beszámolt a könyvről és a közelgő határidőről, de arról nem, hogy miről szól a könyv.

– Ön szerint normális dolog ilyenkor beállítani valakihez?

– Most történt ilyen először.

– Honnan ismerte őket?

– A munkám révén.

A lövéseket az egész házban hallották. Kevesebb, mint öt másodperc különbséggel dördültek el. A közvetlen szomszéd a hetvenéves, fürdőköpenyes férfi volt, akiről kiderült, hogy nyugalmazott tüzér őrnagy. Éppen tévézett. A második lövés után kiment a lépcsőházba. Gondjai voltak a csípőjével, nehezen tápászkodott fel. Úgy becsülte, harminc másodperc alatt ért ki. Sem ő, sem a többi szomszéd nem látott senkit a lépcsőn.

A szomszédok állítása szerint Blomkvist a második lövéstől számított két percen belül érkezett meg a házba.

Feltételezve, hogy Annika és ő mintegy fél percig figyelték az utcát, amíg megkeresték a házat, és megbeszélték, hogy Blomkvist mindjárt visszatér, körülbelül harminc-negyven másodperc eshetett ki. Ennyi idő alatt kellett elhagynia a lakást, leérnie a harmadikról, eldobnia a fegyverét, kimennie a házból, és eltűnnie, mielőtt Annika befordult az utcába.

Blomkvist szédülve jött rá, hogy Nyberg azt a lehetőséget fontolgatja, nem lehet-e esetleg ő maga a gyilkos, elvégre csak egy emelettel kellett volna lejjebb mennie, hogy aztán visszatérve úgy tegyen, mintha akkor érkezett volna. De a húgának köszönhetően volt alibije. Azt pedig a Giannini család vagy egy tucatnyi tagja tudta volna tanúsítani, hol volt egész este, beleértve a Svenssonnal folytatott telefonbeszélgetést is.

Annika végül is a sarkára állt. Blomkvist nyilvánvalóan megadott minden lehetséges és elvárható segítséget. Láthatóan fáradt volt, és nem érezte jól magát. Közölte a nyomozóval, hogy nem csupán Blomkvist húga, hanem az ügyvédje is. Itt az ideje véget vetni ennek, és hazaengedni őket.

Az utcára kiérve megálltak Annika autója mellett.

– Menj haza, és próbálj aludni egy kicsit – tanácsolta Annika.

Blomkvist megrázta a fejét.

– El kell mennem Erikához – mondta. – Ő is ismerte őket. Ezt nem mondhatom el neki telefonon, és azt sem szeretném, ha a hírekből tudná meg.

Annika habozott, de tudta, hogy a bátyjának igaza van.

– Akkor irány Saltsjöbaden.

– El tudsz vinni?

– Mire való egy testvér?

– Nackáig elég, onnan taxival vagy busszal már tovább tudok menni.

– Ki van zárva. Beszállás!

12. FEJEZET

Március 24., nagycsütörtök

Annika Giannini is teljesen kimerült, így Blomkvistnek végül is sikerült meggyőznie a húgát, hogy kímélje meg magát az egyórás kerülőtől, és mégiscsak tegye ki Nackában. Taxit hívott.

Már két éve nem járt Saltsjöbadenben. Előtte is csak néhányszor látogatta meg Bergert. Úgy gondolta, ez az éretlenség jele.

Fogalma sem volt, pontosan hogy működik Berger házassága Greger Beckmannal. Ő már a nyolcvanas évek eleje óta ismerte a nőt, és úgy tervezte, a kapcsolatuk tartani fog, amíg csak képes lesz felállni a tolószékből. Aztán a nyolcvanas évek végén szakítottak, mivel ő is, Berger is találkozott és összeházasodott valaki mással. A szünet azonban csak egy jó évig tartott.

Blomkvist esetében a hűtlenség váláshoz vezetett. Amikor Berger bevallotta, hogy hűtlen volt, Beckman átment Blomkvisthez. Blomkvist félt ettől a látogatástól, de Beckman ahelyett, hogy felelősségre vonta volna, elhívta inni. Három södermalmi kocsmát látogattak meg, mire elég ittasak lettek egy komoly beszélgetéshez, amire egy park padján került sor, napfelkeltekor.

Blomkvist először elég szkeptikus volt, de Beckman végül meggyőzte, hogy ha valóban tönkre akarja tenni a házasságát, akkor józanul és baseballütővel jön vissza, de ha tényleg csak vágyról van szó, és ha ennyire leküzdhetetlen, akkor részéről rendben van a dolog.

Így aztán Blomkvist és Berger újrakezdték a viszonyukat, ezúttal Beckman tudtával és áldásával. Ha Bergerre rátört a vágy, ami rendszeresen előfordult, csak hazatelefonált, hogy aznap Blomkvistnél alszik, Beckmannak soha egy rossz szava nem volt Blomkvistre. Az az ember volt, akit egyenesen inspirált, hogy soha nem lehetett biztos benne: asszonya az övé.

Blomkvist ugyanakkor mindig kényelmetlenül érezte magát Beckman társaságában – emlékeztette rá, hogy a felszabadult kapcsolatnak ára is van. Ezért aztán csak akkor nézett el Saltsjöbadenbe, ha Berger olyan összejöveteleket rendezett, ahol feltűnt volna a hiánya.

Most ott állt a hatalmas villa ajtajában. Megnyomta a csengőt, és nyomva is tartotta vagy negyven másodpercig, míg lépteket nem hallott. Beckman nyitott ajtót, egy szál törülközőben, és kissé morcos arccal, ami elképedésbe váltott, amikor megpillantotta a felesége szeretőjét.

– Jó reggelt, Blomkvist. Hány óra van ilyenkor?

Beckman vékony volt, és szőke. A hasán rengeteg szőr nőtt, annál kevesebb haj a fején. Egyhetes borostát viselt, valamint, egy néhány évvel ezelőtti vitorlásbaleset emlékeként, egy feltűnő sebhelyet a jobb szemöldöke fölött.

– Öt múlt – válaszolta Blomkvist. – Felébresztenéd Erikát? Muszáj vele beszélnem.

Beckman megértette, hogy ha Blomkvist hirtelen leküzdötte idegenkedését, és kijött Saltsjöbadenbe – ráadásul ilyenkor –, akkor valami nagyon rendkívülinek kellett történnie. Egyébként is látszott rajta, hogy innia kéne valamit, vagy legalább kialudnia, bármi történt is. Kitárta az ajtót, és beengedte Blomkvistet.

– Mi történt?

Mielőtt Blomkvist válaszolhatott volna, megjelent a lépcsőn Berger, fehér köntöse övét igazgatva. Félúton megállt, amikor megpillantotta Blomkvistet.

– Mi van?

– Dag és Mia – mondta Blomkvist.

Az arca elárulta, milyen hírt hozott.

– Jaj, ne… – Berger a szája elé kapta a kezét.

– Az éjjel megölték őket. A rendőrségről jövök.

– Megölték…??? – kérdezte Berger és Beckman egyszerre.

– Valaki behatolt a lakásukba, és agyonlőtte őket. Én találtam rájuk.

Berger leült a lépcsőre.

– Nem akartam, hogy a hírekből tudd meg… – mondta Blomkvist.

Blomkvist és Berger nagycsütörtök reggelén, 6 óra 59 perckor lépett be a Millennium szerkesztőségébe.

– Mi a franc ez az egész? – tört ki Malm.

Eriksson elcsitította, és felhangosította a rádiót, hogy hallják a hétórás híreket.

Mára virradó éjjel enskedei lakásukon agyonlőttek egy férfit és egy nőt. A rendőrség szerint kettős gyilkosságról van szó. Az elhunytak egyike sem került korábban a rendőrség látókörébe. A gyilkosság indítéka ismeretlen. Hanna Olofsson jelentkezik a helyszínről.

– A rendőrség nem sokkal éjfél előtt kapott bejelentést arról, hogy lövéseket hallottak itt, Enskedében, egy björneborgsvägeni társasházban. Egy szomszéd elmondása szerint több lövés is dördült bent a lakásban. Az indíték ismeretlen, és a rendőrségnek egyelőre gyanúsítottja sincsen. A lakást lezárták, és ezekben a percekben is folyik a helyszínelés.

– Hát ez elég tömör volt – jegyezte meg Eriksson, és letekerte a hangerőt. Aztán sírva fakadt. Berger átkarolta a vállát.

– Jézus Isten – motyogta Malm maga elé meredve.

– Üljetek le – mondta határozottan Berger. – Mikael…

Blomkvist elmesélte, amit a történtekről tudott. Tompán, egyhangúan beszélt, ugyanúgy, ahogy az imént a rádióriporter.

– Jézus Isten – mondta újra Malm. – Ez nem lehet igaz…

Erikssont megint elragadták az érzelmei, és zokogni kezdett, meg sem próbálva elrejteni a könnyeit. Blomkvist nem értette, hogy ő miért nem tud sírni. Csak valami nagy-nagy üresség volt benne, mintha érzéstelenítették volna.

– Egyelőre nem tudunk sokat a dologról – vette át a szót Berger.

– Két dolgot kell megbeszélnünk. Először is: három hét múlva terveztük kiadni Dag könyvét. A kérdés az, hogy kiadjuk-e? Kiadhatjuk-e? Ez az egyik dolog. A másik az, amit Mikaellel beszéltünk idefelé jövet.

– Nem ismerjük a gyilkosság indítékát – folytatta Blomkvist. – Lehet, hogy Dag és Mia magánéletéhez van köze, lehet, hogy valami őrült teljesen értelmetlen műve, de azt sem zárhatjuk ki, hogy azzal van kapcsolatban, amin dolgoztak.

Hosszas csend ereszkedett rájuk. Végül is Blomkvist megköszörülte a torkát.

– Mint már mondtam, a kiadásra váró sztoriban sok olyan embert megnevezünk, aki ezt nagyon nem szeretné. Dag két hete kezdett el beszélni velük. Arra gondoltam, hogy ha közülük valaki…

– Álljunk meg! – szólt közbe Eriksson. – Van közöttük három rendőr, akikből legalább egy a nemzetbiztonságnál, egy pedig az erkölcsrendészeten dolgozik. Aztán néhány ügyvéd, egy ügyész, egy bíró és egy pár újságíró. Lehetséges, hogy valamelyikük meggyilkolt két embert, hogy megakadályozza a könyv kiadását?

– Erre nem tudok válaszolni – felelte Blomkvist. – Bár mindegyikük rohadt nagyot bukna rajta, de szerintem hatalmas baromság lett volna bármelyiküktől is, hogy megölje az újságírót. Viszont leleplezünk néhány stricit is, és aki egy kicsit képben van ezekben a dolgokban, az álnevek ellenére is be tudja azonosítani őket. És egy részük volt már büntetve erőszakos bűncselekményekért.

– Szóval – mondta Malm – szerintetek kivégzés is lehetett. De ha jól értem Svensson írását, nem túl okos emberekről van szó. Képesek lehetnek ezek megúszni egy kettős gyilkosságot?

– Milyen okosnak kell lenni két lövéshez? – kérdezett vissza Eriksson.

– Olyasmiről vitatkozunk, amiről gyakorlatilag semmit sem tudunk – szakította félbe őket Berger. – De a kérdést fel kell tennünk. Ha a gyilkosság indítéka az volt, hogy elhallgattassák Dagot – vagy Miát –, akkor nekünk is jobban kell vigyáznunk magunkra idebent.

– És van egy harmadik kérdés is – mondta Eriksson. – Hogy odaadjuk-e a neveket a rendőrségnek. Te mit mondtál nekik, Mikael?

– Elmeséltem, mivel foglalkozott Dag, de a részletekbe nem kérdeztek bele, úgyhogy neveket sem említettem.

– Lehet, hogy kéne – mondta Berger.

– Nem ilyen egyszerű – felelte Blomkvist. – Odaadhatjuk nekik a listát, de mi van, ha megkérdezik, hogy jutottunk hozzá? Nem fedhetjük fel a forrásainkat, ha névtelenek akarnak maradni. Márpedig a lányok nagy része, akivel Mia beszélt, az akar maradni.

– Ilyen istenverte, rohadt helyzetet… – nyögte Berger. – Akkor vissza az eredeti kérdéshez: publikáljuk az anyagot?

Blomkvist felemelte a kezét.

– Várjunk. Erről szavazhatnánk, de én vagyok a felelős kiadó, és azt hiszem, most először egyedül fogok dönteni. A válasz nem. Nem tehetjük közzé az anyagot a következő számban. Semmi értelme csak azért folytatni, mert ezt terveztük el.

Senki nem állt készen arra, hogy ezzel vitatkozzon.

– Természetesen én is szeretném publikálni – folytatta, de egy kicsit át kell írnunk. Dagnak és Miának volt meg a dokumentáció, és az egész sztori azon alapult, hogy Mia feljelentést tesz azok ellen, akiket megnevezünk. Ő tökéletesen otthon volt a témában. Nekünk van valami információnk a nevekről?

Kivágódott az ajtó, és megjelent Cortez.

– Dag és Mia azok? – zihálta. Mindenki bólintott. – Jézusom! Ilyen nincs…!

– Honnan hallottál róla? – kérdezte Blomkvist.

– A barátnőmmel taxiztunk haza, és akkor mondták a sofőrnek rádión, hogy a rendőrség tudni akarja, kinek volt fuvarja az utcájukba.

Cortezt láthatóan annyira megrázta a dolog, hogy Berger felkelt, megölelte, és megkérte, hogy üljön le közéjük.

– Azt hiszem. Dag azt akarná, hogy tegyük közzé a sztorit – mondta, amint elhelyezkedett.

– És szerintem is közzé kéne tenni, főleg a könyvet. De ilyen körülmények között el kell halasztanunk.

– De akkor mit csináljunk? – kérdezte Eriksson. – Nemcsak egy cikket kellene kicserélni, hanem az egész számot!

Berger egy pillanatig gondolkozott, majd aznap először fáradtan elmosolyodott.

– Malin, ugye ki akartad venni a húsvétot? Felejtsd el. Te, én és Christer megtervezünk egy új számot, Dag anyaga nélkül. Megnézzük, be lehet-e már tenni pár olyan cikket, amit júniusra terveztünk. Mikael, mennyi anyagot kaptál Dagtól?

– A tizenkét fejezetből kilencnek megvan a végleges változata. A tízedik és a tizenegyedik vázlata is. Még megnézem a mailjeimet, mert Dag azoknak is el akarta küldeni a végleges verzióját, de a tizenkettediknek csak a terve van meg. Az az összefoglalás és a végkövetkeztetések.

– De minden fejezetet átbeszéltetek Daggal, nem?

– Igen, és nagyjából tudom is, mit akart leírni az utolsó fejezetben, ha erre célzol.

– Jó, akkor te foglalkozol a kéziratokkal. A könyvvel és a cikkekkel is. Tudni akarom, mennyi hiányzik, és hogy meg tudjuk-e írni. Fel tudnád ma becsülni?

– Fel.

– Azt is gondold át, hogy mit mondjunk a rendőrségnek. Mi az, ahol már azt kockáztatjuk, hogy megszegjük a forrásainknak tett titoktartást? A te engedélyed nélkül senki nem közölhet kifelé semmit.

– Ez így rendben van – mondta Blomkvist.

– Szerinted mi az esélye annak, hogy Dag könyve volt a gyilkos indítéka?

– Vagy Mia disszertációja… Nem tudom. De nem zárhatjuk ki.

– Nem, szerintem sem. Ez is a te reszortod lesz.

– Mármint mi?

– A nyomozás.

– Milyen nyomozás?

– Hát a mienk, a rohadt életbe! – emelte fel hirtelen a hangját Berger. – Dag újságíró volt, aki a Millenniumnak dolgozott. Ha emiatt ölték meg, arról tudni akarok. Ezért aztán utána fogunk járni, hogy mi történt. A te dolgod lesz, hogy az anyagban, amit Dag átadott, keress olyasmit, ami okot adhatott rá. – Erikssonhoz fordult. – Malin, ha ma segítesz nekem nagyvonalakban összerakni az új számot, akkor Christerrel meg tudjuk tervezni a vázlatát. De Daggal is sokat dolgoztál, és a tematikus szám többi cikkén. Szeretném, ha Mikaellel együtt te is rajta tartanád a szemed a nyomozás alakulásán.

Eriksson bólintott.

– Henry, tudsz ma dolgozni?

– Persze.

– Először is hívd fel a többieket, és mondd meg nekik, mi történt. Aztán menj el a rendőrségre, és próbáld megtudni, ők mire jutottak. Kérdezd meg, lesz-e sajtókonferencia vagy valami. Minden fejleményről azonnal tudnunk kell.

– Akkor most telefonálok. Utána hazamegyek zuhanyozni. Negyvenöt percen belül itt vagyok. Vagy menjek egyenesen a Kungsholmenre?

– Maradjunk egész nap kapcsolatban.

– Na jó… – szólalt meg Blomkvist. – Kész vagyunk? Telefonálnom kell.

Harriet Vanger épp reggelizett Henrik Vanger házának üvegezett verandáján Hedebyben, amikor megszólalt a mobilja. Úgy vette fel, hogy nem is nézett a kijelzőre.

– Jó reggelt, Harriet – mondta Blomkvist.

– Te jó ég, azt hittem, te sosem kelsz fel nyolc előtt.

– Nem is, ha alszom éjjel. De most nem aludtam.

– Történt valami?

– Nem hallgattad a híreket? – azzal Blomkvist beszámolt az éjszaka eseményeiről.

– Ez borzasztó. Hogy viseled?

– Kösz a kérdést, voltam már jobban is. De azért hívlak, mert te is a Millennium vezetőségének tagja vagy, és tudnod kell mindenről. Gondolom, valami riporter gyorsan kideríti, hogy én találtam meg Dagot és Miát, amitől rögtön megindul a találgatás, és ha kiderül, hogy Dag dolgozott a Millenniumnál, akkor elkezdődik a kérdezősködés is.

– És szeretnéd, ha felkészülten érne. Szóval mit mondjak?

– Az igazat. Értesítettek róla, mi történt. Nagyon megrázott az eset, de a szerkesztőségi munkában nem veszel részt, így semmilyen találgatást nem tudsz, kommentálni. A rendőrség dolga megtalálni a gyilkost, nem a Millenniumé.

– Hát, kösz, hogy szóltál. Tudok segíteni valamit?

– Most nem. De ha eszembe jut valami, szólok.

– Köszönöm. És kérlek… folyamatosan tájékoztass.

13. FEJEZET

Március 24., nagycsütörtök

Az enskedei kettős gyilkosság ügye nagycsütörtök reggelén hét órakor került Richard Ekström ügyészhez. Az éjszakai ügyeletes – bár egy viszonylag fiatal és tapasztalatlan jogász volt –, felismerte, hogy a gyilkosságból hatalmas szenzáció lehet. Éjnek idején felhívta ezért a helyettes kerületi ügyészt, aki viszont a helyettes kerületi rendőrkapitányt ugrasztotta ki az ágyból. Végül is arra jutottak, hogy az ügyet átpasszolják egy szorgalmas és tapasztalt ügyészhez: Richard Ekströmhöz.

Ekström százhatvanöt centi magas, negyvenkét éves, vékony, energikus férfi volt, ritkuló szőke hajjal és kecskeszakállal. Mindig kifogástalanul öltözködött, és enyhén magasított sarkú cipőket viselt. Karrierjét Uppsalában kezdte helyettes főügyészként, majd az Igazságügy-minisztériumnál dolgozott a svéd törvényeknek az uniósokéhoz való hozzáigazításán, ahol annyira kitűnt, hogy egy időre osztályvezetőnek is kinevezték. Figyelmet keltett jelentése a jogbiztonsági rendszer szervezeti hiányosságairól, amiben a bizonyos hatóságok által igényelt erőforrás-növelés helyett a nagyobb hatékonyságra helyezte a hangsúlyt. Négy év után a minisztériumból a stockholmi főügyész posztjára került, ahol is rengeteg, nagy port felverő rablással és erőszakos bűncselekménnyel akadt dolga.

A közigazgatásban szociáldemokrataként tartották számon, de a valóságban Ekströmöt teljesen hidegen hagyta a pártpolitika. Mikor kezdett feltűnni a médiában, magas pozícióban lévő emberek érdeklődését is magára irányította. Őt magát is magasabb pozíció várta, és feltételezett párttagságának köszönhetően komoly kapcsolatrendszert épített ki rendőrségi és politikai körökben. A rendőrségen belül megoszlott a vélemény Ekström alkalmasságát illetően. Vizsgálatait nem támogatták azok, akik szerint a törvényesség és rend fenntartásának legjobb módja még több rendőr szolgálatba állítása volna. Mások viszont csodálták, hogy semmilyen ügyet nem fél bíróság elé vinni.

Amint megkapta az eligazítást. Ekström is biztos volt benne, hogy ez az eset óriási port fog felverni a médiában. A két áldozat egy kriminológus és egy újságíró volt – az utóbbi foglalkozást űzőket Ekström vagy megvetette, vagy imádta, a helyzettől függően.

Gyors telefonkonferenciát tartott a fővárosi rendőrfőkapitánnyal. Negyed nyolckor újra felvette a telefont, és Jan Bublanski nyomozót hívta, akit kollégái csak Bubi felügyelőként emlegettek. Bublanski az elmúlt évben felhalmozott túlóráinak köszönhetően nem volt szolgálatban húsvétkor, de felhívták a rendőrségről, hogy azonnal menjen be, és vegye át az enskedei gyilkosság ügyét.

Az ötvenkét éves Bublanski huszonhárom éves kora óta szolgált a rendőrségnél. Hat évig járőrözött, dolgozott a fegyveres bűncselekmények osztályán és a betörési osztályon is, majd némi utólagos kiképzést követően a fővárosi rendőr-főkapitányság életvédelmi osztályára került. A feljegyzések szerint harminckét emberölési ügy kivizsgálásában vett részt az elmúlt tíz évben. Ebből tizenhét esetben ő vezette a nyomozást, tizennégyet megoldott, két ügyet pedig lezártak, ami azt jelentette, hogy tudták, ki a gyilkos, de nem volt elegendő bizonyítékuk, hogy vádat emeljenek. A fennmaradó egy esetben, hat évvel ezelőtt, Bublanski és kollégái kudarcot vallottak. Egy közismert alkoholista bajkeverőt leszúrtak bergshamrai lakásán. A helyszín maga volt a rémálom, több tucat ember hagyta ott az ujjlenyomatait és DNS-ét. Bublanski és csapata meg volt róla győződve, hogy a tettest az áldozat alkoholistákból és drogosokból álló, kiterjedt ismeretségi körében kell keresni, ám bármilyen keményen dolgoztak is, nem bukkantak a nyomára.

Bublanski statisztikái tehát elég jók voltak, és nagy megbecsülésnek örvendett a kollégák körében. Ugyanakkor kicsit különcnek is tartották, aminek zsidó származása is az oka lehetett. Bizonyos vallási ünnepeken kipával a fején jelent meg a rendőrségen. Ez alkalmat adott egy rendőrségi tisztviselőnek, aki nem sokkal később nyugdíjba vonult, hogy megjegyezze, a kipa ugyanúgy nem megfelelő viselet egy szolgálatban lévő rendőr számára, ahogyan a turbán sem lenne az. Több szó nem hangzott el az üggyel kapcsolatban. Egy újságíró hallott a dologról, és megpróbálta kifaggatni a tisztviselőt, de az bemenekült az irodájába.

Bublanski a söderi hitközséghez tartozott, és vegetáriánus menüt fogyasztott, ha kóser élelmiszerhez nem jutott hozzá. Annyira azonban nem volt ortodox, hogy szombaton ne dolgozzon. Most is azonnal felismerte, hogy az enskedei kettős gyilkosság nem egyszerű rutinmunka lesz. Ahogy nyolckor beért, Ekström azonnal félrevonta.

– Mocskos egy ügy ez – mondta. – Az egyik hulla újságíró, a nője meg kriminológus. Ráadásul egy másik újságíró talált rájuk. Nem kérdés, hogy a média árgus szemekkel fogja kísérni az esetet.

Bublanski bólintott.

– És ha ez még mindig nem volna elég – folytatta Ekström –, az a másik újságíró Mikael Blomkvist a Millenniumtól.

– Hoppá – mondta Bublanski.

– A Wennerström-cirkusz óta elég híres.

– Az indítékról mit tudunk?

– Egyelőre semmit a világon. Egyik áldozatot sem ismerjük. Törvénytisztelő párocskának tűnnek. A nő pár hét múlva doktorált volna. Ez az ügy a legmagasabb prioritást kapja.

Bublanski biccentett, bár számára minden gyilkosság a legmagasabb prioritással rendelkezett.

– Összeállítunk egy csapatot. Gyorsan kell dolgozniuk, és gondoskodom róla, hogy mindent megkapjanak, amire szükségük van. Faste és Andersson már a csapat tagja. Megkapja Holmberget is. Ő a rinkebyi gyilkosságon dolgozik, de úgy néz ki, hogy azt akárki tette is, már meglépett az országból. Az országos rendőr-főkapitányságra is támaszkodhat, ha szükséges.

– Sonja Modigot akarom.

– Nem fiatal ő egy kicsit?

Bublanski meglepetten vonta fel a szemöldökét.

– Harminckilenc éves, majdnem egyidős magával. És különben is, lényeg, hogy jó nyomozó.

– Jó, maga dönti el, kit akar, csak gyorsan. A főnök már így is balhézik.

Bublanski ezt költői túlzásnak vette. A főnök ilyenkor reggelizni szokott.

A nyomozás egy értekezlettel kezdődött reggel kilenckor, amikor is Bublanski nyomozó összegyűjtötte az embereit a főkapitányság egyik konferenciatermében. Végignézett a csoporton, nem teljesen elégedetten annak összetételével.

Modigban bízott a legjobban. A nő tizenkét éves tapasztalattal rendelkezett, ebből négy évig az életvédelmi osztályon, ahol néhány esetben részt vett Bublanski nyomozásaiban is. Összeszedett volt, és módszeres, de Bublanski nem ezeket a vonásait tartotta a legtöbbre, hanem a fantáziáját és az asszociációs képességét. Legalább két esetben előfordult már, hogy Modig jött rá olyan különös és valószínűtlen összefüggésekre, amelyek mindenki más figyelmét elkerülték, és végül a megoldáshoz vezettek. Remek humorérzéke is volt, amit Bublanski ugyancsak értékelt.

Annak is örült, hogy a csapatban tudhatja Jerker Holmberget. Holmberg ötvenöt éves volt, és Ångermanlandból származott. A köpcös férfiban nyomát sem lehetett találni Modig képzelőerejének, viszont Bublanski szerint a svéd rendőrség legjobb helyszínelője volt. Sokat dolgoztak együtt, és Bublanski meg volt róla győződve, hogy ha valamit érdemes megtalálni a helyszínen, azt Holmberg megtalálja.

Curt Anderssont Bublanski alig ismerte. Hallgatag, keménykötésű rendőr volt, olyan rövid szőke hajjal, hogy messziről kopasznak tűnt. Andersson harmincnyolc éves volt, és nemrég jött az osztályra Huddingéból, ahol évekig bűnbandákkal foglalkozott. Hirtelen haragú, kemény ember hírében állt, aki nem feltétlenül a nagykönyvben előírt módszereket alkalmazza. Tíz éve meg is vádolták túlkapással, de a vizsgálat minden vádpont alól tisztázta.

Bublanskinak először kétségei voltak Anderssonnal kapcsolatban, de be kellett látnia, hogy mióta náluk szolgál, semmi olyat nem tett, ami kritikát vagy haragot váltott volna ki belőle. Ellenkezőleg, kezdte tisztelni a szűkszavú, de igen tehetséges nyomozót.

Az utolsó Hans Faste volt, a negyvenhét éves veterán, aki tizenöt éve foglalkozott már erőszakos bűncselekményekkel, Bublanski mégis éppen őmiatta nem volt teljesen elégedett a csapat összeállításával. Fasténak voltak előnyei és hátrányai. Előnyt jelentett, hogy hatalmas tapasztalattal rendelkezett, a bonyolultabb ügyek terén is. Viszont rettentő egoista volt, és vaskos humora, ami minden normális embernek az idegeire ment, halálra bosszantotta Bublanskit. Egy-két jellemvonását egyszerűen képtelen volt elviselni, de ha rövid pórázra fogták, Faste képes volt a megfelelő teljesítményt nyújtani. Emellett afféle mentora is volt Anderssonnak, akit mintha nem zavart volna a viselkedése. Gyakran dolgoztak együtt.

Nyberg felügyelő is részt vett az értekezleten, hogy tájékoztassa őket Blomkvist éjjeli kihallgatásáról. Mårtensson főfelügyelő szintén jelen volt, hogy előadja, mi történt a helyszínen.

– Tehát – foglalta össze egy fél órával később Bublanski – nem megfeledkezve arról, hogy még folyik a helyszínelés, egyelőre ezt gondoljuk: egy ismeretlen személy, anélkül, hogy a szomszédok vagy bárki más észlelte volna, behatolt a lakásba, majd megölte Dag Svenssont és Mia Johanssont.

– Azt még nem tudjuk – folytatta Nyberg –, hogy a helyszínen talált pisztoly-e a gyilkos fegyver, de már a laborban van, a legmagasabb prioritással. Megtaláltuk a hálószoba falában egy lövedék darabját – azét, ami Svenssont találta el –, viszonylag sértetlenül. A Johanssonnal végző golyó viszont annyira roncsolódott, hogy valószínűleg nem sokat fog segíteni.

– Köszönjük az információt. Az a Colt Magnum egy cowboy fegyver, már rég be kellett volna tiltani. A sorozatszáma megvan?

– Még nincs – felelte Mårtensson. – A fegyvert és a golyók darabjait a helyszínről egyenesen a laborba küldtem.

– Rendben. Nekem még nem volt időm kimenni a helyszínre, de maguk ketten már jártak ott. Mit gondolnak?

Nyberg hagyta, hogy idősebb kollégája mindkettejük nevében beszéljen.

– Először is azt, hogy egyetlen fegyveresről van szó. Másodszor is azt, hogy kivégzés volt, egyszerű és tiszta. Az az érzésem, hogy valakinek jó oka volt megölni Svenssont és Johanssont, és hogy nagy pontossággal végezte a dolgát.

– Ezt mire alapozza? – kérdezte Faste.

– A lakásban rend volt. Semmi jele rablásnak, dulakodásnak vagy ilyesminek. És csak két lövést adtak le. Mindkettő az áldozatok fejét találta el. Olyasvalakiről van szó, aki jól bánik a fegyverrel.

– Így már érthető.

– A lakás alaprajzából és abból, amit rekonstruálni tudtunk, úgy véljük, a férfit, Svenssont, közelről, talán közvetlen közelről érte a lövés. Égésnyomok vannak a bemeneti seb körül. Nekiesett az ebédlőasztalnak. A fegyveres az előszobában vagy a nappali ajtajában állhatott. A tanúk, vagyis a szomszédok elmondása szerint a két lövés között alig néhány másodperc telt el. Mia Johanssont nagyobb távolságból lőtték le. Valószínűleg a hálószoba ajtajában állt, és próbált elfordulni. A golyó a bal füle alatt hatolt be, és a jobb szeme fölött távozott. A becsapódás ereje lökte be a hálószobába, ahol rátaláltak. Nekiesett az ágynak, és lecsúszott a padlóra.

– Tehát egy-egy lövés olyasvalakitől, akinek van gyakorlata a lőfegyverekkel – ismételte meg Faste.

– Ráadásul nincsenek lábnyomok, a gyilkos nem ment át a hálószobába megnézni a nőt. Tudta jól, hogy lövése halálos. Két lövés, két ember, aztán tűnés. A laboreredményeket meg kell várnunk, de szerintem vadászlőszert használt. Mindkét áldozaton óriási sebek vannak.

A csapat tagjai csendben fogadták a megállapítást. Erre egyiküket sem kellett emlékeztetni. Kétféle lőszer létezik: kemény, fémköpenyes golyó, ami egyenesen áthatol a testen, és aránylag kis sebet üt, valamint puhább, ami kitágul a becsapódáskor, és óriási roncsolást okoz. Nem mindegy, hogy az embert kilencmilliméteres golyóval lövik meg, vagy olyannal, amely akár több centisre is kitágulhat. Az utóbbit nevezik vadászlőszernek, és éppen az a célja, hogy minél erősebb vérzést okozzon. Szarvas vadászatkor humánusabb megoldásnak tartják, mivel ott a cél a zsákmány minél gyorsabb és a lehető legkevesebb fájdalommal járó elpusztítása. Háborúban azonban nemzetközi törvények tiltják a használatát, mert az a katona, akit ilyennel találnak el, szinte biztosan meghal, akárhol is éri a lövés.

A svéd kormány az ő bölcsességében két évvel korábban vezette be a rendőrségi állományban a vadászlőszer használatát. Hogy pontosan miért, az nem világos. Az azonban nyilvánvaló volt, hogy ha Hannes Westberget, a 2001-es göteborgi WTO-ülés alatti zavargások közben hasba lőtt tüntetőt ilyen lőszerrel találják el, azt nem élte volna túl.

– Akkor itt van még ez a valószínűtlen időtartam – mondta Bublanski.

– Pontosan. Közvetlenül az után, hogy leadta a lövéseket, a gyilkos elhagyja a lakást, lemegy a lépcsőn, eldobja a pisztolyt, és eltűnik. Nem sokkal – legfeljebb néhány másodperccel – ezután megjelenik Blomkvist és a húga. Az egyik lehetőség, hogy a gyilkos a pincén át távozott. Van külső ajtaja is, a hátsó udvarra vezet, ahonnan el lehet érni a párhuzamos utcát. De akkor kulcsa kellett hogy legyen a pincéhez.

– Van valami jele annak, hogy arra ment?

– Nincs.

– Tehát ebből nem indulhatunk ki – mondta Modig. – És miért dobta el a fegyvert? Ha magával viszi, vagy máshol szabadul meg tőle, sokkal nehezebb dolgunk lenne.

Erre senki nem tudott válaszolni.

– És mi a helyzet Blomkvisttel? – kérdezte Faste.

– Szemmel láthatóan sokkos állapotba került – felelte Mårtensson.

– De ésszerűen viselkedett. Tiszta volt a tudata, és megbízhatónak tűnt. A húga, aki ügyvéd, megerősítette, hogy korábban felhívta őt az áldozat, és hogy ő vitte oda kocsival. Nem hinném, hogy benne van.

– Híres újságíró – jegyezte meg Modig.

– Vagyis óriási médiacirkusz lesz a dologból – mondta Bublanski.

– Eggyel több ok, hogy felgöngyölítsük, amilyen gyorsan csak lehet. Na jó… Jerker, tied a helyszín és a szomszédok. Faste, te meg Curt utánanéztek az áldozatoknak. Kik voltak, min dolgoztak, kik a barátaik, kinek lehetett oka megölni őket? Sonja, mi ketten átnézzük a tanúvallomásokat. Aztán te szépen összeírod, hogy mit csinált Svensson és Johansson, mielőtt megölték őket. Fél háromkor itt találkozunk.

Blomkvist Svensson asztalánál kezdte a munkát. Sokáig csak ült, mintha nem lenne képes belefogni.

Svenssonnak volt laptopja, és kezdettől fogva leginkább otthon dolgozott. Általában heti két napot töltött a szerkesztőségben, az utóbbi hetekben kicsit többet. Bent egy öreg PowerMac G3-at használt, amely az ő asztalán állt, de amelyhez bárki hozzáférhetett. Blomkvist bekapcsolta a gépet, és megtalálta rajta a nagy részét az anyagnak, amelyen Svensson dolgozott. Svensson általában csak a neten keresgélt ezzel a géppel, de átmásolt rá néhány mappát is a laptopjáról. Ezenkívül volt egy biztonsági másolata is az egészről, két lemezen, melyeket az asztalfiókba zárva tartott. Általában naponta kimentette rájuk a változtatásokat, de mivel az utóbbi néhány napban nem jött be, a legutóbbi változat vasárnapi volt. Három nap hiányzott.

Blomkvist másolatot készített a lemezekről, és ezeket bezárta az irodai széfjébe. Aztán negyvenöt percet töltött azzal, hogy átnézte az eredeti lemezeket. Vagy harminc mappa és számtalan almappa volt rajtuk. Svensson négyévi kutatásának eredménye. Végignézte a dokumentumokat, és a nevükből próbálta megállapítani, melyik tartalmazhatja az igazán veszélyes anyagot: a források nevét. Mind a százharmincnégy egy <Források_bizalmas> nevű mappában volt. Blomkvist valamennyit kijelölte, és a Burn nevű program ikonjára mozgatta, ami nem csupán törölte, hanem byte-ról byte-ra megsemmisítette őket.

Aztán rávetette magát Svensson levelezésére. A Millenniumnál saját e-mail címet kapott, amit a benti gépén és a laptopján is használt. Volt jelszava, de ez nem jelentett problémát, mivel Blomkvist adminisztrátorként hozzáfért a szerverhez. Letöltötte Svensson leveleit, és kimásolta egy CD-re.

Végül nekivágott a feljegyzésekből, újságkivágásokból, bírósági ítéletekből és levelekből álló papírhalomnak. Biztonságba helyezte őket, és lefénymásolta a fontosnak látszó iratokat. Kétezer oldalt tettek ki, úgyhogy ez három órájába került.

Külön rakta azokat az iratokat, amelyeknek valami közük lehetett a források bizalmas listájához. Mintegy negyvenoldalnyi anyag volt ez, legnagyobb részét két A4-es jegyzettömb tette ki. Blomkvist egy borítékba tette és az irodájába vitte ezeket a papírokat. Aztán áthordta az anyag többi részét az íróasztalára.

Mikor végzett, vett egy nagy levegőt, és leugrott egy kávéra meg egy szelet pizzára. Úgy vélte, hogy a rendőrség bármikor megérkezhet átkutatni Svensson dolgait.

Nem sokkal tíz után Bublanskit felhívta Lennart Granlund a linköpingi bűnügyi laborból.

– Az enskedei gyilkosságról van szó.

– Máris?

– Már kora reggel megkaptuk a fegyvert, és ugyan még nem vagyunk kész az elemzéssel, de már van egy-két dolog, ami talán érdekelheti.

– Remek. Hadd halljam!

– A fegyver egy 45-ös Colt Magnum, az Egyesült Államokban készült 1981-ben. Vannak rajta ujjlenyomatok és DNS-minták is, de azoknak az elemzése még eltart egy ideig. Megnéztük a golyókat is, amelyekkel az áldozatokat lelőtték. Nem túl meglepő módon úgy tűnik, hogy ebből a fegyverből származnak. Általában így szokott lenni, ha találunk egy pisztolyt a gyilkosság helyszínén. Eléggé elroncsolódtak a golyók, de azért alkalmasak voltak összevetésre. Majdnem biztos, hogy ez a gyilkos fegyver.

– Gondolom, illegális. Van sorozatszám?

– A fegyver abszolút legális. Egy ügyvédé, Nils Erik Bjurmané, aki 1983-ban vette. A rendőrségi lövészklub tagja. Az Upplandsgatanon lakik, nem messze az Odenplantól.

– Hogy micsoda…?!

– Mint már mondtam, találtunk a pisztolyon ujjlenyomatokat is. Legalább két különböző személytől. Az egyik nyilván Bjurman, hacsak nem adta el vagy lopták el tőle a fegyvert, de ilyesmiről nem tudok.

– Na. Vagyis van egy nyomunk.

– Egy másik személy jobb hüvelyk- és mutatóujjának lenyomatát is sikerült azonosítani.

– És az ki?

– Egy nő, 1978. április 30-án született. 1995-ben az óvárosban letartóztatták bántalmazásért, innen az ujjlenyomat.

– Neve is van neki?

– Van. Lisbeth Salander.

Bublanski leírta a Granlund által megadott nevet és társadalombiztosítási számot.

Mikor Blomkvist visszatért az irodájába, bezárta az ajtót, jelezve, hogy szeretné, ha nem zavarnák. Nem volt ideje a Svensson leveleiben és jegyzeteiben lévő mellékes információkra. Le kellett ülnie, végigolvasnia a könyvet és a cikkeket, annak tudatában, hogy a szerző halott, és nem válaszolhatja meg az esetleges kérdéseket. El kellett döntenie, ki lehet-e így adni a könyvet. És rá kellett jönnie, van-e benne olyasmi, ami indokot szolgáltathat egy gyilkossághoz. Bekapcsolta a számítógépet, és munkához látott.

Bublanski felhívta Ekströmöt, és röviden elmondta, mire jutott a labor. Abban maradtak, hogy Bublanski és Modig felkeresi Bjurman ügyvédet, beszélgetés, kihallgatás, netán letartóztatás céljából. Faste és Andersson pedig lenyomozza ezt a Lisbeth Salandert, és megkérik szépen, ugyan árulná el, hogy kerültek az ujjlenyomatai egy gyilkossághoz használt fegyverre.

Bjurman keresése eleinte simán ment. A címe megvolt az adó-, a fegyver- és a gépjármű-nyilvántartásban is, nem beszélve a telefonkönyvről. Bublanski és Modig elhajtott az Odenplanra, és az upplandsgatani házba is sikerült bejutniuk, mivel egy fiatal férfi épp akkor jött ki, amikor odaértek.

Becsöngettek Bjurmanhoz, de senki nem nyitott ajtót. Megpróbálkoztak az irodájával is a St. Eriksplanon, hasonló eredménnyel.

– Talán a bíróságon van – találgatta Modig.

– Vagy talán Brazíliába repült, miután agyonlőtt két embert Enskedében – mondta Bublanski.

Modig a kollégájára pillantott. Szerette a társaságát. Tulajdonképpen szívesen flörtölt is volna vele, csak hát kétgyerekes családanya volt, és mindketten boldog házasságban éltek. A sárgaréz névtáblák szerint Bjurman egy dr. Norman nevű fogorvossal, egy N-Consulting névre hallgató céggel és egy másik ügyvéddel, bizonyos Rune Håkanssonnal osztotta meg az emeletet. Az utóbbival kezdték.

– Jó napot kívánok, Modig nyomozó vagyok, ő pedig Bublanski nyomozó. A rendőrségtől jöttünk, és Nils Bjurmannal szeretnénk beszélni, a kollégájával a szomszédból. Tudja esetleg, hol találhatjuk meg?

Håkansson a fejét rázta.

– Újabban nem nagyon láttam. Két éve súlyosan megbetegedett, és majdnem teljesen leállt a praxisával. Mostanában kéthavonta, ha feltűnik.

– Megbetegedett? – ismételte Bublanski.

– Nem tudom, pontosan, mi baja lehetett. Mindig szorgalmasan dolgozott, aztán jött a betegség. Úgy gondoltam, rák lehet. Nem igazán ismertem.

– Úgy gondolja, hogy rákos, vagy tudja? – kérdezte Modig.

– Hát… tudni nem tudom. Volt egy titkárnője, Britt Karlsson vagy Nilsson, vagy valami ilyesmi. Egy idősebb hölgy. Ő mondta, hogy beteg, amikor elbocsátotta őt. Ez 2003 tavaszán volt. Az év decemberéig nem is láttam aztán. Mintha tíz évet öregedett volna, lefogyott, megőszült… hát ebből gondoltam.

Visszamentek a lakáshoz. Még mindig senki. Bublanski elővette a telefonját, és Bjurman mobilszámát hívta. A hívott szám pillanatnyilag nem elérhető. Kérem, próbálja meg később – jött az üzenet.

Megpróbálta a vezetékes telefont is. Hallották bentről a csengést, majd jelentkezett a rögzítő, és megkérte a hívót, hogy hagyjon üzenetet.

Egy óra volt.

– Kávé?

– Inkább ennék.

Megebédeltek a Burger Kingben, aztán visszatértek a főkapitányságra.

Ekström délután két órára hívta össze a gyűlést az irodájába. Modig és Bublanski egymás mellé ültek, az ablak közelébe. Andersson két perccel utánuk érkezett, és velük szemben foglalt helyet. Holmberg egy tálcát hozott, rajta műanyag poharakban kávéval. Kiugrott Enskedébe, de úgy döntött, inkább visszamegy délután, amikor a helyszínelők már végeztek.

– Faste hol van? – kérdezte Ekström.

– A szociális segélyszolgálatnál – felelte Andersson. – Öt perce hívott, hogy késni fog egy kicsit.

– Mindegy, elkezdjük. Mire jutottunk? – Ekström először Bublanskira mutatott.

– Megpróbáltuk elérni Nils Bjurmant, a feltételezett gyilkos fegyver regisztrált tulajdonosát. Sem otthon, sem az irodájában nem találtuk. Egy ugyanabban az épületben dolgozó ügyvéd szerint két éve megbetegedett, és azóta alig folytatja a praxisát.

– Bjurman ötvenhat éves, a bűnügyi nyilvántartásban nem szerepel – tette hozzá Modig. – Leginkább különböző cégek jogi tanácsadója. Ennél többet nem volt időm kideríteni róla.

– De övé a pisztoly, amit a gyilkossághoz használtak.

– Így van – felelte Bublanski. – Van rá engedélye, és tagja a rendőrségi lövészklubnak. Beszéltem Gunnarssonnal, a klub elnökével, és jól ismeri Bjurmant. 1978-ban lépett be, és 1984-től '92-ig az egyesület pénztárosa volt. Gunnarsson kiváló lövészként jellemezte, azt mondta, nyugodt volt, összeszedett, és nagyon komolyan vette a dolgot.

– Ilyen fegyverbuzi?

– Gunnarsson szerint Bjurmant sokkal inkább a klubélet vonzotta, mint maga a lövészet. 1983-ban elindult az országos bajnokságon, és tizenharmadik lett. Az utóbbi tíz évben nem gyakorolt annyit, leginkább az éves gyűléseken és ilyesmiken jelent meg.

– Van egyéb fegyvere?

– Korábban négy maroklőfegyverre volt engedélye. A Colton kívül volt még egy Berettája, egy Smith & Wessonja és egy Rapid gyártmányú versenypisztolya. Ezeket azonban már tíz éve eladta más klubtagoknak, és átíratta az engedélyeket is.

– És fogalmunk sincs, hol van most.

– Nincs. De csak reggel tíz óta keressük, lehet, hogy Djurgården-ben sétál, vagy visszament a kórházba.

Ebben a pillanatban esett be Faste, sebesen kapkodva a levegőt.

– Kezdhetném rögtön?

Ekström intett, hogy „csak tessék”.

– Ez a Lisbeth Salander nagyon érdekes személy. Az egész délelőttöt a szociális segélyszolgálatnál meg a gyámügynél töltöttem.

Bőrkabátját a széke támlájára akasztotta, majd leült, és elővette a noteszét.

– A gyámügynél? – ráncolta a homlokát Ekström.

– Kicsit zavart elméjű a hölgy – folytatta Faste. – Cselekvőképtelennek ítélték, és gyámság alá helyezték. Na és ki a gyámja? – hatásszünetet tartott. – Nils Bjurman, az Enskedében használt fegyver tulajdonosa.

A bejelentés pontosan azt a hatást tette, amire Faste számított. További tizenöt percig tartott, amíg tájékoztatta a többieket arról, amit Salanderről megtudott.

– Összegezve tehát – szólalt meg Ekström, amikor Faste befejezte –, a valószínűsíthetően gyilkos fegyveren ujjlenyomatok vannak egy nőtől, aki tizenéves korában ki-bejárt a pszichiátriára, állítólag prostitúcióból élt, akit cselekvőképtelennek nyilvánított a bíróság, és akinek dokumentáltan erőszakos hajlamai vannak. Tulajdonképpen fel kéne tennünk a kérdést, hogy mi a fenét keres még szabadlábon.

– Erőszakos hajlamai már általános iskolában is voltak – tette hozzá Faste. – Igazi pszichopata.

– Viszont még nem találtunk kapcsolatot közte és az enskedei pár között – dobolt az ujjaival az asztalon Ekström. – Talán mégsem lesz olyan nehéz ezt az ügyet megoldani. Megvan ennek a Salandernek a címe?

– A Lundagatanon lakik, a Södermalmban. Az adópapírjai szerint rendszeres jövedelmet kapott a Milton Securitytől.

– És ott mi az isten haragját dolgozott?

– Azt nem tudom. Elég szerény éves jövedelem, néhány éven át. Lehet, hogy takarítónő vagy valami.

– Hmm. Ezt mindenesetre ellenőrizni kell – mondta Ekström. – De először is meg kell találni a nőt.

– A részleteket majd később kidolgozzuk – szólalt meg Bublanski. – Most egyelőre van egy gyanúsítottunk. Hans, te meg Curt elmentek a Lundagatanra, és behozzátok Salandert. De legyetek óvatosak! Nem tudjuk, van-e más fegyvere, és egyáltalán, hogy mennyire veszélyes.

– Oké.

– Bubi! – vette vissza a szót Ekstrom. – A Milton Security főnöke Dragan Armanskij. Pár éve találkoztam vele egy ügy kapcsán. Megbízható. Menjen el hozzá, és beszélgessen el vele Salanderről. Igyekezzen, mielőtt még hazamegy.

Bublanskit láthatóan nagyon idegesítette, hogy Ekström a csúfnevét használta, és hogy parancsként fogalmazta meg a kívánságát.

– Modig – folytatta –, keresd tovább Bjurmant. Kopogj be a szomszédokhoz. Azt hiszem, ugyanilyen fontos, hogy őt megtaláljuk.

– Rendben.

– Meg kell találnunk a kapcsolatot Salander és a két áldozat között. És el kell döntenünk, lehetett-e Salander Enskedében a gyilkosság időpontjában. Jerker, szerezz róla fotókat, és kérdezz ki mindenkit, aki a házban lakik. Vigyél pár egyenruhást is.

Bublanski elhallgatott, és megvakarta a tarkóját. – A büdös életbe, ha mázlink van, estére le is zárhatjuk az ügyet. Azt hittem, sokkal nehezebb dolgunk lesz.

– Még valami – mondta Ekström. – A média természetesen le nem száll rólunk. Háromra ígértem sajtótájékoztatót. Megoldom én, ha kapok valakit a sajtóirodából, aki segít. Úgy sejtem, magukat is fel fogja hívni egy-két újságíró. Lehetőleg nem mondunk semmit Salanderről és Bjurmanról.

Armanskij úgy döntött, ma korábban megy haza. Nagycsütörtök volt, és a feleségével Blidőben, a nyaralójukban szándékoztak tölteni a húsvéti ünnepeket. Lecsukta az aktatáskáját, és már épp vette a kabátját, amikor felcsörgött a recepciós, hogy Jan Bublanski nyomozó keresi. Armanskij nem ismerte az illetőt, de a tény, hogy egy nyomozó akar vele beszélni, elegendő volt ahhoz, hogy visszaakassza a kabátját a fogasra. Nem igazán volt kedve találkozni senkivel, de a Milton Security nem tehette meg, hogy semmibe veszi a rendőrséget. A liftnél fogadta Bublanskit.

– Köszönöm, hogy időt szakított rám – kezdte Bublanski. – A főnököm, Ekström ügyész úr üdvözletét küldi.

Kezet fogtak.

– Ekström… volt néhány közös ügyünk. De ennek már jó pár éve. Parancsol kávét?

Armanskij vett két kávét az automatából, majd betessékelte Bublanskit az irodájába, és felajánlotta neki az ablak mellett álló kényelmes széket.

– Armanskij… Ön orosz? – kérdezte Bublanski. – Majdnem úgy végződik, mint az én nevem.

– A családom Örményországból származik. És az öné?

– Lengyelországból.

– Miben segíthetek önnek?

– Az enskedei kettős gyilkosság ügyében nyomozok. Gondolom, hallotta a reggeli hírekben. Armanskij kurtán bólintott.

– Ekström azt mondta, hogy ön diszkrét ember.

– Az én pozíciómban messzemenőkig elvárható, hogy együttműködjek a rendőrséggel. Tudok titkot tartani, ha erre gondol.

– Helyes. Egy személyt keresünk, aki korábban az ön cégénél dolgozott. Lisbeth Salandert. Ismeri?

Armanskij úgy érezte, mintha egy betontömb került volna hirtelen a gyomrába, de az arca rezzenéstelen maradt.

– Mit akarnak Salander kisasszonytól?

– Mondjuk úgy, hogy szerintünk nagyban elősegítené a nyomozást, ha megtalálnánk.

A betontömb Armanskij hasában nőttön-nőtt. Szinte fizikai fájdalmat okozott. Attól a naptól fogva, hogy megismerte Salandert, érezte, hogy a lány élete nyílegyenesen halad a katasztrófa felé. De mindig áldozatként képzelte el, nem elkövetőként. Még mindig nem mutatott semmi érzelmet.

– Tehát, ha jól értem, Lisbeth Salandert gyanúsítják az enskedei gyilkossággal.

Bublanski kis habozás után bólintott.

– Mit tud mondani róla?

– Mit akar tudni?

– Legelőször is azt, hogy hol találjuk.

– A Lundagatanon lakik. A pontos címet meg kell néznem. Megvan a mobilszáma is.

– A címét tudjuk, de a telefonszám nagy segítség lenne.

Armanskij az íróasztalhoz ment, és felolvasta a számot, Bublanski pedig lejegyezte.

– Önnél dolgozik még?

– Saját vállalkozása van. Én csak megbízásokat adtam neki, 1998-tól kezdve körülbelül másfél évvel ezelőttig.

– Milyenfajta megbízások voltak ezek?

– Adatgyűjtés.

Bublanski felnézett a noteszéból

– Adatgyűjtés?

– Személyi átvilágítások, hogy pontos legyek.

– Na, egy pillanat… ugyanarról a nőről beszélünk? Az a Lisbeth Salander, akit mi keresünk, le sem érettségizett, és cselekvőképtelennek nyilvánították.

– Manapság már nem mondunk ilyet, hogy cselekvésképtelennek nyilvánították – jegyezte meg Armanskij.

– Nagyon nem érdekel, hogy miket mondunk manapság. Az a nő, akit keresünk, súlyosan zavart, és erőszakra hajlamos egyén. Az aktájából azt is megtudtuk, hogy a kilencvenes évek végén prostituált volt. Olyasmit viszont nem találtunk az aktáiban, ami arra utalna, hogy alkalmas lenne szellemi munkára.

– Az akta meg az ember, az két különböző dolog.

– Úgy érti, képes volt személyi átvilágításokat végezni a Milton Security számára?

– Nemcsak hogy képes volt, hanem ő volt a legjobb adatgyűjtő, aki valaha nálam dolgozott.

Bublanski letette a tollát, és összevonta a szemöldökét.

– Ez úgy hangzik, mintha… tisztelné őt.

Armanskij a kezét nézte. A kérdés válaszút elé állította. Mindig félt tőle, hogy Salander egyszer pácba kerül, de azt azért nem gondolta volna, hogy belekeveredik egy kettős gyilkosságba – nemhogy gyilkosként, de akármilyen módon. De hát a magánéletét nem ismerte. És emlékezett a legutóbbi látogatásara, amikor nagy titokzatosan azt magyarázta, hogy van elég pénze, és nincs szüksége munkára.

A legbölcsebb dolog az lett volna, ha elhatárolja magát, és mindenekelőtt a Milton Securityt Salandertől. De akkor valószínűleg a lány lett volna a legmagányosabb ember a világon.

– A képességeit tisztelem. Azokat nem fogja megtalálni semmilyen bizonyítványban vagy jegyzőkönyvben.

– Szóval ismeri a hátterét.

– Azt tudom, hogy gyámság alá helyezték, és igen nehéz körülmények között nőtt fel.

– Mégis megbízott benne.

– Éppen ezért bíztam meg benne.

– Ezt magyarázza meg, legyen szíves.

– Az előző gyámja. Holger Palmgren a cégalapító öreg Milton ügyvédje volt. Ő karolta fel a lányt tizenéves korában, és rávett, hogy adjak neki munkát. Eleinte csak az volt a dolga, hogy szortírozza a postát, fénymásoljon, meg ilyesmi. De kiderült, hogy hihetetlen képességekkel rendelkezik. Azt meg, hogy prostituált volt, nyugodtan elfelejtheti. Nonszensz. Lisbeth nehéz időket élt akkoriban, és tagadhatatlanul vad volt kissé… de ez nem ugyanaz, mint megszegni a törvényt. A prostitúció valószínűleg az utolsó, amire hajlandó lenne.

– A jelenlegi gyámja egy Nils Bjurman nevű ügyvéd.

– Vele sosem találkoztam. Palmgren néhány éve agyvérzést kapott. Lisbeth nem sokkal ezután befejezte nálam a munkát. Az utolsó megbízást másfél éve, októberben adtam neki.

– Utána miért nem?

– Nem én döntöttem így. Ő szakított meg minden kapcsolatot, és távozott külföldre. Egyetlen szó, magyarázat nélkül.

– Külföldre távozott?

– Vagy egy évig nem volt itthon.

– Az nem létezik. Bjurman havonta küldött róla jelentést. Benn a kapitányságon megvannak a másolatok.

Armanskij megvonta a vállát, és elmosolyodott.

– Mikor látta őt utoljára?

– Február elején. Csak úgy előbukkant a semmiből, és beköszönt hozzám azzal, hogy az elmúlt évet Ázsiában és a Karib-szigeteken töltötte.

– Már megbocsásson, de nekem ez egy kicsit zavaros. Én úgy tudtam, hogy Lisbeth Salander egy mentálisan sérült lány, aki nem fejezte be az iskolát, és gyámság alatt áll. Ön viszont most azt állítja, hogy megbízott benne, mert kiváló adatgyűjtő volt, és hogy annyi pénze volt, amiből körbeutazta a világot, a gyámja pedig ezt elhallgatta. Ez valahogy nem áll össze.

– Salander kisasszonnyal kapcsolatban sok minden nem szokott összeállni.

– Megkérdezhetem, hogy… általában véve mi a véleménye róla?

Armanskij gondolkodott a válaszon, majd így szólt:

– Az egyik legösszeférhetetlenebb és legrugalmatlanabb ember, akivel valaha találkoztam.

– Rugalmatlan?

– Amit nem akar megtenni, azt nem teszi meg. Magasról tojik rá, hogy más mit gondol róla. Elképesztően tehetséges. Senki máshoz nem hasonlítható.

– Kiegyensúlyozatlan?

– Pontosan mit ért ezen?

– Például képes lenne hidegvérrel legyilkolni két embert?

Armanskij hosszan hallgatott.

– Ne haragudjon, de nem tudok válaszolni erre a kérdésre. Cinikus vagyok. Hiszem, hogy adott helyzetben mindenki képes volna embert ölni. Kétségbeesésében, gyűlöletből, de önvédelemből mindenképpen.

– Tehát nem zárja ki a lehetőséget.

– Lisbeth Salander csak akkor tesz bármit, ha jó oka van rá. Ha megölt valakit, akkor úgy érezte, arra is jó oka van. Viszont… megtudhatnám, milyen alapon gyanúsítják gyilkossággal?

Bublanski a szemébe nézett.

– Köztünk marad?

– Természetesen.

– A gyilkos fegyver a gyámja tulajdona. És rajta vannak Salander ujjlenyomatai is.

Armanskij a fogát csikorgatta. Tudta, hogy ez nagyon súlyos közvetett bizonyíték.

– Csak a rádióból hallottam a gyilkosságról. Miről van szó? Drog?

– Miért, a hölgy netán drogos?

– Tudtommal nem. De mint mondtam, nehéz élete volt tizenéves korában, és néhányszor le is tartóztatták, mert részeg volt. Az akkori jegyzőkönyvekből kiderül, volt-e drog az ügyben.

– Nem ismerjük a gyilkosság indítékát. A nő kriminológus volt, a doktori védésére készült. A férfi pedig újságíró. Dag Svensson és Mia Johansson. Ismerősek ezek a nevek?

Armanskij a fejét rázta.

– Köztük és Lisbeth Salander között szeretnénk valami kapcsolatot találni.

– Sosem hallottam róluk.

Bublanski felállt.

– Hát köszönöm szépen. Érdekes beszélgetés volt. Azt nem tudom, hogy mennyivel lettem okosabb tőle, de mindenesetre maradjon köztünk ez az egész.

– Magától értetődik.

– Ha szükséges, még keresem önt. És természetesen, ha Salander jelentkezik…

– Természetesen.

Kezet ráztak. Bublanski elindult kifelé, de az ajtóban visszafordult.

– Gondolom, nem ismer senkit, akivel Salander érintkezni szokott? Barátok, ismerősök…

Armanskij megint megrázta a fejét.

– Semmit nem tudok a magánéletéről. Leszámítva, hogy nagyon fontos volt neki a régi gyámja. Holger Palmgren. Most egy otthonban van, Erstában. Talán már kapcsolatba lépett vele, mióta hazajött.

– Nem kereste senki, amíg itt dolgozott? Lehet erről feljegyzés?

– Nem. Néhány kivételtől eltekintve még az ügyfelekkel sem találkozott. Talán… – Armanskij eltűnődött.

– Talán mi?

– Van egy ember, akit talán megkereshetett, egy újságíró, akit néhány éve ismert meg. Ő legalábbis kereste, amíg külföldön volt.

– Újságíró?

– A neve Mikael Blomkvist. Emlékszik a Wennerström-botrányra?

– Mikael Blomkvist talált rá az enskedei áldozatok holttestére. Most találta meg nekem az összefüggést köztük és Salander között.

Armanskij újra ott érezte a hasában azt a betontömböt.

14. FEJEZET

Március 24., nagycsütörtök

Modig fél órán belül háromszor próbálta elérni Nils Bjurmant a mobilján. Mindannyiszor azt az üzenetet kapta, hogy a hívott szám nem elérhető.

Fél négykor visszament az Odenplanra, és becsöngetett Bjurmanhoz. Megint semmi. A következő húsz percben végigkopogtatta a lakókat, hátha valamelyikük tudja, hol van.

A tizenkilenc lakásból tizenegyben nem volt otthon senki. Nem a legjobbkor kopogtatott, és a húsvéti ünnepek sem igen javítottak az esélyein. A másik nyolc lakásban viszont mindenki nagyon segítőkész volt. Öten tudták is, ki az a Bjurman – az az udvarias, jól nevelt úr az ötödikről. A hollétéről azonban senki nem tudott felvilágosítási adni. Azt a tippet kapta csak, hogy talán a közvetlen szomszédját, egy Sjöman nevű üzletembert látogatta meg. De ott sem nyitott senki ajtót.

Modig csalódottan vette elő újra a telefont, felhívta Bjurman rögzítőjét, meghagyta a nevét és a telefonszámát, és megkérte, hogy amint tudja, keresse meg.

Visszament a lakáshoz is, és kiírta Bjurmannak egy cédulára, hogy hívja fel. Becsúsztatta a levélbedobó nyíláson, a névjegyével együtt. Ebben a pillanatban odabent megszólalt a telefon. Modig lehajolt, és hallgatózott. Négy csengés után jelentkezett a rögzítő, de az üzenetet nem hallotta.

Visszaengedte a levélbedobó nyílás fedelét, és a padlóra bámult. Maga sem tudta, milyen ösztönös sugallat késztette arra, hogy lenyomja a kilincset, de legnagyobb meglepetésére az ajtó nem volt bezárva. Kinyitotta, és bekukucskált az előszobába.

– Halló! – szólt be, és fülelt. Semmi zaj nem hallatszott.

Belépett, majd megállt. Nem volt házkutatási parancsa, és így joga a lakásban tartózkodni, még ha az ajtó nyitva is volt. Balra nézett, be a nappaliba. Épp elhatározta, hogy kimegy a lakásból, amikor a pillantása az asztalra esett. Egy Colt Magnum doboza volt rajta.

Modigon erőt vett valami kényelmetlen érzés. Kabátja alá nyúlt, és elővette szolgálati fegyverét, amit csak nagyon ritkán tett meg.

Kibiztosította a pisztolyt, és a padlóra szegezve benézett a nappaliba. Nem látott semmit, de egyre izgatottabb lett. Kihátrált a szobából, és a konyhába ment. Semmi. Végigment a folyosón, és belökte a hálószoba ajtaját.

Bjurman meztelen teste az ágyra dőlt. Térde a padlón, mintha imádkozna.

Az ajtóból is lehetett látni, hogy halott. A fél homlokát levitte egy tarkólövés.

Modig becsukta maga után a lakás ajtaját. Még mindig a szolgálati revolverét szorongatta, amikor a másik kezével fogta a telefont, és felhívta Bublanski felügyelőt. Nem érte el. Megpróbálta Ekströmöt is. Feljegyezte az időpontot. 4 óra 18 perc volt.

Faste a lundagatani ház ajtajára nézett, majd Anderssonra, végül az órájára: 4:10.

Mivel a gondnoktól megszerezték a kapukódot, már voltak bent az épületben, és hallgatóztak a Salander-Wu névtáblával ellátott ajtónál. Semmit sem hallottak odabentről, és az ajtót sem nyitotta ki senki. Visszatértek az autóhoz, és úgy parkoltak, hogy szemmel tarthassák a kaput.

Telefonon kiderítették, hogy az illető, akinek a neve még odakerült a névtáblára, Miriam Wu, aki 1974-ben született, és előzőleg a St. Eriksplanon lakott.

Volt egy útlevélképük Salanderről az autórádió fölé celluxozva. Faste kijelentette róla, hogy úgy néz ki, mint egy ribanc.

– Ezek a kurvák is egyre rondábbak. Nagyon nagy ínség kell ahhoz, hogy ezt felszedje valaki.

Andersson nem felelt.

Négy óra húsz perckor felhívta őket Bublanski, és tudatta, hogy útban van Armanskijtól a Millennium szerkesztőségébe. Arra kérte őket, hogy őrködjenek tovább a Lundagatanon. Salandert be kell vinni kihallgatásra, de jobb, ha tudják, hogy az ügyész szerint nem köthető az enskedei gyilkossághoz.

– Na jól van – mondta Faste. – Bubi azt mondja, hogy az ügyésznek kell egy vallomás, mielőtt bárkit letartóztatunk.

Andersson erre sem válaszolt. Egykedvűen bámulták a járókelőket.

Négy óra negyvenkor Ekström hívta Fastét.

– Történt közben valami. Bjurmant agyonlőve találtuk a lakásán. Legalább huszonnégy órája halott.

Faste felegyenesedett.

– Értem. És mit csináljunk?

– Körözést adok ki Salander ellen. Mindhárom gyilkossággal őt gyanúsítjuk. Szétküldjük a körözést az egész országban. Figyelembe kell vennünk, hogy veszélyes, és valószínűleg fegyvere van.

– Vettem.

– Küldök egy osztagot a Lundagatanra. Ők bemennek, és biztosítják az épületet.

– Értettem.

– Bublanskival beszéltek?

– A Millenniumnál van.

– És úgy tűnik, kikapcsolta a telefonját. Megpróbálnák elérni, és közölni vele, mi van?

Faste és Anderson egymásra nézett.

– Na és mit csinálunk, ha megjelenik? – kérdezte Andersson.

– Ha egyedül van, és olyan a helyzet, akkor elcsípjük. Totál zakkant a csaj, és úgy látom, rájött az ölhetnék. Lehet, hogy a lakásban is vannak fegyverek.

Blomkvist hullafáradtan lerakta a kéziratcsomót Berger asztalára, és egy székbe roskadt a Götgatanra néző ablak mellett. Egész délután azon tépelődött, hogy mitévők legyenek Svensson befejezetlen könyvével.

Svensson alig néhány órája halt meg, és a kiadóban már azon vitatkoztak, hogy mi legyen a hátrahagyott művével. Külső szemlélő ezt cinikus és érzéketlen dolognak tarthatta volna. Blomkvist azonban nem így látta. Szinte súlytalannak érezte magát. Óriási szenzáció volt ez, amit minden újságíró és szerkesztő jól ismert, és ami a legszörnyűbb válság pillanataiban robbant ki.

Míg mások gyászolnak, az újságíró működni kezd. És a bénító sokk ellenére, ami a Millennium stábjának azon tagjait érte, akik bent voltak nagycsütörtök reggelén, a professzionalizmus átvette az irányítást, és munkára kényszerítette őket.

Blomkvistnek ez egy szó nélkül ment. Olyan volt, mint Svensson. Fordított esetben ő is így tett volna: megkérdezi magától, mit tehet Blomkvistért. Svensson hátrahagyott örökségnek egy szenzációs sztorit. Négy évig dolgozott rajta; a lelkét is beleadta a munkába, amit végül nem tudott befejezni. És úgy döntött, hogy a Millenniummal tart. Ez kötelezi a lapot, hogy végigvigye, amit elkezdett.

– Rekonstruálni tudom a befejezetlen szöveget – mondta Blomkvist Bergernek. – Malinnal sorról sorra át kell néznünk a még szerkesztetlen fejezeteket, és eldönteni, hol van szükség utómunkálatokra. Leginkább csak követnünk kell Dag jegyzeteit, de a negyedik és ötödik fejezettel, amelyek nagyrészt Mia interjúin alapulnak, lesz probléma. Dag nem adta meg, kik voltak a források, de egy-két kivétellel azt hiszem, használhatjuk a disszertációban lévő hivatkozásokat.

– És az utolsó fejezet?

– Megvan Dag vázlata, és annyiszor átbeszéltük, hogy nagyjából tudom, mit akart mondani.

– Jó, de olyasmit ne adjunk a szájába, amit nem mondott.

– Természetesen nem fogunk. Én írom meg a fejezetet, mint a saját reflexiómat, és alá is írom. Elmondom, hogy készült el végül is a könyv, és milyen ember volt Dag. Összefoglalom, amit az elmúlt hónapokban a beszélgetéseink során mondott. A vázlatból is rengeteget tudok idézni. Azt hiszem, ki tudok kerekíteni egy szép tisztelgést előtte.

– Mindenáron ki akarom adni ezt a könyvet – mondta Berger.

Blomkvist pontosan értette, mire gondol.

Berger letette az olvasószemüvegét az asztalra, és megrázta a fejét. Felállt, kávét töltött a termoszból két csészébe, és leült Blomkvisttel szemben.

– Christerrel megcsináltuk a pótszám tervét. De kicsit összevissza lesz az egész, igazi vezérfonal nélkül.

Csendben ültek egy darabig.

– Hallgattad a híreket? – kérdezte aztán Berger.

– Nem. Úgyis tudom, mit mondanak.

– Minden adón ez a fő hír. A második meg a Centrumpárt mozgolódása.

– Vagyis az egész országban nem történik semmi más.

– A rendőrség még nem tette közzé a nevüket. Meg azt sem, hogy te találtál rájuk.

– Gondolom, a rendőrség mindent megtesz, hogy ez ne tudódjon ki. Ez azért könnyít kicsit a dolgunkon.

– De miért tennék ezt?

– Mert a nyomozók alapvetően utálják a felhajtást. Szerintem este vagy kora reggel fog kiszivárogni valami.

– Milyen ifjú, s máris mily cinikus… – jegyezte meg gúnyosan.

– Már nem vagyunk fiatalok, Ricky. Pont ezen gondolkodtam, amikor kihallgattak. Úgy nézett ki a nyomozó, mint egy iskoláslány.

Berger erőtlenül nevetett. Ő ugyan aludt néhány órát az éjjel, de már kezdett nagyon kimerülni. Emellett feszült is volt, hiszen a küszöbén állt annak, hogy az egyik legnagyobb svéd napilap főszerkesztője legyen. És nem – nem ez volt a megfelelő időpont arra, hogy ezt felfedje Blomkvist előtt.

– Henry hívott nemrég. Azt mondta, valami Ekström ügyész délután sajtótájékoztatót tartott.

– Richard Ekström?

– Az. Ismered?

– Pártseggnyaló. Így garantált az óriási hírverés.

– Na mindegy, azt mondta, a rendőrség nyomon van, és remélhetőleg hamarosan megoldják az ügyet. Vagyis nagyjából semmit se mondott. De állítólag nyüzsögtek a riporterek.

Blomkvist megdörzsölte a szemét.

– Nem tudom kiverni a fejemből Mia látványát. Francba, épp kezdtem volna őket jobban megismerni!

– Valami őrült…

– Nem tudom. Egész nap ezen törtem a fejem.

– Pontosan min?

– Miát oldalról lőtték le. Láttam, hogy a nyakánál van a bemeneti seb és a homlokán a kimeneti. Dagot meg szemből. A homlokán ment be a golyó, és a tarkóján jött ki. És nagyon úgy tűnik, hogy több lövés nem volt. Nem úgy nézett ki, mint valami eszelős műve.

Berger feszülten figyelt rá.

– Hanem?

– Ha nem csak úgy találomra ölte meg őket egy őrült, akkor kell lennie indítéknak. És minél többet gondolkodom rajta, annál biztosabb vagyok benne, hogy ez a kézirat rohadtul jó indíték – az asztalon heverő papírkötegre mutatott. Aztán egymásra néztek. – Lehet, hogy nem is maga a könyv. Lehet, hogy csak rossz helyen szaglásztak, és… mit tudom én… valaki talán fenyegetve érezte magát.

– És megbízott egy bérgyilkost, mi? Micke, ilyen csak az amerikai filmekben van. A könyv azokról szól, akik igénybe veszik ezeket a lányokat. Rendőrökről, politikusokról, újságírókról… szerinted közülük valaki ölte meg Dagot és Miát?

– Nem tudom, Ricky. De három héten belül a legdurvább leleplező írást fogjuk nyomdába adni, ami a leánykereskedelemről valaha is megjelent Svédországban.

Ebben a pillanatban Eriksson dugta be a fejét az ajtón. Valami Bublanski felügyelő kereste Blomkvistet.

Bublanski kezet fogott Bergerrel és Blomkvisttel, majd helyet foglalt a harmadik széken. Végigmérte Blomkvistet, és egy beesett szemű, borostás férfit látott.

– Van valami fejlemény? – kérdezte Blomkvist.

– Lehet. Ha jól tudom, ön talált rá ma éjjel Enskedében az áldozatok holttestére, és hívta a rendőrséget.

Blomkvist fáradtan bólintott.

– Azt is tudom, hogy éjszaka már egyszer kihallgatták, de szeretném, ha tisztáznánk egy-két részletet.

– Mit szeretne tudni?

– Milyen okból látogatta meg Svenssonékat olyan későn?

– Ez nem részlet, ez egy egész regény – mosolygott szomorúan Blomkvist. – A húgoméknál vacsoráztam, aki Stäketben él, egy lakóparkban. Dag Svensson felhívott a mobilomon, és azt mondta, hogy csütörtökön, vagyis ma, nem ér rá beugrani a szerkesztőségbe, ahogyan korábban megbeszéltük. Fényképeket kellett volna hoznia a művészeti vezetőnknek. Azzal magyarázta, hogy hirtelen úgy döntöttek, elutaznak Mia szüleihez az ünnepekre, és már kora reggel indulni akarnak. Megkérdezte, beugorhat-e hozzám reggel a képekkel. Azt mondtam, hogy mivel közel lakunk egymáshoz, a húgoméktól hazafelé én is be tudok nézni hozzájuk.

– Szóval a fényképekért ment Enskedébe.

– Igen.

– Sejti, mi lehetett Svensson és Johansson meggyilkolásának indítéka?

Berger és Blomkvist egymásra pillantott, de nem szóltak egy szót sem.

– Mi az? – kérdezte Bublanski.

– Egész nap ezen vitatkoztunk. Vagyis nem igazán vitatkoztunk, csak nem tudunk biztosat. Inkább nem találgatnánk.

– Meséljenek.

Blomkvist felvázolta, miről szól Svensson könyve, és hogy Bergerrel azt vitatták, lehet-e köze a gyilkossághoz. Bublanski egy percig csendben emésztette az információt.

– Tehát Dag Svensson rendőröket is készült leleplezni.

Nagyon nem tetszett neki a társalgás új iránya.

– Nem – mondta Blomkvist. – Bűnözőket készült leleplezni, akik közül néhányan történetesen a rendőrségen dolgoznak. Néhányan meg például újságíróként.

– És mindezt most akarják közzétenni?

Blomkvist Berger felé fordult.

– Nem – felelte ő. – Egész nap a soron következő számunkon dolgoztunk. Minden valószínűség szerint kiadjuk Svensson könyvét, de csak ha már pontosan tudjuk, miről van szó. Nagymértékben át kell írni annak fényében, ami történt. Nem fogjuk akadályozni a barátaink meggyilkolásának ügyében vezetett nyomozást, ha emiatt aggódik.

– Át kell majd néznem Svensson íróasztalát. Sőt, mivel ez egy magazin szerkesztősége, valójában az egészet át kellene kutatni.

– Dag anyagait megtalálják a laptopján – mondta Berger.

– És én már átnéztem az asztalát – tette hozzá Blomkvist. – Olyan iratokat találtam, amelyek egyértelműen azonosítják a névtelenségüket kérő forrásokat. De természetesen ön is átvizsgálhatja, hagytam is rajta egy cédulát, hogy senki ne nyúljon rajta semmihez. A probléma csak az, hogy a könyv tartalmának teljes titokban kellene maradnia, amíg ki nem adjuk. Hangsúlyozottan nem szeretnénk, ha a rendőrség megismerné a szöveget, különös tekintettel arra, hogy rendőröket is leleplez.

Rohadt életbe, gondolta Bublanski. Miért nem rögtön ide jöttem reggel? De csak bólintott, és taktikát váltott.

– Jó. Van valaki, akit ki szeretnénk hallgatni a gyilkossággal kapcsolatban. Szeretném hallani, mit tud mondani egy bizonyos Lisbeth Salander nevű nőről.

Blomkvist egy pillanatra olyan lett, mint egy élő kérdőjel. Bublanski azt is észrevette, hogy Berger éles pillantást vet a kollégájára.

– Ezt most nem értem.

– Ismeri Lisbeth Salandert?

– Igen, ismerem.

– Honnan?

– Miért kérdezi?

Bublanski láthatóan egyre ingerültebb lett, de csak ennyit válaszolt:

– Ki akarom kérdezni a gyilkossággal kapcsolatban. Honnan ismeri?

– De… még mindig nem értem. Lisbeth Salandernek semmi köze nem volt Dag Svenssonhoz, se Mia Johanssonhoz.

– Azt majd meglátjuk – mondta türelmesen Bublanski. – De még mindig nem válaszolt a kérdésemre. Honnan ismeri Lisbeth Salandert?

Blomkvist borostás állát simogatta, majd a szemét dörgölte, fejében összevissza csapongtak a gondolatok. Végül Bublanski szemébe nézett.

– Felbéreltem, hogy szerezzen nekem adatokat egy egészen más ügyben.

– Milyen ügyben?

– Sajnálom, de meg kell elégednie azzal, hogy a szavamat adom: annak semmi köze sem volt Dag Svenssonhoz és Mia Johanssonhoz. Ennyi.

Bublanski nem szerette, ha valaki olyasmit állított, hogy bizonyos dolgokról még gyilkossági ügyben sem lehet beszélni, de úgy döntött, ezt most inkább nem erőlteti.

– Mikor látta utoljára Salandert?

Blomkvist hallgatott egy darabig, mielőtt válaszolt.

– Nos. Tavalyelőtt ősszel elég sokat találkozgattunk. Aztán ez karácsony körül véget ért. Ezután el is tűnt a városból. Több mint egy évig nem találkoztunk, aztán a múlt héten láttam.

Berger felvonta a szemöldökét. Bublanski úgy vélte, ez neki is újdonság.

– Hol látta?

Blomkvist mély lélegzetet vett, majd röviden beszámolt a Lundagatanon történtekről. Bublanski megrökönyödve hallgatta, azon töprengve, vajon mennyit tett hozzá a valódi történethez Blomkvist.

– Vagyis nem beszéltek?

– Nem, eltűnt a Lundagatan felső részén. Sokáig vártam, de nem jött vissza. Hagytam neki üzenetet, és megkértem, hogy keressen meg.

– És egészen biztos abban, hogy semmiféle kapcsolatról nem tud közte és az enskedei pár közt?

– Teljesen biztos.

– Le tudná írni azt a férfit, aki megtámadta?

– Részletesen nem. Rátámadt, ő pedig védekezett, aztán elmenekült. Negyven-negyvenöt méterről láttam, és elég sötét volt.

– És maga ittas volt?

– Egy kicsit, de nem voltam részeg. A férfinak világos színű haja volt, lófarokba kötve. Sötét bőrdzsekit viselt. Pocakos volt. Amikor felmentem utána a Lundagatan lépcsőjén, csak hátulról láttam, de megfordult, amikor leütött. Ha jól emlékszem, keskeny arca volt, és közel ülő, kék szemei.

– Erről eddig miért nem beszéltél? – kérdezte Berger.

Blomkvist megvonta a vállát.

– Mert hétvége volt, aztán te elmentél Göteborgba, szerepelni abba a nyavalyás vitaműsorba, úgyhogy hétfőn sem találkoztunk, és kedden is csak alig. Nem tűnt olyan fontosnak.

– De figyelembe véve, hogy mi történt Enskedében, mégiscsak furcsa, hogy ezt nem említette a rendőrségnek – mondta Bublanski.

– Már miért említettem volna? Azt nem kellett volna megemlítenem, hogy egy hónapja elkaptam egy zsebest a metróban, amikor ki akart rabolni? Egész egyszerűen ki van zárva, hogy bármilyen összefüggés is legyen a lundagatani és az enskedei események között!

– De tett bejelentést a támadásról a rendőrségen?

– Nem – Blomkvist tartott egy kis szünetet. – Lisbeth Salander nagyon magának való ember. Gondoltam rá, hogy elmegyek a rendőrségre, de úgy döntöttem, menjen ő, ha akar. És előbb vele szerettem volna beszélni.

– Amire ugyebár szintén nem került sor.

– Tavaly karácsony óta nem beszéltünk.

– Miért ért véget a… nem tudom, ez-e rá a jó szó… szóval miért ért véget a kapcsolatuk?

Blomkvist tekintete elsötétült.

– Nem tudom. Megszakította a kapcsolatot. Gyakorlatilag egyik napról a másikra.

– Történt valami maguk között?

– Ha veszekedésre vagy ilyesmire gondol, olyan nem. Egyik nap még jó barátok voltunk, a másik nap meg már nem vette fel a telefont. Azután felszívódott, eltűnt az életemből.

Bublanski latolgatta magában Blomkvist magyarázatát. Őszintének hangzott, főleg azok után, hogy Armanskij is hasonlóan írta le Salander távozását a Miltontól. Az előző télen valószínűleg történt valami Salanderrel. Bergerhez fordult.

– Maga is ismeri?

– Egyszer találkoztunk. Elmondaná, miért érdeklődik utána az enskedei esettel kapcsolatban?

Bublanski megrázta a fejét.

– Köthető a helyszínhez. Ennél többet nem mondhatok. De be kell vallanom, minél többet hallok Lisbeth Salanderről, annál inkább zavarba jövök. Végül is milyen ember ő?

– Milyen értelemben? – kérdezett vissza Blomkvist.

– Hogyan írná le?

– Szakmailag a legjobb tényfeltáróként, akivel valaha találkoztam.

Berger Blomkvistre pillantott, és beharapta az ajkát. Bublanski egészen biztos volt benne, hogy van valami, amit ők ketten nem szeretnének elárulni neki.

– És emberileg?

Blomkvist sokáig várt a válasszal.

– Különös, magányos ember – mondta végül. – Befelé forduló típus. Sosem beszél magáról. Ugyanakkor rendkívül erős az akarata. És a morális érzéke.

– Morális…?

– Igen. Persze a maga módján. Nem lehet rávenni, hogy olyasmit tegyen, amit nem akar. Mondhatjuk úgy is, hogy az ő világában minden jó vagy rossz, fekete vagy fehér.

Blomkvist leírása megint egyezett Armanskijéval. Két ismerős, két ugyanolyan értékelés.

– Ismeri Dragan Armanskijt?

– Néhányszor találkoztunk. Tavaly egyszer sörözni is elhívtam, és találgattuk, merre lehet Lisbeth.

– És azt állítja, hogy jó adatgyűjtő?

– A legjobb.

Bublanski az asztalon dobolt az ujjával, és kinézett a Götgatanon hömpölygő tömegre. Eléggé feldúlták a hallottak. A pszichiátriai jelentések szerint, amelyeket Faste hozott a gyámügytől, Salander súlyosan zavart, valószínűleg erőszakra hajalmos, mentálisan akadályoztatott személyiségnek tűnt. Az Armanskij és Blomkvist által adott kép viszont élesen eltért attól, amit az orvosok többévi vizsgálat során alkottak meg. A két férfi egyetértett abban, hogy Salander különös alak, és szakmailag mindketten nagyon nagyra tartották.

Blomkvist még azt is mondta, hogy egy ideig „elég sokat találkozgattak”, ami szexuális kapcsolatot sejtetett. Bublanski eltűnődött, hogy vajon milyen szabályok vonatkozhatnak azokra, akiket cselekvőképtelennek nyilvánítottak. Elkövethetett Blomkvist valamiféle visszaélést azzal, hogy egy függő helyzetben lévő személlyel közösült?

– És mennyire észlelte a hátrányos helyzetét? – kérdezte.

– Milyen helyzetét?

– Hát hogy pszichiátriai problémái vannak, és gyámság alatt áll.

– Gyámság alatt?

– És milyen problémái? – kérdezett bele Berger is.

Bublanski döbbenten nézett egyikükről a másikra. Nem tudták. Tényleg nem tudták. Hirtelen nagyon mérges lett Armanskijra, Blomkvistra, de különösen Bergerre a divatos ruhájával meg az elegáns götgatani irodájával. Ül itt, és megmondja másoknak, hogy mit gondoljanak. De végül is Blomkvisten töltötte ki a dühét.

– Nem értem, mi baja magának meg Armanskijnak.

– Mi a fenéről beszél?

– Lisbeth Salander tizenéves kora óta egyik pszichiátriáról a másikra járkált. Az orvosi szakvélemény és a körzeti bíróság ítélete szerint képtelen önállóan intézni az ügyeit. Cselekvőképtelennek nyilvánították. Dokumentáltan erőszakra hajlamos, és egész életében folyton összeütközésbe került a hatóságokkal. Jelenleg egy kettős gyilkosság első számú gyanúsítottja. Maguk meg úgy beszélnek róla, mint valami hercegnőről!

Blomkvist mozdulatlanul ült, és csak bámult.

– Elmondom másképpen – folytatta Bublanski. – Kapcsolatot kerestünk Salander és az enskedei pár között. Kisült, hogy nemcsak maga talált rá az áldozatokra, hanem egyúttal maga a kapcsolat is. Erre mit tud mondani?

Blomkvist hátradőlt, lehunyta a szemét, és próbálta felfogni, mi is történik egyáltalán. Salandert gyanúsítják Svensson és Johansson megölésével? Az nem lehet, olyan nincs. Képes lenne egyáltalán embert ölni? Hirtelen felrémlett előtte a lány arckifejezése, amikor két évvel korábban Martin Vanger után indult egy golfütővel a kezében. Akkor egészen biztos volt, hogy meg tudná ölni. De nem tette, mert az én életemet kellett megmentenie. Öntudatlanul a nyakához nyúlt, ahova Vanger a hurkot kötötte. De Svensson és Johansson… nem, ez egyáltalán nem lenne logikus.

Észrevette, hogy Bublanski merően bámulja. Ahogy Armanskijnak, most Blomkvistnek is döntenie kellett. Előbb vagy utóbb muszáj volt eldöntenie, melyik oldalra áll, ha Salander ellen vádat emelnek. Bűnös vagy ártatlan?

Mielőtt bármit mondhatott volna, megszólalt a telefon. Berger fölvette, hallgatott egy darabig, majd átadta a kagylót Bublanskinak.

– Valami Faste keresi magát.

Bublanski átvette, és ő is figyelmesen hallgatott. Blomkvist és Berger látta, hogy elváltozik az arca.

– Hogy hova mennek be?

Csend.

– Mi is a címe? Lundagatan. Házszám? Jó. Itt vagyok a közelben, odamegyek.

Bublanski felállt.

– Elnézésüket kérem, de be kell fejeznünk a beszélgetést. Salander gyámját holtan találták. Így aztán formálisan, in absentia (6) megvádoljuk három rendbeli emberöléssel.

Bergernek leesett az álla. Blomkvist úgy érezte, mintha villám csapott volna belé.

A lundagatani lakás lerohanása nem volt bonyolult feladat. Faste és Andersson a kocsinak dőlve figyelte, ahogy a fegyveres készenléti osztag megszállja a lépcsőházat és a hátsó udvart.

A csapat gyorsan megerősítette, amit Faste és Andersson már amúgy is tudott. Senki nem nyitott ajtót a csöngetésre.

Faste végignézett a Lundagatanon, amit teljes hosszában lezártak, a 66-os busz utasainak legnagyobb bosszúságára. Egy busz belül is rekedt a kordonon, és sem előre, sem hátra nem tudott menni. Végül is Faste odament, és elrendelte, hogy engedjék át a járművet. A Lundagatan felső részéről bámészkodók népes csoportja szemlélte a kavarodást.

– Csak van ennek egyszerűbb módja – jegyezte meg Faste.

– Minél egyszerűbb? – kérdezte Andersson.

– Annál, hogy minden nyavalyás kis huligánra ráküldjük a rohamosztagot.

Andersson inkább nem válaszolt.

– Végül is az egész csaj egyötvenöt magas és negyven kiló vasággyal.

Az a döntés született, hogy nem szükséges faltörő kossal bedönteni az ajtót. Az időközben csatlakozó Bublanskival együtt megvárták, míg a kihívott lakatos leszereli a zárat, majd arrébb léptek, hogy a kommandósok behatolhassanak. Mintegy nyolc másodpercig tartott, míg átfésülték a negyvenhét négyzetméteres lakást, és megerősítették, hogy Salander sem a szekrényben, sem az ágy alatt, sem a fürdőszobában nem rejtőzik. Ezután beengedték a lakásba Bublanskiékat.

A három detektív kíváncsian nézett körbe a makulátlan tisztán tartott, és ízlésesen bútorozott lakásban. A konyhai székeket különböző pasztellszínekre festették. A falon bekeretezett fekete-fehér fotók lógtak. Az előszobában egy polc állt, rajta CD-lejátszó és egy tekintélyes lemezgyűjtemény. Kemény rocktól operáig minden. Az egész olyan művészies volt. Elegáns. Ízléses.

Andersson átvizsgálta a konyhát, de semmi különöset nem talált. Sem az újságok között, sem a pulton, sem a szekrényekben, sem a hűtőben.

Faste a ruhásszekrényeket és a hálószobai komódot nézte át. Nagyot füttyentett, amikor bilincsekre és számos egyéb szex-játékszerre bukkant.

– Nagy buli volt! – emelt fel egy lakbőr ruhát, amit a címkéje szerint a Domino Fashion gyártott – bármi is volt az.

Bublanski az előszobai asztalon felbontatlan, Salandernek címzett leveleket talált. Számlák és bankszámlakivonatok voltak, kivéve egyet. Azt Mikael Blomkvist küldte. Ez egybevágott az ő történetével. Aztán lehajolt, és felvette a lábtörlőről a kommandósok lábnyomaival kidekorált aznapi postát. A Thai Pro Boxing magazin és az ingyenes Södermalmi Hírmondó egy-egy száma érkezett, valamint három boríték Miriam Wu részére.

Bublanskinak hirtelen sanda gyanúja támadt. A fürdőszobába ment, és kinyitotta a gyógyszeres szekrényt. Paracetamolt talált benne, és egy fél doboz Citodont, paracetamol és kodein keverékét. Ez vényköteles gyógyszer volt. A vény Miriam Wu nevére szólt. Csak egyetlen fogkefét talált a szekrényben.

– Faste, miért az van az ajtóra írva, hogy „Salander-Wu”?

– Mit tudom én.

– Na jó, akkor megkérdezem másképp. Miért van Miriam Wunak címzett posta a lábtörlőn, és Miriam Wu számára felírt gyógyszer a fürdőszobában? Miért csak egy fogkefe van ugyanott? És ha Salander tényleg annyira alacsony, akkor az a bőrnadrág, amit lóbálsz, miért egy legalább százhetven centi magas emberre való?

Rövid, zavart csend támadt. Végül is Andersson törte meg.

– Picsába…

15. FEJEZET

Március 24., nagycsütörtök

Malm teljesen kifacsarva érkezett haza a be nem tervezett munkanap után. Fűszeres illatot érzett a konyhából. Bement, és megölelte a barátját.

– Hogy vagy? – kérdezte Arnold Magnusson.

– Mint a mosott szar.

– Egész nap hallgattam a híreket. A neveket még mindig nem hozták nyilvánosságra. De nagyon durván hangzik.

– Az is, kibaszott durva. Dag a munkatársunk volt, és a barátunk. Kedveltem. A barátnőjét nem ismertem, de Micke és Erika igen.

Megszólalt a telefon. Egymásra néztek, és úgy döntöttek, nem törődnek vele. Bekapcsolt az üzenetrögzítő, és egy ismerős hang jelentkezett.

– Christer! Ott vagy? Vedd fel!

Berger volt az, aki elmondta, hogy a rendőrség Blomkvist korábbi adatgyűjtőjét gyanúsítja Svensson és Johansson meggyilkolásával. Malm kezdte azt hinni, hogy képzelődik.

Cortez kihagyta a lundagatani eseményeket, abból az egyszerű okból, hogy egész idő alatt a Kungsholmenen, a rendőr-főkapitányság sajtóirodája előtt ácsorgott, ahonnan a délutáni sajtótájékoztató óta nem adtak ki semmiféle új információt.

Fáradt volt, éhes, és már nagyon idegesítette, hogy akikkel beszélni próbált, levegőnek nézték. Csak hatkor, a Salandernél történt házkutatás végeztével hallott egy pletykát, hogy a rendőrségnek van gyanúsítottja. Egy esti lapnál dolgozó kollégája mondta. Cortez viszont hamarosan kiderítette Ekström ügyész mobilszámát. Bemutatkozott, és szép sorjában megkérdezte, hogy mi merre hány méter.

– Mit mondott, melyik újságtól van? – kérdezte Ekström.

– A Millenniumtól. Ismertem az egyik áldozatot. Úgy értesültem, hogy a rendőrség most már egy bizonyos személyt keres. Meg tudja ezt erősíteni?

– Jelen pillanatban nem kommentálhatom.

– És azt meg tudja mondani, mikor szolgálhat konkrét tényekkel?

– Valószínűleg este tartunk egy újabb sajtótájékoztatót.

Úgy tűnt, Ekström próbál kitérni a válaszok elől. Cortez az aranykarikát piszkálta a bal fülcimpájában.

– A sajtótájékoztatók azoknak a riportereknek valók, akiket sürget a lapzárta. Mi havilap vagyunk, viszont személyesen érint minket az ügy, ezért szeretnénk tudni, hol tart a nyomozás.

– Nem segíthetek. Türelmesnek kell lennie, mint mindenki másnak.

– A forrásom szerint egy nőt akarnak kihallgatni. Ki az?

– Megmondtam, hogy nem nyilatkozhatok.

– Azt megerősíti, hogy egy nőt keresnek?

– Nem erősítek meg és nem cáfolok semmit. Viszonthallásra.

Holmberg a hálószoba ajtajában állt, és a hatalmas vértócsát szemlélte a padlón, ott, ahol a Johansson nevű nőt találták. Megfordult, és hasonló tócsát látott ott, ahol Svensson feküdt. Az óriási vérveszteségen töprengett. Sokkal nagyobb volt, mint amit más lőtt sebeknél látott. Mårtensson főfelügyelőnek igaza volt, a gyilkos vadászlőszert használhatott. A vér fekete és rozsdabarna masszává alvadt. Akkora területen borította a padlót, hogy a mentők és technikusok kénytelenek voltak belelépni, aminek következtében a lábnyomaik elborították a lakást. Holmberg tornacipőt viselt, amire kék kórházi nejlonvédőt húzott.

Az ő szemében most kezdődött az igazi helyszínelés. Az áldozatok holttestét már elvitték. Aztán a két utolsó technikus is elköszönt, és Holmberg egyedül maradt. Előtte a helyszínelők lefényképezték az áldozatokat, megmérték a falra fröccsent vérfoltot, és „kiterjedési területről” meg „fröccsenési sebességről” találgattak. Holmberg nem nagyon figyelt a tudományos magyarázatokra. Az eredményeket majd szépen összefoglalják egy jelentésben, ami feltárja, hol állt a gyilkos az áldozatokhoz képest, milyen messze tőlük, milyen sorrendben adta le a lövéseket, és mely ujjlenyomatok lehetnek érdekesek. Holmberget azonban semmi ilyesmi nem érdekelte. Ebből nem derült ki, hogy ki a gyilkos, és mi volt az indítéka. Márpedig ő ezekre a kérdésekre kereste a választ.

Bement a hálószobába. Kopott aktatáskáját egy székre tette, és diktafont, digitális fényképezőgépet meg egy noteszt vett ki belőle.

Az ajtó mögötti fiókos szekrény átkutatásával kezdte. A felső két fiókban női fehérnemű volt, pulóverek és egy ékszeres doboz. Nem gondolta, hogy komoly értékeket tartalmazhat. Az alsó fiókban két fényképalbumot talált, meg az elrakott számlákat. Bekapcsolta a diktafont.

– Lefoglalás, Björneborgsvägen 8/b. Hálószoba, fiókos szekrény, alsó fiók. Két bekötött fényképalbum, A4-es méretű. Egy fekete mappa „Számlák” és egy kék „Pénzügyi papírok” címkével, benne a jelzálogról és a lakáshitelről szóló iratok. Kis doboz, benne kézzel írt levelek, képeslapok és személyes tárgyak.

Kivitt mindent az előszobába, és egy táskába pakolta. Az éjjeliszekrényekkel folytatta, de nem talált bennük semmi érdekeset. Kinyitotta a ruhásszekrényeket, és átnézte a ruhákat, végigtapogatva minden zsebet és cipőt, ottfelejtett, netán oda rejtett tárgyakat keresve, majd a szekrények felső polcait vette szemügyre. Sorra nyitogatta a dobozokat. Időnként talált egy-egy papírt vagy egyéb dolgot, amit bevett a lefoglalt tárgyak jegyzékébe.

A hálószoba sarkában állt egy íróasztal. Afféle kis iroda volt, asztali számítógéppel és egy régi monitorral. Alatta egy kis fiókos iratszekrény, mellette pedig alacsony polc. Holmberg tudta, hogy valószínűleg itt lesznek a legértékesebb leletek – amennyiben egyáltalán vannak –, így az íróasztalt hagyta utoljára. Átment inkább a nappaliba, és folytatta a helyszín átvizsgálását. Kinyitotta az üvegajtós szekrényt, és minden tálkát, polcot és fiókot átnézett. Aztán a két falat is beborító könyvespolc felé fordult. Felállt egy székre, és először azt nézte meg, elrejtettek-e valamit a polc tetején. Aztán polcról polcra haladt lefelé, kötegenként szedve ki a könyveket, átvizsgálva őket, és ellenőrizve, nem dugtak-e közéjük valamit. Negyvenöt pere múlva az utolsó könyvet is visszatette a polcra. Az asztalon is állt egy kupac könyv. Megint bekapcsolta a diktafont.

– Nappali, könyvespolc. Mikael Blomkvist könyve, A maffia bankárja. Egy német nyelvű könyv, a címe: Der Staat und die Autonomen, (7) egy svéd nyelvű kötet, a Forradalmi terrorizmus és egy angol, az Islamic Jihad.

Blomkvist könyvét azért említette meg, mert a szerző képbe került az üggyel kapcsolatban. A másik három mű szerepe már nem volt ilyen egyértelmű. Holmberg nem tudhatta, van-e köze a gyilkosságnak – vagy akár csak Svenssonnak és Johanssonnak – a politikához, vagy a könyvek egyszerűen csak érdekelték az áldozatokat, netán a munkájukhoz kellettek. Viszont mindenesetre feljegyezte, hogy a lakásban, ahol két holttestet találtak, terrorizmusról szóló könyvek vannak. A könyveket is elrakta a táskába.

Az antik íróasztal fiókjai következtek. Rengeteg CD volt bennük, a lejátszó az asztalon állt. Holmberg fél órát töltött azzal, hogy minden egyes tokot kinyitott, és ellenőrizte, az van-e bennük, aminek a borító szerint lennie kell. Úgy tíz lemezen nem talált címkét; ezek valószínűleg házi kalózmásolatok voltak; berakta őket a lejátszóba, hogy megnézze, van-e rajtuk valami a zenén kívül. Ugyanígy végignézte a videokazettákat is a hálószoba ajtajánál álló tévéasztalon. Néhányat próbaképpen lejátszott, és akciófilmektől kezdve híradókból felvett riportokig mindenfélét talált rajtuk. Harminchat kazettát bevett a jegyzékbe. Majd a konyhába ment, kinyitotta a kávéstermoszát, és tartott egy kis szünetet.

A konyhaszekrényben talált néhány tégelyt és gyógyszeres üvegcsét. Egy nejlonzacskóba gyűjtötte őket, és a lefoglalt tárgyak közé rakta. A kamrában és a hűtőszekrényben minden ételesdobozt, kávéscsomagot és üveget kibontott. Az ablakpárkányon egy edényben ezerkétszázhúsz koronát és néhány nyugtát talált. A fürdőszobából nem vitt el semmit, de feljegyezte, hogy a szennyeskosár tele van. A ruhákat is végignézte, ahogy az előszobaszekrényben lógó kabátok összes zsebét is.

Egy sportzakó belső zsebében megtalálta Svensson tárcáját, és a lefoglalt tárgyak közé tette. Volt benne egy tagsági kártya a Friskis & Svettis konditeremlánchoz, egy handelsbankenes hitelkártya, valamint körülbelül négyszáz korona készpénzben. Johansson táskájának átkutatásával is eltöltött néhány percet. A nőnek szintén volt hitelkártyája és Friskis & Svettis tagsági kártyája, valamint törzsvásárlói kártyája a Konsumba és egy másik tagsági igazolványa valami Club Horizonba, amelynek egy földgömb volt a logója. Kétezer-ötszáz korona volt a tárcájában, viszonylag nagy összeg, de nem olyan rendkívüli, figyelembe véve, hogy el szándékoztak utazni a hétvégére. Az, hogy készpénzt talált, nagyban csökkentette annak a valószínűségét, hogy rablógyilkosságról van szó.

Johansson táskája, az előszobaszekrény felső polcán. Egy Pro-Plan határidőnapló, egy zsebnotesz és egy fekete bőrbe kötött nagyobb jegyzettömb.

Holmberg újabb kávészünetet tartott, és megjegyezte magában, hogy eddig még semmi kompromittáló vagy különösebben intim dologra nem bukkant Svenssonék lakásán. Sem szexuális segédeszközökre, sem pornográf videókra, sem marihuánás cigarettákra vagy bármi egyéb illegálisra. Teljesen normális párnak tűntek, kissé (legalábbis rendőrségi szempontból) unalmasabbnak is az átlagnál.

Végül visszament a hálószobába, és leült az íróasztalhoz. Kihúzta a felső fiókot. Gyorsan kiderítette, hogy Johansson disszertációja, az Oroszországból szeretettel hivatkozásainak forrásait tartalmazza. Az anyagot gondosan elrendezték, pontosan olyan volt, mint egy rendőri jelentés, egy-egy részébe bele is feledkezett. Ez a Mia Johansson de jó nyomozó lehetett volna, gondolta magában. Az íróasztal melletti polc egy része pedig Svensson anyagainak adott helyet: újságkivágásokat saját és mások cikkeivel.

Holmberg a számítógépet is átvizsgálta, és majdnem öt gigabyte-nyi adatot talált rajta, programoktól kezdve leveleken és letöltött cikkeken át pdf fájlokig. Egy este alatt természetesen nem lett volna képes ennyit elolvasni. A merevlemezt, néhány CD-vel és vagy harminc lemezzel együtt, szintén lefoglalta.

Aztán egy ideig csak ült és töprengett. Amennyire meg tudta ítélni, a számítógépen is Johansson anyagai voltak. Svenssonnak újságíróként nyilván a számítógép volt a legfontosabb munkaeszköze, de erre a gépre még e-mailt sem kapott. Kellett, hogy legyen egy gépe valahol máshol. Holmberg felkelt, és járkálni kezdett a lakásban. Az előszobában volt egy fekete laptophátizsák Svensson noteszeivel, de magát a gépet sehol sem találta a lakásban. Fogta a kulcsokat, lement az udvarra, és Johansson kocsiját, majd a pincét is átkutatta, de ott sem volt.

Az volt a furcsa ebben a kutyában, hogy nem ugatott, kedves Watson.

Feljegyezte, hogy hiányzik legalább egy számítógép.

Bublanski és Faste fél hétkor találkozott Ekströmmel az irodájában, nem sokkal azután, hogy visszatértek a Lundagatanról. Anderssont a Stockholmi Egyetemre küldték, hogy beszéljen Johansson konzulensével a doktori disszertációról. Holmberg még mindig a Lundagatanon volt, Modig pedig az Odenplanon irányította a helyszínelést. Tíz órája nevezték ki Bublanskit a nyomozás vezetőjének, és hét órája kezdődött a Salander utáni hajtóvadászat.

– Na és ki az a Miriam Wu? – kérdezte Ekström.

– Még nem sokat tudunk róla. Büntetve nem volt. Holnap Faste elkezdi keresni. Mindenesetre semmi jelét nem láttuk annak, hogy Salander a Lundagatanon lakna. Először is, a lakáson talált ruhák egyike sem az ő mérete.

– Meg hát elég érdekesek is – telte hozzá Faste.

– Ezt hogy érti?

– Nos, mondjuk úgy, hogy az édesanyjának nem venne ilyesmit.

– Jelenleg tehát semmit sem tudunk erről a Wu nevű nőről – zárta le Bublanski.

– Az istenért, hát mennyit kell még tudnunk? Egy szekrénye tele van kurvaruhával!

– Kurvaruhával? – kérdezett vissza Ekström.

– Fekete bőr, lakkbőr fűzők, ilyen fetisiszta korbácsok meg mindenféle szexjátékok. Egyébként nem tűntek olcsónak.

– Arra céloz, hogy Miriam Wu prostituált?

– Jelen pillanatban semmit nem tudunk Wu kisasszonyról – ismételte Bublanski, némileg élesebben.

– Az információink szerint korábban Salander is prostituált volt – mondta Ekström.

– Márpedig a szociális segélyszolgálat tudni szokta, mit beszél – helyeselt Faste.

– De az állításukat nem támasztotta alá rendőrségi jelentés – vetette ellene Bublanski. – Volt egy incidens a Tantolunden-parkban, közte és egy idősebb férfi között. Később letartóztatták nyilvános helyen való részegeskedésért. Ismét csak egy idősebb férfivel.

– Vagyis ne vonjunk le túl hamar következtetéseket – mondta Ekström.

– Rendben. De nekem megfordult a fejemben, hogy mivel Johansson dolgozata a leánykereskedelemről és prostitúcióról szólt, esetleg kapcsolatba került Salanderrel és Wuval, valami módon provokálta őket, és talán ez szolgáltatta az indítékot a gyilkossághoz.

– De lehet, hogy Johansson Salander gyámját kereste meg, és azzal indult az egész – vetette közbe Faste.

– Az is lehet – értett egyet Bublanski.

– Egy biztos: mindezt be kell bizonyítanunk – szögezte le Ekström. – A legfontosabb most az, hogy megtaláljuk Salandert. Nyilvánvaló, hogy már nem lakik a Lundagatanon. Tehát Wut is meg kell találnunk, hogy kiszedjük belőle, miért ő lakik abban a lakásban, és milyen kapcsolatban áll Salanderrel.

– És Salandert hogy találjuk meg? – kérdezte Faste.

– A baj az, hogy a lundagatani volt az egyetlen cím, amire valaha is be volt jelentve. Nem változtatta meg a lakcímét – válaszolta Bublanski.

– Elfelejti, hogy lakott a St. Stefan'sban is meg mindenféle nevelőszülőknél, – jegyezte meg Ekström.

– Nem felejtettem el – nézegette a papírjait Bublanski, s kissé felemelte a hangját. – Tizenöt éves korában három különböző család is nevelte. Nem sok sikerrel. Tizenhattól tizennyolc éves koráig egy hägersteni házaspárnál lakott, Fredrik és Monika Gullbergnél. Andersson elmegy hozzájuk, ha végzett az egyetemen.

– Mi lesz a sajtótájékoztatóval? – érdeklődött Faste.

Este hét órakor Berger irodájában borús volt a hangulat. Blomkvist csendben ült, és szinte meg sem mozdult, amióta Bublanski felügyelő távozott. Eriksson átbiciklizett a Lundagatanra, hogy megnézze, mi folyik ott. Azt jelentette, hogy senkit nem tartóztattak le, és már elindult a forgalom. Cortez betelefonált azzal, hogy a rendőrség egy újabb nőt is keres.

Berger és Eriksson korábban átbeszélték, mi a teendő, de a helyzetet bonyolította a tény, hogy Blomkvist és Berger tudták, milyen szerepet játszott Salander a Wennerström-botrányban – elit hackerként ő volt Blomkvist titkos forrása. Eriksson nem tudott erről, és még sohasem hallotta Salander nevét. Így aztán a beszélgetés időnként titokzatos csendbe fulladt.

– Hazamegyek – kelt fel hirtelen Blomkvist. – Már gondolkozni sem tudok, olyan fáradt vagyok. Muszáj aludnom. Holnap nagypéntek, akkor tudok aludni, meg átnézek pár papírt. Malin, tudsz húsvétkor dolgozni?

– Van választásom?

– Nincs. Szombat délben kezdünk. Dolgozhatnánk inkább nálam?

– Persze.

– Azt hiszem, újra kell egy kicsit gondolnunk az elképzelésünket. Most már nemcsak azt kell kitalálnunk, hogy Dag írásának van-e valami köze a halálukhoz, hanem arra kell belőle rájönnünk, hogy ki ölte meg őket.

Erikssonnak sejtelme sem volt, hogy kezdenek hozzá ilyesmihez, de nem kérdezett semmit. Blomkvist búcsút intett nekik, és szó nélkül elment.

Negyed nyolckor Bublanski felügyelő kelletlenül követte Ekström ügyészt az emelvényre a rendőrség sajtóközpontjában. Egyáltalán nem volt ínyére, hogy tucatnyi kamera kereszttüzében álljon. Ekkora érdeklődés hatására a pánik környékezte. Sosem élvezte, vagy akárcsak szokta meg, hogy a televízióban látja magát.

Ekström ellenben egészen fesztelenül mozgott, igazgatta a szemüvegét, és az alkalomhoz illő komoly arckifejezést öltött. Hagyta, hogy fényképezzék, majd felemelt kézzel csendet kért.

– Üdvözlöm önöket ezen a kissé sebtében összehozott sajtótájékoztatón, amelyet az éjjeli enskedei kettős gyilkossággal kapcsolatban tartunk. Újabb információkkal szolgálhatunk. Richard Ekström ügyész vagyok, az úr pedig Jan Bublanski felügyelő a fővárosi rendőr-főkapitányság bűnügyi főosztályának életvédelmi osztályáról, a nyomozás vezetője. Felolvasok egy közleményt, azután alkalmuk lesz feltenni a kérdéseiket.

Ekström végignézett az egybegyűlt újságírókon. Az enskedei gyilkosság nagy szenzáció volt. Örömmel konstatálta, hogy itt vannak az Aktuell!, a Rapport és a TV4 emberei, valamint felismerte a távirati iroda és néhány napilap riporterét is.

– Mint tudják, éjjel két embert gyilkoltak meg Enskedében. A fegyvert, egy 45-ös Colt Magnumot, a helyszínen megtaláltuk. A bűnügyi labor vizsgálata megerősítette, hogy a gyilkosságot ezzel a fegyverrel követték el. A tulajdonosát is azonosítottuk, és ma fel is kerestük.

Ekström hatásszünetet tartott.

– Négy óra tizenöt perckor a fegyver tulajdonosát holtan találtuk az Odenplan közelében lévő lakásán. Lelőtték. Feltételezhetően már a másik két gyilkosság időpontjában is halott volt. A rendőrségnek – mutatott Bublanski felé Ekström – oka van feltételezni, hogy mindhárom gyilkosságot ugyanaz a személy követte el.

A riporterek közt izgatott sustorgás támadt. Többen visszafojtott hangon telefonálni kezdtek. – Van gyanúsítottjuk? – kérdezte a rádió riportere.

Ekström felemelte a hangját.

– Ha lennének szívesek, és nem szakítanának félbe, erre is rátérnék. Este a rendőrség látókörébe került egy személy, akit ki akarunk hallgatni a gyilkosságokkal kapcsolatban.

– Elmondja az illető nevét?

– Egy huszonhat éves nőt keresünk, aki kapcsolatban állt a fegyver tulajdonosával, és akiről tudjuk, hogy járt az enskedei gyilkosság helyszínén.

Bublanski mogorva képet vágott. Eljutottak ahhoz a napirendi ponthoz, amiben nem értettek egyet Ekströmmel, jelesül, hogy megnevezzék-e a gyanúsítottat. Ekström tartotta magát ahhoz, hogy Salander elmebeteg, erőszakra hajlamos nő, akiből gyilkos dührohamot váltott ki valami. Semmi biztosíték nincs arra, hogy az ámokfutás itt véget ért, így a köz érdeke az, hogy nyilvánosságra hozzák a nevét, és minél előbb letartóztassák. Bublanski viszont amellett kardoskodott, hogy legalább a Bjurman lakásán folytatott helyszínelés eredményeit várják meg, mielőtt ellentmondást nem tűrően állást foglalnak egy elmélet mellett. Ekström azonban hajthatatlan maradt.

Az ügyész most megint felemelte a kezét, hogy elhallgattassa a pusmogó riportereket. A hír, hogy egy fiatal nőt gyanúsítanak a gyilkosságokkal, bombaként robbant. Ekström átadta a mikrofont Bublanskinak, aki krákogott, megigazította a szemüvegét, majd a papírra nézett a közleménnyel, amiben végül is megegyeztek.

– A rendőrség egy huszonhat éves nőt keres, a neve Lisbeth Salander. Közzétesszük az okmányiroda állal készített útlevélképet is. Nem tudjuk, hogy jelenleg hol tartózkodik, de feltételezzük, hogy Stockholmban vagy vonzáskörzetében. A rendőrség a lakosság segítségét kéri az illető mielőbbi elfogásához. Lisbeth Salander egy méter ötvenöt centiméter magas, vékony testalkatú.

Nagy levegőt vett. Érezte a hóna alatt a nedvességet.

– Korábban pszichiátriai kezelés alatt állt, ön- és közveszélyes. Hangsúlyozom, nem állítjuk minden kétségei kizáróan, hogy ő a gyilkos, de bizonyos körülmények következtében sürgősen ki kell őt hallgatnunk arról, hogy mit tud az enskedei és odenplani gyilkosságokról.

– De gyanúsított, vagy sem? – kérdezte egy esti lap riportere.

Bublanski segélykérően nézett Ekströmre.

– A rendőrség széles körű vizsgálatot indított, és több lehetséges forgatókönyv is felmerült. Ugyanakkor a nevezett nő alaposan gyanúsítható a bűncselekmény elkövetésével, és a rendőrség sürgősen szeretné őt letartóztatni. Bizonyos helyszínen felmerült bizonyítékok alapján gyanúsítjuk.

– Miféle bizonyítékok? – kérdezte egy hang a tömegből.

– Ezekről nem adhatunk tájékoztatást.

Többen kezdtek beszélni egyszerre. Ekström felemelte a kezét, és a Dagens Eko riporterére mutatott. Már volt dolguk egymással, és elég objektívnek ismerte meg

– A felügyelő úr azt mondta, ez a hölgy pszichiátriai kezelés alatt állt. Miért?

– Nos, az illetőnek nehéz gyerekkora volt, és számos problémával kellett megküzdenie. Gyámság alatt áll, és a gyámja a gyilkossághoz használt fegyver tulajdonosa.

– Ő kicsoda?

– Az a személy, akit az Odenplan melletti lakásán lőttek le. Amíg a hozzátartozóit nem értesítettük, a nevét nem hozzuk nyilvánosságra.

– Milyen indítéka lehetett Salandernek a gyilkosságra?

Bublanski átvette a mikrofont.

– A lehetséges indítékokról nem találgatunk.

– Van aktája a rendőrségnél?

– Igen.

Ekkor sajátos, mély hang szólalt meg, amit a tömegen át is hallani lehetett.

– Közveszélyes?

Ekström egy pillanatig habozott.

– A róla készült jelentések alapján feltehető, hogy stresszhelyzetben hajlamos az erőszakra. Ezt a közleményt azért adtuk ki, hogy minél előbb a nyomára akadjunk.

Bublanski az ajkába harapott.

Este kilenc órakor Sonja Modig felügyelő még mindig Bjurman ügyvéd lakásán volt. Hazatelefonált, és elmondta, mi a helyzet. A férje tizenegy év házasság alatt beletörődött, hogy a felesége munkája esetenként rengeteg túlórával jár. Modig most Bjurman asztalánál ült, és a fiókokban talált papírokat olvasgatta, amikor kopogást hallott, és megfordulva Bubi felügyelőt pillantotta meg, aki egyik kezében két kávét egyensúlyozott a noteszén, a másikban pedig a közeli boltból hozott fahéjas csigával teli zacskót tartott. Kimerülten intett neki, hogy jöjjön be.

– Mihez ne nyúljak? – kérdezte Bublanski.

– Itt már végeztünk. A konyhában és a hálószobában még dolgoznak a technikusok. És a hulla is itt van még.

Bublanski odahúzott egy széket, és leült. Modig kivett egy csigát a szatyorból.

– Köszi. Már majd' meghaltam a koffeinelvonástól.

Csöndben majszoltak. Aztán Modig lenyalta az ujját, és folytatta.

– Hallom, nem jöttek össze a dolgok a Lundagatanon.

– Nem volt ott senki. Találtunk pár felbontatlan levelet Salandernek címezve, de valami Miriam Wu lakik ott. Őt sem találtuk meg.

– És ő ki?

– Ezt Faste próbálja kideríteni. Egy hónapja vették be a bérleti szerződésbe, de úgy tűnik, csak ő él a lakásban. Salander valószínűleg elköltözött, de nem jelentkezett át.

– Talán az egészet kitervelte.

– Mit? Egy hármas gyilkosságot? – Bublanski csüggedten ingatta a fejét. – Mi lesz még ebből… Ekström ragaszkodott hozzá, hogy sajtótájékoztatót tartsunk, és most nyakunkon az egész média. Találtál valamit?

– Úgy érted, Bjurman holttestén kívül a hálószobában? Egy Magnum üres dobozát. Most keresnek rajta ujjlenyomatot. Megvannak a Salanderről a gyámügynek küldött havi jelentések másolatai is. Ha igaz, amit állítanak, akkor Salander egy földre szállt angyal.

– Ne, már ő is? – nyögött fel Bublanski.

– Ő is mi?

– Salander-rajongó.

Elmesélte, mit hallott Armanskijtól és Blomkvisttől. Modig figyelmesen végighallgatta. Aztán a hajába túrt, és megdörzsölte a szemét.

– Hát ez egy agyrém…

Bublanski az ajkát rángatta. Modig alig bírta elfojtani a mosolyát, amikor ránézett. Bublanski durván faragott, szinte brutális arca komikusan morcos lett, amikor bizonytalan volt. Modig ilyenkor hívta magában Bubi felügyelőnek. Sosem mondta a szemébe a becenevét, és azt sem tudta, kinek az ötlete volt, de tökéletesen illett rá.

– Mennyire lehetünk biztosak abban, hogy ő volt?

– Az ügyész teljesen biztos benne. Este kiadták az országos körözést – felelte Bublanski. – Salander az elmúlt egy évet külföldön töltötte, és lehet, hogy most is megpróbálja elhagyni az országot.

– De mi mennyire lehetünk biztosak?

Bublanski megvonta a vállát.

– Kevesebbért is vittünk már be embereket.

– Az ujjlenyomatai ott voltak a gyilkos fegyveren Enskedében. A gyámját is megölték. Nem akarok nagyon előreszaladni, de szerintem ugyanazzal a fegyverrel. Holnapra megtudjuk; a technikusok találtak egy viszonylag ép lövedékdarabot az ágykeretben. Az asztal alsó fiókjában is van pár revolverhez való lőszer. Uránmagos, aranyfejű golyók. És egy csomó iratot is találtam, amelyek szerint Salander instabil. Bjurman volt a gyámja és a pisztoly tulajdonosa.

– Hmm…

– Kapocs is van Salander és az enskedei pár között: Mikael Blomkvist.

– Hmm…

– Mintha nem lennél egészen meggyőzve.

– Nem látok tisztán Salanderrel kapcsolatban – ráncolta a homlokát Bublanski. – Armanskij és Blomkvist egész mást állít, mint az iratok. A jelentések szerint ez a fiatal nő súlyosan zavart, majdhogynem pszichopata. Ám a két férfi szerint, akik dolgoztak vele, zseniális adatgyűjtő. Ez komoly ellentmondás. Nem tudunk róla, hogy indítéka lett volna Bjurman megölésére, és még azt sem, hogy ismerte-e az enskedei párt.

– Kérdés persze, mennyi indok kell egy elmebetegnek…

– Még nem voltam a hálószobában. Hogy néz ki?

– Az ágyra dőlve találtam meg a testet. A padlón térdelt, mintha imádkozna. Meztelenül, tarkón lőtték.

– Egyetlen lövés, mint Enskedében?

– Úgy láttam, igen. Úgy tűnt, Salander, ha ugyan ő volt az, letérdeltette, és úgy lőtte le. A golyó a tarkóján hatolt be, és az arcán távozott.

– Szóval, mint egy kivégzés.

– Pontosan

– Az jutott eszembe… hátha hallotta valaki a lövést.

– A hálószoba ablaka a hátsó udvarra néz, az alsó és a felső szomszéd pedig elutazott az ünnepekre. Az ablak zárva volt. Meg egyébként is egy párnával tompította a lövés zaját.

– Okos…

A helyszínelő Gunnar Samuelsson dugta be a fejét az ajtón.

– Hello, Bubi – köszönt, majd a másik kollégához, fordult. – Modig, megfordítottuk a hullát, hogy elszállítsuk. Van rajta valami, amit meg kéne néznetek.

Átmentek a hálószobába. Bjurman teste hanyatt feküdt a kerekes hordágyon, a boncterembe vezető út első állomásán. A halál okát illetően semmi kétség nem lehetett. A homlokán tíz centis seb tátongott, az arckoponya nagy része egyetlen bőrdarabon lógott. Sokatmondó volt az ágyra és a falra fröccsent vér is.

Bublanski rosszkedvűen biggyesztette az ajkát.

– Mit kéne megnéznünk? – kérdezte Modig.

Samuelsson felemelte a Bjurman altestét takaró műanyag lepedőt. Bublanski feltette a szemüvegét, és Modiggal együtt közelebb lépett, hogy elolvassa a Bjurman hasára tetovált szöveget. A szabálytalan, dülöngélő betűket láthatólag nem avatott tetováló művész írta, de az üzenet nem is lehetett volna világosabb: SZADISTA DISZNÓ VAGYOK, ALÁVALÓ FÉREG ÉS ERŐSZAKTEVŐ.

Modig és Bublanski elképedve meredt egymásra.

– Lehetséges, hogy megvan az indíték? – nyögte ki végül Modig.

Blomkvist hazafelé menet vett egy doboz készételt, otthon betette a mikróba, és a három percre, amíg melegedett, beállt a zuhany alá. Aztán fogott egy villát, és állva, a dobozból ette meg a tésztát. Éhes volt, mégsem kívánta az ételt; a lehető leggyorsabban végezni akart vele. Amikor végzett, kinyitott egy Vestfyn Pilsner sört, és megitta az üvegből.

A sötét szoba ablakából több mint húsz percig bámulta az óvárost, és próbálta rávenni magát, hogy abbahagyja a gondolkodást. Svensson huszonnégy órája hívta fel a mobilján a húgánál. Ő és Johansson akkor még életben voltak.

Harminchat órája nem aludt, és rég elmúltak már azok az idők, amikor büntetlenül átvirraszthatott egy-egy éjszakát. De tudta, hogy ha nem gondolja át, amit látott, úgysem lesz képes elaludni. Az enskedei lakás képei mintha örökre beleégtek volna az elméjébe.

Végül csak kikapcsolta a mobilját, és bemászott a takaró alá. Tizenegykor még mindig ébren volt. Felkelt, és kávét főzött. Beindította a CD-lejátszót, és Debbie Harry Mariáját hallgatta. Maga köré csavarta a takarót, leült a nappaliban a heverőre, kávét iszogatott, és nagyon aggódott Salanderért.

De hát végül is mit tud róla? Alig valamit.

Azt tudta, hogy fotografikus memóriával rendelkezik, és osztályon felüli hacker. Azt is, hogy furcsa, magának való nő, aki nem szeret magáról beszélni, és a legcsekélyebb mértékben sem bízik semmilyen hatóságban.

És hogy féktelenül erőszakos is tud lenni. Ő éppen ennek köszönhette az életét.

Arról viszont eddig fogalma sem volt, hogy a lány hivatalosan cselekvőképtelen, és gyámság alatt áll, vagy hogy bármikor is a pszichiátrián kezelték volna.

El kellett döntenie, kinek az oldalán áll.

Valamikor éjfél után eldöntötte, hogy nem fogadja el a rendőrség feltételezését, ami szerint Salander ölte volna meg Svenssont és Johanssont. Tartozott neki annyival, hogy legalább esélyt ad neki, hogy tisztázza magát, mielőtt ítélkezik fölötte.

Nem tudta, mikor aludt el, de fél ötkor a heverőn ébredt. Átbotorkált a hálószobába, és azonnal újra álomba merült.

16. FEJEZET

Március 25., nagypéntek – március 26., nagyszombat

Eriksson hátradőlt Blomkvist heverőjén. Reflexből feltette a lábát a dohányzóasztalra, ahogy otthon is szokta, majd gyorsan lekapta. Blomkvist rámosolygott.

– Csak nyugodtan. Érezd magad otthon.

Eriksson elvigyorodott, és visszatette a lábát az asztalra.

Blomkvist hazahozta a szerkesztőségből Svensson szövegeinek másolatát. Most szétterítette az anyagot a nappali padlóján. Erikssonnal nyolc órán át böngészték az e-maileket, jegyzeteket és legfőképpen a könyv kéziratát.

Szombat reggel Annika Giannini meglátogatta a bátyját. Felhozott néhányat az előző esti lapokból, amelyek címlapját Salander óriásira nagyított útlevélképe díszítette, mindenféle harsogó főcím alatt. Az egyik így szólt:

HÁROMSZOROS GYILKOST KÖRÖZNEK

A másik, ha lehet, még szenzáció-hajhászabb volt:

ELMEBETEG TÖMEGGYILKOST KERES A RENDŐRSÉG

Egy órát beszélgettek, ami alatt Blomkvist elmagyarázta, milyen kapcsolat fűzi Salanderhez, és miért nem hiszi, hogy bűnös lenne. Végül megkérdezte a húgát, hajlandó volna-e védeni Salandert, ha és amennyiben elkapják.

– Képviseltem már néhány nőt bántalmazási ügyekben, de igaziból nem vagyok büntetőjogi ügyvéd.

– Viszont a legdörzsöltebb ügyvéd vagy, akit ismerek, és Lisbeth-nek olyasvalakire lesz szüksége, akiben megbízhat. Szerintem egy idő után ő is beleegyezne.

Annika hosszas tépelődés után végül is vonakodva belement abba, hogy legalább beszéljen Salanderrel, ha odáig jutna a dolog.

Egy órakor Modig felügyelő telefonált, és megkérdezte, elmehetne-e Salander táskájáért. A rendőrség nyilvánvalóan megtalálta és elolvasta a levelet, amit Blomkvist küldött a lánynak.

Modig húsz perccel később be is futott, Blomkvist pedig hellyel kínálta Eriksson mellett a nappaliban. Ő maga a konyhába ment, és levette a táskát a mikrohullámú sütő melletti polcról. Pillanatnyi habozás után kivette belőle a kalapácsot és a gázspray-s palackot. Ezért rám húzhatják a bűnpártolást. A Mace spray birtoklása önmagában is bűncselekmény. És a kalapács is alátámasztotta volna a Salander erőszakos hajlamai melletti érveket. Arra pedig semmi szükség, gondolta Blomkvist.

Megkínálta Modigot kávéval.

– Feltehetnék néhány kérdést?

– Tessék.

– Az ön által Salandernek írt levélben, amit a kollégáim a Lundagatanon találtak, az áll, hogy ön tartozik neki. Ez pontosan mit jelent?

– Lisbeth Salander óriási szívességet tett nekem.

– Milyen szívesség volt ez?

– Olyan, ami csak rá és rám tartozik, és amiről nem szándékozom beszélni.

Modig szúrósan nézett rá.

– Emlékeztetem, hogy gyilkossági ügyről van szó.

– És remélem, hogy minél hamarabb el is fogják azt a rohadékot, aki megölte Dagot és Miát.

– Úgy véli, hogy nem Salander volt az?

– Igen, úgy vélem.

– Ebben az esetben mit gondol, ki lőtte le a barátait?

– Azt nem tudom. De Dag elég sok embert készült leleplezni, akiket ez komolyan sújtott volna. Közülük is lehet valaki a gyilkos.

– És ez az ember miért lőtte volna le azt az ügyvédet. Nils Bjurmant?

– Nem tudom. Legalábbis még nem.

Modig hirtelen elmosolyodott. Blomkvist tekintetét megszilárdította az eltökéltség. Tudta, hogy a férfit Kalle Blomkvistnek csúfolják, Astrid Lindgren regényeinek detektívhőse után. Most már azt is értette, miért.

– De ki akarja deríteni?

– Ha tudom. Ezt megmondhatja Bublanski felügyelőnek is.

– Megmondom. Maga viszont, remélem, szól nekünk, ha Salander jelentkezik.

– Nem hiszem, hogy egyszer csak megkeresne és közölné, hogy ő a gyilkos, de ha megteszi, megpróbálom meggyőzni, hogy adja fel magát.

– És ha azt mondja, hogy ártatlan?

– Akkor remélem, hogy fel tud világosítani róla, mi történt.

– Blomkvist úr, ez most szigorúan köztünk marad, de remélem, ön is belátja, hogy muszáj letartóztatnunk Lisbeth Salandert. Semmi ostobaságot ne csináljon, ha kapcsolatba lép önnel. Ha téved, és mégiscsak ő követte el ezeket a gyilkosságokat, akkor ön óriási veszélybe kerülhet.

Blomkvist bólintott.

– Remélem, önt nem kell megfigyelés alá helyeznünk. Nyilván tudja, hogy törvénytelen egy körözött személyt segíteni a menekülésben. Gyilkosság esetében pedig a bűnpártolás különösen súlyos bűncselekmény.

– Én a magam részéről azt remélem, hogy azért önök is szentelnek némi időt annak a lehetőségnek a kivizsgálására is, hogy Salandernek semmi köze ehhez az egész ügyhöz.

– Fogunk. Következő kérdés. Nem tudja véletlenül, milyen komputeren dolgozott Dag Svensson?

– Egy használt Mac iBook 500-ason, harmincöt centis képátlóval. Mint az enyém, csak a képernyője nagyobb – Blomkvist a saját gépére mutatott a mellettük álló asztalon.

– És van ötlete, hogy hol tarthatta?

– Egy fekete hátizsákban hordta. Gondolom, a lakásban van.

– Ott nincs. A szerkesztőségben lehet?

– Nem. Átnéztem az asztalát, és egészen biztosan nincs ott.

Pár pillanatig hallgattak.

– Jól értem, hogy Dag számítógépe eltűnt? – kérdezte végül Blomkvist.

Blomkvist és Eriksson listát készített azokról, akiknek elméletileg lehetett indítékuk Svensson meggyilkolására. Minden nevet külön papírlapra írtak, s ezeket Blomkvist kiragasztott a nappali falára. Mindegyikük férfi volt – vagy kuncsaft, vagy strici –, és mindannyian szerepeltek a könyvben. Este nyolcra harminchét személyt szedtek össze, akik közül harmincat Svensson egyértelműen azonosított. Heten álnéven szerepeltek a szövegben. Huszonegyen kuncsaftok voltak, akik igénybe vették egyik-másik lány szolgáltatásait. A gyakorlati problémát – a könyv kiadásának szempontjából – az jelentette, hogy a szöveg jó része olyan információkon alapult, amelyeknek csak Svensson és Johansson volt a birtokában. Olyan írónak, aki náluk kevesebbet tudott a témáról, magának kellett igazolnia az állításait.

Úgy becsülték, hogy a szöveg körülbelül nyolcvan százaléka komolyabb problémák nélkül kiadható, a maradék húsz százalékon viszont rengeteget kell kínlódni, mire közölhetővé pofozzák. Abban nem kételkedtek, hogy az adatok pontosak, viszont nem ismerték a legmegdöbbentőbb közlések mögötti munka részleteit. Ha Svensson még él, kérdés nélkül kiadhatták volna a könyvet – ő és Johansson minden ellenvetést könnyedén megcáfoltak volna.

Blomkvist kinézett az ablakon. Már besötétedett, és esett az eső.

– A kézirattal rendben volnánk – mondta Eriksson. – Viszont semmivel sem jutottunk közelebb ahhoz, hogy ki ölte meg Dagot és Miát.

– Talán itt van a neve a falon – intett a fejével Blomkvist.

– Azért azt se zárjuk ki, hogy az illetőnek a világon semmi köze a könyvhöz. Lehetett akár a barátnőd is.

– Lisbeth – javította ki Blomkvist.

Eriksson rápillantott. Másfél éve dolgozott a Millenniumnál. A Wennerström-botrány kellős közepén csatlakozott a laphoz. Többévnyi ideiglenes státusz után ez volt az első teljes munkaidős állása. Remekül teljesített. A Millenniumnál dolgozni rangot jelentett. Erősen kötődött Bergerhez és a stáb többi tagjához, de Blomkvist társaságában mindig egy kicsit kényelmetlenül érezte magát. Maga sem tudta, miért van ez, de az egész szerkesztőségben Blomkvistet látta a legzárkózottabbnak és elérhetetlenebbnek.

Az elmúlt egy évben sokszor jött be késve, és üldögélt Bergernél vagy egyedül a saját irodájában. Gyakran járt el, és Eriksson az első néhány hónapban többször látta őt a tévében, mint személyesen. Nem igazán szeretett csevegni, és a munkatársak azt mondták róla, hogy megváltozott. Sokkal hallgatagabb lett, mint volt.

– Ha ki akarom sakkozni, miért lőtték le Dagot és Miát, többet kell tudnom erről a Salanderről. Nem tudom hol elkezdeni, ha…

Nem fejezte be a mondatot. Blomkvist ránézett. Aztán leült az Erikssonéra merőlegesen álló fotelbe, és feltette a lábát az asztalra az övé mellé.

– Szeretsz a Millenniumnál dolgozni? – kérdezte nyugtalanító hangon. – Úgy értem, már másfél éve nálunk vagy, de eddig annyit rohangáltam, hogy nem is tudtunk rendesen megismerkedni.

– Igen, nagyon szeretek. Ti elégedettek vagytok velem?

– Erikával többször megállapítottuk már, hogy még sosem volt ilyen jó szerkesztőasszisztensünk. Nagyon örülünk, hogy rád találtunk. És bocs, hogy ezt eddig nem mondtam.

Eriksson elégedetten mosolygott. Nem mindennapi dolog, ha az embert megdicséri a nagy Mikael Blomkvist.

– De nem egészen ezt akartam kérdezni – emlékeztette Blomkvistet.

– Megmondanád, mi köti Salandert a Millenniumhoz? Sosem beszélsz róla, és Erika is alig mondott valamit.

Blomkvist a szemébe nézett. Bergerrel maradéktalanul megbíztak Erikssonban, de voltak dolgok, amelyekről egyszerűen nem beszélhetett.

– Egyetértek veled – kezdte. – Ha fel akarjuk deríteni a gyilkosságot, többet kell tudnod. Tőlem első kézből kapod az információt, és az is én vagyok, aki összeköti Lisbethet Daggal és Miával. Úgyhogy kérdezz, én meg legjobb tudásom szerint válaszolok. Ha pedig nem tehetem, akkor azt mondom, nem.

– Mi ez a titokzatoskodás? Először is, kicsoda Lisbeth Salander, és mi köze van a Millenniumhoz?

– Két évvel ezelőtt adatgyűjtéssel bíztam meg egy nagyon bonyolult ügyben. Épp ez a baj. Nem mondhatom el, mit segített. Erika tudja, de ő is titoktartást ígért.

– Két éve… vagyis pont, mielőtt kicsináltad Wennerströmöt. Megkockáztathatom, hogy ez a kutatás kapcsolódott az ügyhöz?

– Nem, nem kockáztathatod meg. Sem megerősíteni, sem cáfolni nem fogom. Annyit viszont elárulhatok, hogy megbíztam Lisbethet egy másik feladattal is, és kitűnő munkát végzett.

– Igen, hallottam, amikor Hedestadban remetéskedtél. Fel is került az a Hedestad a térképre. Harriet Vanger feltámadt halottaiból, meg ilyenek. Fura is, hogy mi egy szót sem írtunk erről a feltámadásról.

– Mégpedig azért nem, mert Harriet csatlakozott hozzánk. Hagytuk, hadd kutakodjanak utána mások. Salanderrel kapcsolatban pedig hidd el nekem, hogy annak, amit abban a másik ügyben segített nekem, semmi köze ahhoz, ami Enskedében történt.

– Elhiszem.

– Hadd adjak egy tanácsot. Ne találgass. Ne következtess. Csak fogadd el, hogy segített nekem, de nem mondhatom el, és nem is fogom elmondani, miben. Egy egész másik ügyben. És közben mellesleg megmentette az életemet. Szó szerint.

Eriksson meglepetten nézett fel. Erről eddig nem is hallott.

– Akkor elég jól ismered.

– Hát, amennyire őt ismerni lehet – felelte Blomkvist. – Lisbeth Salander a legrejtőzködőbb ember, akit ismerek.

Talpra ugrott, és kibámult az ablakon a sötétségbe.

– Nem tudom, te kérsz-e, de én csinálok magamnak egy vodka-lime-ot – szólalt meg aztán.

– Mindenesetre jobban hangzik, mint még egy kávé…

Armanskij Blidö szigetén, a nyaralójában töltötte a hétvégét, és végig Salanderre gondolt. A gyerekei már felnőttek, és nem akarták a szüleikkel tölteni az ünnepeket. Ritva, aki huszonöt éve volt a felesége, észrevette, hogy időnként egészen máshol jár. Gyakran hallgatott el, és szórakozottan felelgetett, ha szólt hozzá. Mindennap elautózott az első boltig, és megvette az újságokat. A veranda ablakánál ülve olvasott, nyomon követve a Salander utáni vadászatot.

Csalódott volt, amiért ennyire félreismerte Salandert. Tudta róla, hogy mentális problémái vannak. Az sem lepte meg, hogy akár súlyosan megsebesíthet valakit, aki fenyegeti. Az, hogy rátámadt a gyámjára – aki a szemében olyasvalakinek tűnhetett, aki bele akarja ártani magát a dolgaiba – bizonyos fokig érthető volt. Nyilván minden kísérletet fenyegetőnek érzett, ami arra irányult, hogy irányítsák az életét. Azt viszont sehogyan sem tudta felfogni, hogyan lőhetett le két embert, akik minden rendelkezésre álló információ szerint tökéletesen ismeretlenek voltak a számára.

Armanskij egyre csak kereste a kapcsolatot Salander és az enskedei pár közt, a bizonyítékot arra, hogy valamelyikük vagy mindkettőjük kiprovokálta belőle ezt a tettet. De semmi ilyesmit nem talált a lapokban, csak spekulációkat arról, hogy az elmebeteg nő valószínűleg rohamot kapott.

Kétszer is felhívta Bublanski felügyelőt, hogy érdeklődjön, de a nyomozás vezetője sem tudott semmit mondani a keresett kapcsolatról. Semmi nem utalt arra, hogy Salander egyáltalán hallott volna Svenssonról és Johanssonról. Ha nincsenek az ujjlenyomatai a gyilkos fegyveren és a vitathatatlan kapcsolata Bjurmannal, a rendőrség sötétben tapogatózott volna.

– Tehát az a célunk, hogy kiderítsük, valóban Salander gyilkolta-e meg Dagot és Miát, ahogy a rendőrség állítja. – tért a tárgyra Eriksson. – A nevek a falon… Mégis hogy folytassuk?

– Mint egy tényfeltáró munkát. Ez nem rendőrségi nyomozás. De mindig pontosan kell tudnunk, hol tart a rendőrség, és kiszedni belőlük mindent, amit tudnak. Olyan lesz, mint minden más meló, csak nem kell mindent közzétenni, amire rájövünk.

– De ha Salander a gyilkos, csak kell lennie valami kapcsolatnak közte és Dagék között. Márpedig az egyetlen kapcsolat, amiről tudunk, te magad vagy.

– Valójában én sem. Több mint egy éve nem beszéltem Lisbethtel. Nem is értem, hogy tudta meg, hogy ők egyáltalán…

Blomkvist hirtelen elhallgatott. Lisbeth Salander, a világklasszis hacker. Hirtelen felderengett benne, hogy a laptopja tele van a Svenssonnal folytatott levelezésével, a könyv részleteivel, és ott van rajta Johansson disszertációja is. Nem tudta, figyeli-e a számítógépét Salander, de ha fel is fedezte, hogy ismeri Svenssont, mi oka lehetett, hogy lelője őt és Johanssont? Sőt, épp ellenkezőleg, segítenie kellett volna őket, hiszen a nők elleni erőszakról készültek beszámolni. Már ha Blomkvist jól ismerte őt.

– Mintha eltűnődtél volna valamin – mondta Eriksson.

Blomkvist nem szándékozott neki Salander informatikai tehetségéről beszélni.

– Á, csak elbambultam, nagyon fáradt vagyok.

– Na jó. Ezt a te Lisbethedet nemcsak Dag és Mia, hanem a gyámja megölésével is gyanúsítják, és itt teljesen egyértelmű a kapcsolat. Róla mit tudsz?

– Semmit. A nevét sem hallottam soha. Sőt azt sem tudtam, hogy gyámja van.

– De annak a valószínűsége, hogy valaki más ölte meg mind a három embert, gyakorlatilag nulla. Még ha valaki a könyv miatt ölte is meg Dagot és Miát. Lisbeth gyámjának a meggyilkolására nem volt indítéka.

– Tudom, és ez az, ami nem hagy nyugodni. De el tudok képzelni egy olyan lehetőséget, amiben egy külső személy gyilkolta meg Dagot, Miát és Lisbeth gyámját is.

– És mi az?

– Tegyük fel, hogy Dagot és Miát azért ölték meg, mert a leánykereskedelem körül szaglásztak, és Lisbeth is belekeveredett az ügybe. Mivel Bjurman volt Lisbeth gyámja, lehet, hogy ő megbízott benne, és így esetleg olyasmi jutott a tudomására, ami végül is a meggyilkolásához vezetett.

– Aha, már értem. De erre egy mákszemnyi bizonyítékod sincs.

– Hát az nincs.

– És akkor mit gondolsz? Bűnös, vagy sem?

Blomkvist sokáig gondolkodott.

– Azt kérdezed, hogy képes-e embert ölni? Képes. Nagyon be tud vadulni. Egyszer láttam, amikor…

– Amikor megmentett?

Blomkvist a szemébe nézett.

– A részleteket nem mondhatom el. Lényeg, hogy volt egy ember, aki meg akart ölni, és már majdnem sikerült neki. Na, akkor jött ő, és szemrebbenés nélkül leverte egy golfütővel.

– És ezt nem mondtad el a rendőrségnek?

– Nem. És te sem mondhatod el senkinek. Malin, muszáj, hogy meg tudjak bízni benned.

– Nem mondom el senkinek. Még Antonnak sem. Azonkívül, hogy a főnököm vagy, kedvellek is, és nem akarok ártani neked.

Blomkvist rámosolygott, aztán újra elkomolyodott.

– Abban biztos vagyok, hogy ha szükséges, megölte volna azt az embert, hogy megvédjen. Viszont úgy gondolom, hogy egyébként ésszerűen gondolkodik. Legalábbis a maga fura módján. Volt már iszonyúan erőszakos, de azért, mert szükség volt rá. Ahhoz, hogy megöljön valakit, az kellett, hogy nagyon komolyan fenyegesse vagy feldühítse az illető.

Elgondolkodott. Eriksson türelmesen nézte.

– Az ügyvédről most nem beszélek, őt nem ismertem. De hogy Dag és Mia ennyire fenyegették vagy megharagították volna, az szinte lehetetlen.

Sokáig szótlanul ültek. Eriksson megnézte az óráját, és látta, hogy már fél tíz.

– Késő van. Haza kell mennem.

– Nehéz napunk volt. Holnap folytatjuk a rostálást. Hagyd csak az edényeket, majd én.

Nagyszombat éjjelén Armanskij álmatlanul feküdt, és Ritvát ügyelte, ahogy alszik. Egyszerűen nem értette, mi történik. Papucsba és hálóköntösbe bújt, és átment a nappaliba. Hűvös volt, így néhány fahasábot rakott a cserépkályhába, majd kinyitott egy sört, és nézte a Furusund-csatorna sötét vizét. Mit tudok én róla?

Salander szeszélyes és kiszámíthatatlan. Ez nem volt kétséges.

2003 telén történt valami, ami miatt nem dolgozott neki többet, és egy év szabadságra ment. Ennek a hirtelen távozásnak volt valami köze Blomkvisthez is – de ő sem tudta, mi történt a lánnyal.

Aztán visszajött, és meglátogatta. Azt állította, hogy „elvan”, amin nyilván azt értette, hogy van annyi pénze, amiből megél egy ideig.

Rendszeresen látogatta Palmgrent. Blomkvistet nem kereste meg.

Lelőtt három embert, akik közül kettőt állítólag nem is ismert.

Itt valami nincs rendben.

Armanskij kortyolt a söréből, és rágyújtott egy szivarkára. Rosszkedvéhez most már bűntudat is járult.

Amikor Bublanski nála járt, készségesen rendelkezésére bocsátotta a tőle telhető legtöbb információt ahhoz, hogy elkapják Salandert. Nem kételkedett benne, hogy el is fogják – minél előbb, annál jobb. Az viszont nagyon bántotta, hogy gondolkodás nélkül elhitte: a lány bűnös. De hiszen ha a rendőrség azt mondja neki, hogy gyilkossággal gyanúsítanak valakit, az jó eséllyel úgy is van.

A rendőrség azonban nem veszi figyelembe, hogy ő maga esetleg igazságosnak érezte a tettét: esetleg hogy van valami enyhítő körülmény vagy ésszerű magyarázat arra, hogy őrjöngésbe kezdett. Egyszerűen csak meg akarják találni őt, és rábizonyítani, hogy ő adta le a lövéseket. Nem, a lelkivilágában nem fognak kutakodni… Megelégszenek azzal, ha indítékot találnak, és ha nem, még mindig beállíthatják az egész öldöklést az elmebaja következményének. Megrázta a fejét. Nem volt képes elfogadni a lányt, mint elmebeteg tömeggyilkost. Salander soha semmit nem tett akarata ellenére vagy anélkül, hogy átgondolta volna a következményeket.

Csodabogár – az igen. De őrült – az semmiképpen.

Kellett tehát lennie magyarázatnak, lett légyen az bármily zavaros olyasvalaki számára, aki nem ismerte őt. Hajnali két óra tájban meghozta a döntést.

17. FEJEZET

Március 27., húsvét vasárnap – március 29., kedd

Armanskij vasárnap reggel, többórás hánykolódás után felkelt. Vigyázva, hogy ne ébressze fel Ritvát, leosont a földszintre, kávét főzött, és szendvicseket csinált. Aztán bekapcsolta a laptopját.

Megnyitotta az űrlapot, amit a Milton Securitynél a személyi átvilágításokhoz használtak. Annyi adatot gépelt be Salanderről, amennyit csak tudott.

Kilenckor lejött Ritva is, és kávét töltött magának. Megkérdezte a férjét, hogy mit csinál, de az csak mormogott valamit, és írt tovább. Egész napra belemerült a munkába.

Blomkvistnek végül is nem lett igaza, talán mert húsvét volt, és a rendőrségen gyakorlatilag senkit nem lehetett találni. Mindenesetre a média csak vasárnap reggelre fedezte föl, hogy ő találta meg Svensson és Johansson holttestét. Először az Aftonbladet riportere, régi barátja hívta fel.

– Szóval te találtál rá az enskedei párra.

Blomkvist megerősítette, hogy így van.

– A forrásom szerint a Millenniumnak dolgoztak.

– A forrásodnak csak részben van igaza. Dag Svenssont tényleg megbíztuk egy munkával, de Mia Johanssont nem.

– Apám, azért azt el kell ismerned, hogy ez állati nagy sztori.

– Tudom – sóhajtotta megviselten Blomkvist.

– Miért nem adtatok ki közleményt?

– Dag a kollégánk és a barátunk volt. Úgy gondoltuk, mielőtt bármit közzéteszünk, először az ő és Mia rokonaival tudatjuk, hogy mi történt.

Blomkvist tudta, hogy ezt még nem fogják idézni.

– Érthető. Min dolgozott Dag?

– Egy sztorin, amivel megbíztuk.

– Miről?

– Milyen fogásra számítotok ti?

– Szóval van fogás.

– Na elmész az anyádba, Nicklasson.

– Jaj már, Blomman! Úgy gondolod, hogy a gyilkosságok összefüggenek a sztorival, amin Dag Svensson dolgozott?

– Ha még egyszer Blommannak hívsz, idén már nem beszélek veled.

– Jól van na, bocs. Tehát úgy gondolod, hogy Dagot az oknyomozó munkája miatt ölték meg?

– Fogalmam sincs, miért ölték meg.

– Volt a sztorinak valami köze Lisbeth Salanderhez?

– Nem. Semmi a világon.

– Ismerte Dag azt az eszementet?

– Nem tudom.

– Dag újabban a számítógépes bűnözésről írogatott cikkeket. A Millennium-os sztori is ilyen volt?

Nem adod fel, mi? – gondolta magában Blomkvist. Épp megmondta volna Nicklassonnak, hogy szálljon le róla, amikor hirtelen felült az ágyban. Rögtön két remek ötlete támadt. Nicklasson valami másról kezdett beszélni.

– Várjál, Nicklasson. Tartsd, és ne mozdulj. Mindjárt jövök. Felkelt, és a mikrofonra tapasztotta a kezét. Hirtelen egész más világban volt.

A gyilkosságok óta egyfolytában azon törte a fejét, hogyan léphetne kapcsolatba Salanderrel. Volt rá esély – komoly esély –, hogy bárhol is van, elolvassa, amit ő az újságnak nyilatkozik. Ha letagadja, hogy ismeri, azt úgy értelmezheti, hogy elhagyta vagy elárulta őt. Ha megvédi, azt mások fogják úgy értelmezni, hogy többet tud a gyilkosságokról, mint amit elmondott. Ha viszont a megfelelő kijelentéseket teszi, azzal ráveheti Salandert, hogy keresse meg.

– Bocs, már itt is vagyok. Mit is mondtál?

– Kérdeztem, hogy Dag a számítógépes bűnözésről írt-e.

– Na, ha nyilatkozat kell, kapsz.

– Nosza.

– De csak ha szó szerint idézel.

– Miért, még hogy idézhetnélek?

– Erre inkább nem válaszolok.

– Szóval mit akarsz mondani?

– Negyedórán belül elküldöm.

– Mi?

– Nézd a mailedet – mondta Blomkvist, és letette.

Az íróasztalhoz lépett, és bekapcsolta az iBookot. Megnyitotta a Wordot, két percig összpontosított, aztán írni kezdett.

A Millennium főszerkesztőjét, Erika Bergert mélységesen megrázta kollégája, a szabadúszó újságíró Dag Svensson meggyilkolásának híre. Reméli, hogy a gyilkos kilétére minél előbb fény derül.

Dag Svensson és barátnője holttestére a Millennium publicistája, Mikael Blomkvist talált rá szerda éjjel.

„Dag Svensson fantasztikus tehetségű újságíró volt, és emberként is nagyon kedveltem. Rengeteg cikkötlettel jött elő. Több minden egyéb között a számítógépes bűnözés terén folytatott nagyarányú kutatást” – nyilatkozta az Aftonbladetnek Mikael Blomkvist.

Sem Blomkvist, sem Berger nem kíván találgatásokba bocsátkozni arra vonatkozóan, hogy ki és milyen indokkal követhette el a gyilkosságokat.

Blomkvist felvette a telefont, és Bergert hívta.

– Szia, Ricky, képzeld, most nyilatkoztál az Aftonbladetnek.

– És mit?

Blomkvist felolvasta.

– Ez hogy jutott eszedbe?

– Ez az utolsó szóig igaz. Dag tíz évig volt szabadúszó, és főleg a számítógépes biztonságtechnikával foglalkozott. Sokszor beszélgettünk erről, és szóba került, hogy ebben a témában is ír nekünk egy cikket, ha végzett a leánykereskedős sztorival. Na és kit érdekel még nagyon a hackelés?

Berger most jött rá, mi volt a férfi szándéka.

– Okos, Micke. Nagyon okos. Oké, mehet.

Nicklasson az e-mail elküldése után egy perccel visszahívta Blomkvistet.

– Hát ez nem túl sok.

– Ez van, más lapok ennyit sem kapnak. Vagy leközlitek így, ahogy van, vagy sehogy.

Blomkvist visszament az iBookhoz. Egy percig gondolkozott, majd újra írni kezdett:

Kedves Lisbeth!

Miután megírom ezt a levelet, itt hagyom a gépemen. Tudom, hogy előbb-utóbb úgyis elolvasod. Emlékszem, hogy nyúltad le két éve Wennerström merevlemezét, és feltételezem, hogy gondosan meghackelted az én gépemet is. Az már tiszta, hogy nem akarsz engem látni többet. Nem kérdezem, miért, és nem is kell megmagyaráznod.

De az elmúlt pár nap eseményei, tetszik, vagy sem, megint összehoztak minket. A rendőrség szerint te öltél meg két embert, akikkel nagyon jóban voltam. Én találtam rá Dagra és Miára, percekkel azután, hogy lelőtték őket. Én nem hiszem, hogy te voltál az. És nagyon remélem, hogy tényleg nem. A rendőrség pszichopata gyilkosnak tart téged, de ha így van, akkor vagy nagyon félreismertelek, vagy a felismerhetetlenségig megváltoztál az elmúlt egy évben. És ha mégsem, akkor a rendőrök rossz, nyomon járnak.

Ebben a helyzetben valószínűleg arra kéne biztassalak, hogy fordulj a rendőrséghez, de gondolom, hiába is tépném a számat. Előbb-utóbb viszont megtalálnak, és akkor jól fog jönni egy barát. Velem talán nem akarsz tárgyalni, de van egy húgom, Annika Giannini, aki ügyvéd. Mégpedig a legjobb. Hajlandó képviselni téged, ha hozzá fordulsz. Bízhatsz benne.

Ami a Millenniumot illeti, mi is nyomozni kezdtünk, hogy megtudjuk, miért halt meg Dag és Mia. Most éppen egy listát állítok össze azokról, akiknek volt okuk elhallgattatni Dagot. Nem tudom, jó nyomon járok-e, de egyenként le fogom ellenőrizni őket.

Az egyik fő gondom az, hogy nem tudom, hogy jön a képbe Nils Bjurman. Dag sehol nem említi a kéziratban, és semmilyen összefüggést nem találok közte és Dagék között!

Segíts. Kérlek! Mi a kapcsolat?

Mikael

Ui.: Csináltass új igazolványképet. Ez elég előnytelen.

A dokumentumnak a [Sallynek] címet adta, majd létrehozott egy <LISBETH SALANDER> nevű mappát, és ikont is csinált neki.

Kedd reggelre Armanskij megbeszélést hívott össze az irodájában, amelyen rajta kívül hárman vettek részt.

Johan Fräklund, a solnai rendőrség egykori nyomozója a Milton operatív egységének vezetője volt. Ő felelt a tervezésért és az elemzésért. Armanskij tíz éve alkalmazta, és a cég egyik legértékesebb emberének tartotta a hatvanas évei elején járó férfit.

Berendelte Sonny Bohmant és Niklas Hedströmöt is. Bohman korábban szintén rendőr volt. A norrmalmi készenlétieknél kapta a kiképzését a nyolcvanas években, majd az életvédelmi osztályra került, ahol tucatnyi drámai kimenetelű nyomozást vezetett, egyebek között kulcsszerepet játszott a Lézerember nevű orvlövész (8) kilencvenes évek eleji tombolása során. 1997-ben érkezett a Miltonhoz, rengeteg győzködés és jelentékeny összegű fizetés hatására.

Niklas Hedström újoncnak számított a cégnél. A rendőrtiszti főiskolára járt, de az utolsó vizsgák előtt tudta meg, hogy veleszületett szívelégtelensége van. Meg kellett operálni, és a rendőrkarrierje is véget ért.

Fräklund, aki Hedström apja lehetett volna, azt javasolta Armanskijnak, hogy adjanak a fiúnak egy esélyt. Mivel épp üresedés volt az elemzőknél, Armanskij alkalmazta, és ezt azóta sem bánta meg. Hedström öt éve dolgozott a Miltonnál. A terepen ugyan nem szerezett tapasztalatokat, éles elméje viszont bőven pótolta ezt.

– Jó reggelt mindenkinek, foglaljanak helyet, és kezdjenek olvasni – mondta Armanskij. Három dossziét nyújtott át, mindegyikben mintegy ötven fénymásolt újságkivágással a Salander utáni vadászatról, és a saját háromoldalas írásával a lányról. Hedström végzett először az olvasással, és letette a mappát. Armanskij megvárta, amíg Bohman és Fräklund is a végére ér.

– Feltételezem, uraim, hogy egyikük figyelmét sem kerülték el a hétvégi újságok címlapjai.

– Lisbeth Salander – mondta sötét hangon Fräklund.

Bohman a fejét csóválta.

Hedström kifürkészhetetlen arckifejezéssel bámult a semmibe, és mintha szomorúan mosolygott volna. Armanskij végignézett a trión.

– Munkatársunk volt – mondta. – Mennyire ismerték meg, míg itt dolgozott?

– Én egyszer megpróbáltam felszedni – mondta Hedström. – Nem igazán jött össze. Azt hittem, leharapja a fejem. Fajtiszta fapina, ezenkívül összesen, ha tíz mondatot beszéltünk.

– Én rendkívül furcsának találtam – mondta Fräklund. Bohman megvonta a vállát.

– Én meg dühöngő őrültnek, és rohadt idegesítőnek. Azt mindig sejtettem, hogy nem normális, de hogy ekkora egy eszelős, azt nem gondoltam volna.

– A maga útján járt – mondta Armanskij. – Nem volt könnyű kezelni. De megbíztam benne, mert a legjobb adatgyűjtő volt, akivel valaha találkoztam. Mindig messze az elvárásokon túl teljesített.

– Ezt sosem értettem – mondta Fräklund. – Nem tudom felfogni, hogy akinek ennyi esze van, az hogy lehet ekkora csődtömeg, ha be kell illeszkednie valahova.

– A válasz természetesen az elmeállapotában rejlik – válaszolta Armanskij, a dossziéra bökve. – Cselekvőképtelennek nyilvánították.

– Erről például lövésem se volt – mondta Hedström. – Nem volt neki a homlokára írva, hogy hatóságilag zizi. És ön sem mondta soha.

– Nem – felelte Armanskij. – Mert úgy gondoltam, nem kell jobban megbélyegezni, mint amennyire már úgyis meg van. Egy esély mindenkinek jár.

– És hogy mi volt ennek a jótékonyságnak az eredménye, azt mindenki láthatta Enskedében – mondta Bohman.

– Lehetséges.

Armanskij nem akarta leleplezni Salander iránti gyengéd érzelmeit ez előtt a három vérprofi előtt, akik most érdeklődve vizslatták. A beszélgetés nagyjából közömbös hangon folyt, de tudta a többiekről, hogy a Milton alkalmazottainak többségéhez hasonlóan utálják Salandert. Nem akart gyengének és zavartnak látszani. Fontos volt, hogy olyan tálalásban adja elő a feladatot, amivel felszítja bennük a lelkesedést és a profi szellemet.

– Elhatároztam, hogy a cég fennállása során először egy tisztán belső feladatra mozgósítjuk a Milton erőforrásait – mondta. – A költségvetést nem fogja túlzottan megterhelni, de arra gondoltam, hogy magukat, Bohman és Hedström, felmentem a mostani munkáik alól. Az új feladatuk, bár ez talán kissé homályos megfogalmazás, az lesz, hogy megállapítsák az igazságot Lisbeth Salander ügyében.

A két férfi kétkedve nézte Armanskijt.

– Fräklund, maga vezeti és folyamatosan szemmel tartja a nyomozást. Tudni akarom, mi történt, mi késztethette Salandert arra, hogy megölje a gyámját és az enskedei párt. Kell lennie ésszerű magyarázatnak.

– Már bocsánat, de szerintem ez inkább a rendőrség dolga lenne – mondta Fräklund.

– Ez kétségtelen – felelte Armanskij. – Nekünk azonban van egy nagy előnyünk a rendőrséggel szemben. Ismertük Salandert, van némi fogalmunk arról, hogyan működik.

– Hát, ha maga mondja… – Bohman hangja bizonytalanul csengett. – Én speciel nem hiszem, hogy ennél a cégnél bárki is ismerte Salandert, vagy akár csak sejtette, mi jár a kis fejecskéjében.

– Az nem számít – mondta Armanskij. – Salander a Milton Security munkatársa volt. Véleményem szerint ez kötelez minket arra, hogy kiderítsük, mi az igazság.

– De már vagy… mióta is, két éve nem dolgozik itt – vetette ellene Fräklund. – Nem hiszem, hogy bármennyire is felelősek lennénk azért, amit csinált. És felteszem, a rendőrség sem igen szeretné, ha beleütnénk az orrunkat a dolgukba.

– Éppen ellenkezőleg – vágta rá Armanskij.

Ez volt a legnagyobb aduja, ügyesen kellett kijátszania.

– Hogyhogy? – ámult el Bohman.

– Tegnap hosszan elbeszélgettem Ekström ügyésszel és a nyomozás vezetőjével, Bublanski felügyelővel. Ekströmön nagy a nyomás. Ez nem valami leszámolás két bűnbanda között, hanem egy hatalmas médiaérdeklődést vonzó ügy, amiben – legalábbis minden jel erre mutat – kivégeztek egy ügyvédet, egy kriminológust és egy újságírót. Ekströmmel egyetértettünk abban, hogy most a legfontosabb dolog Lisbeth Salander mielőbbi kézrekerítése, mielőtt megint kárt tesz magában vagy másokban. Miután mi többet tudunk róla, mint a rendőrség, beszállhatunk a nyomozásba. Abban egyeztünk meg, hogy maguk ketten – mutatott Bohmanra és Hedströmre – szépen átköltöznek a Kungsholmenre, és csatlakoznak Bublanski csapatához.

A három alkalmazottnak leesett az álla.

– Elnézést, hogy közbekérdezek – szólalt meg nagy nehezen Bohman –, de mi ugyebár egyszerű civilek vagyunk. Tényleg megengedi a rendőrség, hogy csak úgy részt vegyünk egy gyilkosság utáni nyomozásban?

– Bublanski vezetése alatt fognak dolgozni, de nekem is jelentenek. Teljes hozzáférést kapnak a nyomozati anyagokhoz. És Bublanski is megkap minden információt, amivel maguk rendelkeznek, vagy amit ezután derítenek ki. Tehát a rendőrség is jól jár. Maguk pedig nem egyszerű civilek. Maga meg Fräklund többet dolgozott a rendőrségnél, mint itt, és Hedström is járt a rendőrtisztire.

– De ellenkezik az alapelvekkel, hogy…

– Dehogy ellenkezik. A rendőrség gyakran alkalmaz a nyomozásoknál civil tanácsadót, például pszichológust vagy tolmácsot, ha külföldi személy is érintett az ügyben. Maguk is civil tanácsadók lesznek, akik rendelkeznek némi ismerettel az elsőszámú gyanúsítottról.

Fräklund lassan bólintott.

– Jó. Tehát a Milton összefog a rendőrséggel, hogy megpróbáljuk elkapni Salandert. Egyéb?

– Igen. Amíg a Milton benne van az ügyben, az egyetlen feladatuk az igazság kiderítése. Semmi más. Tudni akarom, Salander volt-e, aki lelőtte ezt a három embert, és ha igen, miért.

– Tehát lehetséges, hogy nem ő volt az? – kérdezte Hedström.

– A rendőrségnek elég súlyos közvetett bizonyítékai vannak. Én viszont tudni akarom, van-e a történetnek másik oldala. Volt-e esetleg cinkosa, netán az a cinkos lőtt-e végül is, vagy van-e valamilyen eddig ismeretlen körülmény.

– Hát egy hármas gyilkosságnál elég nehéz lesz enyhítő körülményt találni – mondta Fräklund. – Ha ilyesmit keresünk, fenn kell tartanunk annak a lehetőségét, hogy Salander ártatlan. De én azt nem hiszem.

– Én sem – ismerte be Armanskij. – Mindenesetre a maguk dolga az lesz, hogy mindenben együttműködjenek a rendőrséggel, és segítsenek a lehető leggyorsabban letartóztatni.

– Mekkora keret van rá? – kérdezte Fräklund.

– Amekkora kell. De rendszeres értesítést kérek arról, hogy mi mennyibe került, és ha kezd kicsúszni a kezünkből, leállunk. De tételezzük fel, hogy mától kezdve legalább egy hétig ezen dolgoznak. És miután én vagyok itt az, aki a legjobban ismeri Salandert, jó lenne, ha kikérdeznének engem is.

Modig akkor esett be a terembe, mikor a kollégái épp leültek. Bublanski mellett foglalt helyet, aki erre az alkalomra az egész nyomozócsoportot összeszedte, beleértve az ügyészt is. Faste mérges pillantást vetett rá, majd belekezdett a mondandójába, ugyanis ő kérte, hogy tartsanak megbeszélést. Ő böngészte át Salander és a szociális segélyszolgálat kapcsolatának történetét – Ő az ügy „pszichopata-szálának” nevezte –, és természetesen terjedelmes anyagot gyűjtött össze. Most megköszörülte a torkát, és a jobbján ülő férfihez fordult.

– Az úr dr. Peter Teleborian, az uppsalai St. Stefan pszichiátriai klinika vezető főorvosa. Volt olyan szíves eljönni Stockholmba, hogy segítse a nyomozást, és elmondja nekünk mindazt, amit Lisbeth Salanderről tud.

Teleborian alacsony, göndör barna hajú férfi volt, kis kecskeszakállal és acélkeretes szemüveggel. Lezser öltözete kordbársony zakóból, farmerből és nyakig begombolt, világoskék csíkos ingből állt. Vonásai élesek voltak, a megjelenése mégis kisfiús. Modig néhányszor találkozott már dr. Teleboriannal, de még sosem beszélt vele. Amikor utolsó éves volt a főiskolán, az orvos előadást tartott a pszichiátriai zavarokról, és beszélt a fiatalkorú pszichopaták viselkedéséről is. Modig ott volt egy sorozatos erőszaktevő tárgyalásán is, amikor szintén Teleboriant kérték fel orvosszakértőnek. Nyilvános szereplései folytán dr. Teleborian volt az egyik legismertebb pszichiáter Svédországban. Akkor lett igazán ismert, amikor keményen kritizálta a pszichiátriai kezelésre vonatkozó pénzügyi megszorítást, ami több elmegyógyintézet bezárásához vezetett. Nyilvánvalóan segítségre szoruló emberek kerültek az utcára, hajléktalanságra ítéltetve. Anna Lindh külügyminiszter meggyilkolása óta (9) dr. Teleborian a pszichiátriai kezelés visszaesését vizsgáló kormánybizottság tagja volt.

Teleborian biccentett a többieknek, majd ásványvizet töltött egy műanyag pohárba.

– Először is meg kell vizsgálnunk, tudok-e egyáltalán segíteni – kezdte óvatosan. – Ilyenkor utálom, ha bejönnek a jóslataim.

– Jóslatai? – ismételte Bublanski.

– Igen. Elég ironikus. Az enskedei események idején éppen egy tévéműsorban beszéltem az időzített bombáról, ami majdnem mindenhol ott ketyeg a társadalmunkban. Rettenetes dolog. Akkor kifejezetten Lisbeth Salanderre gondoltam, de felhoztam még példának – álneveken persze – néhány olyan pácienst, akinek intézetben volna a helye, és nem szabadna szabadon kószálnia az utcán. Becslésem szerint csak ebben az évben legalább hat olyan emberölési ügye lesz a rendőrségnek, amelyek elkövetője ebből a kis csoportból kerül ki.

– És maga szerint Lisbeth Salander is ennyire zakkant? – kérdezett közbe Faste.

– A zakkant kifejezést mi nem használjuk. De igen, kétségkívül bomlott személyiség, akit, ha rajtam múlna, nem engednék ki a közösségbe.

– Azt akarja mondani, hogy be kellett volna zárni, még mielőtt bármit elkövet? – kérdezte Modig. – Ez valahogy nem vág össze a jogállamiság alapelveivel.

Faste most még mérgesebben nézte, mint az előbb. Modig nem értette, miért ilyen ellenséges vele mindig.

– Tökéletesen igaza van – sietett akaratlanul is a segítségére Teleborian. – Nem fér össze a jogállami társadalommal, legalábbis jelen formájában nem. Ez egyfajta egyensúly az egyén és egy mentálisan beteg ember esetleges áldozatainak tisztelete között. Minden eset más, és minden pácienst egyénileg kell kezelni. És természetesen nálunk is elkerülhetetlen, hogy időnként hibázzunk, és olyanokat engedjünk el, akiket nem kellene.

– Azt hiszem, ennél mélyebben nem kellene belemennünk a társadalompolitikába – szólt közbe óvatosan Bublanski.

– Persze… – bólintott Teleborian. – Itt egyetlen esetről van szó. Csak azt akartam mondani, hogy fontos megérteniük, hogy Lisbeth Salander beteg ember, akinek orvosi ellátásra van szüksége, ugyanúgy, mintha a foga fájna vagy szívbajos lenne. Még rendbe is jöhet, és lehet, hogy már rendbe is jött volna, ha megkapja a szükséges kezelést.

– Tehát nem maga volt az orvosa – mondta Faste.

– Én egyike vagyok annak a sok orvosnak, akik Lisbeth Salander ügyével foglalkoztak. Tizenévesen az én páciensem volt, és én is részt vettem az értékelésében, mielőtt tizennyolc éves korában gyámság alá helyezték.

– Szolgáltatna nekünk némi háttérinformációt? – kérdezte Bublanski. – Mi vihette rá arra, hogy megöljön két embert, akiket nem is ismert, és arra, hogy megölje a gyámját?

Dr. Teleborian felnevetett.

– Nem, ezt nem tudom megmondani. Évek óta nem követem már a fejlődését, és nem tudom, milyen állapotban van jelenleg. Annyit azonban egészen biztosan állíthatok, hogy az enskedei párnak igenis ismernie kellett őt.

– Mitől olyan biztos ebben? – kérdezte Faste.

– Lisbeth Salander kezelése során az egyik hibánk az volt, hogy soha nem állítottunk fel róla teljes diagnózist. Mégpedig azért, mert visszautasította a kezelést. Nem volt hajlandó válaszolni a kérdésekre, sem semmilyen más módon részt venni a terápiában.

– Tehát azt sem tudja biztosan, hogy egyáltalán beteg-e? – kérdezte Modig. – Ha egyszer nincs diagnózis…

– Vegyük sorra – mondta dr. Teleborian. – Lisbeth Salander akkor került hozzám, amikor tizenhárom éves lett. Pszichotikus volt, mániákus viselkedést mutatott, és nyilvánvalóan paranoiában is szenvedett. Két évig volt a páciensem, miután beutalták a St. Stefanba. A beutalása oka az volt, hogy gyermekkorában különösen erőszakos viselkedést mutatott iskolatársaival, tanáraival és ismerőseivel szemben. Több esetben is bántalmazott másokat. És minden általunk ismert esetben az ismeretségi körébe tartozó személyeket, akik olyasmit mondtak vagy tettek, amit ő támadásnak érzékelt. Nem tudunk olyan esetről, hogy idegenre támadt volna. Ezért gondolom azt, hogy léteznie kell valamilyen összekötő kapocsnak közte és az enskedei pár között.

– De ott van az a támadás a metróban, tizenhét éves korában – ellenkezett Faste.

– Akkor őt támadták meg, és ő csak védte magát – mondta dr. Teleborian. – Egy közismert szexuális zaklatóval szemben. De ez is jó példa a viselkedésére. Arrébb is mehetett volna, vagy menedéket kereshetett volna a többi utas között. Ehelyett súlyosan bántalmazta a támadóját. Ha fenyegetve érzi magát, rendkívül erőszakosan reagál.

– Egész pontosan mi baja? – kérdezte Bublanski.

– Mint már mondtam, nem áll rendelkezésünkre igazi diagnózis. De azt mondanám, skizofréniában szenved, és egyfolytában a pszichózis peremén egyensúlyoz. Semmi empátia nincs benne, és sok szempontból szociopatának is tekinthető. Őszintén szólva egészen meglepő, hogy milyen jól boldogul tizennyolc éves kora óta. Gyámság alatt ugyan, de már nyolc éve él úgy a társadalomban, hogy nem volt semmilyen rendőrségi ügye. De a prognózisa…

– Milyen prognózis?

– Ez idő alatt nem kapott semmiféle kezelést. Úgy sejtem, hogy a betegség, amit tíz évvel ezelőtt talán kezelhettünk és gyógyíthattunk volna, mostanra a személyisége szerves részévé vált. Szerintem a letartóztatása után nem fog börtönbe kerülni. Kezelésre szorul.

– És akkor mégis milyen alapon döntött úgy a körzeti bíróság, hogy kiengedi a társadalomba? – kérdezte Faste.

– Valószínűleg több minden játszott közre. Volt ügyvédje, méghozzá nagyon jó, de ez a mostani liberalizációs irányelvek és a megszorítások eredménye is. Én, amikor kikérték a véleményemet, elleneztem ezt a döntést. De igazi beleszólásom nem volt a dologba.

– De egy ilyen prognózis jórészt találgatás, nem igaz? – kérdezte Modig. – Tulajdonképpen egyáltalán nem tudja, mi történt vele tizennyolc éves kora óta.

– Azért találgatásnál valamivel több. Elég nagy szakmai tapasztalaton alapul.

– És önveszélyes is? – érdeklődött Faste.

– Úgy érti, szerintem elkövethet-e öngyilkosságot? Nem, nem hinném. Ő sokkal inkább egomániás. Minden csak róla szól. Saját magán kívül mindenki jelentéktelen a számára.

– Azt mondta, rendkívül erőszakosan reagálhat – mondta Faste. – Ezt értsük úgy, hogy veszélyesnek kell tekintenünk?

Dr. Teleborian csendben nézte egy ideig. Aztán előrehajolt, és megdörzsölte a homlokát.

– Maga nem is tudja, milyen nehéz előre megmondani, pontosan hogy reagál adott helyzetben egy személy. Nem akarom, hogy Lisbeth Salandernek bántódása essék, amikor elfogják… De igen, azt javaslom, hogy a letartóztatását a lehető legnagyobb körültekintéssel hajtsák végre. Ha van fegyvere, nagy a kockázata annak, hogy használni is fogja.

18. FEJEZET

Március 29., kedd – március 30., szerda

Az enskedei gyilkosság ügyében folytatott három párhuzamos nyomozás közül Bubi felügyelőé a hatóságnak járó előnyöket is élvezte. A felszínen úgy tűnt, a megoldás karnyújtásnyira van; volt egy gyanúsítottjuk és egy gyilkos fegyver, ami köthető volt hozzá. Egyértelmű volt a kapcsolata az első áldozattal, és nem annyira nyilvánvaló, de lehetséges az enskedei párral, Blomkvisten keresztül. Bublanski dolga most nagyjából annyi volt, hogy megtalálja Salandert, és bedugja a Kronoberg börtön egyik cellájába.

Armanskij nyomozása formálisan alá volt rendelve a rendőrségnek, de a motivációja más volt: az, hogy Salander érdekeit védje – kiderítse az igazságot, lehetőleg valamilyen enyhítő körülmény formájában.

A legnehezebb a Millennium dolga volt. Egyrészt a folyóirat számára sem a rendőrség, sem Armanskij cégének eszközei nem álltak rendelkezésre. Blomkvist szilárd meggyőződése pedig az volt, hogy ha Salander benne is van az ügyben, egészen másképpen, mint azt a rendőrség gondolja – valaki más fogta azt a pisztolyt, vagy valami más olyasmi történt, amit Salander nem tudott befolyásolni.

Hedström egy szót sem szólt, amíg a Slussenről a főkapitányságra, a Kungsholmenre taxiztak. Még mindig szédült attól, hogy váratlanul egy valódi nyomozás közepén találta magát. Bohmanra pillantott, aki újra az Armanskijtól kapott prezentációt olvasta.

Aztán hirtelen elmosolyodott. Lehetőséget kapott arra, hogy megvalósítsa egy vágyát, amelyről sem Armanskij, sem Bohman, sem a Milton Security többi, Salanderrel ugyancsak nem szimpatizáló munkatársa nem tudott. Intenzív gyűlöletet érzett, ha a lányra gondolt. Vissza akart vágni a lánynak. Áhítozott rá, hogy segíthessen elkapni. Remélte, hogy egy életre börtönbe juttathatja.

Hedströmmel igazságtalanul bánt az élet. Jóképű volt, fiatal és okos. Viszont mindörökre elesett attól, hogy az legyen, ami lenni szeretett volna – rendőr. A szívrendellenességét korrigálták, de nem kerülhetett be a rendőrségi állományba. Visszasorolták a másodosztályba. Mikor állást ajánlottak neki a Milton Securitynél, elfogadta, de a legkisebb lelkesedés nélkül. A Milton afféle rendőrtemető volt, olyanoknak, akik már kiöregedtek az állományból. Ahová ő, önhibáján kívül, be sem kerülhetett.

Első megbízatásai között szerepelt, sőt valójában még a kiképzése része volt egy idősebb énekesnő védelméhez szükséges személyi elemzés. Egy túllelkesült rajongója üldözte, aki, mint kiderült, szökésben lévő elmebeteg is volt egyben. Az énekesnő egy södertörni villában lakott, ahova a Milton megfigyelőeszközöket és riasztót telepített, valamint elküldött egy testőrt is. Egy éjszaka az eszelős rajongó megpróbált betörni. A testőr könnyedén ártalmatlanná tette a férfit, akit villámgyorsan elítéltek fenyegetésért és magánlaksértésért, aztán visszavittek az intézetbe.

Hedström két héten keresztül rendszeresen ellátogatott a villába más Milton-alkalmazottak társaságában. Szerinte az énekesnő egy barátságtalan sznob vénasszony volt, aki csak egy zavart pillantásra méltatta őt, amikor felvillantotta szokásos sármját. Hálás lehetett volna azért, hogy egy rajongója még egyáltalán emlékszik rá. Gyűlölte, hogy a Milton csak úgy ugrott a nő parancsaira. Persze ezt senkinek nem említette.

Egy délután, nem sokkal a rajongó behatolása előtt, az énekesnő két miltonossal a medencéje partján időzött, míg Hedström odabent lefotózta a megerősítésre szoruló ajtókat és ablakokat. Szobáról szobára járt, és a hálószobában nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy belenézzen az asztalfiókba. Tucatnyi fényképalbumot talált a hetvenes-nyolcvanas évekből, amikor az énekesnő még nagy sztár volt, és körbeturnézta a világot. És egy dobozt, néhány erősen magánjellegű fotóval. Tulajdonképpen ártatlan képek voltak, de egy kis fantáziával már lehetett „erotikus tanulmányoknak” hívni őket. Atyaisten, ezt a hülye tehenet. Kilopta az öt legkompromittálóbb fotót, amelyeket valószínűleg az énekesnő valamelyik szeretője készíthetett, és amelyeket az asszony nagy becsben tartott.

Ott helyben le is fotózta a képeket, majd visszatette őket. Várt néhány hónapot, majd a fotókat eladta egy brit bulvárlapnak. Kilencezer fontot kapott a fényképekért, melyekből szenzációs címlapok születtek.

Még mindig nem értette, hogy volt erre képes Salander, de mindenesetre nem sokkal a fotók publikálása után a lány meglátogatta. Tudta, hogy ő adta ki őket. Azt mondta, ha még egyszer ilyesmit művel, beárulja Armanskijnak. Azonnal leleplezhette volna, ha tudja bizonyítani, mit tett – de szemlátomást nem tudta. Attól a naptól kezdve viszont megállás nélkül figyelte. Ha csak megfordult, mindig a lány malacszemét pillantotta meg.

Feszült volt, és ideges. Csak úgy tudott bosszút állni, hogy aláásta a hitelét, azaz hozzátette a magáét a róla szóló pletykákhoz az ebédlőben. De ez sem volt túl sikeres. Nem nagyon merte magára vonni a figyelmet, mert a lány valami ismeretlen okból Armanskij védelme alatt állt. Sokat töprengett rajta, mivel tartja kézben az igazgatót, vagy netán lehetséges-e, hogy titokban kefélgeti a vén görény. De, bár Salandertől senki sem volt különösebben elbűvölve. Armanskijt mindenki tisztelte. Így elviselték valahogy a lányt. Hedström számára óriási megkönnyebbülés volt, amikor egyszerre kevesebbet, majd végül egyáltalán nem dolgozott Salander a Miltonnak.

És most lehetősége támadt, hogy kiegyenlítsen! Méghozzá kockázatmentesen. Vádolhatja őt a lány, amivel akarja – nem hinne neki senki. Még Armanskij sem venné komolyan egy elmeháborodott gyilkos állításait.

Bublanski látta, hogy Fastéval együtt kilép a liftből Bohman és Hedström a Milton Securitytől. Fastét azért küldte le, hogy hozza át a két új kollégát a beléptető-rendszeren. Nem repesett az ötletért, hogy külsősöket vonjanak be a nyomozásba, de a döntést a feje fölött hozták meg és… hát végül is ez a Bohman rendőr volt, és látott egyet-mást. Hedström meg a rendőrtisztin végzett, ő sem lehet akkora marha.

Bublanski a konferenciaterem felé mutatott. Hatodik napja tartott a Salander utáni vadászat, és ideje volt felmérni a helyzetet. Ekström ügyész nem vett részt a megbeszélésen. A csoport Modig, Faste, Andersson és Holmberg nyomozókból állt, megerősítve az országos rendőr-főkapitányság bűnügyi főosztályának négy detektívjével. Bublanski először is bemutatta a Miltontól érkezett új kollégákat, majd megkérdezte, akar-e valamelyikük egy pár szót szólni.

Bohman megköszörülte a torkát.

– Jó ideje annak, hogy utoljára ebben az épületben jártam, de néhányan azért ismernek, és tudják, hogy sokáig voltam rendőr, mielőtt átnyergeltem a magánszférára. Azért vagyunk most itt, mert Salander néhány évig a Miltonnál dolgozott, ezért érzünk bizonyos fokú felelősséget. A feladatunk az, hogy próbáljunk segíteni a letartóztatásában. Szolgáltathatunk némi pluszinformációt róla, de nem azért vagyunk itt, hogy belekavarjunk a nyomozásba, vagy akadályozzuk önöket.

– Mondják, milyen volt vele dolgozni? – kérdezte Faste.

– Nem az a fajta volt, akivel összemelegszik az ember – kezdett bele Hedström, de elhallgatott, amikor Bublanski felemelte a kezét.

– Ezt még lesz lehetőségünk megbeszélni. Vegyük sorra a dolgokat, hogy mindenki tisztában legyen vele, hol tartunk most. A megbeszélés után maguk ketten elmennek Ekström ügyész úrhoz, és aláírnak egy titoktartási nyilatkozatot. Kezdjük Somával.

– Elég idegesítő ez az egész. Órákkal a gyilkosság után már azonosítani tudtuk Salandert. Megtaláltuk a lakását… vagy legalábbis egy lakást, amelyről azt hittük, hogy ott él. De azóta semmi. Körülbelül harmincan telefonáltak be, hogy látták, de eddig úgy tűnik, mind vaklárma volt. Mintha felszívódott volna.

– Ez elég hihetetlenül hangzik – mondta Andersson. – Nem egy hétköznapi jelenség, és azokat a tetkókat is könnyű felismerni.

– Az uppsalai rendőrök kivonultak egy bejelentés alapján, és fegyvert fogtak egy tizennégy éves fiúra, aki hasonlított Salanderre. Szerencsétlen majd összeszarta magát. A szülei elég mérgesek lettek.

– Pech, hogy olyasvalakit keresünk, aki tizennégy évesnek néz ki. Akárhol elvegyülhet a tizenévesek között.

– De hát annyit mutogatták a médiában, valaki csak felismeri – jegyezte meg Andersson.

– Figyelembe véve, hogy már az ország minden újságjának a címlapjára is felkerült, nem túl valószínű – válaszolta Faste.

– Ami azt jelenti, hogy talán változtatnunk kellene a módszerünkön – mondta Bublanski. – Lehet, hogy valami cinkosa segített neki külföldre szökni, de valószínűbb, hogy elrejtőzött.

Bohman felemelte a kezét. Bublanski odabiccentett.

– A róla alkotott profilunk szerint önpusztító hajlamokkal rendelkezik. Ugyanakkor viszont remek stratéga, aki pontosan megtervezi a cselekedeteit. Semmit nem tesz anélkül, hogy átgondolná a következményeket. Dragan Armanskij szerint legalábbis.

– A volt pszichiátere is ezt mondta. De hagyjuk egyelőre a jellemzését – javasolta Bublanski. – Előbb vagy utóbb lépnie kell. Jerker, milyen anyagi lehetőségei vannak?

– Na, ez igazán érdekes – felelte Holmberg. – Néhány éve folyószámlája van a Handels-bankennél. Ide érkezett a bevallott jövedelme. Mármint az, amit a gyámja, Nils Bjurman bevallott. Egy évvel ezelőtt körülbelül százezer korona volt rajta. 2003 őszén kivette a teljes összeget.

– Készpénzre volt szüksége – szólt közbe Bohman. – Akkor hagyta abba a munkát a Milton Securitynél.

– Lehetséges. Tehát a számla két hétig üres volt. Aztán visszatette rá ugyanezt az összeget.

– Azt hitte volna, hogy készpénz kell neki, de aztán mégsem?

– Lehetséges. 2003 decemberében ebből a pénzből fizetett ki néhány számlát, beleértve a lakbért egy évvel előre. A folyószámla összege hetvenezer koronára csökkent. Ezután egy évig nem is nyúlt hozzá senki, leszámítva egy nagyjából kilencezer koronás betétet. Utánanéztem, az édesanyjától örökölte. Idén márciusban kivette ezt az összeget – egészen pontosan kilencezer-háromszáztizenkét koronát –, és ezen kívül nem is nyúlt a pénzéhez.

– De akkor mi a fenéből él?

– Ezt hallgassátok meg. Idén januárban új folyószámlát nyitott. Ez alkalommal a Svenska Enskilda Bankennél. Kétmillió koronát helyezett el rajta.

– Honnan szerzett ennyi pénzt? – kérdezte Modig.

– Egy csatorna-szigeteki banktól érkezett a számlájára.

A teremben csend támadt.

– Most már egy szót sem értek – szólalt meg végül Modig.

– Ez tehát a be nem vallott jövedelme – mondta Bublanski.

– Igen, de jövő évig nem is kell bevallania. Az érdekes az, hogy ez a pénz nem szerepel Bjurman jelentéseiben.

– Szóval vagy nem tudott róla, vagy együtt követtek el valami csalást. Jerker, hogy állnak a helyszínelők?

– Tegnap este kaptam jelentést tőlük. Amit tudunk, az a következő. Egy: Salander mindkét bűntény helyszínével kapcsolatba hozható. Az ujjlenyomatait megtaláltuk Enskedében a gyilkos fegyveren és egy törött kávéscsésze szilánkjain. A DNS-minták eredményeire még várni kell, de az biztos, hogy járt a lakásban. Kettő: az ujjlenyomatai ott voltak Bjurman lakásán is, a pisztoly dobozán. Három: végre van egy tanúnk is, aki látta az enskedei gyilkosság helyszínének közelében. Egy helyi kisbolt tulajdonosa hívott minket, és elmondta, hogy Salander nála járt aznap este, és vett egy doboz Marlboro Lightsot.

– És ezt most mondja, amikor már napokkal ezelőtt kértük a lakosság segítségét?

– Elutazott az ünnepekre, mint mindenki más – Holmberg a térképre mulatott. – Itt van a bolt, körülbelül kétszáz méterre a helyszíntől. Salander épp záráskor lépett be, tíz órakor. A boltos tökéletes személyleírást adott róla.

– A tetoválást is mondta a nyakán? – kérdezte Andersson.

– Abban nem volt egészen biztos. Úgy gondolta, látott tetoválást. A szemöldökpiercingre viszont nagyon is jól emlékezett.

– Egyéb?

– Bizonyíték nincs több. De ennek is elégnek kell lennie.

– Faste, mi van a lundagatani lakással?

– Az ujjlenyomatait megtaláltuk, de nem hisszük, hogy még ott él. Fenekestül felforgattuk az egész lakást, és úgy tűnik, Miriam Wu lakik ott. Idén februárban vették be a bérleti szerződésbe.

– Róla mit tudunk?

– Büntetlen előéletű. Közismert leszbikus. Mindenféle show-kban és melegfesztiválokon lép fel. Szociológiát hallgat, és résztulajdonosa a Domino Fashionnek, egy szexboltnak a Tegnérgatanon.

– Szexboltnak? – vonta fel a szemöldökét Modig.

Egyszer a férje örömére vásárolt némi szexis fehérneműt a Domino Fashionben, de ezt egyáltalán nem állt szándékában közölni a teremben ülő férfiakkal.

– Ja, kurvás ruhákat, bilincseket meg ilyeneket árulnak. Nem kell egy korbács?

– Az nem szexbolt, hanem ruhaüzlet olyanoknak, akik szeretnek szexisen öltözni.

– Egy hülyeség.

– Tovább – szólt közbe dühösen Bublanski. – Van valami nyoma Miriam Wunak?

– Semmi.

– Ő is elutazhatott húsvétra – vetette fel Modig.

– Vagy őt is elintézhette Salander – vélte Faste. – Lehet, hogy minden ismerősétől meg akar szabadulni.

– Wu leszbikus. Következtethetünk arra, hogy ő és Salander egy pár?

– Azt hiszem, kijelenthetjük, hogy van köztük szexuális kapcsolat – felelte Andersson. – Megtaláltuk Salander ujjlenyomatait az ágy körül. Meg egy bilincsen is.

– Helyes, akkor annak a bilincsnek is örülni fog, amit én tartogatok neki – mondta Faste.

Modig felnyögött.

– Folytasd – mondta Anderssonnak Bublanski.

– Bejelentést kaptunk, ami szerint Miriam Wut csókolózni látták a Kvarnenben egy lánnyal, akire illik Salander személyleírása. Körülbelül két hete. A bejelentő azt állította, hogy tudja, kicsoda Salander, és már többször látta ott, de az elmúlt egy évben nem. Nem volt időm ezt ellenőrizni a személyzetnél, de délután visszamegyek.

– Salander esetnaplójában sehol sem szerepel, hogy leszbikus lenne. Mit tudunk az ismerőseiről? Curt?

– Szinte semmit. A rendőrséggel tizennyolc éves kora óta nem volt dolga. Dragan Armanskijt és Mikael Blomkvistet ismeri, ezt tudjuk. Meg persze Miriam Wut. Ugyanaz a forrás, aki a Kvarnenben látta őket, azt mondta, hogy régebben gyakran járt oda egy csapat lánnyal. Pontosabban egy Evil Fingers nevű lánybandával.

– Az meg mi? – kérdezte Bublanski.

– Valami okkult dolognak tűnik. Összegyűlnek, és megidézik a poklot.

– Csak azt ne mondd, hogy ez a Salander még valami tetves sátánista is! – nyögte Bublanski. – Több se kell majd a médiának!

– Sátánista leszbikusok – ízlelgette Faste.

– Hans, neked komolyan középkori nézeteid vannak a nőkről – mondta Modig. – Az Evil Fingersről még én is hallottam.

– Tényleg? – kérdezte Bublanski.

– Egy lány-rockbanda volt a kilencvenes évek végén. Szupersztárok sosem lettek, de egy időben elég híresek voltak.

– Szóval sátánista rocker leszbikusok – egészítette ki magát Faste.

– Na, elég a hülyéskedésből – zárta le Bublanski. – Hans, te meg Curt utánanéztek az Evil Fingers tagjainak, és beszéltek velük. Vannak Salandernek más barátai?

– Nemigen; leszámítva az előző gyámját, Holger Palmgrent. Ő most kezelés alatt áll, mert agyvérzést kapott, és nincs túl jól. Igazság szerint más barátra egyáltalán nem bukkantam. Ha már itt tartunk, még mindig nem tudjuk, hol lakik.

– Senki sem járkálhat csak úgy nyom nélkül, mint valami szellem. Mikael Blomkvistról mit gondoltok?

– Megfigyelés alá nem helyeztük, de ellenőrizgettük az ünnepek alatt – mondta Faste. – Arra az esetre, ha Salander esetleg felbukkanna. Csütörtökön munka után hazament, és úgy tűnik, egész hétvégén ki sem mozdult a lakásból.

– Nem hiszem, hogy bármi köze lenne a dologhoz – vélekedett Modig. – Az alibije stabil, annak az éjszakának minden percével el tud számolni.

– De ismeri Salandert. Ő a kapocs közte és az enskedei pár között. És mellesleg ő tett bejelentést arról, hogy Salandert egy héttel a gyilkosságok előtt megtámadta egy férfi. Ebből mit hozunk ki? – kérdezte Bublanski.

– Azon kívül, hogy ennek a támadásnak Blomkvist volt az egyetlen tanúja? – kérdezett vissza Faste.

– Úgy gondolod, hogy Blomkvist képzelődik vagy hazudik?

– Nemtom. Elég hihetetlenül hangzik ez az egész. Hogyhogy egy felnőtt férfi nem képes elbánni egy negyvenkilós kiscsajjal?

– De miért hazudna Blomkvist?

– Például hogy összekavarja a dolgokat Salander körül.

– De ez nem vág össze. Blomkvist szerint a barátait a könyv miatt ölték meg, amin Svensson dolgozott.

– Túrót – vágta rá Faste. – Salander volt az. Miért ölné meg valaki a gyámját, hogy elhallgattassa Dag Svenssont? És egyáltalán, ki más lehetett volna… tán egy rendőr?

– Ha Blomkvist nyilvánosságra hozza ezt, az egy rakás másik összeesküvés-elméletet fog eredményezni a rendőrséggel kapcsolatban – mondta Andersson.

Mindenki egyetértően mormogott.

– Na jó… – legyintett Modig. – És miért lőtte le Bjurmant?

– És mit jelent a tetoválás? – tette hozzá Bublanski, a Bjurman hasát ábrázoló fényképre mutatva.

SZADISTA DISZNÓ VAGYOK, ALÁVALÓ FÉREG ÉS ERŐSZAKTEVŐ.

– Mit mond a kórbonctani jelentés? – kérdezte Bohman.

– A tetoválás legalább egy- legfeljebb hároméves. Ezt a bőrben talált vérmennyiségből lehet kiszámolni – mondta Modig.

– Azt hiszem, kizárhatjuk annak a lehetőségét, hogy ezt Bjurman magának csináltatta.

– Nagy az Isten állatkertje, de ebből a tetkóból valószínűleg nem lesz divat.

Modig felemelte a mutatóujját.

– A kórboncnok szerint ez a tetoválás rettenetes. Mondjuk, ezt magamtól is látom. Tehát amatőr munka. A tű különböző mélységekben hatolt be a bőrbe, és ez egy nagy kiterjedésű tetoválás egy érzékeny bőrfelületen. Mindent összevetve, elég fájdalmas eljárás lehetett, gyakorlatilag egy súlyos testi sértés.

– Amiről Bjurman nem tett feljelentést a rendőrségen – mondta Faste.

– Ha valaki ilyet tetoválna rám, azt én sem jelenteném – felelte Andersson.

– Még valami – vette vissza a szót Modig. – Ami megerősíti ezt a, hogy is mondjam, vallomást – kinyitott egy mappát, és néhány nyomtatott fényképet tett eléjük. – Ezeket Bjurman gépéről nyomtattam ki. Az internetről töltötte le őket. A merevlemez mintegy kétezer hasonló képet tartalmaz.

Faste füttyentett, és felvette az egyik képet, amely egy összekötözött nőt ábrázolt, fájdalmasan kényelmetlen testhelyzetben.

– Lehet, hogy ez egy kapcsolat a Domino Fashionnel vagy az Evil Fingersszel.

Bublanski idegesen intett neki, hogy hallgasson.

– Mit jelenthet mindez? – kérdezte Bohman.

– Tegyük fel, hogy a tetoválás kétéves – mondta Bublanski. – Tehát akkoriban készült, amikor Bjurman megbetegedett. Semmilyen orvosi feljegyzés nem támasztja azonban alá, hogy a magas vérnyomáson kívül bármi baja lett volna. Feltételezhetjük tehát, hogy a két dolognak köze van egymáshoz.

– Abban az évben változott meg Salander is – csatlakozott Bohman. – Abbahagyta a munkát, és ha jól tudom, egy szó nélkül elrepült a tengerentúlra.

– Tételezzük fel, hogy itt is van kapcsolat? A tetovált szöveg azt állítja, hogy Bjurman megerőszakolt valakit. Salander egy valószínű áldozat. És ez lehetséges indok egy gyilkossághoz is.

– De persze lehet ezt másképpen is értelmezni – mondta Faste. – Én el tudom képzelni, hogy Salander meg ez a Wu örömlányok voltak, egy kis szadomazo felhanggal. Lehet, hogy ez a Bjurman is olyan beteg állat volt, aki szerette, ha kislányok korbácsolják. Valamiféle függőségi kapcsolatban lehetett Salanderrel, csak aztán rossz irányt vettek a dolgok.

– De ez nem magyarázza meg az enskedei esetet.

– Ha Svensson és Johansson tényleg a szexiparral foglalkozott, belebotolhattak Salanderbe és Wuba. És máris itt az újabb indíték.

– Ami egyelőre puszta találgatás – egészítette ki Modig.

A megbeszélés még egy órán át tartott, és szóba került Svensson hiányzó számítógépe is. Csalódottan indultak ebédszünetre. Még az eddiginél is több megválaszolatlan kérdés állt előttük.

Berger, ahogy kedd reggel beért a szerkesztőségbe, felhívta Magnus Borgsjőt, a Svenska Morgon-Posten igazgatótanácsának elnökét.

– Érdekel az állás.

– Gondoltam.

– Ezt rögtön az ünnepek után közölni akartam. De mint nyilván tudja, itt kitört a káosz.

– Igen, Dag Svenssont meggyilkolták. Részvétem. Rettenetes.

– Akkor biztosan megérti, hogy ez nem a megfelelő időpont a távozásom bejelentésére.

Pár pillanatig csend volt.

– Nálunk is van egy kis probléma – mondta aztán Borgsjö. – Mikor legutóbb beszéltünk, azt mondtuk, augusztus elsején kezdhet. Csakhogy a jelenlegi főszerkesztőnk, Håkan Morander, akinek a helyét átvenné, nagyon rossz egészségi állapotban van. A szíve rendetlenkedik, és abba kell hagynia a munkát. Beszélt az orvosával, és most hétvégén megtudtam, hogy július elsejétől akar nyugdíjba menni. Az eredeti ötlet az volt, hogy őszig marad, és egy ideig együtt dolgoznak. Most azonban válsághelyzetbe kerültünk. Erika, május elsejétől, de legkésőbb tizenötödikétől szükségünk lesz magára.

– Úristen, az csak néhány hét.

– Még mindig érdekli az állás?

– Természetesen… de ezek szerint csak egy hónapom van, hogy rendbe tegyem a dolgokat itt, a Millenniumnál.

– Tudom. Nem szívesen sürgetem, Erika, de kénytelen vagyok. Egy hónapnak elegendőnek kell lennie arra, hogy egy mindössze hat alkalmazottal rendelkező magazin ügyeit elrendezze.

– De ez azt jelentené, hogy a válság közepén hagynám ott őket.

– Ezt mindenképpen megtenné. Most csak annyi történik, hogy néhány héttel korábban távozik onnan.

– Van néhány feltételem.

– Hallgatom.

– Tagja kell hogy maradjak a Millennium igazgatótanácsának.

– Ez aligha lenne helyénvaló. A Millennium ugyan sokkal kisebb lap, és csak havonta jelenik meg, de mégiscsak a riválisunk.

– Ezt aligha lehet kikerülni. A szerkesztői munkálatokban ugyan nem veszek részt, de a tulajdonrészemet nem szándékozom eladni, így mindenképpen benne kell maradnom az igazgatótanácsban.

– Rendben, talán meg tudjuk oldani.

Abban maradtak, hogy április első hetében összeülnek kidolgozni a részleteket, és felvázolják a szerződést.

Blomkvist enyhe déjá vuvel tanulmányozta a gyanúsítottak listáját, amit Erikssonnal állítottak össze a hétvégén. Harminchét név szerepelt rajta, akiket Svensson nem kímélt a könyvében. Közülük huszonegy kuncsaft volt, akiket meg is nevezett.

Visszaemlékezett, hogy amikor két éve Hedestadban próbált egy gyilkos nyomára bukkanni, majdnem ötven gyanúsítottat szedett össze.

Kedd reggel tízkor behívta Erikssont az irodájába. Becsukta utána az ajtót, aztán egy ideig csak ültek, és iszogatták a kávéjukat.

– Mi legyen most? – kérdezte Eriksson.

– Először is megmutatjuk Erikának a listát. Olyan tíz perc múlva. Aztán egyenként ellenőrizzük azokat, akik rajta vannak.

– De hogyan?

– Azt hiszem, a huszonegy kuncsaftra kellene koncentrálnunk. Nekik több vesztenivalójuk van. Szerintem egyenként végiglátogatom őket, ahogy Dag is telte.

– És én?

– Neked két dolgod lesz. Először is van még hét ember, akit nem azonosítottunk: két kuncsaft és öten, akik benne vannak a bizniszben. A következő pár napban próbáld meg azonosítani őket. Pár név benne van Mia dolgozatában is. A kereszthivatkozásokból talán kiderülnek az igazi nevek. Másodszor is, elég keveset tudunk Nils Bjurmanról, Lisbeth gyámjáról. Volt a lapokban egy rövid életrajz, de szerintem annak a fele kamu.

– Tehát kutassam ki, hogy ki volt ő.

– Pontosan. Mindent tudj meg róla, amit csak lehet.

Harriet Vanger délután ötkor hívta Blomkvistet.

– Tudunk beszélni?

– Most csak röviden.

– Ez a lány, akit keres a rendőrség… ugye ugyanaz, aki segített neked megtalálni engem?

Harriet Vanger sosem találkozott Salanderrel.

– Igen – felelte Blomkvist. – Ne haragudj, nem volt időm felhívni, és elmondani. De igen, ő az.

– És ez mit jelent?

– Rád vonatkozóan? Remélem, semmit.

– De mindent tud rólam, és arról, ami történt.

– Igen, tudja, hogy mi történt.

Harriet hallgatott a vonal túlsó végén.

– Harriet, én nem hiszem, hogy ő tette. Abból indulok ki, hogy ártatlan. Bízom benne.

– Ha hihetek az újságoknak…

– De ne higgy. És ami téged illet, a dolog nagyon egyszerű: a szavát adta, hogy tartja a száját. És hiszem, hogy élete végéig állja is a szavát. Abból, amit róla tudok, azt kell hinnem, hogy neki elvei vannak.

– És akkor mi van, ha nem ő tette?

– Nem tudom, Harriet. Mindent megteszek, ami tőlem telik, hogy kiderítsem, mi történt valójában. És ne félj…

– Félni nem félek, csak fel akarok készülni a legrosszabbra is. Hogy bírod, Mikael?

– So so. Dolgozunk szünet nélkül.

– Mikael… épp Stockholmban vagyok. Holnap utazom Ausztráliába, és egy hónapig ott leszek.

– Értem.

– Itt vagyok a szállodában.

– Nem tudom, Harriet. Elég nyúzott vagyok. Este dolgoznom kell, és nem is lennék valami jó társaság.

– Nem is kell annak lenned. Csak gyere át, és lazíts egy kicsit.

Mikael éjjel egykor ért haza. Holtfáradt volt, a pokolba kívánt minden munkát, és legszívesebben lefeküdt volna aludni, de mégis bekapcsolta az iBookot, és megnézte a leveleit.

Megnyitotta a <LISBETH SALANDER> nevű mappát, és új dokumentumot talált a [Sallynek] mellett. [MikBlomnak] volt a neve. A szívverése is elállt, amikor meglátta. Itt van. Salander a gépemen járt. Lehet, hogy még most is rajta van. Ráklikkelt az ikonra.

Nem igazán tudta, mire számít pontosan. Egy levélre. Válaszra. Az ártatlanság bizonygatására. Magyarázatra. Ehhez képest Salander válasza elkeserítően kurta volt. Egyetlen négybetűs szóból állt. Zala.

Mikael csak nézte a nevet.

Svensson említette Zalát az utolsó telefonbeszélgetésükkor, két órával a halála előtt.

Mit akar ezzel mondani? Zala lenne a kapcsolat Bjurman és Dagék között? Hogyan? Miért? Ki ez? És honnan tud erről Salander? Mi köze az egészhez?

Megnézte a dokumentum tulajdonságait, és látta, hogy a fájlt kevesebb, mint negyedórával korábban hozták létre. Aztán elmosolyodott. Az adatok szerint a fájl szerzője Mikael Blomkvist volt. A lány a saját gépén, a saját Wordjével hozta létre a dokumentumot. Ez jobb volt, mint egy e-mail, amiből az IP-cím alapján le lehetett volna nyomozni, bár Blomkvist meg volt róla győződve, hogy akkor sem lenne képes Salander nyomára bukkanni az interneten. Most viszont minden kétséget kizáróan bizonyítást nyert, hogy Salander végrehajtotta a gépén – az ő szakkifejezésével élve – az ellenséges hatalomátvételt.

Odaállt az ablakhoz, és kinézett a városházára. Nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy Salander ebben a pillanatban is figyeli, mintha az iBook képernyőjén kibámulva szemmel tartaná. Akárhol lehetett a világon, mégis úgy sejtette, nagyon közel van. Valahol a Södermalmban. Néhány kilométeres körön belül.

Visszaült, és új dokumentumot hozott létre, amit [Sally-2]-nek nevezett. Ezúttal tömörebben fogalmazott.

Lisbeth!

Ne szórakozz velem! Ki a franc az a Zala? A kapocs? Tudod, ki ölte meg Dagot és Miát? Ha igen, mondd meg, hogy végre lezárhassuk ezt az egészet, és mehessünk aludni.

Mikael.

A lány még mindig Blomkvist gépén volt, mert egy percen belül megérkezett a válasz. Új dokumentum jelent meg a mappában, ezúttal [KALLE BLOMKVIST] néven.

Te vagy az újságíró. Nyomozd ki.

Blomkvist vicsorgott. Most még a csúfnevét is előveszi, amiről tudja, hogy mennyire utálja. De segíteni bezzeg egy kicsit sem hajlandó. Megírta a [Sally-3] nevű dokumentumot.

Lisbeth!

Egy újságíró úgy nyomoz ki valamit, hogy megkérdezi azokat, akik tudnak róla. Én téged kérdezlek. Tudod, hogy ki és miért ölte meg Dagot és Miát? Ha tudod, kérlek szépen, áruld el. Vagy legalább adj valamit, amin elindulhatok. Mikael.

Órákig várt csüggedten a válaszra. Négykor feladta, és lefeküdt aludni.

19. FEJEZET

Március 30., szerda – április 1., péntek

Blomkvist az egész szerdát azzal töltötte, hogy átfésülte Svensson kéziratát Zala neve után kutatva. Ahogyan Salander, ő is megtalálta a <Zala> nevű mappát, átolvasta az [Irina P], [Sandström] és [Zala] dokumentumokat, és rábukkant Svensson rendőrségi informátorára, Gullbrandsenre. Kinyomozta, hogy a södertäljei rendőrségen dolgozik, de ott azt mondták neki, hogy Gullbrandsen nincs bent, és hétfőig nem is lesz.

Látta, hogy Svensson sok időt áldozott Irina P.-re. A boncolási jegyzőkönyvből megtudta, hogy a nő lassú, kegyetlen halált halt. Február végén gyilkolták meg. A rendőrség nem talált a gyilkos kilétére utaló nyomot, de mivel az áldozat prostituált volt, úgy sejtették, az egyik ügyfele lehetett az.

Blomkvist nem értette, mit keres az Irina P.-ról szóló dokumentum a <Zala> mappában. Svensson nyilván kapcsolatba hozta őket valahogy, de ennek semmi jele nem volt a szövegben. Talán csak később jött rá az összefüggésre.

A [Zala] dokumentum felületes jegyzetekből állt. Úgy látszott, Zala (ha létezik egyáltalán) olyan, mint valami kísértet. Az egész alakja hihetetlennek tűnt, és a szövegben nem voltak megjelölve források.

Bezárta a dokumentumot, és megvakarta a fejét. Ez a gyilkossági ügy sokkal bonyolultabb, mint előzetesen gondolta. Ráadásul egész idő alatt mardosta a kétség. Semmit nem talált, amiből egyértelműen kiderült volna, hogy nem Salander a gyilkos. Csak egy ösztönös sugallat mondta neki, hogy az lehetetlen.

Tudta, hogy a lány nem szűkölködik, mivel hackerképességeit kamatoztatva ellopott néhány milliárd koronát. Salander azonban nem tudta, hogy ő tud erről. Attól az egy alkalomtól eltekintve, amikor kényszerítették rá, hogy számoljon be számítógépes ismereteiről Bergernek, soha, senkinek nem fedte fel a titkait.

Nagyon szerette volna hinni, hogy Salander ártatlan a gyilkosságokban. Annyival tartozott neki, amit soha nem lett volna képes leróni. A lány nem csupán az életét mentette meg, hanem az újságírói karrierjét, és valószínűleg a Millenniumot is, amikor tálcán vitte eléjük Hans-Erik Wennerström fejét.

Ő pedig szinte hűséget fogadott neki. Akár bűnös volt Salander, akár nem, mindent meg akart tenni, hogy segítsen neki, ha egyszer elfogják.

De hát annyi mindent nem tudott róla eddig. A pszichiátriai értékelése, az, hogy az ország egyik legnagyobb nevű pszichiátriai intézetében kezelték, sőt cselekvőképtelennek nyilvánították, mindez arra mutatott, hogy valami nem stimmel vele. Az uppsalai St. Stefan klinika főorvosát, dr. Peter Teleboriant hosszan idézték az újságok. Ő azonban nem konkrétan Salanderről, hanem az elmeorvosi ellátás országos összeomlásáról beszélt. Teleboriant nemcsak ország-, hanem világszerte ismerték és elismerték. Nagyon meggyőző volt, és egyszerre sikerült kifejeznie részvétét az áldozatok hozzátartozói, valamint aggódását Salander állapota iránt.

Blomkvist eltűnődött rajta, megkeresse-e dr. Teleboriant, tudna-e segíteni. Aztán elvetette az ötletet. A doktor úrnak rengeteg ideje lesz segíteni Salanderen, ha már elkapták.

Kiment a teakonyhába, kávét töltött, és benézett Bergerhez.

– Van egy rakás kuncsaft és strici, akiket ki akarok kérdezni – kezdte.

Berger aggodalmasan nézett fel.

– Valószínűleg beletelik egy-két hétbe, mire a lista végére érek. Strängnästől Norrköpingig szét vannak szórva. Kellene egy kocsi.

Berger kinyitotta a táskáját, és elővette a BMW-je kulcsait.

– Tényleg okés?

– Persze. Munkába ugyanolyan gyakran járok autóval, mint Saltsjöbadenbe. És ha mégis szükségem lesz kocsira, elkérem Gregerét.

– Köszi.

– Egy feltétellel.

– Mégpedig?

– Vannak közöttük nagyon veszélyes alakok is. Ha tényleg striciket akarsz Dag és Mia meggyilkolásával vádolni, azt szeretném, hogy ez mindig legyen nálad.

Egy gázspray-s palackot tett az asztalra.

– Ezt honnan szerezted?

– Tavaly vettem Amerikában. Majd hülye leszek éjjel egyedül fegyver nélkül lófrálni az utcán.

– Az lesz még a szép. ha lebukom egy illegális fegyverrel.

– Mindenesetre szebb, mint nekem nekrológot írni rólad. Mikael… Néha nagyon féltelek.

Blomkvist elmosolyodott, és visszatette Erika asztalára a gázspray-t.

– Kedves, hogy így aggódsz, de erre nem lesz szükség.

– Micke, ragaszkodom hozzá.

– Ez kedves, de már felkészültem.

A zakója zsebébe nyúlt, és előhúzott egy szórópalackot. Az a gázspray volt, amit Salander táskájában talált, és azóta is magával hordott.

Bublanski bekopogott Modig irodájának nyitott ajtaján, majd helyet foglalt vele szemben az íróasztalnál.

– Dag Svensson gépe – mondta.

– Én is gondolkodtam rajta. Próbáltam összeírni, mit csinált aznap Svensson és Johansson. Van még pár fehér folt, de az biztos, hogy Svensson nem ment be a Millennium szerkesztőségébe. A belvárosba viszont igen, és délután négy körül találkozott egy volt iskolatársával. Véletlenül futottak össze egy drottninggatani kávézóban. A barátja azt állítja, hogy a számítógép egészen biztosan ott volt Svensson hátizsákjában. Még tett is rá valami megjegyzést.

– És este tizenegy órára, mire a rendőrök a helyszínre értek, a számítógépnek nyoma veszett.

– Úgy bizony.

– Mire következtethetünk ebből?

– Elmehetett máshova is, ahol valamiért ott hagyhatta vagy felejthette azt a gépet.

– Mennyi ennek az esélye?

– Nem sok. De beadhatta például javíttatni is. Ott van az a lehetőség is, hogy dolgozott valahol máshol is, amiről nem tudunk. Mondjuk, volt egy saját irodája a St. Eriksplan környékén. És hát persze az is lehetséges, hogy a gyilkos vitte magával a gépet.

– Armanskij szerint Salander remekül bánik a komputerrel.

– Magam is erre gondoltam – bólintott Modig.

– Hmm. Blomkvist elmélete szerint pedig Svenssont és Johanssont amiatt ölték meg, amin Svensson dolgozott. És aminek az anyaga a gépen lehet.

– Le vagyunk maradva. Az áldozatok annyi kérdést vetnek fel, hogy nem tudjuk tartani a lépést, még Svensson munkahelyét sem kutattuk át rendesen a Millenniumnál.

– Reggel beszéltem Erika Bergerrel. Mondta is, hogy meg van lepve, hogy nem mentünk át körülnézni.

– Túlságosan Salander felkutatására koncentrálunk, úgy, hogy közben lövésünk sincs az indítékról. Nem tudnál…

– Holnapra beszéltem meg találkát Bergerrel a szerkesztőségben.

– Köszi.

Csütörtökön Blomkvist éppen az irodájában beszélgetett Erikssonnal, amikor valahol a szerkesztőségben megszólalt egy telefon. Az ajtó nyílásán át látta, hogy Cortez szalad felvenni. Aztán valahol legbelül felrémlett benne, hogy ez Svensson asztali telefonja. Talpra ugrott.

– Állj, föl ne vedd! – ordította.

Corteznek már a kagylón volt a keze Blomkvist odasietett.

– Mi is volt annak a kamu cégnek a neve?

– Indigo Piackutatás, Mikael vagyok. Segíthetek?

– Ööö… jó napot, Gunnar Björck vagyok… Kaptam egy levelet, hogy nyertem egy mobiltelefont.

– Gratulálok! – mondta Blomkvist. – Mégpedig a legújabb Sony Ericsson modellt!

– És ingyen?

– Ingyen nyerte, bizony! Csak egy interjún kell részt vennie, hogy megkapja! Piackutatást végzünk különböző cégek számára. Körülbelül egy órát venne igénybe a beszélgetés. Ha eljön, azzal automatikusan részt vesz egy újabb sorsoláson, amin akár százezer koronát is nyerhet.

– Értem. Telefonon is lehet?

– Sajnos nem. Az is része az interjúnak, hogy céglogókat mutatunk, és önnek be kell azonosítania. Arról is kérdeznénk, hogy milyen típusú reklámokat szeret, és azokból is mutatnánk példákat. Egy kollégánk ellátogatna önhöz.

– Igen… És hogy választottak ki?

– Évente néhányszor készítünk ilyen felmérést. Most az ön korosztályába tartozó sikeres férfiakat vizsgáljuk. Ebből a csoportból véletlenszerűen húztunk ki néhány taj számot.

Björck végül is beleegyezett a beszélgetésbe. Elmondta, hogy betegszabadságon van, és a nyaralójában lábadozik Smådalarőben. Elmagyarázta az utat odáig. Péntek reggelben állapodtak meg.

– Ez az! – ujjongott Blomkvist, miután letette a kagylót, és a levegőbe csapott az öklével. Eriksson és Cortez értetlenül nézett egymásra.

Paolo Roberto gépe csütörtök délelőtt fél tizenkettőkor szállt le az Arlandán. A New Yorktól idáig tartó út nagy részét átaludta, így végre egyszer nem kínozta a jetlag.

Egy hónapot töltött az Egyesült Államokban, ami alatt bokszról beszélgetett, gálameccsekre járt, és műsorötleteket keresett, amelyeket eladhat a Strix tévétársaságnak. A saját kesztyűit már, nagy bánatára, szögre akasztotta, részben a családja gyengéd győzködésére, részben mert elkezdte érezni a korát.

Összeszedte a bőröndjét a futószalagról. A vámvizsgálatnál felkérték, hogy álljon félre, aztán a vámosok egyike felismerte.

– Hello, Paolo! Csak a kesztyűd van a poggyászban, igaz? Te magad vagy a halálos fegyver!

Épp a reptéri vonathoz vezető mozgólépcső felé tartott, amikor az esti lapok címoldalán meglátta Salander fényképét, és megtorpant. Mégiscsak elkapta volna a jetlag? Újra elolvasta a főcímet.

LISBETH SALANDERT ÜLDÖZI A RENDŐRSÉG

Aztán egy másik újságét is.

PSZICHOPATÁT GYANÚSÍTANAK A HÁROMSZOROS GYILKOSSÁGGAL

Megvette mindkét lapot és a reggelieket is, majd beült egy kávézóba. Egyre inkább hitetlenkedve olvasta végig a cikkeket.

Blomkvist kimerülten és lehangolva ért haza a Bellmangatanra, csütörtök este tizenegykor. Korán akart lefeküdni, hogy végre kialudja magát, de nem bírt ellenállni a kísértésnek, és megnézte az e-mailjeit. Semmi különöset nem talált, de megnyitotta a <Lisbeth Salander> mappát is. Felgyorsult a szívverése, mert egy új dokumentumot talált, [MB2] néven. Ráklikkelt.

E. ügyész információkat szivárogtat ki a médiának. Kérdezd meg, hogy a régi rendőrségi jelentésről miért nem beszélt.

Blomkvist teljesen összezavarodva próbálta kibogozni az üzenet értelmét. Milyen jelentés? Miért kell mindig rébuszokban beszélni? Új dokumentumot hozott létre, amelynek a [rejtély] nevet adta.

Szia, Sally!

Figyelj, holtfáradt vagyok, a gyilkosságok óta egyfolytában dolgozom. Nagyon nincs kedvem rejtvényt fejteni. Lehet, hogy te leszarod az egészet, én viszont tudni akarom, ki ölte meg a barátaimat.

M.

Türelmesen várt. Egy perc múlva megjelent a mappában a [rejtély2] nevű dokumentum.

Mit tennél, ha kiderülne hogy én voltam?

A [rejtély3] -ban válaszolt.

Lisbeth, ha úgy van, ahogy mondják, és tényleg bekattantál, akkor talán megkérheted Peter Teleboriant, hogy segítsen. De én nem hiszem, hogy te ölted meg Dagot és Miát. És imádkozom, hogy igazam legyen.

Dag és Mia a leánykereskedelemről végzett kutatásaik eredményét akarták közzétenni. Én úgy sejtem, emiatt gyilkolhatták meg őket. De semerre sem tudok elindulni. És nem tudom, mi romlott el kettőnk között, de valamikor barátok voltunk. Mondtam, hogy a barátság két dologra épül: tiszteletre és bizalomra. Ha nem is szeretsz, bízni azért bízhatsz bennem. Soha senkinek nem adtam ki a titkaidat. Azt sem, hogy mi lett Wennerström milliárdjaival. Bízz bennem. Nem vagyok az ellenséged.

M.

Már majdnem feladta a várakozást, amikor bő háromnegyed óra múlva megjelent a [rejtély4].

Meggondolom.

Blomkvist megkönnyebbülten felsóhajtott. Végre érzett egy kis reménysugarat. A válasz pontosan azt jelentette, ami állt benne.

Salander gondolkodni fog a dolgon. Amióta nyomtalanul eltűnt, ez volt az első alkalom, amikor egyáltalán kilátásba helyezte, hogy szóba áll vele. Megírta a [rejtély5]-öt.

Jó, várok. De légy szíves, ne gondolkozz túl sokáig.

Faste nyomozót péntek reggel a Längholmsgatanon, a Västerbron közelében, munkába menet érte a hívás. A rendőrségnek nem volt kerete arra, hogy huszonnégy órás megfigyelés alá helyezze a lundagatani lakást, így az egyik szomszédot, egy nyugdíjas rendőrt bízták meg azzal, hogy tartsa szemmel.

– Most jött meg az a kínai lány – mondta a szomszéd.

Faste jobb helyen nem is lehetett volna. Szabálytalanul befordult a Helenborgsgatanra, épp a Västerbron előtt, majd a Högalidsgatanon érte el a Lundagatant. Két perccel a hívást követően már a helyszínen volt, és átkocogott az utcán a házhoz.

Miriam Wu a lakása ajtaja előtt állva bámulta a felfúrt zárat és a rendőrségi pecsétet, amikor lépteket hallott, és megfordult. Erőteljes testalkatú férfit látott, aki merőn bámulta. Érezte, hogy ellenségesek a szándékai. Így ledobta a táskáját, és felkészült rá, hogy ha szükséges, alkalmazza a thaiboksz-tudását.

– Maga Miriam Wu? – kérdezte a férfi, és Mimmi legnagyobb meglepetésére rendőrigazolványt mutatott fel.

– Igen. Mi folyik itt?

– Hol volt az elmúlt egy hétben?

– Elutaztam. Mi történt itt? Betörtek?

– Meg kell kérnem, hogy jöjjön velem – mondta válasz helyett a férfi, és a vállára tette a kezét.

Bublanski és Modig figyelte, ahogy Faste bekíséri Miriam Wut a kihallgatószobába. A nő nyilvánvalóan igen dühös volt.

– Kérem, foglaljon helyet, Jan Bublanski felügyelő vagyok, a hölgy pedig a társam, Sonja Modig nyomozó. Elnézést, hogy így kellett behoznunk, de választ szeretnénk kapni néhány kérdésre.

– Jó, de miről van szó? Az úr nem valami bőbeszédű – bökött a hüvelykujjával Fastéra.

– Egy ideje már keressük önt. El tudná mondani, merre járt?

– El tudnám, de nem szeretném elmondani, mivel az égvilágon semmi közük hozzá.

Bublanski felvonta a szemöldökét.

– Arra jövök haza, hogy az ajtóm be van törve, lepecsételve, és egy kigyúrt fazon iderángat. Kaphatnék valami magyarázatot erre?

– Nem szereti a férfiakat? – kérdezte Faste.

Miriam Wu Faste felé fordult, és elhűlve bámult rá. Bublanski pedig mérgesen.

– Nem olvasott újságot az elmúlt héten? Külföldön volt?

– Nem, egyáltalán nem olvasok újságot. És igen, Párizsban voltam, a szüleimnél. Két hétig. Egyenesen a pályaudvarról jövök.

– Vonattal jött?

– Nem szeretek repülni.

– És amikor megérkezett, nem látta a lapok címoldalát?

– Leszálltam az éjszakai vonatról, aztán rögtön fel a metróra, és mentem haza.

Bublanski elgondolkodott. Ma reggel Salander nem került címlapra. Felállt, és kiment a szobából. Az Aftonbladet húsvéti számával tért vissza, amelynek címlapján Salander fényképe virított.

Miriam Wu döbbenten bámult rá.

Blomkvist Björck útmutatását követve odatalált a smådalarői nyaralóhoz. Mikor leparkolt, látta, hogy a „nyaraló” egy egész évben lakható modern családi ház. Még a tengerre is volt belőle kilátás, a Jungfrufjärden felé. Végigsétált a kavicsos ösvényen, és megnyomta a csengőgombot. Felismerte Björcköt az útlevélképről, amit a róla szóló anyagban talált.

– Jó reggelt.

– Ezek szerint idetalált.

– Köszönöm az eligazítást.

– Fáradjon be. A konyhában le tudunk ülni.

Björck teljesen egészségesnek tűnt, leszámítva, hogy kissé sántított.

– Táppénzen vagyok.

– De remélem, semmi komoly.

– Porckorongsérv-műtétem lesz. Kér egy kávét?

– Köszönöm, nem – mondta Blomkvist. Leült a konyhaasztalhoz, kinyitotta az aktatáskáját, és elővett egy dossziét. Björck vele szemben foglalt helyet.

– Ismerősnek tűnik. Találkoztunk már?

– Nem hiszem – felelte Blomkvist.

– Biztos, hogy már láttam magát.

– Talán az újságban.

– Mit mondott, hogy hívják?

– Mikael Blomkvist. Újságíró vagyok, a Millennium magazintól.

Björck zavartnak látszott. Aztán leesett neki. Kalle Blomkvist. A Wennerström-botrány. De még mindig nem értette, miről van szó.

– Millennium? Nem tudtam, hogy piackutatással is foglalkoznak.

– Nagy néha. Kezdetnek mutatnék három fényképet, és szeretném, ha elmondaná, melyik tetszik legjobban.

Három lány fényképét tette az asztalra. Az egyiket egy internetes pornóoldalról töltötte le, a másik kettő felnagyított igazolványkép volt.

Björck azonnal halottsápadt lett.

– Nem értem…

– Nem? Nos, ő itt Ligyija Komarova Minszkből, tizenhat éves. Mellette Mjang Szo Csin, ismertebb nevén Jo-Jo, Thaiföldről, huszonöt éves. Végül Jelena Baraszova, tizenkilenc éves, Tallinnból. Mindhármuknak fizetett a szexért, és azt szeretném tudni, melyiket élvezte a legjobban. Tudja, piackutatás…

– Tehát azt állítja, hogy körülbelül három éve ismeri Lisbeth Salandert. Idén tavasszal minden ellenszolgáltatás nélkül átíratta önre a lakását, és valahova máshová költözött. Időnként, amikor felbukkan, szexelnek, de ön nem tudja, hol lakik, mit dolgozik, egyáltalán, hogy miből él. Tényleg azt várja tőlem, hogy ezt elhiggyem?

Miriam Wu haragosan nézett Bublanskira.

– Leszarom, hogy elhiszi-e. Semmilyen törvénytelenséget nem követtem el, és hogy hogyan élek és kivel szexelek, az sem magukra, sem senki másra nem tartozik!

Bublanski felsóhajtott. Nagyon megörült reggel, amikor meghallotta a Miriam Wu felbukkanásáról szóló híreket. Végre haladunk valamerre. De a tőle kapott információ minden volt, csak hasznos nem. Inkább csak még jobban összezavarta a dolgokat. És a legnagyobb baj az volt. hogy hitt is neki. Tiszta, érthető válaszokat adott, egy pillanatnyi tétovázás nélkül. Helyeket és időpontokat sorolt fel, ahol és amikor találkozott Salanderrel, és olyan pontosan írta le a Lundagatanra költözésének körülményeit, hogy Bublanski és Modig érezte, bármilyen bizarr is a történet, valószínűleg igaz.

Faste egyre növekvő felháborodással figyelte a kihallgatást, de visszafogta magát, és csendben maradt. Úgy gondolta, Bublanski messze túl sokat enged meg a kínai lánynak, aki idegesítően arrogáns volt, és rengeteget beszélt, csak hogy elterelje a szót az egyetlen fontos kérdésről, nevezetesen, hogy hol a jó büdös francban bujkál az a kibaszott kurva Salander.

De Wu tényleg nem tudta, hol van Salander. Sem, hogy mit dolgozik. Sosem hallott a Milton Securityről. Ugyancsak nem hallotta Dag Svensson és Mia Johansson nevét, következésképpen semmilyen használható információt nem volt képes adni. Fogalma sem volt arról, hogy Salandert gyámság alá helyezték, és hogy tizenéves korában pszichiátriai kezelés alatt állt.

Azt viszont készségesen megerősítette, hogy ő és Salander csókolóztak a Kvarnenben, majd hazamentek a Lundagatanra, és másnap kora reggel váltak el. Néhány nappal később Miriam Wu vonatra szállt Párizs felé, és nem látta a svéd lapokat. Leszámítva egy rövid látogatást, amikor a kocsikulcsokat hozta vissza, a Kvarnenben töltött este óta nem is látta Salandert.

– Kocsikulcsokat? – kérdezte Bublanski. – Salandernek nincs is kocsija!

Miriam Wu azonban állította, hogy van egy vörös Hondája, ami a ház előtt parkol. Bublanski felállt, és Modighoz fordult.

– Befejeznéd egyedül? – kérdezte, és kiment.

Meg kellett keresnie Holmberget, és elküldeni, hogy vizsgálja át a lundagatani ház előtt parkoló vörös színű Hondát. Aztán egyedül kellett maradnia, hogy gondolkozhasson.

Gunnar Björck, a nemzetbiztonsági hivatal bevándorlási osztályának jelenleg betegszabadságon lévő osztályvezető-helyettese hamuszürke arccal ült a Jungfrufjärdenre néző házikó konyhájában. Blomkvist türelmesen, közönyös arccal nézte. Mostanra biztos volt benne, hogy Björcknek nincs köze a gyilkosságokhoz. Mivel Svenssonnak nem sikerült elérnie, fogalma sem volt róla, hogy le akarta őt leplezni, névvel és fényképpel megjelentetni a könyvében és a Millenniumban egyaránt.

Mégis szolgáltatott értékes információt. Ismerte Nils Bjurmant. A rendőrség lövészklubjában találkoztak, aminek Björck huszonnyolc évig volt aktív tagja. Egy ideig mindketten részt vettek az egyesület vezetésében is. Nem voltak barátok, de olykor-olykor összefutottak, és néha együtt is vacsoráztak.

Nem, már hónapok óta nem látta Bjurmant. Utoljára múlt nyáron találkoztak, amikor ugyanabba a bárba ültek be egy italra. Elszomorította, hogy Bjurman meghalt – ráadásul egy pszichopata gyilkolta meg –, de a temetésére nem szándékozott elmenni.

Blomkvistet érdekelte volna ez az egybeesés, de lassan kifogyott a kérdésekből. Bjurman biztosan több száz embert ismert a munkája révén vagy valamilyen társaságból. A tény, hogy olyasvalaki is van közöttük, aki szerepel Svensson anyagában, sem meglepő, sem statisztikailag váratlan nem volt. Távolról maga Blomkvist is ismert egy újságírót, aki ugyancsak bekerült a könyvbe.

Ideje volt véget vetni a beszélgetésnek. Björck szépen végighaladt a várható fázisokon. Először tagadás, majd – miután megmutatta neki a dokumentáció egy részét – harag, fenyegetőzés, megvesztegetési kísérlet és rögtön utána könyörgés. Blomkvistnél azonban mindez süket fülekre talált.

– Tönkreteszi az életemet, ha ezt nyilvánosságra hozza!

– Tönkre.

– És megteszi?

– Meg én.

– De miért? Nem adhatna legalább egy kis időt? Nem vagyok jól.

– Fura, hogy most az emberséggel próbál érvelni.

– Semmibe sem kerül könyörületesnek lenni!

– Ebben igaza van. Most itt nyavalyog, hogy tönkreteszem az életét, de maga örömmel tette tönkre fiatal lányokét, akikkel szemben bűncselekményt követett el. Három esetet bizonyítani is tudunk. És ki tudja, mennyi volt még. Akkor hol volt magából a könyörület?

Összeszedte a papírokat, és visszarakta az aktatáskába.

– Kitalálok egyedül is.

Az ajtóból visszafordult.

– Hallott valaha egy Zala nevű férfiról?

Björck csak bámult. Annyira magán kívül volt, hogy alig hallotta Blomkvist kérdését. Aztán tágra nyílt a szeme. Zala! Ilyen nincs! Bjurman! Lehetséges volna?

Blomkvist észlelte a változást, és visszament az asztalhoz.

– Miért érdekli magát Zala? – kérdezte Björck.

Szemmel láthatóan a sokk határán volt.

– Érdekel, és kész – felelte Blomkvist.

Szinte látta maga előtt, ahogy a másik fejében forognak a fogaskerekek. Egy idő múlva Björck elvett egy doboz cigarettát az ablakpárkányról. Most először gyújtott rá azóta, hogy Blomkvist belépett.

– Ha tudok valamit Zaláról… mennyit ér az magának?

– Attól függ, mit tud.

Björck elgondolkodott. Honnan a francból ismeri Zalacsenkót? A fejében kavarogtak az érzelmek és a gondolatok.

– Régóta nem hallottam ezt a nevet – szólalt meg végül.

– Szóval tudja, kicsoda?

– Azt nem mondtam. Miért keresi?

– Rajta van azoknak a listáján, akik után Svensson kutakodott.

– Szóval mennyit ér magának?

– Mi mennyit ér?

– Ha elvezetem Zalához… kihagy ebből a buliból?

Blomkvist lassan visszaült. Hedestad után megfogadta, hogy sosem alkudozik egy sztorin. Történjen akármi, kicsinálja ezt az embert. De aztán rájött, hogy van elég gátlástalan ahhoz, hogy üzletet kössön Björckkel, aztán átverje. Nem érzett bűntudatot. Björck rendőr volt, aki bűnt követett el. Arról nem is beszélve, hogy ha tudja egy esetleges gyilkos nevét, akkor kötelessége lenne közbelépni, nem arra használni az információt, hogy a saját bőrét mentse. Biztos abban reménykedik, hogy kimászik a pácból, ha feldob egy másik bűnözőt. Blomkvist a zsebébe nyúlt, elindította a diktafont, amit kikapcsolt, amikor felállt, és elővett egy zsebkendőt.

– Hallgatom – mondta.

Modigot halálra idegesítette Faste, de uralkodott magán, és semmi jelét nem adta ennek. Miriam Wu kihallgatása, ami Bublanski távozása után folytatódott, még csak nem is emlékeztetett a nagykönyvben megírtakra.

Modig meg is volt lepve. Sosem bírta Fastét és a macsó stílusát, de jó rendőrnek tartotta. Ma azonban semmit nem mutatott meg a képességeiből. Nyilvánvaló volt, hogy fenyegetve érzi magát egy csinos, intelligens és bevallottan leszbikus nőtől. Nem kevésbé nyilvánvaló volt az, hogy Wu tökéletesen tisztában van Faste ingerültségével, és könyörtelenül rájátszik.

– Tehát megtalálta azt a felcsatolható szerszámot a fiókomban. Miről kezdett fantáziálni, amikor meglátta?

Miriam Wu gúnyosan mosolygott. Faste – úgy nézett ki, mint aki mindjárt felrobban.

– Ne pofázzon összevissza, a kérdésre válaszoljon!

– Azt kérdezte, meg szoktam-e dugni vele Lisbeth Salandert. A válaszom pedig az volt, hogy ehhez magának kurvára semmi köze.

Modig felemelte a kezét.

– Miriam Wu kihallgatásában 11 óra 1 perckor szünetet tartunk.

Kikapcsolta a magnót.

– Lenne szíves itt maradni, Miriam? Faste, szeretnék beszélni veled.

Miriam Wu bájosan mosolygott Fastéra, aki gyűlölettel nézett rá, és kisomfordált Modig után a folyosóra. Amint kiértek, Modig megpördült, és Faste szemébe nézett, úgy, hogy az orruk majdnem összeért.

– Bublanski engem bízott meg, hogy vezessem le a kihallgatást! Te szart se segítesz ezzel!

– Jaj, ne már. Úgy tekereg ez a kis picsa, mint valami kígyó!

– Nem lehet, hogy valami freudi szimbolika van a hasonlataidban?

– Mi van?

– Nem érdekes. Menj, és amőbázz Curttal, vagy menj a lövészklubba gyakorolni, vagy csinálj, amit akarsz, de ezen a kihallgatáson ne legyél itt!

– Most mi az isten bajod van, Modig?

– Az, hogy szabotálod a kihallgatást!

– Mi van, bejön neked, hogy kettesben akarsz vele maradni?

Modig most már nem tudta türtőztetni magát, és arcon csapta Fastét. Abban a pillanatban megbánta, de már késő volt. Körülnézett a folyosón, és hálát adott Istennek, mert éppen nem járt arra egy szemtanú sem.

Faste először meglepettnek tűnt. Aztán gúnyosan elfintorodott, rántott egyet a zakóján, és elsétált. Modig már majdnem utána szólt, hogy bocsásson meg, aztán mégsem tette. Egy teljes percig tartott, mire úgy-ahogy megnyugodott. Aztán vett két kávét az automatából, és visszament a kihallgatószobába.

Csendben ültek, és kortyolgatták a kávét. Aztán Modig Miriam Wura nézett.

– Elnézést. Valószínűleg ez a legborzasztóbb kihallgatás a főkapitányság történetében.

– Csodás lehet ezzel dolgozni. Tippelhetek? Heteroszexuális, elvált, és kávészünetben meleg-viccekkel szórakoztatja a többieket.

– Ő itt valami… ősmaradvány. Többet nem mondhatok.

– Miért, maga nem az?

– Én legalább nem vagyok homofób.

– Legalább.

– Miriam, én… vagyis mi mindannyian szinte éjjel-nappal dolgoztunk az elmúlt tíz napban. Fáradtak vagyunk. Egy iszonyatos kettős gyilkosság történt Enskedében, és egy nem kevésbé iszonyatos kivégzés az Odenplannál, és a végére akarunk járni a dolognak. A maga barátja, Lisbeth Salander mindkét eset helyszínéhez köthető. Erre bizonyítékunk van. Országos körözést adtak ki ellene. Kérem, értse meg, hogy le kell tartóztatnunk, mielőtt kárt tesz még valakiben vagy akár saját magában.

– Én ismerem Lisbeth Salandert. Nem ölt meg senkit.

– Nem tudja elhinni, vagy nem akarja? Miriam, országos körözést csak rohadtul jó okkal szoktunk kiadni. De annyit mondhatok, hogy a főnököm, Bublanski felügyelő sincs meggyőződve a bűnösségéről. Fontolgatjuk a lehetőségét, hogy esetleg cinkosa volt, vagy valahogy akarata ellenére keveredett az ügybe. De muszáj megtalálnunk. Maga hisz az ártatlanságában, Miriam, de mi van, ha téved? Hiszen maga mondta, hogy annyira nagyon azért nem ismeri!

– Nem tudom, mit higgyek.

– Akkor segítsen nekünk kideríteni az igazságot.

– Én most le vagyok tartóztatva?

– Nem.

– Ha akarok, elmehetek?

– Tulajdonképpen igen.

– És nem tulajdonképpen?

– Elég sok kérdésünk volna még magához.

Miriam Wu mérlegelte Modig szavait.

– Na jó, rendben. De ha olyat kérdez, amitől kiborulok, akkor nem válaszolok.

Modig bekapcsolta a magnót.

20. FEJEZET

Április 1., péntek – április 3., vasárnap

Miriam Wu még egy órát töltött Modignál. A kihallgatás vége felé visszajött Bublanski, csendben leült, és végig csak hallgatott. Miriam Wu tudomásul vette a jelenlétét, de továbbra is Modiggal beszélt.

Végül Modig Bublanskihoz fordult, és érdeklődött, hogy van-e még kérdése. Bublanski megrázta a fejét.

– Miriam Wu kihallgatását lezárom. Az idő 1 óra 9 perc – azzal Modig kikapcsolta a magnót.

– Úgy hallottam, akadt egy kis probléma Faste nyomozóval – mondta Bublanski.

– Kicsit nehezen koncentrált – felelte Modig.

– Baromarcú – magyarázta el tömören Miriam Wu.

– Faste nyomozónak számos jó oldala is van, de valóban nem a legjobb ember egy fiatal hölgy kihallgatására – mondta Bublanski Miriam Wu szemébe nézve. – Nem kellett volna rábíznom ezt a feladatot. Kérem, bocsásson meg.

Miriam Wut ez láthatóan meglepte.

– Bocsánatkérés elfogadva. Eleinte én is elég barátságtalan voltam önökkel.

Bublanski legyintett.

– Kérdezhetek még néhány dolgot? Ki van kapcsolva a magnó.

– Tessék.

– Minél többet hallok Lisbeth Salanderről, annál inkább össze vagyok zavarodva. Az a kép, amit az ismerősei adnak róla, egyáltalán nem vág egybe azzal, ami a pszichiátriai jelentések alapján alakul ki.

– És?

– Egyenes választ kérnék öntől.

– Rendben.

– A tizennyolc éves korában készült pszichiátriai értékelés szerint Salander szellemileg visszamaradott.

– Baromság. Lisbeth valószínűleg a legokosabb ember, akit ismerek.

– Nem végzett semmilyen iskolát, még arról sincs papírja, hogy tud írni-olvasni.

– Sokkal jobban ír és olvas, mint én. Van, hogy matematikai képleteket firkálgat. Tiszta algebra. Én egyáltalán nem is értem.

– Matematika?

– Ez az új hobbija.

– Hobbija? – kérdezte rövid hallgatás után Bublanski.

– Valami egyenletek. Én azt sem értem, mit jelentenek bennük a szimbólumok.

Bublanski sóhajtott.

– Tudunk egy esetről, amikor a Tantolundenből hozták be, tizenhét évesen. Az arra utal, hogy prostitúcióból tartotta fenn magát.

– Hogy Lisbeth mint kurva? Egy szart. Nem tudom, mi a munkája, de egyáltalán nem lep meg, hogy egy biztonsági cégnél dolgozott.

– Most miből él?

– Nem tudom.

– Ő is leszbikus?

– Nem. Néha lefekszünk, de ettől még nem lesz valaki leszbi. Szerintem ő maga sem tudja, milyen beállítottságú. De azt hiszem, biszexuális.

– És mi van a bilincsekkel meg a többi effélével? Vannak Salandernek szadista hajlamai? Vagy hogyan jellemezné?

– Azokat az eszközöket félreértik. Szerepjátékokhoz használunk néha bilincset, de annak semmi köze a szadizmushoz vagy az erőszakhoz. Ez csak játék.

– Viselkedett már önnel erőszakosan?

– Nem. Általában én vagyok a domináns fél a játékban.

– Rendben, ennyi elég lesz. Ja, igen, elküldtem önhöz valakit, hogy cserélje ki a zárat. Szerintem ott lesz még, majd tőle megkapja a kulcsot.

Miriam Wu kedvesen elmosolyodott.

A délután háromkor tartott megbeszélés az első nézeteltéréshez vezetett a nyomozás során. Bublanski beszámolt a legfrissebb fejleményekről, majd kifejlette, hogy érzése szerint szélesíteniük kellene a látómezejüket.

– Az első naptól kezdve minden erőnkkel Lisbeth Salander előkerítésére koncentráltunk. Továbbra is ő az első számú gyanúsított, hiszen bizonyítékok szólnak ellene, de azok, akik ismerik őt, egyöntetűen cáfolják a róla kapott képünket. Armanskij, Blomkvist és Miriam Wu sem tudja őt elmebeteg gyilkosként elképzelni. Azt akarom, hogy kicsit tágabb körben gondolkodjunk, vegyünk számításba más lehetséges gyilkosokat és azt a lehetőséget is, hogy Lisbeth Salander nem egyedül követte el a gyilkosságokat, esetleg pusztán jelen volt, amikor megtörténtek.

Bublanski szavai heves vitát gerjesztettek. Szembekerült Fastéval és Bohmannal is a Milton Securitytől. Bohman emlékeztette a csapatot arra, hogy az esetek többségében a legegyszerűbb magyarázat a helyes.

– Természetesen lehetséges, hogy Salander nem volt egyedül, de semmi nyoma nincs tettestársnak.

Egyedül Modig támogatta Bublanskit. Andersson és Holmberg csak néhány semleges megjegyzést tett. Hedström a Miltontól néma csendben gubbasztott egész idő alatt. Végül Ekström ügyész felemelte a kezét.

– Ha jól értem, Bublanski, nem akarja Salandert kizárni a nyomozásból.

– Nem, persze, hogy nem. Ott vannak az ujjlenyomatai. De még mindig nem találtunk indítékot. Szeretném, ha más irányba is elkezdenénk tapogatózni. Lehetett-e több elkövető? Köthetjük-e még mindig az esetet Svensson könyvéhez? Blomkvistnek feltétlenül igaza van abban, hogy a könyvben szereplők közül többnek is volt indítéka.

– Hogy akarja folytatni? – kérdezte Ekström.

– Nézzen két emberünk más lehetséges gyilkos után. Sonja és Niklas dolgozhatnának együtt.

– Én…? – kérdezte megrökönyödve Hedström.

Bublanski azért őt választotta, mert ő volt a csapat legfiatalabb tagja, ennélfogva a leginkább esélyes arra, hogy a papírformától eltérően gondolkodjon.

– Sonja Modiggal fogsz dolgozni. Nézzetek át mindent, amit már tudunk, de tágítsátok is a kört. Faste, ti Anderssonnal és Bohmannal tovább keresitek Salandert. Még mindig ez az elsődleges feladat.

– És én? – kérdezte Holmberg.

– Te foglalkozol Bjurmannal. Végezz új helyszínelést a lakásán, hátha valami fölött elsiklottunk. Kérdés?

Nem volt.

– Helyes. Arról senkinek egy szót sem, hogy előkerült Miriam Wu. Lehet, hogy még van mit elmondania, és nem akarom, hogy a média rávesse magát.

Ekström helybenhagyta Bublanski tervezetét.

– Na jó… – mondta Modignak Hedström. – Te vagy a nyomozó, mondd el, mihez kezdünk most.

A tárgyaló előtt álltak a folyosón.

– Szerintem újra beszélnünk kéne Mikael Blomkvisttel – mondta Modig. – De először Bublanskival kell megbeszélnem egy-két dolgot. Holnap és vasárnap szabadságon vagyok. Tehát hétfő reggel kezdünk. A hétvégén nézd át a nyomozati anyagot.

Elköszöntek, aztán Modig bement Bublanski irodájába, ahonnan akkor jött ki Ekström.

– Van egy perced?

– Ülj le.

– Nagyon bedühödtem Fastéra, elvetettem a sulykot…

– Mondta, hogy nekimentél.

– Azt mondta, biztos azért akarok kettesben maradni Miriam Wuval, mert ráindultam

– Bár ne mondtad volna ezt el. De természetesen kimeríti a szexuális zaklatást. Kívánsz panaszt tenni?

– Felképeltem, ennyi elég.

– Fasténak gondjai vannak az erős nőkkel.

– Vettem észre.

– Márpedig te erős nő vagy, és jó rendőr.

– Köszi.

– Viszont nagyra értékelném, ha nem vernéd az állomány többi tagját.

– Többször nem fordul elő. De ma nem volt időm átnézni Svensson íróasztalát a Millenniumnál.

– Azzal már jócskán le vagyunk maradva. Menj szépen haza, és pihend ki magad a hétvégén. Hétfőn kezdjük a nyomozást az új szempontok szerint.

Hedström beugrott egy kávéra a George Café-ba a központi pályaudvarnál. El volt keseredve. A héten hiába várta, hogy elkapják Salandert, vagy hogy esetleg ellenáll a letartóztatásnak, és az egyik rendőr lepuffantja. Nagyon vonzó gondolat volt… De Salander még mindig szabadon járt-kelt. Ráadásul most meg Bublanski a fejébe vette, hogy hátha mégsem ő a gyilkos. Nem valami kedvező fordulat.

Már Bohman alárendeltjének lenni sem volt túl jó – a Milton legunalmasabb és legfantáziaszegényebb munkatársai közé sorolta –, de most beosztották Modig nyomozó alá, aki a leginkább kételkedett a Salander-vonalban. Bublanskiban is biztos ő ültette el a kétségeket. Eltűnődött rajta, vajon van-e valami a híres-nevezetes Bubi felügyelő meg e között a ribanc között. Nem lepődött volna meg rajta. Igazi papucs lett, ha a nő is ott volt. A többiek közül meg csak Faste volt elég tökös ahhoz, hogy kimondja, mit gondol.

Hedström a fejét törte. Aznap reggel a Miltonnál is volt egy megbeszélés Armanskijjal, Bohmannal és Fräklunddal. Armanskij iszonyú csalódott volt, mert már egy hete nyomoztak, mégsem találtak semmit, ami megmagyarázta volna a gyilkosságokat. Fräklund felvetette, hogy gondolják át újra a Milton részvételét a nyomozásban – Bohmannak és Hedströmnek lett volna fontosabb feladata is annál, hogy ingyen dolgozzanak a rendőrségnek.

Armanskij végül úgy döntött, hogy még egy hétig maradjanak. Ha addig sincs eredmény, a megbízatásukat visszavonja.

Hedströmnek tehát egy hete maradt, mielőtt kizárják a nyomozásból. Nem igazán tudta, mihez is kezdjen most. Aztán elővette a mobilját, és felhívta Tony Scalát, egy szabadúszó újságírót, aki férfimagazinokba írt mindenféle nyálas baromságot. Néhányszor már találkoztak. Hedström most azt mondta, van némi információja az enskedei kettős gyilkosság ügyében folytatott nyomozásról. Elmagyarázta, hogy került hirtelen az utóbbi évek legsúlyosabb ügyének kellős közepébe. Scala azonnal bekapta a csalit: ilyen sztorit egy komolyabb lapnak is eladhat. Megbeszélték, hogy egy óra múlva találkoznak a Kungsgatanon lévő Aveny kávézóban.

Scala kövér volt. Nagyon kövér.

– Két feltétellel mondom el, amit tudok – kezdte Hedström.

– Mondja.

– Először is nem említi meg a Milton Securityt. Mi csak tanácsadók vagyunk.

– Pedig elég érdekes, hogy Salander a Miltonnál dolgozott.

– Dehogy érdekes, takarított, meg ilyesmi – intette le Hedström.

– Ha maga mondja…

– Másodszor is, kicsit buherálja meg a cikket, hogy úgy tűnjön, mintha egy nőtől kapta volna az infót.

– Azt meg minek?

– Hogy elterelje rólam a gyanút.

– Rendben. Tehát miről van szó.

– Felbukkant Salander leszbikus barátnője.

– Ó, de remek! Az a bige, aki a Lundagatanon lakik? Amelyik eltűnt?

– Miriam Wu. Tud ezzel kezdeni valamit?

– Arra mérget vehet. Hol volt?

– Külföldön. Azt állítja, nem is hallott a gyilkosságokról.

– Gyanúsított?

– Nem. Legalábbis még nem. Ma hallgatták ki, és olyan három órája engedték el.

– Értem Maga hisz neki?

– Szerintem hazudik, mint a vízfolyás. Tud valamit.

– Szép fogás, Niklas.

– De azért nézzen utána. Ez a csaj szadomazo játékokat szokott játszani Salanderrel.

– Ebben egészen biztos?

– Bevallotta a kihallgatás során. És a házkutatáskor bilincseket, bőrszerkót meg hasonló cuccokat találtunk.

Paolo Roberto az utolsók közt távozott. Egész délután a könyvtárban ült, és minden szót elolvasott, amit a Salander utáni vadászattal kapcsolatban csak talált.

Lehangolva és összezavarodva lépett ki a Sveavägenre. Meg éhesen. Betért a McDonald'sba, kért egy hamburgert, és leült az egyik sarokasztalhoz.

Lisbeth Salander mint háromszoros gyilkos. Alig hitte el, hogy ez lehetséges. Az a fura kislány? És neki tennie kéne most valamit? De mit?

Miriam Wu taxival ment haza a Lundagatanra, és felmérte a pusztítást. A szekrényeket, dobozokat és fiókokat kiürítették. Mindent vastagon borított az ujjlenyomatok kereséséhez használt por. A szexjátékai egy kupacban hevertek az ágyon. De amennyire meg tudta állapítani, nem hiányzott semmi.

Bekapcsolta a kávéfőzőt, és a fejét csóválta. Lisbeth, Lisbeth, mi a francba keveredtél bele?

Megpróbálta felhívni Salandert, de a hívott szám pillanatnyilag nem volt kapcsolható. Sokáig ült a konyhaasztalnál, és próbálta kibogozni, mi valóság, és mi nem. Az a Salander, akit ő ismert, nem volt eszelős gyilkos, ugyanakkor viszont olyan nagyon jól nem is ismerte. Forró volt az ágyban, de tudott jéghideg is lenni, ha éppen olyan kedve támadt.

Megfogadta magában, hogy nem foglal állást az ügyben, amíg maga Salander meg nem jelenik, és elő nem adja a saját történetét. Sírhatnékja volt, és két órájába telt, mire rendet rakott.

Este hétre a lakás többé-kevésbé lakható volt. Lezuhanyozott, és megint a konyhában ült, fekete-arany keleti köntösében, amikor csöngettek. Ajtót nyitott, és egy borotválatlan, rendkívül kövér férfi állt előtte.

– Hello, Miriam, Tony Scala vagyok. Újságíró. Feltehetek pár kérdést?

Mellette állt a fotósa, aki azonnal a lány arcába vakuzott.

Miriam Wu már elképzelte magában, ahogy kioszt a férfinak egy repülőrúgást és egy könyököst az orrába, de volt annyi lélekjelenléte, hogy felismerje, ezzel csak néhány újabb fotóhoz adna alapot.

– Lisbeth Salanderrel együtt volt külföldön? Tudja, hogy most hol van?

Miriam Wu becsapta az ajtót, és ráfordította az újonnan felszerelt hevederzárat. Scala benyomta a levélbedobó fedelét.

– Miriam, előbb vagy utóbb úgyis beszélnie kell a sajtóval! Én segíthetek magának!

Ökölbe szorította a kezét, és lecsapott Scala ujjaira. Fájdalmas ordítást hallott. Becsukta az előszoba belső ajtaját is, lefeküdt az ágyra és lehunyta a szemét. Lisbeth, ha megtalállak, kitekerem a nyakadat!

Blomkvist a héten eddig hat nevet húzott ki Svensson listájáról. Az utolsó egy Tumbában élő nyugdíjas bíró volt, aki korábban számos prostitúcióval kapcsolatos ügyet tárgyalt.

Üdítő változatosságot jelentett, hogy ez a nyomorult nem is próbálkozott tagadással, fenyegetéssel vagy esdekléssel. Ellenkezőleg, kedélyesen beismerte, hogy keleti kurvákkal hancúrozott. Nem, semmiféle megbánást nem érez. A prostitúció tiszteletre méltó szakma, és ő tulajdonképpen szívességet tett a lányoknak azzal, hogy az ügyfelük volt.

Tíz óra tájban Blomkvist éppen Liljeholmenen hajtott át, amikor Eriksson felhívta.

– Szia, olvastad a Morgon Posten online kiadását?

– Nem, miért, mi van?

– Hazajött Salander barátnője.

– Mi? Kicsoda?

– Az a leszbi csaj, Miriam Wu, aki a lundagatani lakásban lakik.

Wu, ugrott be Blomkvistnek. „Salander-Wu” volt a névtáblára írva.

– Kösz. Már megyek is.

Wu kihúzta a telefont, és kikapcsolta a mobilját. Fél nyolckor a hazatérésének híre megjelent az egyik reggeli újság honlapján. Nem sokkal ezután keresték az Aftonbladettől, majd három perccel később az Expressentől. Este kilencig nem kevesebb, mint tizenhat riporter próbálta rávenni, hogy nyilatkozzon.

Kétszer be is csengettek hozzá. Nem nyitott ajtót, és minden villanyt leoltott a lakásban. Érezte, hogy ha még valaki zaklatja, annak betöri az orrát. Végül bekapcsolta a mobilt, felhívta egy barátnőjét, aki a közelben lakott a Hornstullnál, és megkérte, hadd alhasson nála.

Kevesebb mint öt perccel azelőtt lépett ki az utcára, hogy Blomkvist becsöngetett hozzá.

Bublanski szombat reggel nem sokkal tíz után hívta fel Modigot, aki kilenckor kelt, és játszott egy kicsit a gyerekekkel, mielőtt a férje elvitte őket, hogy egyenek valami finomat.

– Láttad a mai lapokat?

– Nem, még nem. Csak egy órája keltem fel, és a kölykökkel voltam elfoglalva. Történt valami?

– Valaki a csapatból köpött a sajtónak.

– Hát ezt tudtuk. Valaki már pár nappal ezelőtt kiszivárogtatta a Salanderről készült pszichiátriai jelentéseket is.

– Az Ekström volt.

– Tényleg?

– Persze sosem fogja beismerni. Érdeklődést akar kelteni, mert neki ez az érdeke. De ezt nem ő csinálta. Egy Tony Scala nevű szabadúszó újságíróval beszélt valaki, és mindent elmondott neki Miriam Wuról. Többek között a tegnapi kihallgatás részleteit is. Pedig azt különösen el akartuk titkolni. Ekström a plafonon van.

– Basszus…

– A riporter nem nevezte meg a forrást. Csak annyit írt, hogy „a nyomozás egyik fontos résztvevője”.

– Francba.

– És nőként hivatkozott rá.

Modig jó tíz másodpercig meg sem tudott szólalni. A nyomozócsoportban ő volt az egyetlen nő.

– Bublanski… Én semmilyen újságírónak nem mondtam egy szót sem. Senkinek nem beszéltem a nyomozás részleteiről, még a férjemnek sem!

– Nem is hittem el egy pillanatig se. De sajnos Ekström igen. Faste meg bent van a hétvégén, és két pofára gyanúsítgat.

Modig hirtelen nagyon-nagyon fáradtnak érezte magát.

– És most akkor mi lesz?

– Ekström ragaszkodik hozzá, hogy zárjalak ki a nyomozásból, amíg kivizsgálják a vádat.

– Vádat? De hát ez egy agyrém! Hogy bizonyítsam be, hogy…

– Neked nem kell bizonyítanod semmit. Bizonyítani a bűnösséget kell.

– Tudom, de… a rohadt életbe! Meddig fog ez tartani?

– Eddig tartott.

– Hogy?

– Most kérdeztelek meg. Azt mondtad, nem szivárogtattál ki semmit. Ezzel a vizsgálatnak vége, majd megírom róla a jelentést. Hétfőn kilenckor találkozunk Ekström irodájában, és majd én megoldom a dolgot.

– Köszönöm, Bublanski.

– Nincs mit köszönni.

– De akkor is baj van.

– Tudom.

– Ha én nem szivárogtattam ki semmit, akkor valaki más tette meg.

– Van ötleted, hogy ki?

– Faste kínálkozna, de nem hiszem, hogy ő volt az.

– Egyet kell, hogy értsek. Egy igazi gyökér, de emiatt most őszintén dühöngött.

Bublanski, ha az ideje és az időjárás engedte, szeretett sétálni. A Katarina Bangatán lakott, a Södermalmban. Így a Millennium szerkesztősége, a Milton Security székháza, ahol Salander dolgozott és a Lundagatan, ahol lakott, egyaránt elég közel az otthonához. Ahogyan a St. Paulsgatanon álló zsinagógához is. Szombat délután mindegyiket meglátogatta.

Kezdetben vele tartott a felesége, Agnes is. Huszonhárom éve voltak már házasok.

Először is betértek a zsinagógába, és beszéltek a rabbival. Bublanski lengyel zsidó volt, míg Agnes családja – vagyis az a néhány családtagja, akik túlélték Auschwitzot – Magyarországról származott.

A zsinagógából kilépve különváltak, Agnes bevásárolni ment, Bublanski pedig sétált tovább. Egyedül kellett lennie, hogy gondolkodhasson a nyomozáson. Végiggondolta a döntéseit, amelyeket azóta hozott, hogy nagycsütörtök reggelén megkapta az ügyet. Két hibát azért talált az ügymenetben.

Az egyik az volt, hogy nem küldött valakit azonnal a Millennium szerkesztőségébe átvizsgálni Svensson íróasztalát. Mire végre eszébe jutott, és személyesen ment oda, Blomkvist már elvitte onnan, amit akart, akármi volt is ott. Azután nem vették észre azt, hogy Salander autót vásárolt. Igaz, Holmberg jelentette, hogy a kocsiban nincs semmi érdekes.

Ettől a két hibától eltekintve a nyomozás olyan alapos volt, amilyen csak lehetett.

A Zinkensdamm közelében megállt egy újságosbódénál, és szemügyre vette az egyik címlapot. Salander fotója már jóval kisebb méretben szerepelt rajta, mint eddig, helyet adva a sokkal inkább eladható főcímnek:

LESZBIKUS SÁTÁNISTA SZEKTÁT KERES A RENDŐRSÉG

Vett egy példányt, és meg is találta a cikket, ahol öt tizennyolc-húsz év körüli lány fotóját közölték, akik valamennyien szegecses fekete bőrdzsekit, szakadt fekete farmert és szűk pólót viseltek. Egyikük pentagrammával díszített zászlót emelt a magasba, egy másik pedig kinyújtott kis- és mutatóujjával formált valami jelet. A képaláírás szerint Lisbeth Salander sokat járt együtt ezzel a kis klubokban fellépő death-metal zenekarral. 1996-ban hódolatukat fejezték ki a Sátán Egyháza iránt A Gonosz bélyege című számukkal.

Az Evil Fingers nevet a lap nem említette, és a lányok szemét is kitakarták, de a rajongóik biztosan így is felismerték őket.

A cikk főleg Miriam Wuról szólt, egy fényképpel illusztrálva, amely az egyik performanszát ábrázolta a Bern’s szállóban. Derékig meztelen volt, fején orosz katonai tányérsapka díszelgett. Az ő szemét is kitakarták.

SALANDER BARÁTNŐJÉNEK LESZBIKUS SZADOMAZÓKÓL SZÓLÓ ÍRÁSA

A harmincegy éves nő a stockholmi éjszakai élet közismert alakja. Nem titkolja, hogy a nőket kedveli, és szeret dominálni a partnere felett.

A riporter még egy Sara nevű lányt is talált, akit saját bevallása szerint Miriam Wu megkísérelt felszedni. A barátját igencsak „felzaklatta” az eset. A cikk arra is kitért, hogy Miriam Wu társasága valamiféle feminista banda a melegmozgalom perifériáján, és bizonyos hírnevet szereztek azzal, hogy „megkötözőműhelyet” üzemeltettek melegfesztiválokon. A cikk hátralévő része Wunak egy szándékosan provokatív írását ismertette, amelyet hat évvel korábban írt egy feminista lapban. Bublanski átfutotta a szöveget, majd egy kukába dobta az újságot.

A két vetélkedő nyomozóra, Modigra és Fastéra terelődtek a gondolatai. Az igazi problémát Faste jelentette, aki bárkinek az agyára tudott menni. Tudta, hogy beszélnie kell majd vele, de nem hitte, hogy ő szivárogtatta volna ki az információt.

Mikor felnézett, a Lundagatanon találta magát, Salander házának kapuja előtt. Teljesen öntudatlanul irányította erre a lépteit.

Felsétált a lépcsőn a Lundagatan felső részére, és eltűnődött azon, amit Blomkvist mesélt Salander megtámadásáról. De ez a történet sem vezetett sehová. Nem volt feljelentés, nem voltak nevek, még egy tisztességes személyleírás sem. Blomkvist azt állította, hogy a furgon rendszámát sem tudta leolvasni, amivel a támadó elhagyta a helyszínt.

Már ha ez egyáltalán megtörtént. Újabb zsákutca.

Bublanski lenézett a Lundagatanra és a még mindig ott parkoló vörös Hondára, és éppen ebben a pillanatban ért oda a kapuhoz Blomkvist.

Miriam Wu későn ébredt, belegabalyodva a lepedőbe. Felült, és körülnézett az idegen szobában.

A média zaklatására hivatkozva kért menedéket a barátnőjétől. De rádöbbent, hogy azért is menekült el a lakásból, mert félt, hogy Salander kopog be hozzá. Nagyon megrázta a kihallgatás és az újságok főcímei, és bár nem akart semmilyen álláspontra helyezkedni, amíg Salandertől nem hallja, mi történt, de azért kezdett félni attól, hogy a barátnője netán mégiscsak bűnös.

Lepillantott Viktoria Viktorssonra, akit Duplavé néven ismertek, és száz százalékig leszbikus volt. A hasán feküdt, és motyogott álmában. Miriam felkelt és lezuhanyozott. Aztán lement, hogy reggelit vegyen. Csak amikor már belépett volna a Verkstadsgatanon, a Café Cinnamon mellett levő boltba, vette észre az újságokat. Azonnal visszarohant Duplavéhez.

Blomkvist beütötte a kapukódot, és belépett a házba. Két pere múlva visszatért. Nem volt otthon senki. Blomkvist határozatlanul nézett körbe az utcán. Bublanski figyelmesen nézte.

A legjobban az zavarta, hogy ha Blomkvist hazudott a támadással kapcsolatban, akkor valamiféle játékot játszik, legrosszabb esetben benne van a gyilkosságokban is. Ha viszont igazat mondott, akkor van még egy rejtett elem az egész drámában. Akkor a látható kettőnél több szereplő van, és a gyilkosság oka is sokkal összetettebb, mint egy mentálisan sérült lány dührohama.

Mikor Blomkvist végül elindult a Zinkensdamm felé, Bublanski utána kiáltott. Blomkvist megfordult, észrevette a nyomozót, és odament hozzá. A lépcső alján találkoztak össze.

– Jó napot, Blomkvist úr. Lisbeth Salandert keresi?

– Nem. Igazság szerint Miriam Wut.

– Nincs otthon. Valaki elfecsegte a sajtónak, hogy előkerült.

– És mit mondott?

Bublanski végigmérte. Kalle Blomkvist.

– Velem tart? – kérdezte a felügyelő. – Jólesne egy kávé is.

Csendben ballagtak el a Högalid templom mellett. A Café Lillasysterbe tértek be. Bublanski dupla eszpresszót rendelt egy kiskanálnyi tejjel, Blomkvist pedig egy tejeskávét. A dohányzóhelyiségben ültek le.

– Régóta nem volt már ilyen bosszantó esetem – kezdte Bublanski. – Mennyit mondhatok el anélkül, hogy reggel viszontlátnám az Expressenben?

– Nem az Expressennél dolgozom.

– Tudja, hogy értem.

– Bublanski úr, én nem hiszem, hogy Lisbeth bűnös.

– És most elkezdett maga is nyomozni? Ezért hívják magát Kalle Blomkvistnek?

Blomkvist elmosolyodott.

– Magát meg állítólag Bubi felügyelőnek.

Bublanski kimérten viszonozta a mosolyt.

– Miből gondolja, hogy Salander ártatlan?

– A gyámjáról nem tudok semmit, de arra nem volt indítéka, hogy Dagot és Miát megölje. Lisbeth engesztelhetetlenül gyűlöli az olyan férfiakat, akik erőszakosak nőkkel szemben, vagy csak megalázóan viselkednek velük. És Mia éppen egy rakás ilyennel készült nagyon-nagyon kiszúrni. Amit tenni akart, az tökéletes összhangban volt azzal, amit Lisbeth is tett volna. Nagyon erős erkölcsi elvei vannak.

– Egyszerűen nem tudok összefüggő képet alkotni róla. Most akkor elmebeteg vagy zseni?

– Egyszerűen csak más. Abnormális mértékben antiszociális, de a szellemi képességeivel semmi probléma nincsen. Sőt, valószínűleg okosabb akár nálam, akár magánál.

Bublanski sóhajtott. Ugyanezeket mondta Salanderről Miriam Wu is.

– Akárhogy is, mindenképpen el kell kapnunk. A részletekbe nem mehetek bele, de látták a helyszínen, és a gyilkos fegyverrel is kapcsolatba hozható.

Blomkvist bólintott.

– Gondolom, ez azt jelenti, hogy megtalálták rajta az ujjlenyomatait. Ez viszont nem bizonyítja, hogy ő adta le a lövéseket.

Most Bublanskin volt a sor, hogy bólintson.

– Dragan Armanskij sem hiszi, hogy ő volt. Ahhoz túl óvatos, hogy ezt nyíltan kimondja, de bizonyítékot keres az ártatlanságára.

– És maga? Maga mit gondol?

– Én nyomozó vagyok. Az a dolgom, hogy letartóztassak embereket, és kihallgassam őket. Salander kisasszony szénája pillanatnyilag igen rosszul áll. Ennél jóval gyengébb közvetett bizonyítékok alapján is csuktunk már le embereket gyilkosságért.

– Nem válaszolt a kérdésemre.

– Nem tudom. Ha mégis ártatlan lenne… Ön szerint kinek volt még indítéka arra, hogy az ő gyámját és a maga két barátját is meggyilkolja?

Blomkvist elővette a cigarettáját. Megkínálta Bublanskit is, de az megrázta a fejét. Nem akart hazudni a rendőrségnek. Mondania kellett valamit a Zala nevű emberről. És Gunnar Björckről is a nemzetbiztonságtól.

De Bublanski és a kollégái hozzáférhettek Svensson anyagához, amiben ott volt ugyanaz a <Zala> nevű mappa. Csak el kellett volna olvasniuk. Ehelyett csak mennek előre, mint az ökör, és Salander magánéletének részleteit csepegtetik el a sajtónak.

Támadt egy ötlete, de nem láthatta, mi lesz belőle. Nem akarta megnevezni Björcköt, amíg nem biztos a dolgában. Zalacsenko. Ő az összekötő kapocs Bjurman és Svenssonék között. Csakhogy Björck eddig még semmit sem mondott róla.

– Hadd kutakodjak még egy kicsit, és akkor előadom az én elméletemet.

– Remélem, nem a rendőrségre vezetnek a nyomok.

– Egyelőre nem. Mit mondott Miriam Wu?

– Nagyjából, amit maga. Volt kapcsolatuk.

– Az nem tartozik rám.

– Három éve ismerik egymást Salanderrel. Azt mondja, semmit nem tud Salander életéről, még azt sem, hol dolgozik. Nehéz elhinni, de én mégis azt gondolom, hogy igazat mond.

– Lisbeth szinte megszállottan titokzatoskodó – mondta Blomkvist. – Tudja Miriam Wu telefonszámát?

– Igen.

– Megkaphatom?

– Nem.

– Miért nem?

– Mikael, ez rendőrségi ügy. Semmi szükségünk magánnyomozókra meg vad elméletekre.

– Még nincs is semmilyen elméletem! Másrészt viszont úgy gondolom, hogy a válasz valahol Svensson kéziratában rejlik.

– Egy egész kis fáradsággal felvehetné a kapcsolatot Wuval.

– Valószínűleg, de sokkal egyszerűbb olyasvalakit megkérni, aki már felvette.

Bublanski felsóhajtott.

Blomkvist hirtelen felkapta a vizet.

– Mi van, talán a rendőrök okosabbak, mint a többi ember, a magánnyomozók, vagy hogy nevezte őket?

– Nem, ezt nem gondolom. De a rendőröket erre képezték ki, és mégiscsak az ő dolguk a bűnügyek felderítése.

– Azért valamilyen képzést mások is kapnak. És néha egy ilyen magánnyomozó ügyesebben okoskodja ki a megoldást, mint egy detektív.

– Ezt ön csak hiszi.

– Nem, én ezt tudom. Vegyük a Rahman-esetet. Egy csomó rendőr csak ült behunyt szemmel a hátsóján öt évig, miközben Rahman ártatlanul ült egy idős hölgy meggyilkolása miatt. Még most is ülne, ha egy tanár nem szentel éveket a nyomozásnak. Neki semmi olyan eszköz nem állt a rendelkezésére, ami maguknak igen. Mégis, nemcsak Rahman ártatlanságát bizonyította be, hanem azonosította azt a személyt is, aki minden valószínűség szerint valójában elkövette a gyilkosságot.

– A Rahman-ügyben valóban leszerepeltünk.

– Bublanski úr… hadd mondjak valamit. Most készülnek leszerepelni a Salander-ügyben is. Tuti biztos vagyok benne, hogy nem ő ölte meg Dagot és Miát, és ezt be is fogom bizonyítani. Előkerítem az igazi gyilkost, és azt a cikket nem teszik az ablakba, amit utána magukról írok.

Hazafelé tartva a Katarina Bangatán Bublanski úgy érezte, Istennel is meg kell beszélnie az esetet, de a zsinagóga helyett a folkungagatani katolikus templomba tért be. Leült az egyik hátsó padba, és több mint egy órán át meg sem mozdult. Zsidóként tulajdonképpen semmi keresnivalója nem lett volna itt, mégis gyakran felkereste ezt a csöndes zugot, ha rendezni akarta a gondolatait. A katolikus templomot ugyanolyan jó helynek találta az elmélkedésre, és tudta, hogy ezt Isten sem bánja. Valami különbség azért volt a katolikus és a zsidó vallás között. Ő akkor ment zsinagógába, ha más emberek társaságára vágyott. A katolikusok viszont azért mentek templomba, hogy békét leljenek Isten közelében. Csend honolt itt, és a látogatókat békén hagyták.

Salanderen és Wun töprengett. Meg azon, hogy mit hallgat el előle Berger és Blomkvist – mert az nyilvánvaló volt, hogy valamit tudnak Salanderről, amit nem akarnak elmondani. Miféle adatgyűjtést végezhetett Blomkvistnek Salander? Talán a Wennerström-ügyben… De ezt a lehetőséget elvetette. Lehet Salander akármilyen jó átvilágító, ott nem sokat segíthetett volna.

Aggódott is: nem tetszett neki, hogy Blomkvist ilyen halálbiztos Salander ártatlanságában. Neki mint nyomozónak a kételkedés volt a foglalkozása. Persze Blomkvistnek meg magánnyomozóként az volt a dolga, hogy ultimátumot adjon neki.

Általában nem foglalkozott az ilyen emberekkel, mert az összeesküvés-elméleteik a lapok címoldalait ugyan feldobták, de a rendőrségnek egy csomó felesleges pluszmunkát adtak. Ha egy fiatalembert szíven szúrva találnak a Mariatorgetnél, nem kell mást tenni, mint utánanézni, melyik skinhead-gárda vagy más banda garázdálkodott egy órával korábban a Söder pályaudvaron. Vannak barátok, ismerősök, tanúk, és hamarosan lesz gyanúsított is. Ha valakibe három golyót eresztenek egy skarholmeni bárban, és kiderül, hogy nyakig benne volt a délszláv maffiában, csak ki kell deríteni, kik akarják átvenni az irányítást a cigarettacsempészetben. Ha egy huszonéves, normális életvitelű nőre megfojtva bukkannak a lakásán, azt kell megtudni, ki volt a barátja, illetve, hogy ki és melyik szórakozóhelyen látta utoljára élve.

Bublanski annyi ilyen nyomozást lefolytatott már, hogy bekötött szemmel is ment volna neki. Ez a mostani is olyan jól indult. Pár órán belül már gyanúsítottjuk is volt. Salandert az Isten is annak teremtette: egyértelműen elmebeteg volt, és egész életét erőszakos kitörések sora kísérte végig. Egyszerűen csak meg kellett találni, és vallomásra, vagy ha úgy adódik, pszichiátriai kezelésre kényszeríteni. Aztán a biztató kezdet valami iszonyatos folytatásba torkollt. Salander nem a bejelentett címen lakott. Olyan barátai voltak, mint Armanskij és Blomkvist. Viszonya volt egy leszbikussal, aki előszeretettel használt bilincset a szexhez. Erre aztán ráharapott a média is, és ez a hisztéria kezdett már kifejezetten ártalmassá válni. Két és fél millió korona volt a bankszámláján, noha semmilyen ismert állással nem rendelkezett. És akkor most jön ez a Blomkvist a leánykereskedős elméletével, ráadásul neki, mint közismert újságírónak megvan a lehetőssége, hogy egyetlen cikkel rászabadítsa a poklot a nyomozásra.

És mindenekelőtt az első számú gyanúsítottat lehetetlenség volt megtalálni, annak ellenére, hogy egy másfél méteres, agyontetovált lány nem kimondottan hétköznapi jelenség. Már majdnem két hét eltelt a gyilkosságok óta, és még csak egy halvány nyomuk sem volt, ami a búvóhelyére utalna.

Mióta Blomkvist átlépte a háza küszöbét, Björcknek nyomorúságos volt az egész napja. A dereka tompán sajgott, mégis fel-alá járkált a kölcsönvett házban. Se pihenni, se cselekedni nem tudott. Képtelen volt felfogni a történetet. Egyszerűen nem állt össze a kép.

Amikor először hallott Bjurman meggyilkolásáról, nem tudott hova lenni meglepetésében. Az viszont már egyáltalán nem lepte meg, amikor megtudta, hogy Salander az első számú gyanúsított. Aztán elkezdődött a hajtóvadászat. Minden tévéműsort megnézett, minden lapot megvett, amihez hozzájutott, és minden cikket elolvasott bennük az ügyről.

Egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy Salander elmebeteg, és képes embert ölni. Semmi oka nem volt feltételezni, hogy a rendőrség netán téved a bűnösségét illetően – ellenkezőleg. abból, amit tudott, nyilvánvaló volt a számára, hogy Salander elméje súlyosan zavart. Már fel akarta ajánlani a rendőrségnek a segítségét, de aztán rádöbbent, hogy ez már nem az ő dolga. Már nem rá tartozik az ügy, van elég szakember, aki elbánjon vele. Egyébként is, ha jelentkezik, magára vonja a figyelmet, amit el akart kerülni.

Blomkvist érkezése aztán fenekestül felforgatta ezt a békét. Björck álmában sem gondolta volna, hogy Salander vérengzése valami módon őt is érintheti – hogy az egyik áldozat egy médiadisznó, aki az egész ország előtt le akarja őt leplezni.

Arra még kevésbé számított, hogy az ügyben felbukkan Zala neve, mint egy kibiztosított kézigránát, hát még arra, hogy egy ilyen Blomkvist-féle firkász is tudomást szerez róla. Minden valószínűségnek ellentmondott.

A Blomkvist látogatása utáni napon felhívta volt főnökét, aki már nagyon öreg volt, és Laholmban lakott. Valahogy ki kellett belőle szednie a részleteket, de oly módon, hogy úgy tűnjön, mintha csak szakmai kíváncsiságból keresné.

– Björck vagyok. Feltételezem, hogy olvasta a lapokat.

– Olvastam. Újra felbukkant.

– És nem sokat változott.

– De ez már nem a mi dolgunk.

– Nem gondolja, hogy…

– Nem. Ami volt, az halott, és eltemettetett. Nincs összefüggés.

– De hogy pont Bjurman! Gondolom, nem véletlenül lett éppen ő a gyámja.

A vonal másik végén néhány másodpercig csend volt.

– Nem, nem volt véletlen. Három évvel ezelőtt jó ötletnek tűnt. Ki láthatta ezt előre?

– Mennyit tudott Bjurman?

A volt főnöke kuncogott.

– Ismerte Bjurmant. Nem rendelkezelt túl nagy színészi tehetséggel.

– Mármint… a kapcsolatról tudott? Lehetett valami az iratai közt, vagy elárulhatott személyesen valamit, ami miatt…

– Természetesen nem. Értem, mire céloz, de ne aggódjon. Salander mindig is igen súlyos kockázati tényező volt ebben az ügyben. Elintéztük, hogy Bjurman kapja a megbízatást, és így olyasvalaki legyen a gyámja, akit ellenőrizni tudunk. Még mindig jobb, mint egy ismeretlen. Ha Salander elkezdett volna fecsegni, az a tudomásunkra jut. Most pedig a lehető legjobban alakult minden.

– Ezt hogy érti?

– Nos, Salander ezek után hosszú-hosszú időre a pszichiátriára kerül.

– Ebben van valami.

– Ne izguljon. Élvezze nyugodtan a szabadságát.

Csakhogy Blomkvist jóvoltából Björck éppen erre nem volt képes. A konyhaasztalnál ülve bámulta a Jungfrufjärdent, és próbálta felmérni a helyzetét. Két oldalról is fenyegették őt.

Blomkvist nyilvánosságra akarta hozni, hogy prostituáltakat vett igénybe. Komoly veszélye volt annak, hogy rendőrségi karrierjének egy ítélet fog véget vetni. Ennél is nagyobb baj azonban, hogy Blomkvist Zalacsenkót is meg akarja találni. Zala pedig egyenesen hozzá vezetne.

Egykori főnöke láthatóan meg volt róla győződve, hogy Bjurman irodájában és lakásán sincs semmi, ami nyomra vezethetné a rendőrséget. Pedig volt. Az 1991-es jelentés. Amit Björck adott át Bjurmannak.

Björck próbálta felidézni magában kilenc hónappal korábbi beszélgetését Bjurmannal. Az óvárosban találkoztak. Bjurman a munkahelyen hívta fel délután, és megkérdezte, nincs-e kedve meginni egy sört. Beszélgettek a lövészklubról meg a világon mindenféléről, de a meghívásnak gyakorlatias oka is volt. Bjurmannak egy kis szívesség kellett. Zalacsenkóról kérdezett…

Björck felkelt, és állva maradt az ablak mellett. Kicsit be volt csípve akkor. Tulajdonképpen nem is olyan kicsit. Mit is kérdezett Bjurman?

Erről jut eszembe… épp egy régi ismerősömnek intézek valamit, aki újra felbukkant…

Tényleg, ki az?

Alexandr Zalacsenko. Ismered?

Viccelsz? Elég nehéz őt elfelejteni. Mi történt vele?

Az igazság szerint ez a legkevésbé sem tartozott Bjurmanra. Sőt, tulajdonképpen már csak azért apróra át kellett volna világítani, hogy megkérdezte… de hát ő volt Salander gyámja. Azt mondta, szüksége volna egy régi jelentésre. Én meg odaadtam neki.

Björck súlyos hibát követett el. Feltételezte, hogy Bjurmant már tájékoztatták a dologról – minden más elképzelhetetlen lett volna. És Bjurman úgy adta elő, mintha csak a hónapokig tartó bürokratikus huzavonát akarta volna elkerülni, mert hát ott minden tele van pecsételve azzal, hogy „Bizalmas”. Különösen a Zalacsenkóval kapcsolatos anyagok.

Odaadtam neki a jelentést. Az is bizalmas volt, de hát Bjurman érthető indokkal kérte, és nem volt az a szószátyár típus. Nem mintha egy gáncs nélküli lovag lett volna, de pletykálni nem pletykált. Gondoltam, mi baj lehet belőle? Már olyan rég történt az az eset.

Bjurman könnyedén átrázta. Úgy tett, mintha csak valami formaságról lett volna szó. Minél tovább gondolkodott rajta, annál biztosabb lett benne, hogy Bjurman körültekintően, tudatosan válogatta meg a szavait.

De mi a picsát kereshetett? És miért ölte meg őt Salander?

Blomkvist szombaton négyszer is visszament a lundagatani lakásra, hogy hátha ott találja Miriam Wut, de nem járt sikerrel.

A nap nagy részét a hornsgatani Kaffeebarban töltötte az iBookjával, és újra átolvasta a Svensson millenniumos címére érkezett e-maileket, meg a <Zala> nevű mappa tartalmát. A halála előtti hetekben Svensson egyre több és több időt fordított a Zala utáni kutatásra.

Azt kívánta, bár felhívhatná Svenssont, és megkérdezhetné, mit keres az Irina P.-ről szóló dokumentum a <Zala> mappában. Az egyetlen logikus következtetés szerint Svensson arra gyanakodott, hogy Zala ölte meg a lányt.

Öt órakor felhívta Bublanski, és megadta neki Miriam Wu telefonszámát. Nem tudta, mi vitte rá a nyomozót arra, hogy meggondolja magát, de most, hogy meg volt a szám, minden fél órában megpróbálta felhívni. Wu azonban csak tizenegykor kapcsolta be és vette fel a mobilját. Az is elég rövid beszélgetés volt.

– Jó estét, Miriam. A nevem Mikael Blomkvist.

– Ki a rák maga?

– Újságíró vagyok egy Millennium nevű magazinnál.

Miriam Wu igencsak velősen reagált.

– Ja, hogy az a Blomkvist. Kopjál le rólam, köcsög firkász.

Mielőtt Blomkvist elmagyarázhatta volna, mit akar, kinyomta a telefont. Blomkvist elküldte magában Tony Scalát néhány kellemetlen helyre, majd megpróbálta visszahívni a lányt. Nem vette fel. Végül írt neki egy SMS-t.

Kérem, hívjon fel. Nagyon fontos.

Nem hívta fel.

Késő éjjel Blomkvist kikapcsolta a számítógépet, levetkőzött, és ágyba bújt. Szerette volna, ha ott van mellette Berger.

IV. RÉSZ

TERMINÁTOR ÜZEMMÓD

Március 24. – április 8.

Az egyenlet gyöke egy szám, amellyel az ismeretlent behelyettesítve az egyenletet azonossággá változtatjuk. Ezt úgy nevezzük, hogy a gyök teljesíti az egyenletet. Egy egyenletet akkor oldunk meg, ha minden gyökét megtaláljuk. Az olyan egyenletet, amelyet az ismeretlenek értéküktől függetlenül mindig teljesítenek, azonosságnak nevezzük.

(a + b)2 = a^2 + 2ab + b^2

21. FEJEZET

Március 24., nagycsütörtök – április 4., hétfő

Salander a hajtóvadászat első hetét az események színhelyétől távol töltötte. Nyugodtan ült a fiskargatani lakásban. Kikapcsolta a mobilját, és a SIM-kártyát is kivette belőle. Nem akarta többé használni ezt a telefont. Tágra nyílt szemmel figyelte a híreket a tévében és az újságok online kiadásában.

Nagyon idegesítette az útlevélkép, ami először a netre került fel, majd a televízióban is nyakra-főre mutogatták. Olyan hülyén nézett ki.

Éveken át kínosan ügyelt arra, hogy névtelen maradjon, erre egyetlen éjszaka alatt az ország egyik leghírhedtebb és legjobban keresett emberévé vált. Kezdett rájönni, hogy egy kislány ellen hármas gyilkosságért kiadott országos körözés az év sztorija lesz. Követte a kommentárokat, találgatásokat, és nem győzött csodálkozni, hogy a kórtörténete bizalmas dokumentumait gyakorlatilag az a szerkesztőség olvassa el, amelyik akarja. Az egyik cím régi emlékeket ébresztett:

LETARTÓZTATTÁK BÁNTALMAZÁSÉRT AZ ÓVÁROSBAN

A távirati iroda egyik törvényszéki tudósítója úgy akarta überelni a konkurenciát, hogy előásta az orvosi jelentést, ami az után készült, hogy Salandert letartóztatták, amiért arcba rúgott egy utast a metróállomáson.

Az Odenplanról igyekezett hazafelé (ideiglenes) nevelőszüleihez Hägerstenbe. A Rådmansgatannál felszállt a metróra egy józannak tűnő illető, aki azonnal felfigyelt rá. Később kinyomozta, hogy Karl Evert Norgren volt az, egy állástalan hokis Gävléből. A kocsi ugyan félig üres volt, mégis mellé ült le, és zaklatni kezdte. A térdére tette a kezét, és beszélgetést próbált kezdeményezni, többek között azzal, hogy „adok két százast, ha feljössz hozzám”. Amikor erre nem reagált, a férfi bepöccent, és lefrigidpicsázta. Az sem segített, hogy erre arrébb ült.

A Gamla Stan megálló felé közeledve hátulról átölelte, a kezét felcsúsztatta a pulóvere alatt, és a fülébe suttogva lekurvázta. Erre Salander a szemébe könyökölt, majd elkapta a felső kapaszkodót, felhúzódzkodott, és páros lábbal az orrába rúgott, amiből ömleni kezdett a vér.

Punkos ruhájában és kékre festett hajával nemigen volt esélye elvegyülni a tömegben, amikor a metró megállt az állomáson. Egy törvénytisztelő állampolgár a földre szorította, és lefogta, míg a rendőrök megérkeztek.

Átkozta is a nemét és a felépítését. Egy férfit senki sem mert volna ilyenkor megtámadni.

Sosem próbálta megmagyarázni, miért rúgta arcba Karl Evert Norgrent. Úgy gondolta, hiába próbálna bármit is elmagyarázni az egyenruhásoknak. Az elmeállapotát felmérni próbáló pszichológusoknak elvből nem válaszolt. Szerencsére néhány utas a teljes eseménysort látta, köztük egy szívós hölgy, akiről kiderült, hogy a Centrumpárt parlamenti képviselője. Ő megerősítette, hogy Norgren támadta meg Salandert. Mikor később kiderült, hogy Norgrent már kétszer elítélték szexuális zaklatásért, az ügyész ejtette a vádat. Ez azonban nem jelentette azt, hogy félreteszik a róla készült jelentést. Nem sokkal ezután nyilvánította cselekvőképtelennek a körzeti bíróság, és került Holger Palmgren, majd később Nils Bjurman gyámsága alá.

Most mindezek a magánjellegű és bizalmas részletek ott voltak közszemlére kitéve a neten. A róla alkotott képet még árnyalták azzal, hogy az iskola kezdete óta mindenkivel konfliktusba keveredett a környezetében, és hogy tizenéves korában a gyermekpszichiátrián kezelték.

Salander betegsége aszerint variálódott a sajtóban, hogy melyik lap melyik száma írt róla. Néha pszichotikusként, néha skizofrénként vagy paranoiásként emlegették. Abban azonban valamennyien egyetértenek, hogy szellemileg visszamaradott – hiszen még az iskoláit sem volt képes befejezni. Az olvasóközönségnek egy szemernyi kétsége sem lehetett afelől, hogy kiegyensúlyozatlan és erőszakra hajlamos.

Aztán amikor kiderült, hogy Salander barátja a leszbikus Miriam Wu, bizonyos lapok őrjöngeni kezdtek. Wu fellépett Benita Costa provokatív show-jában a melegfesztiválon, ahol le is fényképezték félmeztelenül, bőrtangában, harisnyakötőben és magas sarkú lakkbőr csizmában. Cikkeket írt egy meleg lapba, ezeket hosszan idézték, csakúgy, mint a fellépéseiről adott interjúit. Egy gyilkosságért körözött leszbikus és egy kis szadomazo együtt csodákat művelt a lapeladási statisztikákkal.

Mivel az első héten Wut égen-földön nem találták, olyan találgatás is napvilágot látott, hogy vagy ő is áldozatul esett Salandernek, vagy netán ő volt a cinkosa. Igaz, ez egyetlen internetes chatszobára, a „Szökevény”-re korlátozódott. Több újság is megszellőztette viszont azt az elméletet, hogy mivel Mia Johansson dolgozata a leánykereskedelemről szólt, ez szolgáltathatta az indokot Salandernek a gyilkossághoz, figyelembe véve, hogy – a szociális segélyszolgálat szerint – prostituált.

A hét vége felé a média azt is kiderítette, hogy Salander kapcsolatban állt egy csapat fiatal nővel, akik a sátánizmussal kacérkodnak. Evil Fingersnek hívták magukat, aminek alapján egy idősebb férfi publicista felhívta a figyelmet a fiatalok gyökértelenségére és a skinheadtől a hiphop szubkultúráig mindenhol ott rejlő veszedelmekre.

Minden cikket összegezve tehát a rendőrség látszólag egy elmebeteg leszbikust keresett, egy olyan sátánista szekta tagját, akik kedvelik a szadomazochista szexet, viszont gyűlölik a társadalmat általában és a férfiakat különösen, és akiknek, mivel Salander az elmúlt egy évben külföldön volt, nemzetközi kapcsolataik is lehetnek.

Egyetlen eset volt, amikor Salanderben érzelmeket is keltett az, ami a médiában megjelent:

„NAGYON FÉLTÜNK TŐLE”

Tanárai és iskolatársai szerint azzal fenyegetőzött, hogy megöli őket

Az idézet egy volt tanárától, a most textilművészként működő Birgitta Miååstól származott. Miåås kiállhatatlan helyettes matematikatanár volt, aki újra és újra választ próbált belőle kicsikarni egy kérdésre, amit már rég megválaszolt, csak a tankönyv megoldókulcsa szerint hibásan. Valójában a tankönyv volt hibás, ami Salander szerint mindenki számára egyértelmű kellett volna hogy legyen. Miåås azonban egyre csökönyösebb lett, Salandernek pedig egyre kevesebb kedve volt vitatkozni vele. A végén csak üldögélt az ajkát biggyesztve, amíg Miåås mérgében megragadta és megrázta, hogy végre odafigyeljen rá. Salander válaszképpen a fejéhez vágta a tankönyvet, amitől ki is tört a zűrzavar. Köpködött és rugdosott, mikor az osztálytársai megpróbálták lefogni.

A cikk egy esti lapban jelent meg, egy volt osztálytárs néhány mondatával és az iskola kapuja előtt készült fényképével színesítve. David Gustavsson volt az, aki most pénzügyi asszisztensnek nevezte magát. Azt mondta, a diákok féltek Salandertől, mert „azzal fenyegetőzött, hogy egyszer megöl valakit”. Salander emlékezett rá, hogy Gustavsson az iskola legnagyobb bunkóinak egyike volt, egy pár rendőrcsizma intelligenciájával rendelkező izomagyú, aki ritkán mulasztotta el az alkalmat, hogy kiosszon néhány pofont az iskola folyosón. Egyszer ebédszünetben rátámadt a tornaterem mögött, ő pedig visszaütött, ahogy szokta. Tisztán fizikai szempontból nézve nem volt esélye, de mindig is úgy állt hozzá az ilyesmihez, hogy inkább meghal, mint hogy megadja magát. A küzdelem akkor fajult el, amikor az osztálytársak körbeállták őket, hogy megnézzék, ahogyan Gustavsson a földbe döngöli őt. Egy ideig szórakoztató volt, de aztán kezdték unni, hogy ez a szerencsétlen nem hajlandó meghátrálni, sírni vagy kegyelemért könyörögni.

Gustavsson olyan nyilvánvaló fölényben volt, hogy egy idő után a többiek kezdték is sokallni a dolgot, amit ő is észrevett. Olyasmibe kezdett, amit nem tudott végigcsinálni. Végül is bevitt két hatalmas ütést Salandernek, amitől felrepedt az ajka, és kiszaladt belőle a szusz. Az osztálytársai otthagyták a földön, és röhögve szétszéledtek.

Salander hazament a sebeit nyalogatni. Két nap múlva egy baseballütővel tért vissza. Az udvar közepén odament Gustavssonhoz, és úgy fültövön vágta, hogy az összeesett. Aztán leguggolt hozzá, a torkára szorította az ütőt, és a fülébe suttogta, hogy ha még egyszer egy ujjal is hozzányúl, megöli. Amikor a tanárok megtudták, mi történt, Gustavssont az iskolaorvoshoz vitték, Salandert pedig az igazgatóhoz, hogy megkapja a büntetését, és elküldjék a jelentést a szociális segélyszolgálatnak.

Salandernek tizenöt éve nem jutott eszébe sem Miåås, sem Gustavsson. Most az eszébe véste, hogy ha lesz egy kis ideje, majd utánanéz, mit csinálnak mostanság.

A sajtóérdeklődésnek köszönhetően Salander országszerte híressé, méginkább hírhedtté vált. A lakosság gyakorlatilag percre pontosan ismerte az élettörténetét, az általános iskolai dühkitörésektől kezdve egészen az Uppsala melletti St. Stefan gyermekpszichiátriai klinikán eltöltött két évéig.

Hegyezni kezdte a fülét, amikor a tévében dr. Peter Teleboriant interjúvolták meg. Nyolc éve látta utoljára, a cselekvőképtelenné nyilvánításáról döntő bírósági meghallgatáson. Homlokát mély ráncok barázdálták, és aggodalmasan vakargatta ritkás szakállát, mikor a riporter felé fordult, és elmagyarázta, hogy köti az orvosi titoktartás, így egyetlen páciensről sem beszélhet. Csak annyit mondhatott el, hogy Salander rendkívül bonyolult eset, kezelést igényel, és a körzeti bíróság az ő javaslata ellenére helyezte gyámság alá, ahelyett, hogy egy intézetbe utalta volna. Ez az eset botrányos, mondta Teleborian. Nagyon bántja, hogy ezért a tévedésért három ember fizetett az életével, s biztos benne, hogy ez betesz a megszorításoknak, amelyeket a kormány az utóbbi években annyira szorgalmazott.

Salander észrevette, hogy egyik újságban sem olvasható, hogy a dr. Teleborian által vezetett gyermekpszichiátria zárt osztályán az „engedetlen és kezelhetetlen” páciensek leggyakoribb kezelési formája az „ingerszegény környezetbe helyezés” volt. Ez a környezet egy szoba volt, amelyben mindössze egy ágy állt hevederekkel, amelyekkel le lehetett szíjazni a pácienst. Hivatalosan arra szolgált, hogy a gyerekek ne kapjanak olyan „ingereket”, amelyek dührohamot idézhetnek elő.

Később megtudta, hogy van erre egy másik kifejezés is. Érzetmegvonás. A genfi egyezmény embertelennek minősítette a rabok érzetmegvonásnak való kitevését. A diktatórikus rendszerek bevett módszere volt az agymosásra, bizonyítást nyert például, hogy a harmincas évek moszkvai koncepciós pereiben sok politikai foglyot ezzel vettek rá a vallomásra.

Salander nézte a tévében Teleborian arcát, és a szíve kis jégtömbbé fagyott. Az jutott eszébe, vajon még mindig azt az undorító arcszeszt használja-e. Ő volt a felelős azért, amit az ő kezelésének nevezett. Ennek az lett volna a célja, hogy felmérje a cselekedeteit. Gyorsan megtanulta, hogy az „engedetlen és kezelhetetlen páciens” az, aki megkérdőjelezi dr. Teleborian véleményét és hozzáértését.

A St. Stefanban való tartózkodásának felét az ágyhoz szíjazva töltötte az „ingerszegény” szobában.

Teleborian sosem nyúlt hozzá szexuális célzattal. Csak a legártatlanabb helyzetekben érintette meg. Egy alkalommal, amikor leszíjazva feküdt, figyelmeztetésképpen a vállára tette a kezét.

Eltűnődött, vajon látszik-e még a fogai nyoma a férfi kisujjának bütykén.

Az egész kezelés ördögi játszmába fordult, ahol minden lapot dr. Teleborian tartott a kezében. Salander védekezése abból állt, hogy kizárja őt, és ne vegyen róla tudomást, amikor a szobában van.

Tizenkét éves volt, amikor két rendőrnő beszállította a St. Stefanba. Ez néhány héttel azután volt, hogy a „gonosz dolgok” megtörténtek. Minden kis részletre emlékezett. Először azt gondolta, hogy valahogy majd minden rendbe jön. Próbálta elmagyarázni a saját verzióját a rendőröknek, szociális munkásoknak, a kórházi személyzetnek, ápolónőknek, orvosoknak, pszichológusoknak, még egy lelkésznek is, aki azt akarta, hogy imádkozzon vele. A rendőrautó hátsó ülésén Uppsala felé tartva azt sem tudta, hova viszik. Senki sem válaszolt. Ekkor kezdte el azt érezni, hogy nem jön rendbe semmi.

Teleboriannal is megpróbálta megértetni.

Ennek eredményeképpen tizenharmadik születésnapjának éjjelét az ágyhoz szíjazva töltötte.

Teleborian kétségtelenül a legutálatosabb, legundorítóbb szadista volt, akivel Salander életében találkozott. Bjurman a kanyarban sem járt hozzá képest, Ő is egy brutális állat volt, de őt tudta kezelni. Teleboriant dokumentumok, értékelések, tudományos fokozatok és szakmai hablaty sűrű függönye védte. Semmit, amit tett, nem lehetett sem kritizálni, sem jelenteni másoknak.

Állami felhatalmazása volt szíjjal megkötözni a rossz kislányokat.

Minden alkalommal, amikor megbilincselve feküdt, és a szemébe nézett, látta rajta az izgalmat. Tudta. És ő is tudta, hogy tudja.

Azon az éjjelen, amikor tizenhárom éves lett. elhatározta, hogy nem beszél többet Teleboriannal, sem más agyturkásszal. Ez volt a születésnapi ajándéka saját magának, és meg is tartotta a szavát. Tudta, hogy halálra dühíti ezzel Teleboriant, és ez a legfőbb oka annak, hogy éjszakáról éjszakára leszíjazzák. De ennyit megért neki a dolog.

Mindent megtanított magának az önuralomról. Nem volt több dühkitörése, és nem hajigált szanaszét mindent, amikor nappal kioldozták.

De az orvosokkal beszélni nem volt hajlandó.

Az ápolónőkkel, a konyhásokkal és a takarítókkal viszont udvariasan elbeszélgetett. Híres is lett ettől. Egy Carolina nevű barátságos ápolónő, akiben Salander bizonyos fokig meg is bízott, megkérdezte, miért viselkedik így. Salander titokzatosan nézett rá.

Miért nem beszélsz az orvosokkal?

Úgysem figyelnek arra, amit mondok.

Nem ösztönös válasz volt. Így üzent az orvosoknak. Nagyon jól tudta, hogy minden szava belekerül a kartonjába, és kiderül belőle, hogy a hallgatása teljesen tudatos döntés.

Teleborian egy időre felírt Salandernek egy gyógyszert, ami a légzést és a gondolkodást is megnehezítette a számára. Így nem csoda, hogy Salander ettől kezdve nem volt hajlandó bevenni a gyógyszereit, aminek az lett az eredménye, hogy erőszakkal kényszerítették belé a napi három tablettát.

Olyan erővel tiltakozott, hogy le kellett fogni, szétfeszíteni a száját, és rákényszeríteni, hogy nyeljen. Első alkalommal azonnal ledugta az ujját a torkán, és lehányta a legközelebbi ápolót. Ezután lekötözték, mielőtt beadták neki a tablettát, mire megtanult ujjledugás nélkül hányni. A kitartó ellenállás és a rengeteg pluszmunka ahhoz vezetett, hogy felfüggesztették a gyógyszerezését.

Épp csak betöltötte a tizenötöt, amikor minden figyelmeztetés nélkül visszavitték Stockholmba, hogy újra nevelőszülőkhöz adják. Akkor még nem Teleborian vezette az egész St. Stefant. Salander biztos volt benne, hogy kizárólag ezért engedték el. Ha Teleborianon múlik, még most is ott feküdt volna leszíjazva az izolációs cellában.

Hát őt nézte most a tévében. Eltűnődött, vajon fantáziál-e még Teleborian arról, hogy visszakerül hozzá, vagy már túl idős ahhoz, hogy felizgassa. Elbeszélése a körzeti bíróság döntéséről, ami nem ítélte őt intézeti kezelésre, megbotránkoztatta a riportert, de az láthatólag nem tudta, mit kérdezzen most. Senki nem volt, aki ellentmondjon Teleboriannak. A St. Stefan előző vezető főorvosa már meghalt. A bíró, aki annak idején Salander ügyében döntött, és akire most megpróbáltak rálőcsölni egy kisebb gonosztevőszerepet a színjátékban, nyugdíjba vonult, és nem volt hajlandó nyilatkozni.

A legelképesztőbb cikkre Salander egy közép-svédországi újság online kiadásában bukkant. Háromszor olvasta végig, mielőtt kikapcsolta a gépet, és rágyújtott. Leült az ablak melletti székre az IKEA-párnára, és lehangoltan bámulta a város lényeit.

A GYEREKKORI BARÁT SZERINT BISZEXUÁLIS

A háromszoros gyilkosság ügyében keresett 26 éves nőt különc, befelé forduló emberként írják le, akinek már az iskolában is komoly nehézségei voltak a beilleszkedéssel. Bár a többiek sokszor próbálták bevenni a közösségbe, ő mindig kívülálló maradt.

„Látszott rajta, hogy problémái vannak a nemi identitásával” – mondta lapunknak Johanna, Salander kevés közeli barátjának egyike. „Hamar egyértelművé vált, hogy más, mint a többiek, és hogy biszexuális. Nagyon aggódtunk miatta.”

A cikk még felsorolt néhány epizódot, amelyekre Johanna visszaemlékezett. Salander a homlokát ráncolta. Egyik epizódra sem emlékezett.

Nem beszélve arról, hogy Johanna a legkevésbé sem volt a barátja. Igazság szerint senkire sem emlékezett, akit a barátjának nevezhetett volna, vagy aki próbálta bevenni a közösségbe az iskolai évek alatt.

A cikk nem tárgyalta, mikor történtek ezek az események, de ő mindenesetre tizenkét évesen otthagyta az iskolát. Ezek szerint ez az állítólagos gyerekkori barát tíz, legfeljebb tizenegy éves korában felfedezte Salander biszexualitását.

Csak úgy özönlöttek a nevetséges cikkek, de a Johannát idéző ütötte leginkább szíven. Annyira nyilvánvaló volt, hogy kitaláció az egész. A riporter vagy egy kényszeres hazudozót fogott ki, vagy az ő agyszüleménye volt az egész történet. Megjegyezte a nevét, és hozzáadta a későbbi ellenőrzések alanyainak listájához.

Még a társadalmat ostorozó, „NEM KAPTA MEG A SZÜKSÉGES SEGÍTSÉGET” vagy „A TÁRSADALOM KUDARCA” címmel megjelenő cikkek sem tudták őt elmozdítani az első számú közellenség posztjáról – tömeggyilkos volt, aki elmebeteg rohamában kivégzett három tiszteletre méltó állampolgárt.

Salander bizonyos csodálattal olvasgatta élete ezen különféle értelmezéseit, és felfigyelt egy apró hiányra. Habár látszólag korlátlan hozzáférésük volt a legtitkosabb részletekhez is, a média nem tett említést a „gonosz dolgokról”, amelyek nem sokkal a tizenharmadik születésnapja előtt történtek meg. A közzétett információk az óvodától tizenegy éves koráig írták le az életét, majd tizenöt éves koránál vették fel újra a fonalat, amikor kiengedték a klinikáról.

Biztosan a rendőrségről tájékoztatta valaki a médiát, de valamilyen Salander előtt ismeretlen okból úgy döntött, hogy a „gonosz dolgokat” magába foglaló időtartamot kihagyja. Ez meglepte. Ha a rendőrség az ő erőszakos viselkedésre való hajlamát akarja hangsúlyozni, akkor erre nem is találhattak volna jobb jelentést az aktájában. Konkrétan azért vitték be a St. Stefanba, amit akkor művelt.

Húsvét vasárnap Salander elkezdte közelebbről követni a nyomozást. A médiából összekapart részletek alapján megpróbált képet alkotni annak résztvevőiről. Az ügy Richard Ekström ügyész hatáskörébe tartozott, és ő volt az is, aki leggyakrabban megszólalt a sajtótájékoztatókon. Magát a nyomozást Jan Bublanski felügyelő vezette, kissé túlsúlyos férfi rosszul szabott öltönyben, aki a nyilatkozatok alkalmával ott állt Ekström mellett.

Néhány nap alatt azonosította Sonja Modigot is, a nyomozócsoport egyetlen női tagját, egyben azt az embert, aki megtalálta Bjurmant. Feljegyezte Hans Faste és Curt Andersson nevét is, de Jerker Holmbergról nem szerzett tudomást, miután őt egyszer sem említették meg a hírekben. Mindenkinek külön fájlt hozott létre a számítógépén.

A nyomozás állásának adatai természetesen a csoport tagjai által használt számítógépeken voltak, amelyek adatbázisait a rendőrfőkapitányság szerverén tárolták. Salander tudta, hogy a rendőrség belső hálózatába bejutni rendkívül nehéz lesz, de korántsem lehetetlen. Régebben is megtette már.

Egyszer, egy Armanskijnak végzett munka során felvázolta a hálózat struktúráját, és felbecsülte, mi a valószínűsége annak, hogy sikerül bejutnia. Mikor megpróbálta, minden alkalommal nyomorultul elbukott – a rendőrségi tűzfalak túl bonyolultak voltak, és aláaknázták őket mindenféle csapdával, amelyek gyorsan nemkívánatos figyelmet keltettek volna.

A rendőrség belső hálózata igazi csúcstervezés volt, saját vezetékrendszerrel, elszigetelve minden külső kapcsolattól és magától az internettől is. Tehát vagy egy, az ő ügyén dolgozó rendőr kellett volna neki, akinek hozzáférése van a rendszerhez, vagy az, hogy elhitesse a rendszerrel, hogy neki magának van. Utóbbi tekintetében a rendőrség biztonsági szakemberei tátongó rést hagytak a pajzson. A hálózathoz az ország minden rendőrőrsének volt csatlakozása, ezek közül azonban a legkisebbekben nem volt éjszakai személyzet, sőt riasztó sem. Ezek közé tartozott a Västeräs melletti Längvik kapitánysága is. Százharminc négyzetmétert foglalt el abban az épületben, ahol a helyi könyvtár és társadalombiztosítási iroda is helyet kapott, és csak nappal volt ott három rendőr.

Amikor Salander a korábbi kutatása miatt próbált bejutni a rendszerbe, kudarcot vallott, de úgy vélte, nem árt egy kis időt és energiát befektetnie későbbi kutatások érdekében. Végiggondolta a lehetőségeket, majd nyári munkát vállalt a längviki könyvtárban. Takarítás közben elég volt neki egy tízperces szünet ahhoz, hogy az egész épület részletes alaprajzát megszerezze a megfelelő gépről. Az épülethez volt kulcsa, de a rendőrőrshöz, érthető okokból, nem. Viszont könnyen kiderítette, hogy be tud mászni a harmadik emeleti mosdó ablakán, amit a nyári hőség miatt nyitva hagytak éjszakára. Az őrsre éjszaka egy őrző-védő cég vigyázott, akinek az embere éjszakánként egyszer, legfeljebb kétszer járt körbe. Röhej.

Körülbelül öt perc alatt megtalálta a rendőrfőnök felhasználónevét és jelszavát egy cetlin az íróasztal üveglapja alatt, és egy éjszakányi kísérletezés után átlátta a rendszer felépítését, valamint azt, hogy mihez férhet hozzá ezzel a jelszóval és mihez nem. Bónuszként megszerezte a két másik helyi rendőr azonosítóját és jelszavát is. Egyikük a harminckét éves Maria Ottosson volt, akinek a gépén Salander azt is felfedezte, hogy nemrég fogadták el a jelentkezését nyomozónak a stockholmi rendőrség csalási alosztályára. Salander megszerzett minden hozzáférési jogot Ottossontól, aki egy be sem zárt szekrényben tartotta a laptopját. Tehát van saját számítógépe, amin dolgozik. Pompás. Salander bekapcsolta a gépet, és betett egy CD-t az Asphyxia 1.0-val, a kémprogram legelső változatával. Két helyre töltötte át, az internetböngészőbe és a címlistába is. Feltételezte, hogy ha Ottosson új gépet vásárolt is, a címlistát át fogja másolni arra, és jó eséllyel a stockholmi gépére is, amikor néhány hét múlva szolgálatra jelentkezik ott.

Salander az asztali gépekre is telepítette a szoftvert, amivel lehetővé tette magának, hogy adatokhoz jusson kívülről, és a személyazonosságukat elrabolva a bűnügyi nyilvántartásban is végezzen egy-két változtatást. De a legnagyobb óvatossággal kellett dolgoznia. A rendőrség biztonsági rendszere azonnal riasztott, ha valaki munkaidőn kívül jelentkezett be, vagy ugrásszerűen megnőtt a módosítások száma. Azzal is lebukott volna, ha olyan információban kutakodik, amelyhez a helyi szerveknek nincs hozzáférése.

Akkor már egy éve azon dolgozott hackertársával, Plague-gal, hogy ellenőrzés alá vonják a rendőrség informatikai rendszerét. Ez végül is túlságosan nehéznek bizonyult, így felhagytak vele, de addigra vagy száz rendőrségi azonosítót gyűjtöttek össze, s ezeket kedvükre használhatták.

Plague egyik nagy áttörése az volt, amikor sikerült feltörnie az adatvédelmi osztály vezetőjének otthoni gépét. Az illető tulajdonképpen közgazdász volt, nem túl mély informatikai ismeretekkel, viszont bőséges információmennyiséggel a laptopján. Salandernek és Plague-nak ezzel lehetősége nyílt arra, hogy ha bejutni nem is tudnak a rendszerbe, megfertőzzék egy halom különféle vírussal – ez azonban nem izgatta őket. Hozzáférni akartak a működő rendszerekhez, nem tönkretenni azokat.

Salander most végignézte azoknak a listáját, akiknek ellopták az azonosítóját, és arra jutott, hogy közülük senki nem dolgozik a hármas gyilkosság ügyén. Túl szép lett volna. De így is komolyabb gond nélkül bejutott, és elolvashatta az országos körözés részleteit, köztük a róla szóló felfrissített információkat és a személyleírását is. Kiderült, hogy már Uppsalában, Norrköpingben, Göteborgban, Malmőben, Hässsleholmban és Kalmarban is látni vélték, és kiadtak róla egy számítógépes grafikát, ami már jobban hasonlított a valódi külsejéhez.

A kevés körülmény közül, melyek előnyt jelentettek Salandernek a médiahajsza során, az egyik az volt, hogy alig készült róla fénykép. Leszámítva a négy évvel ezelőtti útlevélképét, ami a jogosítványába is bekerült és azt a fotót, ami tizennyolc éves korában, a rabosításakor készült róla (és ami a legkevésbé sem hasonlított a mostani külsejéhez), csak az iskolai évkönyvek képei voltak fellelhetőek, és néhány fénykép, amit az egyik tanára készíteti a nackai rezervátumban tett látogatáskor, amikor Salander tizenkét éves volt. Egy homályos alak látszott rajtuk, aki kicsit távolabb ül a többiektől.

Az útlevélképen a szeme csodálkozóan tágra nyílt, a szája viszont keskeny vonallá szűkült, és a fejét kissé előrehajtotta. Tökéletesen hihető volt erről a most már több millió példányban megjelent fotóról, hogy egy elmebeteg gyilkost ábrázol. Szerencsére olyan kevéssé hasonlított rá, hogy ez alapján nemigen ismerhették fel.

Érdeklődve olvasta a három áldozat profilját. Keddtől, mivel Salanderről semmi falrengető újdonság nem derült már ki, a média elkezdett rájuk koncentrálni. Dag Svenssonról, Mia Johanssonról és Nils Bjurmanról hosszú cikk jelent meg az egyik esti lapban.

Nils Bjurmant köztiszteletben álló ügyvédként mutatták be, aki tagja volt a Greenpeace-nek, és „a fiatalság felé kötelezte el magát”. Egy egész hasábot szenteltek barátjának és kollégájának, Jan Håkanssonnak, akinek ugyanabban az épületben volt az irodája, mint neki. Håkansson megerősítette a Bjurmanról mint a kisemberek jogainak harcos védelmezőjéről kialakult képet. A gyámügy egyik alkalmazottja is olyan emberként írta le, aki a végsőkig elkötelezte magát hivatása mellett.

Salander arcán hosszú idő óta jelent meg először egy félmosoly.

A lap nagyon komolyan foglalkozott Johanssonnal, a gyilkosság női áldozatával. Kedves és elképesztően intelligens fiatal nőként írták le, aki már így is rengeteg mindent ért el, és aki előtt fényes karrier állt volna. Barátai, egyetemi kollégái és egy tanára döbbent nyilatkozatukban valamennyien feltették a kérdést: miért? Volt néhány fénykép is az enskedei lakás ajtaja előtt elhelyezett virágokról és mécsesekről.

Svensson ellenben alig kapott valami helyet. Kemény, rettenthetetlen újságíróként jellemezték. De az érdeklődés főleg a párja felé fordult.

Salandert meglepte, hogy húsvétvasárnapig tartott, amíg a média kiderítette, hogy Svensson egy nagy riporton dolgozott a Millennium számára. És arról még akkor sem esett említés, hogy ez miről is szólt volna.

Blomkvistnak az Aftonbladethez küldött nyilatkozatát viszont nem olvasta. Csak kedd este, amikor a tévében is szó esett róla, eszmélt rá, hogy Blomkvist szándékosan félrevezető információt tett közzé. Azt állította, hogy Svensson a számítógépes biztonsági intézkedésekről és a hackelésről készült cikket közölni.

Salander összevonta a szemöldökét. Tudta, hogy ez nem igaz, és próbálta kitalálni, milyen játékot játszik a Millennium. Aztán megértette az üzenetet, és ez volt az aznapi második félmosoly pillanata. Rácsatlakozott a hollandiai szerverre, és a MikBlom/laptop ikonra klikkelt. Megtalálta a feltűnően a képernyő közepére helyezett <LISBETH SALANDER> mappát, benne a [Sallynek] nevű dokumentummal. Ráklikkelt, és elolvasta.

Aztán hosszú ideig csak ült, és Blomkvist levelére meredt. Ellentétes érzelmek kavarogtak benne. Egészen eddig ő állt szemben Svédország lakosságának többi részével, ami egyszerűségében elegáns és világos egyenlet volt. Most hirtelen felbukkant egy szövetségese vagy legalábbis potenciális szövetségese, aki azt állította, hogy hisz az ártatlanságában. Mégpedig kicsoda? Egy olyasvalaki, akit soha, semmilyen körülmények között nem akart látni többé. Felsóhajtott. Blomkvist már megint a naiv jótevő volt, mint mindig. Ő tízéves kora óta nem volt ártatlan.

Nincsenek ártatlanok, viszont a felelősségnek különböző fokozatai vannak.

Bjurman azért halt meg, mert nem volt hajlandó betartani a szabályokat, amelyeket ő felállított. Ha szót fogad, nem lett voltra semmi baj, de ő csak ráküldte azt az izomagyú gecit. Ez nem az ő felelőssége volt.

Kalle Blomkvist felbukkanását azonban nem volt szabad alábecsülni. Még hasznára lehetett.

Jó rejtvényfejtő volt, és páratlanul makacs. Ezt már Hedestadban volt alkalma megtapasztalni. Amire egyszer ráharapott, azt többé nem engedte el. Tényleg naiv volt. Viszont bejuthatott olyan helyekre, ahová Salander nem. Felhasználhatja, amíg biztonságban ki nem jut az országból. Amire, mint feltételezte, hamarosan kénytelen lesz.

Sajnos Blomkvistet nem lehetett irányítani. Kellett neki valamilyen ok a cselekvésre. És valamilyen erkölcsi mentség is.

Más szóval igencsak kiszámítható volt. Kicsit gondolkodott, majd létrehozott egy [MikBlomnak] nevű dokumentumot, és egyetlen szót írt bele. Zala

Hadd rágódjon rajta egy kicsit.

Még mindig ott ült és töprengett, amikor észrevette, hogy Blomkvist bekapcsolta a számítógépet. Nem sokkal azután, hogy elolvasta az üzenetet, válaszolt is rá:

Lisbeth!

Ne szórakozz velem! Ki a franc az a Zala? A kapocs? Tudod, ki ölte meg Dagot és Miát? Ha igen, mondd meg, hogy végre lezárhassuk ezt az egészet, és mehessünk aludni.

Mikael.

Ez az. Ideje bedobni a horgot.

Új dokumentumot hozott létre, aminek a [KALLE BLOMKVIST] nevet adta. Tudta, hogy ezzel felidegesíti. Aztán leírt egy kurta üzenetet.

Te vagy az újságíró. Nyomozd ki.

Ahogy sejtette, a férfi rögtön válaszolt, észérvekkel is kísérletezett, és az érzelmeire is próbált hatni. Elmosolyodott, és lecsatlakozott a számítógépéről.

Ha már elkezdett szaglászni, benézett Armanskij merevlemezére is. Elolvasta a róla írt jelentést, ami húsvét után készült. Az nem volt világos, hogy kinek szánta, de az egyetlen ésszerű magyarázat az volt, hogy Armanskij segíteni akar a rendőrségnek elkapni őt.

Átolvasta Armanskij levelezését is, de semmi érdekeset nem talált. Már épp lecsatlakozott volna, amikor a szemébe ötlött egy üzenet a Milton technikai személyzete vezetőjének, azzal az utasítással, hogy szereljenek be rejtett kamerát az irodájába.

Bingó.

Megnézte az üzenet keltezését, és látta, hogy azt január végén, egy órával az ő baráti látogatása után küldték el.

Ez azt jelentette, hogy egy-két kiigazítást kell eszközölnie a biztonsági rendszeren, mielőtt újra bekukkant Armanskij irodájába.

22. FEJEZET

Március 29., kedd – április 3., vasárnap

Kedd reggel Salander belépett a bűnügyi nyilvántartásba, és Alexandr Zalacsenkót kereste. Nem találta, amin meg sem lepődött igazán, hiszen Svédországban még semmiért sem ítélték el, sőt a lakossági nyilvántartásban sem szerepelt.

A hozzáféréshez bizonyos Douglas Skiöld főfelügyelő azonosítóját használta, a malmői rendőrségtől. Aztán kisebb sokkot kapott, amikor a számítógép pittyegni kezdett, és az asztalon villogni kezdett egy ikon, jelezve, hogy valaki keresi az I.C.Q. chatprogramon.

Először ki akarta húzni a dugót a konnektorból, és kikapcsolni a gépet. Aztán átgondolta. Skiöldnek nem volt I.C.Q. a gépén. Nagyon kevés idősebb embernek volt.

Tehát nem Skiöldöt keresik, hanem őt. És ez eléggé leszűkítette a listát. Rákattintott az ikonra, és gépelni kezdett:

<Mi kell, Plague?>

<Na végre, Wasp. Nehéz téged elérni. Nem nézel mailt?>

<Hogy találtál meg?>

<Skiöld. Nekem is megvan a lista. Gondoltam, hogy a legmagasabb hozzáférési szintű azonosítók közül használod valamelyiket.>

<Szóval mi kell?>

<Ki ez a Zalacsenko, aki után szaglászol?>

<SKH>

<?>

<Semmi Közöd Hozzá>

<De mi ez az egész?>

<B+, Plague>

<Azt hittem, én vagyok az antiszociális. De az újságok alapján hozzád képest normális vagyok.>

<Anyádat.>

<Tiedet. Segítsek?>

Salander habozott. Először Blomkvist, most meg Plague. Mindenki segíteni akar rajta? Plague-gal annyi volt a probléma, hogy egy százötven kilós remete volt, aki szinte kizárólag az interneten keresztül kommunikált, és aki mellett Salander kifejezetten társasági lénynek tűnt. Mikor egy ideig nem válaszolt, Plague folytatta.

<Ott vagy még? Segítsek kijutni az országból?>

<Nem kell.>

<Miért lőtted le őket?>

<Cseszd meg.>

<Le akarsz még másokat is lőni? És ha igen, van miért félnem? Végül is én vagyok az egyetlen, aki a nyomodra akadhat.>

<Törődj a magad dolgával, és akkor nem kell félned.>

<Jó, nem félek. Keress a hotmailen, ha kell valami. Fegyver? Útlevél?>

<Te szociopata vagy>

<Mármint hozzád képest?>

Lisbeth kilépett az I.C.Q.-ból, és leült a kanapéra gondolkozni. Tíz perccel később levelet írt Plague hotmailes címére.

Richard Ekström ügyész, aki a nyomozásért felel, Täbyben lakik. Nős, két gyereke van, és széles sávú netkapcsolata. Hozzáférés kéne a laptopjához vagy az otthoni gépéhez. Valós időben kell tudnom olvasni, amit ír. Ellenséges hatalomátvétel tükrözött merevlemezzel…

Tudta, hogy Plague csak elvétve hagyja el sundybergi otthonát, így hát remélte, hogy tud szerezni valami pattanásos kamaszt a munkára. Alá sem kellett írnia a levelet. Tizenöt perccel később jött a válasz.

<Mennyit fizetsz?>

<Neked 10 ezer + költségek, a segédednek 5 ezer>

<Majd jelentkezem.>

Csütörtökön e-mail érkezett Plague-től, benne egy ftp-cím. Salander elképedt Két héten belül nem is számított válaszra. Az ellenséges hatalomátvétel még Plague képességeivel és különleges felszerelésével is fáradságos munka volt, amihez kilobyte-onként kellett a másik gépre csempészni az ott összeálló szoftvert. A munka sebessége attól függött, milyen gyakran használja Ekström a komputerét, de néhány napot még ezután is igénybe veti az összes adat továbbítása a tükrözött merevlemezre. Negyvennyolc óra nem egyszerűen kivételes teljesítmény volt, hanem elvileg lehetetlen. Salander le volt nyűgözve. Meg is bökdöste az I.C.Q.-n keresztül.

<Ezt hogy csináltad?>

<Négy gép van a lakásban. És el nem fogod hinni: egyiken sincs tűzfal. Nuku védelem. Egyszerűen rájuk kellett csatlakoznom, és feltölteni. 6 ezer korona a költség. Menni fog?>

<Ja. Még egy kis bónusz is menni fog a gyors melóért.>

Rövid töprengés után harmincezer koronát utalt át Plague számlájára az interneten. Nem akarta kirívóan nagy összeggel elijeszteni.

Aztán kényelembe helyezte magát, és megnyitotta Ekström laptopját.

Egy óra alatt minden jelentést elolvasott, amit Bublanski felügyelő Ekströmnek küldött. Gyanította, hogy az ilyen jelentéseknek tilos kikerülniük a főkapitányságról. Újfent bebizonyosodott, hogy semmilyen biztonsági rendszer nem véd az ostoba dolgozóktól. Sok fontos információt kiszedett Ekström gépéből.

Először is megtudta, hogy Armanskij két alkalmazottja ellenszolgáltatás nélkül csatlakozott Bublanski nyomozócsoportjához, vagyis a Milton támogatta az utána folyó vadászatot. A megbízatásuk az volt, hogy minden lehetséges eszközzel segítsék elő Salander letartóztatását. Kösz szépen, Armanskij. Ezt megjegyzem magamnak. Aztán csak még jobban elkomorodott, amikor meglátta, ki az a két alkalmazott. Bohmant mindig egyenes embernek ismerte, aki tisztelettel bánt vele. Hedström viszont egy jellemtelen kis senki volt, aki a Miltonnál betöltött pozícióját arra használta fel, hogy átverje a cég egyik ügyfelét.

Salander erkölcsi érzéke igen szelektív volt. Önmagában semmi kifogása nem volt az ügyfelek átverése ellen – ha megérdemelték – de ha egyszer elvállalt egy munkát, amivel titoktartási kötelezettség járt, akkor ahhoz tartotta is magát.

Arra is gyorsan rájött, hogy az illető, aki információt szivárogtatott ki a médiának, maga Ekström volt. Ez nyilvánvaló volt egy e-mailből, amiben kérdésekre válaszolt a Salanderről készült pszichiátriai jelentéseket és a Miriam Wuval való kapcsolatát illetően.

A harmadik fontos információ az volt, hogy Bublanskinak és csapatának halvány gőze nincs róla, hol keressék. Érdeklődve olvasta a jelentést arról, milyen intézkedések történtek, és mely címeket helyezték megfigyelés alá. A lista rövid volt. Értelemszerűen szerepelt rajta a Lundagatan, aztán Blomkvist címe. Miriam régi lakása a St. Eriksplannál és a Kvarnen, ahol együtt látták őket. Miért kellett Mimmit is belekevernem? Nagy hiba volt.

Pénteken Ekström emberei rábukkantak az Evil Fingersre. Úgy sejtette, hogy ez még több cím megfigyelésével fog járni. Összeráncolta a homlokát. Szóval a csajok is eltűnnek a baráti köréből, pedig nem is lépett kapcsolatba velük azóta, hogy visszatért Svédországba.

Minél többet gondolt erre, annál inkább összezavarodott. Ekström tömte a médiát szaftos részletekkel. Az is világos volt, hogy miért. Nagy hírverést csapott, hogy megdolgozza a közönséget, arra a napra készülve, amikor végre vádat emelnek ellene.

De akkor miért nem beszélt az 1991-es rendőrségi jelentésről, amelyek alapján bezárták a St. Stefanba? Miért pont azt tartja titokban?

Megint belépett Ekström gépébe, és átnézte a dokumentumokat. Amikor végzett, rágyújtott. Semmilyen utalást nem talált az 1991-es eseményekre. Furcsa, de az egyetlen hihető magyarázat az volt, hogy Ekström nem tudott a jelentésről.

Egy pillanatra nem tudta, mitévő legyen. Aztán rápillantott a PowerBookra. Ez éppen olyasmi, amire Kalle Köcsög Blomkvist ráharaphat. Újra bekapcsolta a gépet, rácsatlakozott Blomkvistéra, és létrehozta az [MB2] dokumentumot.

E. ügyész információkat szivárogtat ki a médiának. Kérdezd meg, hogy a régi rendőrségi jelentésről miért nem beszélt.

Ettől csak beindul. Kél órát várt türelmesen arra, hogy Blomkvist belépjen. Az megnézte az e-mailjeit, és csak tizenöt perc múlva vette észre az új dokumentumot. Újabb öt perccel később válaszolt a [rejtély] nevű dokumentumban. Nem harapott rá. Még mindig azt akarta tudni, ki ölte meg a barátait.

Salander ezt tökéletesen képes volt megérteni. Kicsit ellágyult, és megírta a [rejtély2]-t.

Mit tennél, ha kiderülne, hogy én voltam?

Személyes kérdésnek szánta. Nagyon megrázta a [rejtély3]-ban kapott válasz.

Lisbeth, ha úgy van, ahogy mondják, és tényleg bekattantál, akkor talán megkérheted Peter Teleboriant, hogy segítsen. De én nem hiszem, hogy te ölted meg Dagot és Miát. És imádkozom, hogy igazam legyen.

Dag és Mia a leánykereskedelemről végzett kutatásaik eredményét akarták közzétenni. Én úgy sejtem, emiatt gyilkolhatták meg őket. De semerre sem tudok elindulni. És nem tudom, mi romlott el kettőnk között, de valamikor barátok voltunk. Mondtam, hogy a barátság két dologra épül: tiszteletre és bizalomra. Ha nem is szeretsz, bízni azért bízhatsz bennem. Soha senkinek nem adtam ki a titkaidat. Azt sem, hogy mi lett Wennerström milliárdjaival. Bízz bennem. Nem vagyok az ellenséged.

M.

Először felbőszült azon, hogy Blomkvist Teleborianra hivatkozott. Aztán rájött, hogy nem bántani akarja vele. Fogalma sem lehetett, milyen ember valójában Teleborian, valószínűleg látni is csak a tévében látta, ahol felelősségteljes, nemzetközileg elismert szakemberként tetszelgett.

De az igazán sokkoló a Wennerström pénzére tett utalás volt. Elképzelése sem volt, hogyan jöhetett rá erre. Eddig teljesen biztos volt benne, hogy semmilyen hibát nem követett el, s a világon senki nem tud arról, amit tett.

Többször is átolvasta a levelet.

Nagyon kényelmetlenül érintette, hogy a másik a barátságra hivatkozott. Nem tudta, mit feleljen erre.

Aztán kicsit késeibb megírta a [rejtély4]-et.

Meggondolom.

Lecsatlakozott, és átült az ablak mellé.

Salander pizza készlete néhány napja elfogyott, az utolsó kenyér- és sajtmorzsákkal egyetemben. Három napja instant zabkásán élt, amit egy hirtelen sugallatra vett meg, hogy több egészséges ételt kéne ennie. Rájött, hogy vízzel meg néhány szem mazsolával elkeverve egészen ehető dolgot melegíthet belőle a mikróban.

De nem csak az élelemhiány miatt kellett kimozdulnia. Utána is kellett néznie valaminek. Sajnos ez sem ment a lakásban meglapulva. A gardróbba ment, és elővette a szőke parókát, valamint Irene Nesser norvég útlevelét.

Nesser kisasszony a valóságban is létezett. Külsőre hasonlított Salanderhez, és három éve veszítette el az útlevelét. Az Plague-nek köszönhetően került Salander kezébe, aki majdnem másfél évig használta a személyazonosságát, amikor szükséges volt.

Salander kivette a karikát a szemöldökéből, majd a fürdőszobában kisminkelte magát. Sötét farmert vett fel, meleg, sárgával szegélyezett barna pulóvert és magas sarkú csizmát. Egy dobozból kivett egyet a néhány palack gázspray közül, és elrakta. Megtalálta és feltöltötte a sokkolóját is, amihez nem is nyúlt már egy éve. A hátizsákjába bepakolt egy váltás ruhát. Péntek este tizenegy órakor, kilenc nappal a gyilkosságok után, Salander elhagyta a mosebackei lakást, elsétált a nornsgatani McDonald'sba. Itt kevésbé volt valószínű, hogy egy volt miltonos kollégába ütközik, mint a Slussen vagy a Medborgarplatsen mellettiben. Egy Big Macet rendelt nagy kólával.

Aztán a 4-es busszal átment a Västerbronon a St. Eriksplanra. Átsétált az Odenplanra, és nem sokkal később ott állt Bjurman upplandsgatani háza előtt. Nem számított rá, hogy a lakást megfigyelik, de fényt látott egy ablakban azon az emeleten. Így továbbment a Vanadisplan felé. Mikor egy óra múlva visszatért, a fény már kialudt.

Lábujjhegyen és sötétben lopakodott fel a lépcsőn. Egy sniccerrel átvágta az ajtón lévő rendőrségi pecsétet. Zajtalanul kinyitotta az ajtót.

Felkapcsolta az előszobai villanyt, amiről tudta, hogy kívülről nem látszik, és egy kis elemlámpával lépett be a hálószobába. A redőnyök le voltak húzva. A vérmocskos ágyra irányította a fénysugarat. Eszébe jutott, hogy valamikor majdnem meghalt ezen az ágyon, és most mély elégtételt érzett, amiért Bjurman örökre eltűnt az életéből.

Azért látogatott el a tett színhelyére, mert választ akart kapni két kérdésre. Először is nem értette, milyen kapcsolat lehet Bjurman és Zala között. Abban egészen biztos volt, hogy van ilyen, de Bjurman számítógépén semmit nem talált, amiből kiderítette volna.

A második probléma már régóta gyötörte. Néhány héttel korábbi éjszaki látogatása alkalmával észrevette, hogy Bjurman kivett néhány iratot abból a dobozból, amelyben a vele kapcsolatos gyámügyi papírokat tartotta. Méghozzá azt a részt, ami tömören összefoglalta Salander pszichológiai állapotát. Bjurmannak már nem volt szüksége erre, így lehetséges volt, hogy kitakarította a dobozt, és ezeket a papírokat kidobta. Másrészt viszont egy ügyvéd soha nem dobna ki egy lezáratlan ügyre vonatkozó iratokat. Mégsem találta őket sem az íróasztalon, sem sehol a környékén.

Megállapította, hogy a rendőrség elvitte a rá vonatkozó iratokat és még néhány másikat is. A következő két órában apróra átfésülte a lakást, hátha a rendőrök ott hagytak valamit, de végül arra jutott, hogy nem felejtettek el semmit.

Az egyik konyhai fiókban különféle kulcsokat talált: egy autóét, a ház kapujáét és egy lakatét. Csendben kiosont a padlásra, és végigpróbálta a lakatokat, amíg végül rá nem bukkant Bjurman tárolójára. Régi bútorok, ruhák, sílécek, egy autó akkumulátora, néhány doboz könyv és egyéb kacatok. Semmi különöset nem talált, így lement a lépcsőn, és a kapukulccsal bejutott a garázsba. Megkereste Bjurman Mercedesét, és azt is átkutatta, de nem volt benne semmi érdekes.

Az irodával nem is próbálkozott. Néhány hete járt ott, akkor, amikor Bjurman lakásán is, és tudta, hogy az ügyvéd az elmúlt két évben alig használta.

Visszament a lakásba, és a nappaliban leült a kanapéra. Pár perc után felkelt, és visszament a konyhába a kulcsos fiókhoz. Egyenként szemügyre vette a kulcsokat. A lakás ajtajához és a rajta lévő hevederzárhoz tartoztak, de volt köztük egy régimódi, rozsdás darab is. Összeráncolta a homlokát aztán a konyhapult fölötti polcra esett a pillantása, ahol Bjurman vagy húsz kis tasakot tartott, bennük mindenféle konyhakerti növény magjaival.

Van valahol egy telke. Vagy nyaralója. Azt nem néztem még meg.

Három perc múlva talált egy számlát, ami azt igazolta, hogy Bjurman a kocsifelhajtóján végzett munkálatokért fizetett, további egy perccel később pedig egy biztosítási szerződést egy Mariefred közelében, Stallarholmen mellett található ingatlanra.

Reggel ötkor belépett a Hantverkargatanon, a Firdhemsplan közelében lévő éjjel-nappali boltba. Vett egy halom pizzát, tejet, kenyeret, sajtot és egyéb élelmiszert. És az egyik reggeli lapot, amelynek a főcíme láttán leesett az álla.

ELHAGYTA AZ ORSZÁGOT A KÖRÖZÖTT NŐ?

Ez az újság valamiért nem nevezte meg őt. Következetesen „a huszonhat éves nő”-ként hivatkozott rá. A cikk szerint egy rendőrségi forrás azt állította róla, hogy külföldre szökhetett, és lehetséges, hogy most Berlinben van. Állítólag bejelentést kaptak, hogy Kreuzbergben látták őt, egy „anarchofeminista klubban”, amely a terrorizmussal, antiglobalista mozgalmakkal, sátánizmussal és effélékkel kapcsolatba hozható fiatalok kedvelt találkozóhelye.

A 4-es busszal visszament a Södermalmba, a Rosenlundsgatannál leszállt, és hazasétált Mosebackéba. Kávét főzött, evett egy szendvicset, aztán lefeküdt.

Késő délutánig aludt. Ébredés után gyors leltárt csinált, és úgy döntött, ideje ágyneműt cserélni. A szombat estét takarítással töltötte. Kivitte a szemetet, az összegyűjtött két nejlonszatyornyi újságot pedig elhelyezte az erre szolgáló lépcsőházi szelektív gyűjtőben. Kimosott egy adag fehérneműt és pólót, majd néhány farmert. Telepakolta a mosogatógépet is, majd elindította. Aztán kiporszívózott, és felmosta a padlót.

Este kilencre végzett, és úszott a verítékben. Megengedte a fürdővizet, és beleöntött egy csomó habfürdőt. Hátradőlt, lehunyta a szemét, és töprengett. Éjfélkor ébredt, a víz már rég kihűlt. Kiszállt a kádból, megtörülközött, és visszamászott az ágyba. Szinte azonnal elaludt.

Vasárnap reggel Salander igen rossz hangulatba került, amikor bekapcsolta a számítógépet, és látta, miket írtak össze Miriam Wuról. Szörnyű bűntudatot érzett. Szegénynek annyi volt a bűne, hogy az ő… ismerőse volt? Barátja? Szeretője?

Nem tudta, melyik szó illik a legjobban a kapcsolatára Mimmivel, de arra rájött, hogy bármi is volt köztük, annak valószínűleg vége. Újabb nevet húzhat ki ismerősei rohamosan rövidülő listájáról. Azok után, amiket az újságok írtak, el sem bírta képzelni, hogy a barátja a jövőben bármit is szeretne egy ilyen pszichopatától.

Nem látott a dühtől.

Emlékezetébe véste Tony Scala nevét, az újságíróét, aki az egészet elindította. Elhatározta, hogy egy látogatást annak a kockás zakós firkásznak is szentel, aki rendre tréfás megjegyzéseket tett Mimmiről, a „szadomazo leszbiről.

Egyre nőtt azoknak a száma, akikkel elszámolnivalója akadt. De legelőször is meg kellett találnia Zalát.

Hogy mi lesz akkor, amikor megtalálja, azt egyelőre nem tudta.

Blomkvist vasárnap reggel fél nyolckor telefoncsörgésre ébredt. Álmosan a kagylóért nyúlt, és belehallózott.

– Jó reggelt! – üdvözölte Berger.

– Mmm – közölte Mikael.

– Egyedül vagy?

– Sajna.

– Akkor szerintem zuhanyozz le, és tegyél fel kávét, mert negyedórán belül vendéged lesz.

– Tényleg?

– Paolo Roberto.

– A bokszoló? A királyok királya?

– Nemrég hívott, és vagy fél órát beszéltünk.

– De hogyhogy?

– Hogyhogy felhívott? Hát egy kicsit ismerjük egymást. Meginterjúvoltam, amikor szerepelt Hildebrand filmjében, és azóta is találkoztunk párszor.

– Ezt nem is tudtam. De a kérdésem igaziból az volt: hogyhogy meglátogat?

– Mert… de azt hiszem, az lesz a legjobb, ha ő maga meséli el.

Blomkvist épp csak lezuhanyozott, és belebújt a nadrágjába, amikor megszólalt a csengő. Megkérte a vendégét, hogy foglaljon helyet, amíg keres egy tiszta inget, aztán készített két dupla presszókávét egy-egy kiskanál tejjel.

– Miért akart beszélni velem? – kezdte Blomkvist.

– Igaziból Erika Berger ötlete volt.

– Értem. Tehát?

– Ismerem Lisbeth Salandert.

Blomkvist szemöldöke felszaladt.

– Valóban?

– Én is így meglepődtem, amikor Erika mondta, hogy maga ismeri.

– Tálán jobb lenne, ha az elején kezdené.

– Rendben. Egy hónapig New Yorkban voltam, tegnapelőtt jöttem haza, és azt látom, hogy minden faszom újság tele van Lisbeth fotójával, és mindenféle faszságot hordanak össze róla. Egyik fasz firkász sem volt képes egy jó szót szólni!

– Azt tudja, hogy ebben a két mondatban három fasz is volt?

Paolo Roberto elnevette magát.

– Bocsánat. Csak síkideg vagyok. Szóval felhívtam Erikát, mert valakivel beszélnem kellett, és senki más nem jutott az eszembe. Őt azért, mert láttam hogy az az enskedei újságíró a Millenniumnak dolgozott.

– És?

– Még ha Salander tényleg elszállt, és azt csinálta, amit a rendőrök mondanak róla, egy esélyt akkor is kell adni neki. Jogállam van itten, vagy mi, és csak a bíróságon lehet bárkit elítélni!

– Én is így gondolom.

– Erika azt is mondta, hogy maga szerint ártatlan.

– Ismerem Lisbethet. Nem igazán tudom eszelős gyilkosként elképzelni.

Paolo Roberto megint felnevetett.

– Egy állat az a csaj… de rendes. Én szeretem.

– Honnan ismeri?

– Bokszoltam vele.

Blomkvist tíz másodpercre lehunyta a szemét, majd a bokszbajnokra nézett. Salander, szokás szerint, csupa meglepetés volt.

– Hát persze. Lisbeth Salander Paolo Robertóval bokszol. Végül is egy súlycsoport.

– Nem viccelek.

– Elhiszem. Mesélte is, hogy néha lejár öklözni valami klubba.

– Akkor elmesélem, hogy volt. Tíz éve elkezdtem kezdő ifiket edzeni a zinkeni bokszklubban. Akkor már elég jó nevem volt, és az ifiszakvezető úgy gondolta, nagyon jót tenne, ha délután bemennék, és kesztyűznék kicsit a srácokkal. Aztán ott ragadtam egész nyárra, és egy ideig még ősszel is. Nagyon elkezdték reklámozni magukat, plakátokkal meg ilyenekkel, hogy elcsalogassák a helyi kölyköket. És jöttek is a tizenöt-tizenhat éves srácok meg még néhány idősebb is. Elég sok volt közöttük a bevándorló. A boksz sokkal jobb elfoglaltság, mint randalírozni a városban. Én csak tudom. És akkor valamikor nyár közepén felbukkant ez a vézna kiscsaj a semmiből. Hát tudja, hogy néz ki. Szóval bejön a klubba, és azt mondja, bokszolni akar.

– Az jól nézhetett ki.

– Ott volt a közelben vagy hat srác, akik egyenként vagy kétszer annyit nyomtak, mint ő, meg első látásra is sokkal nagyobbak voltak. Hát azok szétröhögték magukat. Nekem is muszáj volt nevetni. De csak húztuk egy kicsit. Van lányszakosztályunk is, és mondtam neki valami hülyeséget, hogy csütörtök a csajos nap, vagy valami ilyesmi.

– Gondolom, ő nem nevetett.

– Hát nem. Csak nézett azzal a fekete szemével. Aztán felvett egy pár bokszkesztyűt, amit valaki ott hagyott. Be sem kötötte, meg nagy is volt neki. De akkor már nem röhögtünk. Érti, hogy értem?

Paolo Roberto megint nevetett.

– Én voltam az edző, úgyhogy én álltam ki vele, és úgy tettem, mintha behúznék neki, tudja, csak úgy beijesztettem. Akkor egyszer csak fogta magát, és szájon vágott. Én csak bohóckodtam, nem készültem fel ilyesmire. Mire felemeltem a kezem, hogy védekezzek, kétszer-háromszor is megütött. De hát olyan volt, mintha simogatna, mert izma, az nem volt neki. Na, amikor elkezdtem védekezni, taktikát váltott. Ösztönből bokszolt, és be is vitt pár ütést. Akkor már komolyan védtem magam, mert olyan fürge volt, mint valami gyík. Ha nagyobb és erősebb, elég komoly ellenfél lett volna.

– Nem lep meg.

– Aztán megint taktikát váltott, és tökön ütött. Na, azt már megéreztem.

Blomkvist összerándult.

– Akkor visszaütöttem, és képen találtam. Mármint persze nem erősen, csak meglegyintettem. Erre sípcsonton rúgott. Már kezdett ijesztő lenni az egész. Háromszor akkora voltam, mint ő, egy pillanatig nem lehetett esélye, de úgy harcolt, mintha az életéért küzdene.

– Mert feldühítette.

– Erre később én is rájöttem. Szégyelltem is magam. Mármint… azért plakátoltuk tele a környéket, hogy a fiatalok jöjjenek bokszolni, ő meg jött, és egész komolyan azt kérte, hogy hadd bokszolhasson, erre kiröhögtük. Na, szóval Salandernek az volt a baja, hogy nem értek semmit az ütései. Úgyhogy elkezdtem edzeni. Pár hétig a lányoknál volt, és sorra el is vesztette a meccseit, mert előbb-utóbb úgyis bekapott egy ütést, és akkor le kellett állítanunk és az öltözőbe vinnünk, mert ütött-rúgott-harapott.

– Ez tényleg rá vall.

– Sosem adta fel. De aztán annyi lánynak gyűlt meg vele a baja, hogy az edzője kitette.

– És aztán?

– Lehetetlenség volt vele bokszolni. Egyetlen stílust ismert, azt mi úgy hívtuk, hogy Terminátor üzemmód. Csak arra ment, hogy kicsinálja az ellenfelét, akkor is, ha csak bemelegítés vagy barátságos kesztyűzés volt. A lányok tiszta sebesen mentek haza, mert összerugdosta őket. Na, és akkor támadt egy ötletem. Sok problémám akadt egy Samir nevű sráccal. Szíriai gyerek volt, tizenhét éves. Jó bokszoló volt, keménykötésű, és jó nagyot ütött… de mozogni, azt nem tudott. Egész idő alatt csak állt. Úgyhogy megkértem Salandert, hogy jöjjön be egy délután, amikor vele edzünk. Átöltözött, és beállítottam őket egymással a ringbe, fejvédővel, fogvédővel, mindennel. Samir először nem is akart kiállni vele, azt mondta, hogy „de hát ez egy pina” meg a többi ilyen macsó szöveget. Akkor megmondtam neki, de úgy, hogy mindenki hallja, hogy ez nem barátságos meccs, ötszáz, koronát teszek arra, hogy a csaj szétveri. Salandernek meg azt, hogy ez most nem edzés, hanem halál komoly bunyó. Láttam, ahogy rám nézett, hogy nem nagyon hisz nekem. Samir meg még mindig csak pofázott, amikor megszólalt a gong. Lisbeth, ahogy szokta, teljes svunggal odament, és úgy képen törölte, hogy a fiú seggre ült. Egész nyáron velem edzett a csaj, kezdett neki muszklija lenni, és lehetett már érezni az ütéseit.

– A szír srác, gondolom, nagyon örült.

– Hát erről a meccsről még hónapokig beszéltek. Lisbeth tönkreverte Samirt. Végül is pontozással győzött, de ha még fejlettebbek az izmai, komoly baja is eshetett volna a srácnak. Egy idő után Samir úgy begurult, hogy elkezdett ész nélkül csépelni. Akkor már nagyon féltem, mert ha egyszer véletlenül betalál, már hívhattuk is volna a mentőt. Lisbeth össze is szedett egy-két zúzódást a vállán, és Samir be is szorította a kötélhez. De közel nem volt ahhoz, hogy komolyan megüsse.

– Bár láttam volna.

– Attól a naptól fogva a srácok nagyon tisztelték Salandert. És főleg Samir. Úgyhogy innentől mindig sokkal nagyobb fiúkkal raktam össze kesztyűzni. Ő volt a titkos fegyverem, és neki is nagyon jót tett ez az edzés. Olyat is csináltunk, hogy Lisbethnek öt ütést kellett bevinnie különböző testtájakra. Állra, homlokra, gyomorszájra satöbbi. A srácnak meg, akivel bokszolt, azokat a részeket kellett védenie. Egy idő után már rangot jelentett Salanderrel bokszolni. Mintha egy darázzsal kellett volna bunyózniuk. Ez is lett a beceneve, és valamiféle kabalája lett a klubnak. Szerintem tetszett neki, mert egy nap úgy jött le edzésre, hogy egy darázs volt a nyakára tetoválva.

Blomkvist elmosolyodott. Ő is emlékezeti arra a darázsra. És szerepelt a rendőrség által kiadott személyleírásban is.

– Meddig tartott ez a dolog?

– Három évig, heti egyszer. Teljes munkaidőben csak a nyáron voltam ott, utána, amikor tudtam. Utána az ifiedzőnk, Putte Karlsson folytatta a murikat Salanderrel. Aztán ő dolgozni kezdett, és csak ritkán járt le, de egész tavalyig azért havonta legalább egyszer. Évente egyszer-kétszer találkoztunk, és kesztyűztünk egy kicsit. Jó kis edzés volt, leizzadtunk mind a ketten. Szólni viszont alig szólt valakihez. Ha épp nem volt kivel bunyózni, akkor a zsákot ütötte két órán keresztül, de úgy, mintha halálos ellensége volna.

23. FEJEZET

Április 3., vasárnap – április 4., hétfő

Blomkvist főzött még két kávét. Szabadkozott, amikor rágyújtott, de Paolo Roberto csak vont egyet a vállán.

– És miért mondta el nekem mindezt?

– Hát jól benne van a pácban a kiscsaj, nem igaz? Nem tudom, mit kéne csinálni, de egy barát biztos jól jönne neki.

– Az biztos.

– Miből gondolja, hogy ártatlan? – kérdezte Roberto.

– Ezt nehéz megmagyarázni. Lisbeth egy meg nem alkuvó valaki, de azt nem tudom elképzelni, hogy képes lett volna lelőni Dagot és Miát. Főleg Miát. Először is nem volt indítéka…

– Legalábbis nem tudunk róla.

– Jogos. Lisbeth szemrebbenés nélkül alkalmaz erőszakot olyasvalaki ellen, aki rászolgált. Ám szerintem Dag és Mia meggyilkolásának oka ott van valahol a könyvben, amin Dag dolgozott.

– De mit lehet itt tenni? Én tudok segíteni valahogy? Mert az nagyon vérlázító, ahogy a rendőrség és a média bánik vele…

– A legtöbbet azzal segíthetünk neki, ha találunk egy másik gyanúsítottat. Én éppen ezen dolgozom. És meg is kéne találnunk, mielőtt valamelyik barom hekus agyonlövi. Lisbeth nem olyan, aki csak úgy önként feladná magát.

– De hogyan…?

– Fogalmam sincs. Azonban… valamit megtehetne, ha van rá ideje és energiája.

– Igen…?

– Nos, arra gondoltam, hogy mivel maga bokszoló…

– És…? – kérdezett bele Roberto sürgetően.

– Van Lisbethnek egy barátnője, Miriam Wu. Nyilván róla is olvasott.

– Hát, szadomazós leszbiként főleg…

– Megvan a mobilszáma, de nem tudok beszélni vele, mert amikor meghallja, hogy újságíró keresi, kinyomja.

– Azt meg tudom érteni.

– Na most, nekem nincs időm őt hajkurászni. De valahol olvastam, hogy kick-boxolni jár. Gondoltam, hogy ha netalántán egy híres bokszoló keresné…

– Értem. És reméli, hogy ő majd elvezet Salanderhez.

– Amikor a rendőrök kihallgatták, nem tudta megmondani, hol lehet. De egy próbát megér.

– Mondja azt a számot, beszélek vele.

Blomkvist megadta a telefonszámot és a lundagatani címet.

Björck egész hétvégen az esélyeit latolgatta. Arra jutott, hogy a szakadék szélén egyensúlyoz.

Blomkvist egy mocskos disznó. A kérdés az, meg lehet-e győzni, hogy tartsa a pofáját arról… arról, hogy ő, a nemzetbiztonsági hivatal alkalmazottja igénybe vette azoknak a ribancoknak a szolgáltatásait. Ha kiderül, azonnal kirúgják. Legalább ne lettek volna olyan fiatalok azok a kurvák.

Ha csak ül ott, és nem csinál semmit, azzal persze megpecsételte volna a saját sorsát. Volt annyi esze, hogy ne mondjon Blomkvistnek semmit.

Zala egész más megvilágításba helyezte a nyomozást. Svensson Zalát kereste. Bjurman is Zalát kereste.

De ő, Björck főfelügyelő az egyetlen, aki tud a kapcsolatról Zala és Bjurman között, és egyben arról is, hogy Zala a kulcs az enskedei és odenplani gyilkosságokhoz.

Ez újabb problémát jelentett a jövőjére nézve. Ő adott tájékoztatást Bjurmannak Zalacsenkóról baráti gesztusként, és annak dacára, hogy mindez szigorúan titkos volt. Ez csak részletkérdés, de újabb súlyos vétség.

Sőt… Blomkvist pénteki látogatása óta végrehajtott még egy függelemsértést. Rendőrtisztként köteles lett volna azonnal tájékoztatni a kollégáit, amint a tudomására jut valami egy gyilkossági üggyel kapcsolatban. Ha azonban bármit mond Bublanskinak vagy Ekströmnek, akkor magát is bele kell kevernie. Egész biztosan kiderülne…

Nemcsak a kurvák, hanem az egész Zalacsenko-ügy.

Zalacsenko…

Az a minden hájjal megkent disznó…

Zala… – Ő is így hívta a jelentésében, bár nem emlékezett, hogy maga Zalacsenko valaha is használta volna ezt a nevet.

Az összefüggés Enskedével, Bjurmannal és Salanderrel teljesen egyértelmű volt a számára.

Björck még nem értett pontosan minden részletet, de úgy gondolta, tudja, mit keresett Salander Enskedében. Azt is könnyen el tudta képzelni, hogy Salander őrjöngésbe kezd, és megöli Svenssont és Johanssont, mert nem hajlandók vele együttműködni, vagy valami mással feldühítik. Volt indítéka, amit csak Björck ismert, és talán még két-három ember az egész országban.

Teljesen őrült. Adná az Isten, hogy ha elkapják, lőjék is agyon. Tudja… Ő aztán tudja… Az egész történet kiderülhet, ha szóra bírják.

Akárhogy is nézte a helyzetét, Blomkvist volt az egyetlen kiút belőle. És csak ez az egy dolog számított. Björck egyre inkább kétségbe esett. Meg kell győznie Blomkvistet, hogy bizalmasan kezelje őt, mint forrást, és hallgasson azokról… azokról az ostoba ballépésekről azokkal a kis kurvákkal. Az istenit, bárcsak Blomkvist fejét is szétlőné ez a Salander.

Zalacsenko telefonszámát nézte, és mérlegelte a felhívása mellett és ellen szóló érveket. Képtelen volt elhatározni magát.

Paolo Roberto távozása után Blomkvist újból, immár sokadszor áttekintette, mire jutott a nyomozásban. Egész kis napló kerekedett belőle, amit PGP-vel titkosított, és elküldte e-mailben Bergernek és Erikssonnak, hogy ők is naprakészek legyenek.

Svensson élete utolsó heteiben Zalára koncentrált. Mi több, ez a név bukkant fel az utolsó telefonbeszélgetésükben is, két órával a halála előtt. Björck azt állította, hogy tud valamit Zaláról.

De ki is ez a Björck… Amit megtudott róla, nem volt valami sok. Hatvankét éves volt, nőtlen, faluni születésű. Huszonegy éves kora óta szolgált a rendőrségnél. Egyszerű járőrként kezdte, de jogot tanult, és huszonhat-huszonhét éves korában átnyergelt a nemzetbiztonságiakhoz. Ez 1969-ben vagy 70-ben történt, akkoriban, amikor a hivatal éléről leköszönt Per Gunnar Vinge.

Vingét azután mentették fel a posztjáról, hogy Norrbotten megye kormányzójával, Ragnar Lassinanttival folytatott vita során azt állította, hogy Olof Palme az oroszoknak kémkedik. Blomkvist arról semmit sem tudott, hogy Björck milyen szerepet játszott három évtizedes karrierje alatt a nemzetbiztonságnál. 1970 és '85 között a pályafutása gyakorlatilag ismeretlen volt, ami nem volt túlságosan meglepő, hiszen mindent, aminek a hivatal tevékenységéhez köze volt, titkosítottak. Hegyezhetett ceruzákat is valamelyik irodában, de lehetett titkos ügynök is Kínában (valószínűtlen). 1985 októberében Björck két évre a washingtoni svéd nagykövetségre került. 1988-ban visszatért Stockholmba. 1996-ban közszereplő lett: a bevándorlási osztály kinevezett helyettes osztályvezetője (bármit is jelentsen ez). 1996 után többször nyilatkozott a médiának gyanús arabok deportálásával stb. kapcsolatban. A legemlékezetesebb médiaszereplése talán 1998-ban történt, amikor kiutasítottak néhány iraki diplomatát.

De mi köze mindennek Salanderhez és Svensson meg Johansson halálához? Talán semmi.

De Björck tud Zaláról. Ez elég kapcsolat…

Berger senkinek nem mondta el, még a férjének sem, hogy a Svenska Morgon-Postenhez tart. Már csak egy hónapja volt hátra a Millenniumnál. Egyre feszültebbé vált, ahogy teltek a napok, és közeledett az utolsó.

Blomkvisttel kapcsolatban is kellemetlen érzései támadtak. Rossz előérzettel olvasta a legutóbbi levelét. Felismerte a jeleket. Ez ugyanaz a makacsság volt, ami két éve Hedestadba vitte, ugyanaz a megszállott eltökéltség, amivel Wennerström nyomába eredt. Nagycsütörtök óta semmi más nem létezett a számára, csak az, hogy kiderítse, ki ölte meg a barátait, és hogy valahogyan bizonyítsa Salander ártatlanságát. Tapasztalatból tudta, hogy semmit nem lehet kezdeni vele, amíg mindennek a végére nem jár. Olykor a depresszió határán fog egyensúlyozni, máskor meg teljesen felesleges kockázatokat vállal.

És ez a Salander… Berger mindössze egyszer találkozott a különös lánnyal, és nem ismerte annyira, hogy ugyanolyan biztos lehessen az ártatlanságában, mint Blomkvist. És ha mégis Bublanskinak van igaza? Ha tényleg bűnös? Mi van, ha Blomkvist megtalálja, és akkor derül ki, hogy mégiscsak futóbolond, akinek ráadásul fegyvere is van?

A Paolo Robertóval folytatott reggeli beszélgetés sem nyugtatta meg igazan. Persze jó, ha nem egyedül Blomkvist áll Salander mellett, de Paolo is ugyanolyan megveszekedett cowboy volt.

Na és hol talál valakit, aki pótolja őt a Millenniumnál? Ez is egyre sürgetőbb kérdés volt. Gondolt rá, hogy felhívja Malmot, és vele beszéli meg, de úgy nem közölhette vele a hírt, hogy Blomkvist ne tudja meg.

Blomkvist bámulatos képességű újságíró volt, de csapnivaló főszerkesztő lett volna. Malm már sokkal inkább alkalmasnak tűnt, de egyáltalán nem volt biztos benne, hogy vállalni fogja. Eriksson még túl fiatal. Nilsson túlságosan elmerül saját magában. Cortez jó riporter, de nagyon tapasztalatlan. Lottie Karim meg túl hebehurgya. Azt pedig nem tudhatta, mit szólna Malm és Blomkvist, ha kívülről hozna valakit.

Fogalma sem volt, mitévő legyen, csak azt tudta, hogy egyáltalán nem így akarta befejezni a Millenniumos pályafutását.

Vasárnap este Salander elindította az Asphyxia 1.3-at, és megnyitotta a MikBlom/laptop nevű tükrözött merevlemezt. Blomkvist gépe épp nem volt bekapcsolva. Végigolvasta az elmúlt két napban keletkezett dokumentumokat.

Eltűnődött, hogy Blomkvist vajon az ő kedvéért részletezi-e ennyire a kutatási naplóját, és ha igen, mi lehet ezzel a szándéka. Tudta, hogy hozzáfér a gépéhez, így logikus volt a következtetés, hogy szeretné, ha ő is látná, amit ír. Ugyanakkor ott volt a kérdés, hogy mi az, amit nem írt le. Mivel tudta, hogy ő ellenőrzi a számítógépet, nyilván megválogatta, milyen adatokat tesz fel rá. Az kiderült számára, hogy a férfi nemigen jutott tovább Bublanskival annál, hogy kihívta valamiféle párbajra, eldöntendő, hogy ő ártatlan-e. Ez valamiért idegesítette. Blomkvist sokkal inkább érzelmekre, mint tényekre alapozta a gondolatmenetét. Kis naiv marha.

Viszont minden erejével rászállt Zalára. Nagyon okos, Kalle Blomkvist.

Kissé megdöbbenve látta, hogy Paolo Roberto is színre lépett. Ez jó hír volt. Elmosolyodott. Szerette azt a nagypofájú disznót. Talpig macsó. Jól megcsapkodta néhányszor a ringben. Mármint amikor hozzá tudott érni.

Aztán felegyenesedett ültében, amikor dekódolta Blomkvist legutóbbi levelét Bergernek.

Gunnar Björck. Nemzetbiztonság. Tud Zaláról. Björck ismerte Bjurmant.

Salander tekintete elhomályosult, ahogy magában felrajzolt egy háromszöget. Zala. Bjurman. Björck. Igen, így már érthető. Ebből a szempontból még sosem nézte a problémát. Tényleg okos ez a Blomkvist. De hogy mi az összefüggés, arra persze nem jött rá. Ezt még ő maga sem tudta, pedig jóval több belátása volt a történtekbe. Eltöprengett Bjurmanon, és rájött, hogy a tény, hogy a férfi ismerte Zalát, kicsit komolyabb akadállyá teszi őt, mint eddig gondolta.

Ki kéne ugrania Smådalarőbe… – gondolta.

Visszament Blomkvist gépére, és új dokumentumot hozott létre a <LISBETH SALANDER> mappában, [szorító] néven. Majd ha legközelebb bekapcsolja a laptopját, megtalálja.

1. Óvakodj Teleboriantól. Gonosz.

2. Miriam Wunak semmi köze ehhez az ügyhöz.

3. Jól teszed, hogy Zalára koncentrálsz. Ő a kulcs. De semmilyen nyilvántartásban nem fogod megtalálni.

4. Bjurman és Zala között van valami kapcsolat. Nem tudom, mi az, de keresem. Björck?

5. Fontos. Van egy elég csúnya rendőrségi jelentés rólam, 1991 februárjából. Nem tudom a számát, és nem is találom. Miért nem adta ki Ekström a médiának? Válasz: ott sincs a gépén. Következtetés: nem tud róla. Hogy lehet ez?

Kis gondolkodás után csatolt a levélhez egy utóiratot is.

Ui.: Mikael, nem vagyok ártatlan. De Dagot és Miát nem én öltem meg – az ő halálukhoz semmi közöm. Voltam náluk aznap este, mielőtt megölték őket, de még előtte elmentem onnan. Köszönöm, hogy hiszel bennem. Paolo Robertónak mondd meg, hogy üdvözlöm, és hogy löttyedt a balhorga.

Ui.2: a Wennerström dologról honnan tudsz?

Blomkvist úgy három órával később talált rá a dokumentumra. Sorról sorra végigolvasta, legalább ötször. Először is egyértelműen kijelentette, hogy nem ő gyilkolta meg Svenssont és Johanssont. Hitt neki, és hatalmas kő esett le a szívéről. Ezenkívül viszont ismét ugyanolyan rejtélyesen fogalmazott, ahogy szokta.

Azt is észrevette, hogy csak Dag és Mia meggyilkolását tagadta, Bjurmanról nem mondott semmit. Blomkvist úgy gondolta, ez azért lehet, mert ő is csak kettejükről tett említést a levelében. Gondolkodott egy darabig, majd létrehozta a [szorító2]-t.

Szia, Sally!

Köszönet, amiért végre elmondtad, hogy ártatlan vagy. Hittem benned, de rám is hatott ez a médiacirkusz, és voltak kétségeim. Nagyon jó ezt tőled hallani. Most már csak az igazi gyilkost kell leleplezni. Gondolom, olvasod a kutatási naplómat. Akkor tudod, mit tudok, és hogy gondolkozom. Szerintem Björck tud valamit, és a napokban meg is beszélem ezt vele. A lányok kuncsaftjaival rossz nyomon járok?

Ez a dolog a rendőrségi jelentéssel elég meglepő. Ráállítom a kollégámat, Malin Erikssont. Hány éves voltál akkor, tizenkettő, tizenhárom? És miről szól az a jelentés?

A Teleboriannal kapcsolatos figyelmeztetést észben tartom.

M.

Ui.: a Wennerström-ügyben elkövettél egy hibát. Tudtam, hogy mit csinálsz Sandhamnban, karácsonykor –, de nem beszéltél róla, hát nem kérdeztem. És én sem mondom el neked, mi volt a hiba, csak ha leülsz velem egy kávéra.

A válasz így szólt:

A kuncsaftokat felejtsd el, csak Zala érdekes. Meg egy nagy szőke vadbarom. De a jelentés is fontos lehet, mert valaki nagyon el akarja rejteni. Ez nem lehet véletlen.

Ekström ügyész igen rossz hangulatban volt, amikor Bublanski csapata összegyűlt a hétfő reggeli megbeszélésre. Több mint egy hete kerestek egy jellegzetes külsejű személyt, akinek még a nevét is tudták, és semmi. Ekströmnek semmivel sem lett jobb kedve, miután Andersson, aki a hétvégén szolgálatban volt, beszámolt neki a legújabb fejleményről.

– Betörés? – kérdezte Ekström leplezetlen megdöbbenéssel.

– Egy szomszéd betelefonált tegnap este, hogy átvágták a pecsétet Bjurman ajtaján. Utánanéztem.

– És?

– Három helyen vágták el. Valószínűleg borotvával vagy tapétavágóval. Ügyes munka. Alig lehetett látni.

– Tehát betörő járt ott? Vannak, akik halott emberek lakására specializálódnak…

– Nem erről van szó. Átnéztem a lakást. Minden érték a helyén van, DVD-lejátszó meg ilyesmi. De Bjurman kocsikulcsa ott hevert a konyhaasztalon.

– Kocsikulcs?

– Jerker szerdán járt a lakásban, ellenőrizni, hogy nem hagytunk-e ki valamit. A kocsit is megnézte. Megesküszik rá, hogy amikor eljött, és a helyére rakta a pecsétet, az a kulcs nem volt az asztalon.

– Nem lehet, hogy rosszul emlékszik? Senki sem tökéletes.

– Jerker nem nyúlt ahhoz a kulcshoz. A Bjurman kulcscsomóján lévőt használta, amit már lefoglaltunk.

Bublanski az állát dörzsölgette.

– Szóval, nem szokványos betörés.

– Valaki behatolt Bjurman lakásába, és körbeszaglászott. Valamikor szerda és vasárnap este között.

– Nyilván keresett valamit. De mit? Jerker?

– Semmi érdekes nem volt ott, amit még nem foglaltunk le.

– Legalábbis semmi, amiről tudnánk. A gyilkosság indítéka még mindig tisztázatlan. Bár abból indulunk ki, hogy Salander pszichopata, de még egy pszichopatának is kell indíték.

– Te mire gondolsz?

– Nem tudom. Valaki átkutatta Bjurman lakását. Első kérdés: kicsoda? Második kérdés: miért? Mit hagytunk ki?

– Jerker?

Holmberg lemondóan sóhajtott.

– Jó, átfésülöm a lakást újra. Sűrű fésűvel.

Salander hétfő délelőtt tizenegykor ébredt. Még vagy fél órát heverészett, mielőtt felkelt, bekapcsolta a kávéfőzőt, és lezuhanyozott. Aztán reggelit készített, és leült a PowerBook elé, hogy megnézze, mi történt Ekström gépén, és elolvassa az online újságokat. Az enskedei gyilkosság iránt észrevehetően csökkent az érdeklődés. Megnyitotta Blomkvist kutatási naplóját is, és elolvasta a jegyzeteket a találkozásról Per-Åke Sandströmmel, az újságíróval, aki különböző szívességeket tett a szexmaffiának, és tudott valamit Zaláról is. Amikor végzett, töltött magának még kávét, és az ablakhoz ült vele.

Készpénzre volt szüksége. Három hitelkártyája volt. Az egyik a saját nevén, ezt tehát gyakorlatilag nem tudta használni. A másik Irene Nesserén, de ezt sem szívesen használta volna, mert kockázatos volt Nesser útlevelével igazolni magát. A harmadik a Wasp Enterprises nevére szólt, és egy hárommillió koronát tartalmazó számlához tartozott, amit az interneten keresztül lehetett feltölteni. Bárki használhatta a kártyát, de igazolnia kellett magát.

A konyhába, ment, és egy kekszes dobozból elővett egy köteg bankjegyet. Kilencszázötven koronája volt készpénzben, nem valami sok. Szerencsére ezernyolcszáz dollárt is hazahozott magával, ami azóta érintetlenül hevert a dobozban. Ezt mindenféle igazolvány nélkül beválthatta koronára. Ettől kicsit jobban érezte magát.

Feltette Irene Nesser parókáját, kiöltözött, a hátizsákjába elpakolt egy váltás ruhát és egy sminkkészletet. A Folkungagatanonról befordult az Erstagatanra, és épp zárás előtt ért oda a hajósboltba. Szigetelőszalagot vásárolt, és nyolc méter kötelet meg egy csigát.

Felszállt a 66-os buszra. A Medborgsplatsenen egy nőt látott, aki a buszra várt. Először nem ismerte fel, de valahol az elméje legmélyén beindult egy jelzőrendszer, és amikor újra megnézte, látta, hogy Irene Flemström az, a Milton Security bérosztályáról, csak új a frizurája. Amikor Flemström felszállt a buszra. Salander azonnal leslisszolt róla. Elsétált a Bofills Båge félkör alakú épülete előtt, majd a Södra pályaudvaron felszállt az észak felé tartó helyiérdekű vonatra.

Modig nyomozónak feltűnt, hogy minden kávésbögrén valamilyen párt vagy szakszervezet emblémája díszeleg.

– Választási bulikról meg interjúkról valók – magyarázta Berger, és átnyújtott egyet a Liberális Fiatalok logójával.

Modig Svensson íróasztalát nézte át. Eriksson felajánlotta, hogy elmeséli, miről szólt Svensson könyve és cikke, és segít eligazodni az anyagban. Modigot először is a terjedelme nyűgözte le. A nyomozócsoport legnagyobb baja az volt, hogy Svensson számítógépe elveszett, és így az anyagai elérhetetlennek tűntek. A legtöbbről azonban készült biztonsági másolat, ami hozzáférhető volt a Millennium szerkesztőségében.

Blomkvist nem volt bent, de Berger átadott Modignak egy listát az iratokról, amelyeket elvitt, és amelyek kizárólag a források személyazonosságáról szóltak. Modig felhívta Bublanskit, és elmondta, mi a helyzet. Úgy döntöttek, hogy minden anyagot és a számítógépet is lefoglalják, és Bublanski, ha szükséges, házkutatási paranccsal fog visszatérni, hogy megkapja a Blomkvist által elvitt iratokat is. Modig leltárt készített a lefoglalt tárgyakról, Cortez pedig segített neki lecipelni a kartondobozokat a kocsijához.

Hétfő estére Blomkvistet mélységes csalódottság fogta el. Már tíz nevet meglátogatott azok közül, akiket Svensson le akart leplezni. Minden alkalommal aggódó, izgatott és kétségbeesett emberekkel találkozott. Az átlagos jövedelmüket évi négyszázezer koronára (10) saccolta. Szánalmasak voltak, és rémültek.

Azt azonban érezte, hogy a gyilkosságokkal kapcsolatban egyiküknek sincs rejtegetnivalója.

Bekapcsolta az iBookot, hogy megnézze, kapott-e új üzenetet Salandertől. Nem kapott. Viszont az előző levelében a lány azt írta, hogy csak az idejét vesztegeti a kuncsaftokkal. Éhes volt, de semmi kedvet nem érzett ahhoz, hogy vacsorát készítsen. Különben sem vásárolt be két hete, csak tejet vett a sarki boltban. Vette a kabátját, lement a hornsgatani görög tavernába, és grillezett bárányt rendelt.

Salander először a lépcsőházba kukkantott be, és a félhomályban óvatosan szemrevételezte a szomszédos épületeket. Úgy ítélte meg, hogy nem hangszigeteltek, és így aligha felelnek meg a tervének. Sandström, az újságíró egy saroklakásban élt a ház negyedik, legfelső emeletén. A lépcső aztán tovább vezetett, a padlásajtóhoz. Az jó lesz.

Viszont a lakás egyetlen ablakában sem látszott fény.

Elsétált a közeli pizzériába, rendelt egy hawaii pizzát, és olvasgatta az esti lapokat. Nem sokkal kilenc után visszament a házhoz. A lakásban még mindig sötét volt. Felment, és leült a padláslépcsőre, ahonnan rálátott Sandström ajtajára.

Faste nyomozó végre megtalálta Cilla Norént, a sátánista Evil Fingers énekesnőjét a Recent Trash Records stúdiójában, ami egy régi gyárépületben működött Älvsjőben. Körülbelül olyan kultúrsokkot élt át, mint amikor a spanyolok először találkoztak a karibi indiánokkal.

A Norén szüleinél tett hiábavaló próbálkozások után Faste úgy döntött, inkább a stúdióban próbálja elérni, ahol a húga szerint segédkezett a borlängei Cold Wax zenekar lemezfelvételeinél. Faste sohasem hallott a huszonéves fiúkból álló bandáról. Ahogy belépett a stúdióhoz vezető folyosóra, olyan hangerő fogadta, hogy a lélegzete is elakadt. Egy ablakon át figyelte a Cold Waxet, és várt, amíg némi szünet támadt a hangzavarban.

Norén vörös és zöld fonatokkal dekorálta hollófekete haját, és feketével húzta ki a szemét. Kissé dundi volt, rövid szoknyát viselt, és topot, ami látni engedte a köldökpiercingjét. Szögecses övet hordott, és úgy általában olyan látványt nyújtott, mintha egy francia horrorfilmből lépett volna ki.

Faste felmutatta az igazolványát, és közölte, hogy beszélni szeretne vele. A lány kétkedve nézte, és egy pillanatra sem hagyta abba a rágózást. Egy ajtóra mutatott, és valami ebédlőfélébe vezette a nyomozót. Norén vizet töltött egy műanyag pohárba, félig kiitta, majd leült egy asztalhoz, és rágyújtott. Kék szemével unottan Fastét vizslatta.

– Mi ez a Recent Trash Records?

– Egy induló bandákat forgalmazó lemeztársaság.

– És maga mit csinál itt?

– Hangmérnök vagyok.

– Meg lehet ebből élni?

– Miért kérdezi?

– Csak kíváncsiságból. Gondolom, olvasott az újságban Lisbeth Salanderről.

A lány bólintott.

– Úgy tudjuk, ismeri. Igaz ez?

– Lehet.

– Igen, vagy nem?

– Tavaly óta nem is hallottam róla.

– Mikor látta utoljára?

– Tavalyelőtt ősszel. A Kvarnenben. Ott szokott lógni, de aztán egyszer csak nem jött.

– Maga kereste azóta?

– Hívtam párszor a mobilján, de ki volt kapcsolva.

– És nem tudja máshogy elérni?

– Nem.

– Mi ez az Evil Fingers?

Norén elképedt.

– Maga nem olvas újságot?

– Ezt hogy értsem?

– Azt mondják, sátánisták vagyunk.

– És azok?

– Úgy nézek ki, mint egy sátánista?

– Miért, hogy néz ki egy sátánista?

– Hát én már tényleg nem tudom, hogy a rendőrök a hülyébbek vagy az újságok.

– Ide figyeljen, kisasszony, ez egy nagyon komoly ügy!

– Hogy sátánisták vagyunk-e, vagy nem?

– Ne szórakozzon velem, a kérdésemre válaszoljon!

– Mi volt a kérdés?

Faste lehunyta a szemét, és visszaemlékezett, amikor egyszer a szabadságán meglátogatta a görög rendőrséget. Ha ez az ifjú hölgy Görögországban próbálkozik ugyanezzel a viselkedéssel, akkor ráparancsolhatott volna, hogy hajoljon előre, és ráhúzhatott volna hármat a gumibottal. Megint a szemébe nézett.

– Tagja volt Lisbeth Salander az Evil Fingersnek?

– Az a csaj a trombitát meg a dobot talán meg tudja különböztetni, de kábé ennyi a zenei érzéke.

– Azt kérdeztem, benne volt-e a csapatban.

– Én megválaszoltam. Maga szerint mi a rák az az Evil Fingers?

– Mondja el.

– Maga úgy akar nyomozni, hogy idióta újságcikkekből szerzi a tudását.

– A kérdésemre válaszoljon!

– Az Evil Fingers egy rockzenekar volt. A kilencvenes évek közepén voltunk egy páran csajok, akik szerettük a kemény rockot, és poénból játszottunk is. Pentagrammát hordtunk, meg ilyesmi, tudja, Sympathy for the Devil. Aztán feloszlottunk, és én vagyok az egyetlen, aki megmaradtam a zenében.

– Tehát Lisbeth Salander nem volt a zenekar tagja.

– Mondom, hogy nem.

– Akkor miért állítják a forrásaink, hogy az volt?

– Mert ugyanolyan hülyék, mint az újságok.

– Akkor mondjon valamit, ami nem hülyeség.

– Öten voltunk a bandában, és még mindig összejárunk időnként. Régebben hetente egyszer találkoztunk a Kvarnenben. Most inkább havonta. De tartjuk a kapcsolatot.

– És amikor összejönnek, mit szoktak csinálni?

– Maga szerint mit szokás csinálni a Kvarnenben?

Faste sóhajtott.

– Vagyis isznak.

– Főleg sört. És beszélgetünk. Maga mit csinál, ha találkozik a barátaival?

– És hogy jön ehhez az egészhez Salander?

– A KomVuxban (11) ismertem meg pár éve. Időnként eljött velünk a Kvarnenbe egy sörre.

– Tehát az Evil Fingerst nem nevezhetjük szervezetnek?

Norén úgy nézett rá, mintha egy másik bolygóról csöppent volna ide.

– Maguk leszbikusok?

– Szeretné, hogy szájon vágjam?

– Válaszoljon.

– Semmi köze hozzá, milyenek vagyunk.

– Nyugalom. Úgysem fog felhúzni.

– Ember! A rendőrség azt állítja, hogy Lisbeth megölt három embert, maga meg idejön a szexuális beállítottságomról faggatózni? Elmehet a büdös francba, jó?

– Azt tudja, hogy be is vihetném.

– És miért? Egyébként azt elfelejtettem mondani, hogy harmadéves joghallgató vagyok, és az apám Ulf Norén a Norén és Knapétól. Akkor a bíróságon találkozunk.

– Eddig úgy volt, hogy a zeneiparban dolgozik.

– Ezt azért csinálom, mert szeretem. Maga szerint ebből élek?

– Fogalmam sincs, miből él.

– Nem leszbikus sátánizmusból, ha eddig ezt hitte volna. És ha ebből indulnak ki Lisbeth keresésénél, akkor már értem, miért nem találják.

– Maga tudja, hol van?

Norén maga elé tartotta a kezét, és előre-hátra ingatta a felsőtestét.

– Érzem, hogy közel van… várjon, megnézem telepatikusan…

– Na ezt fejezze be gyorsan!

– Most mondtam, hogy majdnem két éve nem láttam. Fogalmam sincs, merre lehet. Úgyhogy ha nincs más kérdése…

Modig egész este Svensson anyagait rendszerezte a lefoglalt számítógépről és a lemezekről. Tizenegy óráig olvasta a könyvet.

Két felismerésre jutott. Az első az volt, hogy Svensson briliáns író, aki lehengerlő objektivitással mutatja be a leánykereskedelmet. Kár, hogy nem tanított a rendőrtisztin – a tudása nagyon sok segítséget jelentett volna. Faste például sokat tanulhatott volna a meglátásaiból.

A második, hogy Blomkvist elmélete, miszerint Svensson kutatásai szolgálhattak a gyilkosság indítékául, megállja a helyét. Svensson terve, hogy prostituáltak ügyfeleit leplezze le, nem egyszerűen csak rosszat tett volna néhány férfinak. Több közszereplőt, akik közül páran a szexuális bűnözéssel kapcsolatos perekben ítélkeztek, vagy nyilvános vitákban vettek részt, egyszerűen megsemmisített volna.

Ezzel az volt a baj, hogy ha egy leleplezéstől félő kuncsaft ölte is meg Svenssont, ez, legalábbis egyelőre, nem magyarázta Nils Bjurman meggyilkolását. Ez a tény nemcsak meggyengítette Blomkvist érvelését, de egyben meg is erősítette azt a változatot, hogy Salander az egyetlen lehetséges gyanúsított.

Még ha továbbra is tisztázatlan volt a gyilkosság indítéka, Salander ott járt a helyszínen, és az ujjlenyomatai rajta voltak a gyilkos fegyveren.

Ugyanazon a fegyveren, amit Bjurman meggyilkolásához is használtak. Itt személyes kapcsolat is volt, és lehetséges indíték is – legalábbis a dekoráció Bjurman hasán valamiféle szexuális bántalmazásra vagy szadomazochisztikus kapcsolatra engedett következtetni. Elképzelhetetlen volt, hogy Bjurman önként tetováltatta volna ki magát ilyen bizarr és fájdalmas módon. Vagy élvezte a megaláztatást, vagy Salander – ha ugyan ő tette – előbb képtelenné tette a védekezésre. Hogy pontosan milyen módon, az Modigot egyáltalán nem érdekelte.

Másreszt viszont Teleborian szerint Salander erőszakos kitörései olyanokra irányultak, akikben valamiféle fenyegetést látott. Az orvos mintha védelmezni akarta volna volt páciensét attól, hogy valami baja essen. De a nyomozás mégiscsak az ő szakvéleményén alapult – ami szerint Salander a pszichózis szélén álló szociopata volt.

Modigot azonban Blomkvist elmélete csak nem hagyta nyugodni. Tényleg igyekezett elképzelni valami forgatókönyvet, ami nem úgy szól, hogy Salander követte el a gyilkosságokat, tettestárs nélkül. Aztán leírt egy sort a noteszébe:

Két különböző indíték? Két gyilkos? Egy gyilkos fegyver? – Ez a halvány gondolata támadt, amit mindenképpen fel akart vetni Bublanskinak a reggeli megbeszélésen. Végül aztán kelletlenül befejezte a munkát, kikapcsolta a gépet, és elzárta a lemezeket az íróasztala fiókjába. Vette a kabátját, leoltotta a villanyt, és már épp bezárta volna az irodája ajtaját, amikor zajt hallott. Összeráncolta a homlokát. Azt hitte, egyedül van. Odament Faste irodájához. Az ajtó résnyire nyitva volt, és kihallatszott, ahogy Faste telefonon beszél valakivel.

– Hát ez tagadhatatlanul összeköti a dolgokat – mondta.

Modig egy ideig nem tudta, mit tegyen, aztán kopogott az ajtófélfán. Faste meglepetten nézett fel, ő meg intett neki.

– Modig még bent van – mondta Faste a telefonba.

Aztán hallgatott és bólogatott, de közben le nem vette Modigról a szemét.

– Jó, megmondom neki.

Letette.

– Bubi volt az – magyarázta. – Mi kell?

– Mi köt össze micsodát?

Faste gyanakodva nézte.

– Te hallgatóztál?

– Nem, csak nyitva volt az ajtó, és pont akkor mondtad, amikor bekopogtam.

Faste megvonta a vállát.

– Azt mondtam el épp Bubinak, hogy a labor végre kiderített valamit.

– Micsodát?

– Svensson híváslistája bizonyítja, hogy nyolc-tizenkettőkor beszélt Blomkvisttel, amikor ő a húgánál vacsorázott.

– Jó. De ez egybe is vág Blomkvist vallomásával.

– Igen, igen. De Svensson telefonált aznap este még egyet. Kilenc-harmincnégykor. Három percig beszélt.

– És?

– Nils Bjurman otthoni telefonját hívta. Vagyis van kapcsolat a két gyilkosság között.

Modig lerogyott a szabadon hagyott székre.

– Persze, foglalj helyet.

Modig meg sem hallotta Fastét.

– Tehát akkor hogy állunk most? Svensson nyolckor felhívja Blomkvistet, megbeszél vele egy találkát. Fél tízkor telefonál Bjurmannak. Tízkor, pont zárás előtt Salander cigit vesz Enskedében egy kisboltban. Nem sokkal tizenegy után megérkeznek Enskedébe Blomkvisték, és tizenegy-tizenegykor hívják a segélyvonalat.

– Így van, Miss Marple.

– De így nem stimmel. A kórboncnok szerint Bjurmant aznap este tíz és tizenegy óra között lőtték le. Amikor Salander már Enskedében volt. Eddig abból indultunk ki, hogy előbb elintézte Bjurmant, aztán az enskedei párt.

– Ez nem jelent semmit. Beszéltem a kórboncnokkal. Bjurmant majdnem huszonnégy óra után találtuk meg. A kórboncnok azt mondta, plusz-mínusz egy óra eltérés is lehet a halál időpontjában.

– De az első áldozat akkor is ő kellett hogy legyen, mert a fegyvert Enskedében találtuk meg. Vagyis valamikor kilenc-harmincnégy után lelőtte Bjurmant, aztán elment Enskedébe, és megvette a cigit. Lehetett ideje az Odenplantól Enskedébe érni?

– Lehetett. Nem tömegközlekedéssel ment, ahogy eddig sejtettük. Volt kocsija. Sonny Bohmannal kipróbáltuk, és bőven oda lehet érni ennyi idő alatt.

– Akkor meg egy órát várt, mielőtt lelőtte Svenssonékat? Mit csinált ennyi ideig?

– Kávézott. Ott voltak az ujjlenyomatai egy csészén.

Diadalmasan nézett Modigra, aki nagyot sóhajtott, és majd egy percig csendben ült.

– Hans, te presztízskérdést csinálsz ebből az ügyből. Ugyan egy faszfej vagy, és meg tudod őrjíteni az embert, de most speciel azért kopogtam be, hogy bocsánatot kérjek, amiért lekevertem egyet. Elszállt az agyam.

Faste hosszasan nézte.

– Szerinted én faszfej vagyok, Modig. Szerintem meg te nem értesz a munkádhoz, és köszönőviszonyban sem vagy a rendőri hivatással. Legalábbis ezen a szinten.

Modig mérlegelt néhány lehetséges választ, de aztán csak felállt, és vállat vont.

– Most már legalább tudjuk, hogy állunk.

– Tudjuk. És hidd el nekem, hogy nem húzod már nálunk sokáig.

Modig a tervezettnél kissé erősebben csukta be az ajtót. Ne hagyd, hogy legyőzzön ez a szemét. Lement a garázsba.

Faste önelégülten mosolyogva nézte a csukott ajtót.

Blomkvist épp hazaért, amikor megszólalt a mobilja.

– Szia, Malin vagyok. Tudsz beszélni?

– Persze.

– Észrevettem valamit.

– Mesélj!

– Átnéztem a Salanderről szóló cikkeket, és megtaláltam azt az írást a pszichiátrián töltött idejéről. Azt nem értem, hogy miért van ekkora lyuk az életrajzában?

– Milyen lyuk?

– Van egy csomó minden arról, hogy mennyi baj volt vele a suliban. A tanárokkal, osztálytársakkal, meg ilyesmi.

– Ja, igen. Valami tanár is mondta, hogy félt tőle, pedig csak tizenegy éves volt.

– Birgitta Miåås.

– Az.

– Meg arról is sokat írnak, amikor a pszichiátrián volt. Plusz arról, amikor nevelőszülőknél volt, és a bunyóról az óvárosban.

– És mi a probléma?

– Nem sokkal a tizenharmadik születésnapja előtt vitték be a klinikára.

– Igen?

– Viszont arról egy árva szó sincs, hogy miért. Egy tizenkét éves gyereket nem utalnak be csak úgy a pszichiátriára. Lisbeth esetében az a legvalószínűbb, hogy valami nagyon durva dühkitörése volt, aminek nyoma kellene hogy legyen az életrajzban. De nincs.

Blomkvist a homlokát ráncolta.

– Malin, megbízható forrásból tudom, hogy van egy rendőrségi jelentés Lisbethről, 1991 februárjából, amikor tizenkét éves volt. De nincs benne az aktájában. Most akartalak megkérni, hogy nézz utána.

– Ne csináld! Ha létezik az a jelentés, akkor benne kell lennie az aktában. Törvénysértés lenne, ha kivették volna belőle. Ellenőrizted?

– Nem, de a forrásom azt mondja, nincs ott.

Eriksson egy pillanatig habozott.

– És mennyire megbízható ez a forrás?

– Nagyon.

Aztán Eriksson és Blomkvist ugyanabban a pillanatban jött rá a megoldásra.

– A nemzetbiztonság! – mondta Eriksson.

– Björck! – mondta ugyanakkor Blomkvist.

24. FEJEZET

Április 5., kedd

Per-Åke Sandström, a negyvenes éveiben járó szabadúszó újságíró nem sokkal éjfél után ért haza. Kissé berúgott, és a gyomrában ott lapult a pánik. A napot kétségbeesett semmittevéssel töltötte. Egész egyszerűen rettegett.

Majdnem két hét telt el azóta, hogy Svenssont megölték. Sandström hitetlenkedve nézte aznap éjjel a híreket. Megkönnyebbülés és remény töltötte el. Ha Svensson halott, akkor talán el lehet felejteni a könyvét, amelyben őt is le akarta leplezni.

Gyűlölte Svenssont. Kérte, könyörgött neki, a földön csúszott az előtt a disznó előtt.

A gyilkosság utáni napon olyan eufórikus hangulatban volt, hogy nem is tudott rendesen gondolkozni. Csak másnap kezdte felmérni a helyzetét. A rendőrség megtalálja Svensson szövegét, és fény derül az ő kis botlására… Te jó Isten, még a gyilkossággal is meggyanúsíthatják!

A pánik kicsit alábbhagyott, amikor a lapokban megjelent Salander fényképe. De ki ez a Salander? Sosem hallott róla. A lényeg, hogy még az is lehetséges, hogy soha senki nem fogja őt keresni többé ebben az ügyben. De tapasztalatból tudta, hogy az újságírók mindig félreteszik a dokumentációt és a jegyzeteiket. A Millennium. Az a tetves szennylap, meg sem érdemlik a hírnevüket. Olyanok, mint a többi. Beleturkálnak mindenbe, nyavalyognak, és tönkretesznek másokat.

Sehonnan nem tudhatta meg, hogy halad a nyomozás. Nem volt kitől megkérdeznie. Úgy érezte, mintha légüres térben lebegne.

Ingadozott, hogy a pánikot vagy a lerészegedést válassza. A rendőrség láthatóan nem keresi, Talán – ha szerencséje van – megússza szárazon. Ha nem, akkor a karrierjének annyi.

A zárba dugta a kulcsot, és elfordította. Amikor kinyitotta az ajtót, valami surrogó hangot hallott, és bénító fájdalom hasított a hátába.

Björck még nem feküdt le, amikor megszólalt a telefon. Pizsamában és hálóköntösben volt, de a sötét konyhában üldögélt, a dilemmáján rágódva. Hosszú pályafutása során még sosem került ekkora kutyaszorítóba.

Nem akarta felvenni a telefont. Éjfél is elmúlt már. De az csak csengett. Végül is a tízedik csengés után nem bírta tovább.

– Mikael Blomkvist vagyok – mondta a hang a vonal másik végén.

Francba.

– Éjfél elmúlt. Már ágyban voltam.

– De gondoltam, érdekelni fogja, amit mondani akarok.

– Mit akar?

– Holnap délelőtt tízkor sajtótájékoztatót adok Dag Svensson és Mia Johansson meggyilkolásával kapcsolatban.

Björck nagyot nyelt.

– Közzéteszem, miről szól Svensson könyve. De megnevezni csak magát fogom.

– Azt mondta, ad időt… – kezdte, de abbahagyta, mert megérezte a félelmet a saját hangjában.

– Ez pár nappal ezelőtt volt. Megígérte, hogy hétfőig felhív. Most már tulajdonképpen kedd van. Vagy elmondja most, vagy…

– Ha megtartja, az életben nem tud meg semmit Zaláról.

– Az lehet. De akkor magának már nem is nekem kell beszélnie róla, hanem a rendőrségnek. Na és persze a médiának.

Nem volt lehetőség tárgyalásra.

Björck beleegyezett, hogy találkozik Blomkvisttel, de annyit sikerült elérnie, hogy a beszélgetést tolják el egy nappal, szerdára. Nem sok haladék. De már készen állt.

Úszik az árral, vagy megfullad.

A nappalija padlóján tért magához. Nem tudta, mennyi ideig volt eszméletlen. Az egész teste sajgott, és nem tudott mozdulni. Beletelt egy időbe, mire rájött, hogy kezét és lábát szigetelőszalaggal kötözték meg. A lámpa égett a szobában, a redőny pedig le volt húzva. Nem értette, mi történt.

Hangokra lett figyelmes, amelyek mintha az irodájából jöttek volna. Csendben feküdt, és hallotta, amint kihúznak és betolnak egy fiókot. Rablók? Papír zizegése hallatszott.

Egy örökkévalóságig tartott, mire meghallotta a lépteket. Próbálta arra fordítani a fejét, de nem látott senkit. Ráparancsolt magára, hogy nyugodjon meg.

Hirtelen valaki egy hurkot csúsztatott át a fején, és meghúzta a nyakán. Rémületében majd összeszarta magát. Látta, hogy a kötelet egy csigán vezették át, ami azon a kampón lógott, ahol eddig a csillár volt. Aztán a támadó belépett a látóterébe. Először egy pár fekete bakancsot látott meg belőle.

Aztán még jobban bepánikolt, amikor felemelte a tekintetét. Elsőre nem is ismerte fel a pszichopatát, akinek a fényképével tele voltak az újságok. Rövid fekete haja volt, és nem is hasonlított nagyon a fotóra. Minden fekete volt rajta – a farmerja, a nyitott szövetkabátja, a pólója és a kesztyűje is.

De a legijesztőbb az arca volt. Fekete rúzst és szemkihúzót, valamint zöldesfekete szemfestéket tett fel. Az arca többi részét fehér smink takarta. Homloka bal felétől az orrán át az álla jobb oldaláig vörös csíkot festett keresztbe rajta.

Groteszk maszk volt. Olyasvalakié, aki teljesen eszét vesztette.

Az agya tiltakozott. Ez nem lehet valóság.

Salander megmarkolta a kötél végét, és rántott rajta egyet. A kötél belevágott Sandström nyakába, aki pár pillanatig nem jutott lélegzethez. Aztán küszködve maga alá húzta a lábát. A csigának köszönhetően Salandernek alig került valami erőfeszítésébe, hogy talpra rángassa. Akkor néhányszor a fűtéscső köré tekerte a kötelet, majd egy kettős hurokkal rácsomózta.

Aztán megint eltűnt, jó negyedórára. Mikor megint előkerült, fogott egy széket, és leült vele szemben. Sandström próbált nem a kifestett arcra nézni, de képtelen volt rá. Salander egy pisztolyt tett az asztalra. A saját pisztolyát. Megtalálta a gardróbban, a cipődobozban. Egy Colt 1911 Government volt az. Illegális fegyver, amit néhány éve magánál tartott. Egy barátjától vette, de még sohasem lőtt vele. Salander ott az orra előtt kivette a tárat, és megtöltötte. Betárazott, és kibiztosította a pisztolyt. Sandström az ájulás határán volt. Kényszerítette magát, hogy a másik szemébe nézzen.

– Nem értem, hogy a férfiaknak miért muszáj mindig dokumentálniuk a perverzióikat.

Halkan, de érthetően, és jéghideg hangon beszélt. Egy fényképet mutatott. Atyaisten, kinyomtatta a gépéről.

– Gondolom, ez itt Ines Hammujärvi, észt, tizenhét éves, született Riepaluban, Narva közelében. Jól szórakoztál vele?

Költői kérdés volt, Sandström akkor sem lett volna képes megfogalmazni egy választ, ha a szája nincs leragasztva szigetelőszalaggal. A fényképen látszott, ahogy… Jézus Isten, minek mentettem el azokat a képeket?

– Tudod, ki vagyok? Bólints.

Sandström bólintott.

– Te pedig egy szadista disznó vagy, alávaló féreg, és erőszaktevő.

Sandström nem mozdult.

– Bólints.

Megtette. A szeme hirtelen megtelt könnyel.

– Akkor most tisztázzuk a szabályokat – mondta Salander. – Tulajdonképpen most azonnal ki kéne hogy nyírjalak. Egyáltalán nem érdekel, hogy túléled-e az éjszakát, vagy sem. Világos?

Bólintott.

– Nyilván te is tudod, hogy őrült vagyok, aki szeret gyilkolászni. Főleg férfiakat.

Az aznapi újságra mutatott, ami az asztalon hevert.

– Le fogom szedni a szigszalagot a szádról. Ha kiabálsz, vagy csak felemeled a hangod, ezzel csaplak meg – felmutatta a sokkolót. – Ez az ördögi szerkezet ötvenezer voltot bocsát ki. Illetve most csak úgy negyvenezret fog, mert használtam, és nem töltöttem újra. Eddig érted?

Sandström kétségbeesetten nézte.

– Ez megbénítja az izmaidat. Ez történt akkor is, amikor hazatámolyogtál – elmosolyodott. Ez azt jelenti, hogy a lábad sem tart meg, és felakasztod magad. Nekem már semmi dolgom nem lesz, csak szépen kisétálni innen.

Sandström bólogatott. Uramisten, ez egy kibaszott elmebeteg gyilkos! Nem tudta megállni: a könnyek végigömlöttek az arcán. Szipogott.

Salander felkelt, és levette a szájáról a tapaszt. A groteszk arc alig öt centire volt az övétől.

– Meg ne szólalj – mondta. – Ha engedély nélkül ugatsz, megrázlak.

Megvárta, míg a másik befejezi a szipogást.

– Egy lehetőséged van, hogy életben maradj – mondta. – Egyetlenegy. Felteszek neked néhány kérdést. Ha válaszolsz rájuk, nem öllek meg. Bólints, ha megértetted.

Bólintott.

– Ha csak egy kérdésre is megtagadod a választ, meg kell hogy rázzalak. Értve?

Bólintás.

– Ha hazudsz, vagy kitérő választ adsz, szintén meg kell hogy rázzalak.

Bólintás.

– Nem fogok veled alkudozni. Nem lesz második dobásod. Azonnal válaszolsz, vagy megdöglesz. Ha kielégítő választ adsz, életben maradsz. Ilyen egyszerű.

Bólogatott. Hitt neki. Nem volt más választása.

– Kérem… – mondta. – Nem akarok meghalni…

– Csak rajtad múlik, hogy meghalsz-e, vagy sem. És éppen most szegted meg az első szabályt: nincs pofázás engedély nélkül.

Sandström összeszorította a száját. Ez tényleg teljesen megháborodott.

Blomkvist feszült volt, nem tudott a lakásban maradni. Egy ideig céltalanul ődöngött, majd a Södra pályaudvartól elsétált a Götgatanra, a Millennium szerkesztőségébe. Odabent teljes volt a csend. Nem gyújtott lámpát, de a kávéfőzőt bekapcsolta, és amíg a kávé lefőtt, az ablakból nézte az utcát, próbálta rendezni a gondolatait. Az egész nyomozás olyan volt, mint egy összetört mozaik, amelynek néhány darabját a helyére tudta tenni, vigasztalanul sok darab azonban hiányzott.

Elfogta a kétség. Ő nem egy eszelős gyilkos, emlékeztette magát. Maga a lány írta meg neki, hogy nem ő ölte meg a barátait. És ő hitt ebben. Ám valami megfoghatatlan módon akkor is köze kellett, hogy legyen a gyilkosságokhoz.

Lassanként kezdte újraértékelni az elméletet, amihez azóta ragaszkodott, hogy belépett az enskedei lakásba. Szinte azonnal arra gyanakodott, hogy Svensson oknyomozása az egyetlen elképzelhető oka a gyilkosságnak. Mostanra kezdett egyetérteni Bublanskival abban, hogy ez nem magyarázza Bjurman meggyilkolását.

Salander azt írta neki, hogy hagyja a kuncsaftokat, és koncentráljon Zalára. De miért? Miért nem tud értelmesen beszélni vele?

Blomkvist kávét töltött az Ifjú Baloldal reklámbögréjébe. Leült az egyik kanapéra az iroda közepén, feltette a lábát a dohányzóasztalra, és rágyújtott egy tiltott cigarettára.

Björck szerepelt a kuncsaftok listáján. Bjurman Salander gyámja volt. Nyilván az sem véletlen egybeesés, hogy mindketten dolgoztak a nemzetbiztonságnál. Eltűnt egy rendőrségi jelentés Salanderről.

Lehetett egynél több indíték?

Lehetett az indíték Lisbeth Salander?

Blomkvistben felmerült egy ötlet, amit nem lehetett szavakba önteni. Maga sem tudta volna megmagyarázni, mit ért azon, hogy Salander maga is lehet a gyilkosságok indítéka. De homályosan érezte, hogy egy felfedezés küszöbén áll. Aztán rádöbbent, hogy túl fáradt már ehhez. Kiöntötte a maradék kávét, elöblítette a főzőt, és hazament lefeküdni. A sötétben újra felvette a fonalat, és két órán át próbálta megfogalmazni, mire is gondol pontosan.

Salander kényelmesen hátradőlve cigarettázott. Jobb lábát keresztbe tette a balon, és merőn a szemébe nézett. Sandström még sosem látott ilyen erejű tekintetet. A hangja viszont továbbra is lágy volt.

– 2003 januárjában látogattad meg először Ines Hammujärvit, Norsborgban, a lakásán. Épp csak betöltötte a tizenhatot. Miért mentél fel hozzá?

Sandström nem tudta, mit feleljen. Ő maga sem igazán értette, hogyan kezdődött, hogy miért… Salander felemelte a sokkolót.

– Nem… nem tudom. Kellett nekem. Annyira szép volt.

– Szép?

– Igen. Nagyon szép volt.

– És úgy gondoltad, jogodban áll az ágyhoz kötözni és megbaszni.

– Beleegyezett! Esküszöm, hogy beleegyezett!

– Fizettél neki?

Sandström ráharapott a nyelvére.

– Nem.

– Miért nem? Kurva volt. Azoknak fizetnek.

– Mert ő… ő ajándék volt.

– Ajándék? – Salander hangja veszélyes színezetet öltött.

– Cserébe egy szívességért, amit valakinek tettem.

– Per-Åke – váltott tárgyilagosabb tónusra Salander. – Ugye nem akarsz kibújni a válasz alól?

– Válaszolok mindenre, nem hazudok, esküszöm!

– Helyes. Milyen szívességet tettél, és kinek?

– Anabolikus szteroidokat csempésztem be az országba. Üzleti úton voltam Észtországban, átvettem a tablettákat, és a kocsimban hoztam vissza. A fickót, akivel üzleteltem. Harry Rantának hívják.

– Honnan ismered Harry Rantát?

– Már a nyolcvanas évek óta ismerem. Egy barátom. Együtt jártunk kocsmázni.

– És ez a Harry Ranta ajánlotta fel neked Ines Hamniujärvit… ajándékba?

– Igen… nem, bocsánat, az később volt, itt Stockholmban. A bátyja volt az, Atho Ranta.

– Szóval Atho Ranta bekopogott hozzád, és megkérdezte, nem volna-e kedved elmenni Norsborgba, és megdugni Inest?

– Nem… hanem… volt egy buli… basszus, nem emlékszem, hol…

Hirtelen egész testében remegni kezdett, és érezte, hogy a térde már nem bírja sokai. Neki kellett feszítenie valaminek a lábát, hogy állva maradhasson.

– Csak nyugi – mondta Salander. – Ha gondolkoznod kell a válaszon, azért nem foglak fellógatni. De amint észreveszem, hogy próbálsz kitérni… puff!

Felvonta a szemöldökét, és Sandström legnagyobb meglepetésére szinte angyali volt az arca. Már amennyire egy ilyen iszonyatos maszk mögött az lehetett.

Sandström nyelt egyet. A szája csontszáraz volt, és érezte, hogy a nyakán megfeszül a hurok.

– Hogy hol piáltatok, az nem fontos. Miért ajánlotta fel neked Inest Atho Ranta?

– Beszélgettünk róla… mondtam, hogy szeretném…

Azon vette észre magát, hogy sír.

– Mondtad, hogy szeretnéd az egyik kurváját.

Sandström bólintott.

– Részeg voltam. Azt mondta, hogy meg… meg kell…

– Mit kellett?

– Atho azt mondta, meg kell büntetni. Nehéz eset volt. Nem tette, amit mondott neki.

– Miért, mit mondott?

– Hogy kurválkodjon neki. Felajánlotta, hogy… Részeg voltam, azt sem tudtam, mit csinálok! Nem akartam… Bocsásson meg!

Megint szipogott.

– Nem tőlem kell bocsánatot kérned. Szóval felajánlottad Athónak, hogy segítesz megbüntetni Inest, és ketten elmentetek hozzá.

– Nem így volt.

– Akkor hogy volt? Miért mentél el Athóval Ineshez?

A térdén egyensúlyozta a sokkolót. Sandström megint reszketni kezdett.

– Azért mentem, mert akartam őt. Ott volt, elérhető volt! Ines Harry Ranta barátnőjével lakott. Neki nem is tudtam a nevét. Atho az ágyhoz kötözte Inest, én pedig… én pedig szexeltem vele. Atho meg nézte.

– Nem. Nem szexeltél vele, hanem megerőszakoltad.

Sandström nem felelt.

– Vagy nem?

Bólintott.

– Mit mondott Ines?

– Nem mondott semmit.

– Nem tiltakozott?

Sandström megrázta a fejét.

– Tehát tetszett neki, hogy egy középkorú szarcsimbók megkötözi és megkúrja.

– Részeg volt, nem zavarta.

Salander rezignáltan sóhajtott.

– Jó. De aztán továbbra is látogattad.

– Mert annyira… mert kellettem neki.

– Anyádnak, annak.

Sandström kétségbeesetten nézett Salanderre. Aztán bólintott.

– Jó… megerőszakoltam. Harry és Atho megengedte. Azt akarták, hogy… megedződjön.

– Fizettél nekik?

Bólintott.

– Mennyit?

– Elég olcsón megszámították. A csempészés miatt.

– Mennyit?

– Összesen egy pár rongyot.

– Az egyik képen Ines itt van nálad.

– Harry idehozta.

Szipogás.

– Tehát néhány ezerért kaptál egy lányt, akivel azt tettél, amit akartál. Hányszor erőszakoltad meg?

– Nem tudom… néhányszor.

– Jó. Ki vezeti a bandát?

– Ha köpök, megölnek.

– Szarom le. Hidd el, hogy most sokkal inkább kell félned tőlem, mint a Ranta fivérektől – emelte fel Salander a sokkolót.

– Atho. Ő az idősebb, Harry a végrehajtó.

– Még hány tag van?

– Én csak Harryt és Athót ismerem. De benne van Atho csaja is. Meg még valaki… nem tudom, valamilyen Pelle. Svéd. De nem tudom, ki az. Valami drogos, aki elvégez nekik ezt-azt.

– Atho csaja?

– Silvia. Ő is kurva.

Salander egy kis ideig gondolkozott. Aztán a szemébe nézett.

– Kicsoda Zala?

Sandström elsápadt. Svensson is ugyanezzel üldözte. Olyan sokáig nem válaszolt, hogy felmérgesítette vele a lányt.

– Nem tudom! – mondta gyorsan. – Nem tudom, ki az!

Salander arca elkomorult.

– Eddig olyan jól ment. Ne szúrd el az egyetlen esélyed.

– Esküszöm az Istenre, hogy nem tudom! Az újságíró, akit lelőtt…

Elhallgatott. Nem biztos, hogy jó ötlet volt felhozni az enskedei mészárlást.

– Igen?

– Ő is ezt kérdezte. De nem tudom. Ha tudnám, elmondanám, esküszöm! Atho ismerőse.

– Beszéltél vele?

– Egyszer pár szót, telefonon. Legalábbis akivel beszéltem, azt mondta, hogy Zalának hívják. Illetve inkább ő beszélt velem.

– Miért?

Sandström pislogott. A szemébe csorgott a veríték a homlokáról, és érezte, hogy a taknya az állán folyik.

– Mert… kértek tőlem még egy szívességet.

– Kezd idegesítően lelassulni ez a sztori.

– Azt akarták, hogy menjek el megint Tallinnba, és hozzak el egy kocsit, ami már meg volt pakolva. Amfetaminnal. Nem akartam megcsinálni,

– Miért nem?

– Mert ez már túl sok volt! Ezek gengszterek! Ki akartam szállni. A munkámmal foglalkozni.

– Szóval te csak a szabadidődben voltál gengszter.

– Én igaziból nem vagyok olyan.

– Ja, persze – Salander hangjában annyi megvetés volt, hogy Sandström rémülten lehunyta a szemét.

– Tovább. Hogy jött a képbe Zala?

– Az egy rémálom volt.

Újra megeredtek a könnyei. Olyan erővel harapott az ajkába, hogy abból kiserkedt a vér.

– Uncsi – mondta Salander.

– Atho nem szállt le rólam. Harry figyelmeztetett, hogy kezd begurulni, és nem tudni, mi lesz a vége. Végül is belementem, hogy találkozzak Athóval. Ez tavaly augusztusban volt. Harry elvitt Norsborgba…

A szája tovább mozgott, de nem hallatszott semmi. Salander szeme összeszűkült. Sandströmnek gyorsan visszajött a hangja.

– Atho mintha teljesen megbuggyant volna. Iszonyú brutális volt. El sem tudja képzelni, milyen durva tud lenni. Azt mondta, már késő kiszállni, és ha nem csinálom, amit mond, azt nem fogom élve megúszni. Bemutatót is akart tartani.

– Tényleg?

– Kényszerítettek, hogy menjek velük. Södertälje felé indultunk. Atho rám parancsolt, hogy húzzak a fejemre egy zsákot, aztán rám kötözte. Halálra ijedtem.

– Szóval ott ültél a kocsiban, egy zsákkal a fejeden. Aztán mi történt?

– Megálltunk. Fogalmam sem volt, hol vagyunk.

– Mikor rakták rád a zsákot?

– Södertälje előtt.

– És mennyi ideig volt rajtad?

– Olyan… fél óráig. Aztán kirángattak a kocsiból. Valami raktárnál voltunk.

– Aztán mi volt?

– Harry és Atho bevezetett. Égett bent a lámpa. És valami szerencsétlen feküdt a betonon Megkötözték, és nagyon durván összeverték.

– Ki volt az?

– Kenneth Gustafssonnak hívták. De azt csak később tudtam meg.

– És mi történt?

– Volt még bent valaki. Ekkora darab embert én még nem láttam. Óriási volt. És csupa izom.

– Hogy nézett ki?

– Mint maga az ördög. Szőke volt.

– Neve?

– Azt nem mondta.

– Oké. Nagydarab szőke csávó. Még ki?

– Még valaki volt. Zaklatottnak látszott. És copfja volt. Magge Lundin.

– És még?

– Harry, Atho és én.

– Tovább.

– A nagydarab… hozott nekem egy széket. Nem szólt egy szót sem. Atho beszélt. Elmondta, hogy a fickó ott a földön spicli. És azt akarja, hogy tudjam, mi lesz azzal, aki beleköp a levesükbe – Sandström megint elbőgte magát.

– Aztán a nagydarab felemelte azt az embert a földről, és letette egy másik székre, velem szemben. Egy méterre volt tőlem. A szemébe néztem. Aztán odaállt mögé, a két kezét a nyakára tette… és… és…

– Megfojtotta?

– Igen… nem… agyonszorította! Azt hiszem, puszta kézzel eltörte a nyakát. Egyet pattant, és a csávó ott a szemem előtt halt meg!

Sandström hintázott a kötélen. Ömlött a szeméből a könny. Ezt még soha senkinek nem mondta el. Salander hagyott neki egy kis időt, hogy összeszedje magát.

– Aztán?

– Aztán a másik, az a copfos, fogott egy láncfűrészt, és levágta a fejét meg a kezét. Aztán a nagydarab odajött hozzám, és rátette a kezét az én nyakamra. Próbáltam leszedni magamról, de egy millimétert sem mozdult. De nem szorította meg a nyakamat, csak fogta, jó sokáig. Közben Atho felhívott valakit, és oroszul beszélt vele. Aztán azt mondta, hogy Zala beszélni akar velem, és a fülemhez tette a telefont.

– Mit mondott Zala?

– Csak megkérdezte, hogy még mindig ki akarok-e szállni. Megígértem neki, hogy elmegyek Tallinnba, és elhozom azt a kocsit az amfetaminnal. Mi mást tehettem volna?

Salander szótlanul ült egy darabig. Méregette a zokogó újságírót, és úgy tűnt, gondolkodik valamin.

– Mondd el, milyen volt a hangja.

– Hát… normális volt,

– Mély, magas?

– Mély. Közönséges. Rekedt.

– Milyen nyelven beszelt?

– Svédül.

– Akcentusa?

– Volt… talán, egy kicsi. De jól tudott svédül. Athóval oroszul beszéltek.

– Te tudsz oroszul?

– Egy kicsit. Nem folyékonyan. Csak egy kicsit.

– Mit mondott neki Atho?

– Hogy a bemutatónak vége.

– Elmondtad ezt másnak is?

– Nem.

– Svenssonnak sem?

– Nem… nem.

– Svensson járt nálad.

Sandström bólintott.

– Nem hallom.

– Igen.

– Miért?

– Tudta, hogy volt az a… dolog a kurvákkal.

– Mit kérdezett?

– Hát… Zaláról akart tudni. Zaláról kérdezett. Másodjára.

– Másodjára?

– Két héttel a halála előtt keresett meg. Az volt az első. Aztán visszajött, két nappal azelőtt, hogy… hogy…

– Hogy lelőttem?

– Igen.

– És akkor kérdezett Zaláról.

– Igen.

– Mit mondtál neki?

– Semmit. Nem mondhattam neki semmit. Beismertem, hogy egyszer beszéltem vele telefonon. Ennyi. A szőke szörnyetegről, meg arról, hogy mit csinált Gustafssonnal, nem mondtam semmit.

– Jó. Pontosan mit kérdezett Svensson?

– Hát… csak azt, hogy mit tudok Zaláról. Mást nem.

– És te nem mondtál neki semmit?

– Semmi használhatót. Nem is tudok olyat.

Salander töprengve rágcsálta az ajkát. Valamit nem mondott el.

– Kinek beszéltél arról, hogy Svensson megkeresett?

Sandström megremegett.

Salander meglóbálta a sokkolót.

– Felhívtam Harryt!

– Mikor?

Sandström nyelt egyet.

– Aznap este, amikor Svensson először jött ide.

Salander még fél óráig folytatta a vallatást, de Sandström csak önmagát ismételte, itt-ott egy-egy kis részlettel kiegészítve. Végül Salander felkelt, és egyik kezét a kötélre tette.

– Te vagy az egyik legszánalmasabb perverz, akit életemben láttam – mondta. – Amit Inesszel tettél, azért halálbüntetést érdemelnél. De megígértem, hogy ha rendesen válaszolsz a kérdéseimre, életben hagylak. És én megtartom a szavam.

Meglazította a csomót. Sandström a padlóra rogyott. Látta, hogy Salander egy zsámolyt tesz a dohányzóasztalra, és feláll rá, hogy levegye a plafonról a csigát. Aztán összetekerte a kötelet, elpakolta a hátizsákjába, és kiment a fürdőszobába. Mikor visszajött, már nem volt rajta smink.

– Szabadítsd ki magad.

Egy konyhakést dobott a padlóra.

Sandström még sokáig hallotta, ahogy az előszobában matat. Mintha átöltözött volna. Aztán kinyílt és becsukódott a lakás ajtaja. Fél óráig tartott, mire levágta magáról a szigetelőszalagot. Először is lezuhant a kanapéra, majd nagy nehezen feltápászkodott, és körülnézett a lakásban. Salander magával vitte a pisztolyát.

Salander 4 óra 55 perckor érkezett haza. Levette az Irene Nesser-parókát, és azonnal lefeküdt, még azt sem nézte meg, hogy Blomkvist megoldotta-e a hiányzó rendőrségi jelentés rejtélyét.

Kilenckor ébredt, és a keddet azzal töltötte, hogy információt keresett a Ranta fivérekről.

Atho Rantának terjedelmes aktája volt a rendőrség bűnügyi nyilvántartásában. Észt családból származó finn állampolgár volt. 1971-ben jött Svédországba. 1972-től 78-ig ácsként dolgozott a Skånska Concrete Pouringnál. Aztán rajtakapták, hogy lopott az egyik építkezésről, kirúgták, és hét hónap börtönt is kapott. 1980 és '82 között egy kisebb építkezési vállalatnak dolgozott, de innen is elbocsátották, miután többször is részegen ment munkába. A nyolcvanas évek további részében volt még kidobóember, szerelő egy olajtüzelésű kályhákat forgalmazó cégnél, mosogató és gondnok egy iskolában. Mindenhonnan ivás vagy verekedés miatt rúgták ki. A gondnoki állásban csak néhány hónapot töltött: egy tanár jelentette fel szexuális zaklatásért és fenyegetésért.

1987-ben pénzbírságra és egy hónap szabadságvesztésre ítélték autólopásért, jogosítvány nélküli vezetésért, valamint lopott áru elfogadásáért. A következő évben illegális fegyver birtoklásáért kellett bírságot fizetnie. 1990-ben egy szexuális bűncselekményért ítélték el, amit nem részleteztek az aktában. 1991-ben garázdasággal vádolták meg, de felmentették. Ugyanabban az évben pénzbüntetést és felfüggesztett szabadságvesztést kapott alkoholcsempészetért. 1992-ben három hónapot ült, amiért megverte a barátnőjét, és megfenyegette annak nővérét. Ezután nem keveredett bajba egészen 1997-ig, amikor lopott áruval való üzletelésért és testi sertésért ítélték el. Ezúttal tíz hónapra.

Harry, az öccse, 1982-ben követte Svédországba, és sokáig egy raktárban dolgozott. Az ő aktájában három ítélet szerepelt: 1990-ben biztosítási csalásért, majd 1992-ben két év börtön súlyos testi sértésért, lopott áru elfogadásáért, lopásért és nemi erőszakért. Kitoloncolták Finnországba, de 1996-ban visszatért, és nem sokkal később megint elítélték tíz hónapra, ismét súlyos testi sértésért és nemi erőszakért. Az ítéletet megfellebbezték, a fellebbviteli bíróság Harry mellé állt, és a nemi erőszak vádja alól felmentette. A testi sértésért azonban hat hónapot le kellett ülnie. 2000-ben ismét vádat emeltek ellene garázdaságért és nemi erőszakért, de később a vádat ejtették.

Salander az utolsó ismert lakcímüket is kinyomozta: Athóé Norsborgban volt, Harryé pedig Albyban.

Paolo Roberto tizenötödik hívására is csak Miriam Wu üzenetrögzítője válaszolt. Aznap néhányszor a lundagatani lakásra is elment. Becsöngetett, de senki nem nyitott ajtót.

Már este nyolc is elmúlt. Csak haza kell jönnie, az istenit! Értette ő, hogy Wu egy időre el akar rejtőzni a nyilvánosság elől, de a média ostroma már alábbhagyott.

A háztól mintegy harminc méterre parkolt le, és hátratolta az ülést, hogy több helye legyen a lábának. Lehalkítva hallgatta a rádiót. A műszerfalra felragasztotta Wu fényképét, amit az egyik újságból vágott ki. De jól néz ki, gondolta. Türelmesen nézegette azt a kevés embert, aki arra járt. Miriam Wu nem volt köztük.

Tízpercenként felhívta a számot. Kilenc körül hagyta abba, amikor a mobilja közölte vele, hogy mindjárt lemerül az akku.

Sandström egész kedden a teljes fásultsághoz közeli állapotban volt. Az éjszakát a kanapén töltötte, képtelenül arra, hogy átmenjen a hálószobába vagy arra, hogy megfékezze a rendszeresen rátörő sírógörcsöt. Kedd reggel lement a solnai Systembolagetbe (12) és vett egy fél liter aquavitet. Visszavitte a kanapéra, és kiitta a felét.

Csak estére jött tisztába a helyzetével, és kezdett azon töprengeni, mit is csináljon most. Azt kívánta, bár sose hallott volna Rantáékról meg a kurváikról. Hogy lehetett annyira hülye, hogy hagyta magát elcsábítani arra a norsborgi lakásra, ahol Atho széttárt lábakkal egy ágyhoz kötözte a droggal telenyomott Ines Hammujärvit, majd kihívta őt egy „ki a tökösebb” versenyre, felváltva láttak neki, és végül is ő tudott több nemi aktust véghezvinni aznap éjjel.

A lány egyszer felébredt, és megpróbált ellenállni. Atho a következő fél órában hol ütlegelte, hol itatta, míg le nem nyugodott, aztán odatessékelte Sandströmöt, hogy folytassa a testgyakorlást.

Rohadt kurvája.

De ő hogy lehetett ennyire ostoba.

A Millenniumtól aligha remélhetett kegyelmet. Ők az ilyen botrányokból éltek.

Halálosan rettegett attól az eszeveszett Salandertől.

Hát még attól a szőke szörnyetegtől.

A rendőrséghez természetesen nem fordulhatott.

Viszont egyedül sem volt képes megoldani a problémát, és az sem volt valószínű, hogy magától oldódik meg.

Egyetlen apró lehetősége volt, egyetlen hely, ahol legalább egy kis rokonszenvet és talán valamiféle megoldást is remélhetett. Egy szalmaszálba kapaszkodott, de nem volt más választása.

Összeszedte minden bátorságát, és felhívta Harry Ranta mobilszámát. Nem vette fel. Este tízig próbálkozott. Hosszas gondolkodás (valamint a maradék aquavittel való erőgyűjtés) után felhívta Atho Rantát. A barátnője, Silvia vette fel. Elmondta, hogy a Ranta fivérek éppen Tallinnban üdülnek. Nem, nem tudja, hogy érhetné el őket. Nem, lövése sincs, mikor jönnek vissza. Egy ideig még Észtországban lesznek. Úgy hallatszott, hogy eléggé örül ennek.

Sandström nem tudta, hogy kétségbeessen vagy megkönnyebbüljön. Ez azt jelentette, hogy nem kell elmagyaráznia Athónak, mi történt. Az viszont, hogy a Ranta fivérek hirtelen úgy döntöttek, hogy most jó ideig Tallinnban pihennek, nem igazán nyugtatta meg az idegeit.

25. FEJEZET

Április 5., kedd – április 6., szerda

Paolo Roberto ugyan nem aludt, de annyira elmerült a gondolataiban, hogy csak kis késéssel vette észre tizenegy óra után, hogy egy nő közeledik a Högalid templom felől. Csak amikor hetven méterre tőle egy utcai lámpa alá ért, akkor kapta fel a fejét, és ismerte fel Miriam Wut.

Felült a vezetőülésben. Először arra gondolt, hogy kiszáll, de félt, hogy azzal elijeszti. Inkább várt, amíg Wu a kapuhoz ér.

Ám egyszercsak, szinte a semmiből, egy sötét furgon kanyarodott a lány mellé. Paolo Roberto rémülten nézte, hogy egy hatalmas termetű férfi ugrik ki a tolóajtó mögül, és megragadja Wut. A lányt teljesen váratlanul érte a támadás. Próbált kihátrálni a szorításból, de a férfi minden erőfeszítés nélkül fogva tartotta a csuklóit. Miriam Wu lába azonban a következő pillanatban gyors ívet írt le. A rúgás a férfi fejét érte, de semmilyen látható hatással nem volt rá. Kiosztott Wunak egy hatalmas pofont, mire Wu úgy zuhant a földre, mintha villám sújtotta volna. A férfi lehajolt, fél kézzel felkapta, és egyszerűen behajította a furgonba, Ekkor tért magához Paolo Roberto. Kivágta a kocsi ajtaját, és rohanni kezdett a furgon felé.

Néhány lépés után rájött, hogy ez teljesen céltalan. A furgon, amibe Miriam Wut úgy lódították be, mint valami krumpliszsákot, még azelőtt megfordult és elindult, mielőtt ő teljes sebességre kapcsolt volna. Elhúzott a Högalid templom irányába. Paolo Roberto sarkon fordult, és visszasprintelt a kocsijához. Mire a sarokra ért vele, a furgon eltűnt. Fékezett, végignézett a Högalidsgatanon, majd gondolt egyet, és balra indult el, a Hornsgatan felé.

A Hornsgatannál pirosat kapott, de nem járt arra senki, így beóvakodott a kereszteződésbe, és körülnézett. Csak balra látott autólámpát, a kocsi épp befordult a Långholmsgatanra, a Lilje-holmsbron felé. Felgyorsított, de a Långholmsgatannál meg kellett állnia, hogy elengedje a Kungsholmenről érkező forgalmat, és a másodpercek csak ketyegtek. Mikor szabad volt az út, újra a gázba taposott, áthajtva egy másik piros lámpán.

A Liljeholmsbronon olyan gyorsan robogott át, ahogy csak mert, Liljeholmenen pedig még annál is gyorsabban. Nem tudta, hogy a furgon lámpáit látta-e, és azt sem, hogy az Gröndal vagy Årsta felé fordult. Úgy döntött, megy tovább egyenesen, és megint a gázra lépett. Több mint száznegyvennel süvített át a lomha forgalmon, és feltételezte magában, hogy valaki nyilván megjegyezte a rendszámát.

Bredänget elérve ismét megpillantotta a járművet. Megközelítette úgy ötven méterre, és meggyőződött róla, hogy tényleg a furgon az. Lelassított nyolcvanra, és lemaradt vagy kétszáz méterrel. Csak ekkor kezdett újra rendesen lélegezni.

Miriam Wu érezte, hogy vér csorog le a nyakán, mikor a furgonban landolt. Az orra vérzett. Valószínűleg eltört, és az alsó ajka is felrepedt. Úgy érte a támadás, mint derült égből a villámcsapás. Az ellenállását egy pillanat alatt megtörték. A furgon azonnal elindult, amint a támadója behúzta az ajtót. Ahogy a kocsi megfordult, a férfi egy pillanatra elvesztette az egyensúlyát.

Wu megfordult, és kitámasztotta csípőjét a padlón. Amikor a férfi felé fordult, egy villámgyors mozdulattal halántékon rúgta. Látta, hogy a sarka nyomot hagyott a másik fején. Ez a rúgás biztosan fájt.

A férfi meglepetten nézett rá. Aztán elmosolyodott. Jézusom, miféle szörnyeteg ez?

Megint odarúgott, de férfi elkapta a lábát, és olyan erővel csavarta meg, hogy felsikoltott a fájdalomtól, és kénytelen volt a hasára fordulni.

Aztán fölé hajolt, és megint fejbe vágta. Wu csillagokat látott. Mintha egy légkalapács alá került volna a feje. A férfi ráült a hátára. Próbálta lerázni, de megmozdítani sem bírta a súlyos testet. A férfi hátracsavarta a kezét, és megbilincselte. Wu tehetetlen volt. Hirtelen megbénította a félelem.

Blomkvist épp a Globe Arena mellett haladt el, hazafelé tartva Tyresőből. Délután és este újabb barom embert keresett fel Svensson listájáról. Nem jutott semmire. Bepánikolt emberekkel találkozott, akik már szembesültek Svenssonnal, és csak várták, hogy a fejükre szakadjon az ég. Könyörögtek és rimánkodtak neki. Kihúzta őket a gyanúsítottak listájáról.

A Skanstullbronon áthajtva elővette a mobilját, és felhívta Bergert. Nem vette fel. Megpróbálta Erikssont. Semmi. Rohadt élet. Túl késő volt már. De valakivel beszélni akart erről.

Kíváncsi volt, elért-e valamit Miriam Wunál Paolo Roberto, így felhívta őt is. Ötször csöngött ki, mire felvette.

– Paolo.

– Blomkvist vagyok. Csak azt akarom kérdezni, hogy ment…

– Blomkvist, éppen skrrrrr skrrrr egy furgont, amiben ott van Miriam!

– Nem értem!

– Skrt skrrrrr skrrrrrt.

– Nem hallak, rossz a vonal! Ebben a pillanatban meg is szakadt.

Paolo Roberto káromkodott. Fittján áthaladtában lemerült a telefon akkuja. Megnyomta az ON gombot, és életre keltette a készüléket. A segélyvonalat hívta, de amint felvették, a telefon ismét elnémult. Bassza meg.

Volt egy szivargyújtóról üzemeltethető töltője. Csakhogy otthon az előszobában. Az anyósülésre dobta a telefont, és inkább arra koncentrált, hogy ne tévessze szem elől a furgon hátsó fényeit. A BMW-je tele volt tankolva, és a furgonnak nem lehetett esélye, hogy lehagyja. De nem akarta, hogy kiszúrják, így néhány száz méterre növelte a követési távolságot.

A kocsikázás hosszabb lett, mint gondolta. A furgon egész Södertäljéig elment, ahol Strängnäs felé fordult az E20-ason. Rögtön Nykvarn után rákanyarodott Sörmland egyik kisebb országútjára. Minél kisebb forgalmú volt az út, annál nagyobb lett az esélye, hogy a furgonban ülők felfigyelnek rá. Kicsit lassított, hogy még jobban lemaradjon.

Nemigen ismerte a környéket, de úgy tippelte, hogy nyugatra tartanak, az Yngern-tó felé. Szem elől tévesztette a furgont, ezért felgyorsított. Hosszú egyenes szakasz következett. De a furgont nem látta.

Miriam Wunak fájt az arca és a nyaka, de a tehetetlenség okozta pánikot már leküzdötte. A férfi többször nem ütötte meg. Sikerült felülnie, és a vezetőülés támlájának vetette a hátát. A kezét hátrabilincselték, és a száját leragasztották szigetelőszalaggal. Nehezen lélegzett, mert az egyik orrlyukát eldugaszolta a vér.

Végigmérte az elrablóját. Amióta leragasztotta a száját, ő sem szólt egy szót sem. Megnézte a rúgása nyomát a fején. Súlyos sérülést kellett volna okoznia neki. De ennek meg sem kottyant.

Hatalmas termetű volt, és rendkívül erőteljes alkatú. Izomzata a konditeremben eltöltött hosszú órákról árulkodott. De nem testépítő volt. Az izmai teljesen természetesnek látszottak. A tenyere, mint egy péklapát.

Az autó rázkódott a kátyús úton. Úgy sejtette, az E4-esen mentek délnek egy jó darabig, mielőtt lefordultak valami kisebb útra.

Már tudta, hogy ha szabad is lenne a keze, akkor sem volna semmi esélye ez ellen az óriás ellen.

Eriksson nem sokkal tizenegy után hívta Blomkvistet, amint hazaért.

– Bocs, hogy ilyen későn hívlak. Egész nap nem tudtalak elérni a mobilodon.

– Kikapcsoltam, mert felkerestem egy-két kuncsaftot.

– Találtam valamit, ami fontos lehet.

– Mondjad.

– Bjurmanról van szó. Mondtad, hogy nézzek utána.

– És mit találtál?

– 1950-ben született, 1970-ben vették fel a jogra. 1976-ban diplomázott. 1976-ban néhány hétig egy körzeti bíróságon volt gyakorlaton. A diploma után, ’76-tól '78-ig az országos rendőr-főkapitányságon volt jogász. '78-ban a Klang & Reinénél kezdett dolgozni. A saját praxisát ’89-ben kezdte el.

– Érdekes.

– Megnéztem, mit dolgozott a rendőrségi két év alatt. A nemzetbiztonsági hivatal embere volt, és a bevándorlókkal foglalkozott.

– Vagyis?

– Vagyis együtt dolgozott azzal a te Björck barátoddal.

– A rohadt anyját… Ezt valahogy elfelejtette megemlíteni…

Paolo Roberto rátolatott a padkára, és visszafordult. Lassan hajtott, leágazásokat keresve. Alig százötven méter után fényt látott kiszűrődni a fák között. Az út túloldalán megpillantott egy földutat, ráhajtott, majd húsz méter után megfordult, orral az országút felé, és kiszállt. Nem vesződött azzal, hogy lezárja a kocsit. Aztán visszakocogott az országúthoz, átfutott rajta, és átugrotta az azt szegélyező árkot. Átverekedte magát az aljnövényzeten és az alacsonyabb ágakon, ami zseblámpa nélkül nem volt egyszerű. Homokos, kavicsos terepre ért, és alacsony, sötét épületeket pillantott meg. Ahogy elindult feléjük felgyulladtak egy rakodóudvar fényei.

Térdre vetette magát, és mozdulatlan maradt. Egy másodperccel később az épületben is világosság támadt. Raktárnak látszott, úgy harminc méter hosszú lehetett, magasan elhelyezett, keskeny ablakokkal. Az udvar tele volt konténerekkel, jobb kéz felé sárga targonca állt. Mellette pedig egy fehér Volvo. A fényben hirtelen megpillantotta a furgont is, csupán huszonöt méterre attól a helytől, ahol épp kuporgott.

Aztán kinyílt egy ajtó. Seszínű hajú, haját lófarokba fogó, sörhasú férfi lépett ki a raktárból. Cigarettára gyújtott, és elindult a kocsi felé. Paolo Roberto halotta a dörrenést, ahogy nyílt a tolóajtó, majd kiugrott mögüle a nagydarab szőke férfi. Visszahajolt a furgonba, és kiemelte Miriam Wut. Könnyedén a hóna alá csapta a kapálózó lányt. A két férfi váltott néhány szót, de Paolo Roberto nem értette, mit beszélnek. Aztán a copfos kinyitotta a vezetőoldali ajtót, és beszállt a furgonba. Beindította a motort, és megfordult az udvaron. A fényszórók pászmája csak néhány méterre suhant el Paolo Robertótól. A furgon eltűnt egy bekötőúton, és hamarosan a hangja is a távolba veszett.

Az óriás bevitte Miriam Wut a raktárba. Paolo Roberto látta az árnyékát az ablakokon át. Úgy tűnt, mintha az épület túlsó vége felé haladna.

Óvatosan felkelt. A ruhája csupa mocsok volt. Megkönnyebbült, de aggódott is. Megkönnyebbült, mert elérhető közelségbe került Miriam Wuhoz. Ugyanakkor tartott is az óriástól, akinek fegyvere is lehetett.

Az ésszerű megoldás az lett volna, hogy visszavonul, és hívja a rendőrséget. De lemerült a mobilja, és csak halványan sejtette, hol lehet; mindenesetre halványabban annál, hogy valaki mást útba igazítson oda.

Körbejárta az épületet, és felfedezte, hogy csak egy bejárata van. Két pere múlva már ott is állt előtte. Döntenie kellett. Lenyomta a kilincset. Fényesen kivilágított raktárba jutott, tele építőanyaggal, összetört ládákkal és szeméttel.

Miriam Wu érezte, hogy az arcán végigömlenek a könnyek. Nem annyira a fájdalomtól sírt, inkább a tehetetlenségtől. Az óriás úgy bánt vele, mintha semmi súlya nem volna. Amikor megérkeztek, letépte a szájáról a ragasztószalagot. Könnyedén felkapta, bevitte a raktárba, és ledobta a betonra, mit sem törődve az ellenkezésével. Ránézett, és a szeme jéghideg volt.

Miriam Wu tudta, hogy ebben a raktárban fog meghalni.

A férfi a hátára fordította, majd egy asztalhoz ment, kinyitott egy üveg ásványvizet, és hosszú kortyokban ivott belőle. A lábát nem kötözte meg. Wu megpróbált felállni.

A férfi odafordult, és elmosolyodott. Közelebb volt az ajtóhoz, mint ő. Esélye sem volt átjutni rajta. Csüggedten visszatérdelt, és dühöngött magában. Hát dögöljek meg, ha harc nélkül feladom. Összeszorította a fogát, és megint felkelt. Gyere csak, izomagyú geci.

Esetlennek érezte magát így hátrabilincselt kézzel, de amikor a férfi megindult felé, hátrált, körözni kezdett, kiutat keresett. Villámgyorsan mellbe rúgta, megperdült, és újra rúgott, ezúttal az ágyékába. A csípőjét találta el, hátrált néhány lépést, és felkészült a következő rúgásra. Megbilincselt kézzel nem volt elég egyensúlya ahhoz, hogy az arcát támadja, de a szegycsontját meg tudta rúgni.

A férfi kinyúlt, megragadta a vállát, megpördítette a tengelye körül, és ököllel, nem is túl erősen, vesén ütötte. Miriam Wu felsikoltott, mint valami őrült. Bénító fájdalom cikázott át a törzsén. Térdre esett. A férfi felpofozta, mire a padlóra zuhant. Aztán oldalba rúgta. Hallotta, hogy reccsen a bordája, és levegő után kapkodott.

Paolo Roberto nem látta a verekedést, de hallotta Miriam Wu rövid, éles sikolyát, ami azonnal abba is maradt. A hang irányába fordult, és megcsikordult a foga. A raktáron belül le volt választva egy másik helyiség. Csendesen odaóvakodott az ajtóhoz, és épp akkor nézett be, amikor a férfi a hátára fordította a lányt. Az óriás eltűnt néhány pillanatra, és egy láncfűrésszel tért vissza, amit a padlóra helyezett. Paolo Roberto kibújt a kabátjából.

– Egy egyszerű kérdésre várom a választ.

Magas hangja volt, mintha sosem mutált volna, és akcentussal beszélt.

– Hol van Lisbeth Salander?

– Nem tudom – válaszolta fájdalmas hangon Miriam Wu.

– Rossz válasz. Egy dobásod van még, aztán bekapcsolom ezt.

Leguggolt, és megsimogatta a láncfűrészt.

– Hol bujkál Lisbeth Salander?

Wu megrázta a fejét.

Amikor a férfi a láncfűrészhez nyúlt, Paolo Roberto három határozott lépéssel ott termett, és bevitt egy jobbhorgot a veséjébe.

Paolo Roberto nem attól lett világhírű bokszoló, hogy sokat teketóriázott a ringben. Profi karrierje során harminchárom meccset vívott, ebből huszonnyolcat győztesen. Ha ő teljes erejéből behúzott valakinek, joggal számíthatott arra, hogy az illető komoly fájdalmak közepette összeesik. Most mintha egy betonfalba ütött volna bele. Ilyesmit pályafutása során még sohasem tapasztalt. Hitetlenkedve nézte az előtte tornyosuló kolosszust.

A tetű megfordult, és épp olyan hitetlenkedve bámulta a bokszolót.

– Na, mit szólsz valakihez a te súlycsoportodból? – kérdezte Paolo Roberto.

Azzal erőből megsorozta a másik felsőtestét. Súlyos csapások voltak. Elérni annyit ért velük, hogy az óriás egy fél lépést hátrált, azt is inkább a meglepetéstől. Aztán elmosolyodott.

– Maga Paolo Roberto.

Paolo Roberto álmélkodva megállt. Épp most osztott ki négy olyan ütést, amitől az óriásnak már feküdnie kellett volna, neki meg csak visszasétálnia a sarokba, míg a bíró tízig számol. De láthatóan semmiféle hatásuk nem volt.

Te jóisten. Ez így nincs rendben.

Aztán, mintha lassított felvételt nézne, látta, hogy az óriás jobbhorga megindul felé. Lassú volt, akár meg is mondhatta volna, hova üt. Paolo Robertónak volt ideje mozdulni, de az ütés így is a vállát érte. Mintha vasrúddal vágtak volna rá.

Valami nem stimmel. Ekkorát senki sem tud ütni!

Reflexből hárított egy balhorgot az alkarjával, amibe azonnal éles fajdalom hasított. Nem tudta viszont hárítani a következő jobbhorgot, ami a homlokán landolt.

Paolo Roberto hátratántorodott, ki az ajtón. Nekiesett egy halom raklapnak, és megrázta a fejét. Érezte, hogy vér folyik le az arcán.

Felrepedt a szemöldököm.

A következő pillanatban megjelent előtte az óriás, és Paolo Roberto ösztönösen kifordult oldalra. Egy hajszállal kerülte el a hatalmas ököl újabb pörölycsapásat. Gyorsan tett három-négy sasszét hátrafelé, és védekezően felemelte a karját. Megrendítették a csapások.

A férfi kíváncsi, szinte már elismerő tekintettel méregette. Aztán ő is védekező testtartást vett fel. Ez a csávó bokszoló. Lassan körözni kezdtek egymás körül.

A következő száznyolcvan másodpercben Paolo Roberto lejátszotta élete legbizarrabb meccsét. Nem volt sem edző, sem bíró. Nem szólalt meg gong, hogy jelezze a menet végét, és a sarokba küldje a küzdőket. Nem volt szünet, hogy igyon, vagy ammóniákot szagoljon, és kitörölje a vért a szeméből.

Paolo Roberto tudta, hogy most az életéért harcol. A sok edzés, a gyakorlás a bokszzsákon, a kesztyűzésekből és komoly bunyókból szerzett tapasztalatok most mind összegyűltek egy hatalmas energiává, amit hirtelen képes volt megidézni, ahogy az adrenalin soha nem tapasztalt mértékben pumpálódott az ereibe.

Ütésváltásba bonyolódtak, amibe Paolo Roberto minden dühét beleadta. Bal, jobb, bal, megint bal, aztán jobbal arcra, elhajol a balhorog elől, egy lépést hátra, jobbal támad. Minden ütése hatalmas erővel talált be.

Élete legnagyobb küzdelme volt ez. Az agyával ugyanúgy bokszolt, mint az öklével. Ellenfele minden ütését sikerült elkerülnie.

Bevitt egy tiszta jobbhorgot állcsúcsra, amitől úgy érezte, eltöri egy csont a kezében, és amitől a másiknak össze kellett volna rogynia. A bütykeire pillantott, és látta, hogy véresek. Az óriás arca is feldagadt, és tele volt zúzódással. Mégis, mintha meg sem érezte volna az ütéseket.

Paolo Roberto hátrált, olyan egyenletesen lélegzett, ahogy csak tudott, és felmérte a helyzetet, Mégsem bokszoló. Úgy mozog, mintha az lenne, de fingja nincs a bokszról. Csak tettet. Nem tud hárítani. Előre lehet tudni, hova üt. És lassú, mint a csiga.

A következő pillanatban az óriás ütése áthatolt Paolo Roberto védelmén, és betalált a bordáiba. Ez volt a második tiszta találata. Paolo Roberto testén átvillant a fajdalom, ahogy a bordája megroppant. Megint elhátrált, de megbotlott egy lebontott állvány darabjaiban, és hanyatt vágódott. Az óriás fölé tornyosult, de ő oldalra hengeredett, és talpra állt.

Próbálta összeszedni magát, de a férfi már rajta is volt. Lebukott, újra lebukott, aztán hátrált, minden alkalommal rettenetes fájdalmat érzett, amikor a vállával blokkolt egy-egy ütést.

És akkor eljött az a pillanat, amit minden bokszoló rettegve él át. Az érzés, ami bármikor előjöhet a bunyó közepén. Az érzés, hogy nem vagy elég jó. A felismerés, hogy veszíteni fogsz.

Ez szinte minden meccs kulcspontja, amikor az embert elhagyja az ereje, a rettenetes mennyiségű adrenalin teherré kezd válni, és a szorító mellett, mint valami kísértet, megjelenik a megadás. A pillanat, ami elválasztja a profit az amatőrtől és a győztest a vesztestől. Van azonban néhány bokszoló, aki ebbe a mélységbe kerülve képes megfordítani a meccset, győzelemre változtatni a biztos vereséget.

Ez a felismerés nyilallt bele Paolo Robertóba. Üvöltést hallott a fejében, amitől elszédült, és megtapasztalta az érzést, hogy mintha kívülről látná a jelenetet, mintha egy kamera lencséjén át nézné az óriást. Ez volt az a pillanat, amikor el kellett dőlnie, hogy nyer, vagy eltűnik örökre.

Széles félkörben hátrált, hogy erőt gyűjtsön és időt nyerjen. A férfi lassan, de állhatatosan követte, mint aki már tudja a harc kimenetelét, de szeretné kitolni egy kicsit. Bokszol ez, de nem tud. Tudja, ki vagyok. Ő meg egy amatőr. De gyilkos erejű az ütése, és érzéketlen a pofonokra.

Ilyen gondolatok csörömpöltek Paolo Roberto fejében, miközben megpróbálta eldönteni, mitévő legyen.

Hirtelen újra átélt egy két évvel ezelőtti, mariehamni estét. Profi karrierje a lehető legbrutálisabb módon ért véget, amikor találkozott az argentin Sebastián Lujánnal. Jobban mondva ő találkozott vele. Élete első KO-jába szaladt bele, és tizenöt másodpercig eszméletlen volt.

Sokat gondolkozott rajta, hol rontotta el. Csúcsformában volt. Koncentrált. Luján nem volt jobb nála. De az argentin bevitt egy kemény ütést, és a menet viharos tengerré változott.

A meccs után videón megnézte, hogy tántorgott összevissza, pont, mint Donald kacsa. A kiütés huszonhárom másodperccel ezután következett.

Sebastián Luján sem jobb, sem edzettebb nem volt nála. Olyan szűk volt a megengedett hibahatár, hogy a mérkőzés bármerre eldőlhetett.

Egyetlen különbséget tudott felfedezni, azt hogy Luján éhesebb volt, mint ő. Amikor Paolo Roberto belépett a ringbe Mariehamn-ban, győzni akart, de nem lett volna képes meghalni érte. Nem volt élet-halál kérdése a dolog. A vereség nem jelentett katasztrófát.

Másfél évvel később még mindig bokszoló volt. De már nem profi, már csak barátságos meccseket vállalt. De edzett tovább. Nem hízott meg, és nem puhult el. Nem volt már olyan szépen felhangolt hangszer, mint egy címmeccs előtt, amelyre hónapokig készült, de Paolo Roberto volt, és nem valami kis senki. És Mariehamnnal ellentétben ez a harc a raktárban, Nykvarntól délre, életre-halálra ment.

Döntött. Megtorpant, és közelebb engedte magához az óriást. Ballal beijesztett, aztán minden erejét beleadta egy jobbhorogba. Orrán-száján találta a férfit. A támadás teljesen váratlan volt, hiszen már másodpercek óta hátrált. Hallotta, hogy valami eltörik. Egy bal-jobb-bal kombináció következett, mindhárom ütés eltalálta a férfi arcát.

Az óriás még mindig úgy bokszolt, mint egy lassított felvétel. Jobbal ütött vissza. Paolo Roberto jó előre látta az ütést, és lebukott a hatalmas ököl elől. Észrevette, hogy a másik áthelyezi a testsúlyát, és tudta, hogy most ballal fog támadni. Blokkolás helyett hátrahajolt, és a balhorog elzúgott az orra előtt, testre ütött vissza, pont a bordák alá. Mire a férfi odafordult, hogy kivédje a támadást, már Paolo Roberto balhorga találta el, ezúttal ismét az orrán.

Hirtelen megérezte, hogy minden bejön, amivel próbálkozik, és tökéletesen kézben tartja a bunyót. Az óriás hátrált. Vérzett az orra. Már nem mosolygott.

Aztán megrúgta.

A lába kirobbant, és ez meglepte Paolo Robertót. Rúgásra nem számított. Mintha óriási kalapács csapott volna a combjára, közvetlenül a térde fölött, és az egész lábát elöntötte a fajdalom. Ne! Hátralépett, és a jobb lába feladta. Hanyatt esett.

Az óriás lenézett rá. A tekintetük egy pillanatra találkozott. Az üzenet egyértelmű volt.

A harcnak vége.

Aztán az óriás szeme tágra nyílt, ahogy Miriam Wu hátulról az ágyékába rúgott.

Miriam Wu minden egyes izma sajgott, mégis sikerült összekötözött kezét maga alá csúsztatnia, majd – iszonyú kínok között – át a lábán, így a karja a teste elé került.

Fájt az oldala, a nyaka, a háta és a veséje, és csak nagy nehezen tudott talpra kecmeregni Valahogy az ajtóhoz vonszolta magát, és elkerekedett szemmel nézte, ahogy Paolo Roberto – hát ez meg hogy kerül ide? – megküldi az óriást egy jobbhoroggal, majd megsorozza az arcát, aztán a másik belerúg, és ő a földre zuhan.

Miriam Wu megértette, hogy most nem azzal kell foglalkoznia, honnan bukkant elő Paolo Roberto. Lényeg, hogy jófiú. Életében először pusztító vágyat érzett arra, hogy bántson egy másik emberi lényt. Tett néhány gyors lépést előre, mozgósítva minden maradék energiáját és minden ép izmát. Hátulról az óriás elé került, és tökön rúgta. Nem volt az az elegáns Thaiboksz-mozdulat, de a kívánt hatást elérte.

Miriam Wu gratulált magának. Egy férfi lehet akkora, mint egy ház, és kemény, mint a szikla, de a heréje mindnek ugyanott van. Az óriás most először megrendült, felnyögött, az ágyékához kapott, és féltérdre zuhant.

Wu bizonytalanul álldogált, de hamar rájött, hogy ennél többet kell tennie, ha véget akar vetni ennek. Arcba akarta rúgni a férfit, de az legnagyobb meglepetésére felemelte a karját. Lehetetlen volt, hogy ilyen gyorsan rendbe jöjjön. Olyan volt, mintha egy farönkbe rúgott volna Az óriás megragadta a lábát, földre vitte, és magához rántotta. Wu látta, hogy emeli az öklét, és kétségbeesetten tekeregni kezdett, miközben a szabad lábával kirúgott. A fülén találta a férfit, ugyanakkor, amikor annak az ütése az ő halántékát érte. Villám villant a szeme előtt, majd sötétség váltotta fel.

Az óriás kezdett feltápászkodni.

Ebben a pillanatban vágta tarkón Paolo Roberto egy deszkával. A férfi előredőlt, és arccal a földre zuhant.

Paolo Roberto úgy nézett körül, mintha álmodna. Az óriás a padlón vonaglott. A lány tekintete üveges volt, láthatóan az utolsó csepp ereje is elhagyta. Közös erőfeszítéssel nyertek maguknak egy kis időt.

Paolo Roberto alig tudott ráállni a sérült lábára. Attól tartott, hogy elszakadt egy izom a térde fölött. Odabicegett Miriam Wuhoz, és talpra segítette. A lány már mozgott, de a tekintete még mindig zavaros volt. Szó nélkül a vállára kapta, és kifelé kezdett vele vánszorogni. Jobb térdében egyre hevesebb fájdalmat érzett.

Kiérve felüdítette a hideg levegő. De nem volt idő megpihenni. Áthaladt az udvaron, be a fák közé, ugyanazon az úton, amelyiken jött. De ahogy beért az erdősávba, megbotlott egy gyökérben, és elesett. Miriam Wu felnyögött, és ebben a pillanatban nagy csattanással kivágódott a raktár ajtaja.

Az óriás hatalmas sziluettje jelent meg az ajtó fényes négyszögében. Paolo Roberto a lány szájára tapasztotta a kezét. Lelapult vele a földre, és a fülébe suttogta, hogy meg ne nyikkanjon.

Benyúlt egy kidőlt fa gyökerei közé és kitapogatott egy követ, ami nagyobb volt az öklénél. Keresztet vetett. Ebben a bűnös életben először készen állt arra, hogy embert öljön, ha szükséges, teljesen össze volt törve, tudta, hogy még egy menetet nem bírna ki. De senki, még ez az istentől elrugaszkodott szörnyeteg sem képes betört koponyával küzdeni. Megmarkolta a követ, érezte, hogy tojásdad alakú és a pereme éles.

A férfi eltámolygott az épület sarkáig, majd bejárta az udvart. Mikor megállt, tíz lépésre sem volt attól a helytől, ahol Paolo Roberto feküdt, a lélegzetét is visszafojtva. Hallgatózott, és kémlelte az erdőt, de csak találgathatta, merrefelé tűntek el. Néhány perc után rájött, hogy a kutatás értelmetlen. Gyors elhatározással visszament a raktárba. Körülbelül egy pere múlva leoltotta a villanyt, egy zsákkal jött ki, beült a Volvóba, és elhajtott a bekötőúton. Paolo Roberto addig nem mozdult, amíg a motor hangja hallatszott.

Paolo Roberto kimerülten a kidőlt fának támaszkodott, és érezte, hogy az adrenalinszintje nullára zuhan.

– Hogy hogy fogok felállni, azt még nem tudom – mondta a lánynak –, de ott áll a kocsim az országút túloldalán.

Össze volt törve, szédült, és valami furcsát érzett a fejében. Fékezett, és félreállt egy pihenőbe, Nykvarntól keletre.

Életében először verték meg. Nem is akárki, hanem Paolo Roberto… a bokszoló. Olyan volt, mint valami abszurd álom. Képtelen volt felfogni, honnan pottyant oda egy bokszbajnok. Egyszer csak ott termett a raktárban.

Teljesen érthetetlen volt az egész.

Az ütéseit nem is érezte. Ez nem lepte meg különösebben. Viszont megérezte azt a tökön rúgást. Meg azt a rettenetes puffanást is a fején, ami kiütötte. Óvatosan megtapogatta a tarkóját, és egy óriási daganatot talált. Megnyomta az ujjával, de nem érzett fájdalmat. Mégis szédelgett. Az egyik bal felső fogát is kiverték. A szája megtelt a vér ízével. Kísérletképpen két ujja közé fogta az orrát, és felfelé húzta. Pattanó hangot hallott, ebből tudta, hogy az orra eltört.

Azt helyesen tette, hogy fogta a zsákját, és elhúzott a raktárból, mielőtt a rendőrség odaért volna. De – döbbent rá hirtelen – mégis vissza kell mennie. A Discoveryn látta, hogyan kutatnak a helyszínelők bizonyíték után. Vér, hajszálak, DNS… Nem tehet mást – gondolta – fel kellett takarítania. Megfordult, és elindult visszafelé. Nem sokkal Nykvarn előtt szembejött vele egy másik autó, de azonnal el is feledkezett róla.

A visszaút Stockholmba maga volt a rémálom. Paolo Robertónak vér szivárgott a szemébe, és mindene fájt. Útpadkától útpadkáig vezetett, mintha részeg lenne. Egyik kezével megtörölte a szemét, és óvatosan megtapogatta az orrát. Lélegezni csak a száján keresztül tudott. Nagyon figyelt a fehér Volvóra, és Nykvarn mellett, mintha el is húzott volna mellettük egy.

Miután rátért az E20-asra, kicsit könnyebben ment a vezetés. Gondolt rá, hogy esetleg megáll Södertäljében, de fogalma sem volt, hogy ott hova mehetne. Hátrapillantott a lányra, aki még mindig megbilincselt kézzel, hanyatt feküdt a hátsó ülésen, biztonsági öv nélkül. Úgy kellett odacipelnie a kocsihoz, és abban a pillanatban, hogy az ülésre fektette, kikapcsolt. Nem tudta, hogy a sérülései miatt ájult-e el, vagy pusztán a kimerültségtől.

Kis habozás után rákanyarodott az E4-esre, és ment tovább Stockholm felé.

Blomkvist még csak egy órája aludt, amikor megszólalt a telefon. Az órára pillantott, és látta, hogy hajnali négy múlt. Álmosan a kagyló felé nyúlt. Berger volt az, de először nem is értette, mit mond.

– Hogy hol van Paolo Roberto?

– A söderi kórházban. Azzal a Wu nevű lánnyal együtt. Próbált hívni, de nem ért el.

– Kikapcsoltam a mobilomat. Mi a fenét keres a kórházban?

Berger hangja türelmes volt, de határozott.

– Mikael, fogjál szépen egy taxit, menjél oda, és tudd meg. Elég zavarosan beszélt, valami láncfűrészről, egy raktárról az erdőben meg egy szörnyről, aki nem tud bokszolni.

Blomkvist pislogott párat, hogy felébredjen. Aztán megrázta a fejét, és ment zuhanyozni.

Paolo Roberto nyomorúságosan festett, ahogy egy szál bokszeralsóban feküdt a kórházi ágyon. Blomkvistnek egy órát kellett várakoznia, mire beeresztették hozzá. Az orrát kötés takarta. Bal szemét is bekötözték, és egyik szemöldökét öt öltéssel varrták össze. Mellén is kötés díszelgett, és egész testét sebek és zúzódások borították. Bal térdét merevítő tartotta, jobb keze és csuklója teljesen szétment.

– Bokszoló vagyok… – mondta szaggatottan. – Úgy értem, aktív koromban kiálltam bárkivel. Kaptam egy-két pofont, de osztottam is őket rendesen. Ha én valakit pofán vágok, az leül a földre, és fáj neki. Ha harmincszor nem csaptam meg ezt a kibaszott szörnyeteget, akkor egyszer se! Tizennégyszer vagy tizenötször a fejét. Négyszer kaptam állcsúcson! Jó, először kicsit visszafogtam, mert nem akartam megölni a rohadékot, csak megvédeni magam. De a végén már beleadtam mindent! Kapott egy olyat, hogy el kellett volna törje az állkapcsát. De ez csak megrázta kicsit a fejét, és jött tovább! Nem ember volt ez, Isten az atyám, hogy nem!

– Hogy nézett ki?

– Akkora volt, mint egy tank. Nem túlzok! Volt vagy két méter, és olyan százharminc–száznegyven kiló. És ez mind izom meg szerintem páncéllemez. Ez egy kurva óriás volt, aki azt se tudja, mi az, hogy fájdalom!

– Látta már?

– Sosem. Nem bokszoló, lövése nem volt neki a bokszról. Minden trükkömnek bedőlt, azt se tudta, hogy kell kivédeni egy ütést. Viszont próbált úgy mozogni, mint egy bokszoló. Feltartotta a kezét, és mindig próbálta felvenni az alapállást. Az mentette meg az életemet meg a kislányét is, hogy csigalassú volt. Egy hónapra előre megmondtam, hova fog ütni, simán kivédtem. De két ütést bevitt. Egyet az arcomra, az látja, hogy mit csinált, a másikat meg testre, attól megrepedt egy bordám. És még csak nem is ütött teljes erőből! Ha belead mindent, a fejemet leviszi!

Paolo Roberto bugyborékolva felnevetett.

– Mi olyan vicces ebben?

– Hogy győztem. Az a benga állat ki akart nyírni, de legyőztem! Padlóra küldtem! Igaz, hogy egy darab kurva léccel, de levertem, hogy rá kellett számolni! – hirtelen megint komolyra váltott. – De ha Miriam Wu nem rúgja tökön abban a megfelelő pillanatban, hát bele se merek gondolni, mi lett volna a vége!

– És Miriam? Ő hogy van?

– Nagyjából úgy néz ki, mint én. Agyrázkódása van, elrepedt pár bordája, betört az orra, és a veséje is megsérült.

Blomkvist előrehajolt, és Paolo Roberto ép térdére tette a kezét.

– Ha valaha bármit tehetek önért…

– Blomkvist – mosolyodott el Paolo Roberto. – Ha magának bármikor megint kell valami szívesség…

– Akkor…?

– Kérje meg rá inkább Sebastián Lujánt. Jó?

26. FEJEZET

Április 6., szerda

Bublanski felügyelő komor hangulatban találkozott Modiggal a kórház parkolójában, nem sokkal hét óra előtt. Blomkvist álmából verte fel őt, ő pedig Modigot riasztotta. Blomkvist most a kapuban várta őket, és felkísérte Paolo Robertóhoz.

Bublanski nehezen értette meg a részleteket, de annyi tisztázódott, hogy Miriam Wut elrabolták, és a bokszoló megverte az emberrablót. Bár az arcát elnézve nem volt teljesen egyértelmű, hogy ki vert meg kit. Mindenesetre az éjszakai események még tovább bonyolították a Lisbeth Salander utáni nyomozást. Egyszerűen semmi sem volt rendjén ebben az egész pokoli ügyben.

Hogy keveredett bele az ügybe Paolo Roberto?

– Lisbeth Salander jó barátja vagyok – mondta.

Bublanski és Modig meglepetten, hitetlenkedve néztek egymásra.

– Régebben sokat kesztyűztünk az edzőteremben.

Bublanski a falat nézte Paolo Roberto mögött. Modig nem bírta ki nevetés nélkül. Végül részletesen lejegyeztek mindent.

– Volna néhány megjegyzésem – mondta szárazon Blomkvist.

Mindenki felé fordult.

– Először is, Paolo személyleírása arról a férfiról, aki elvitte a furgont a raktártól, egyezik azzal, amit én adtam Lisbeth támadójáról ugyanott, a Lundagatanon. Magas fickó világosbarna lófarokkal és sörhassal. Igaz?

Bublanski bólintott.

– Másodszor is, Miriam Wut azért rabolták el, hogy kiszedjék belőle, hol bujkál Lisbeth Salander. Tehát ez a két vadbarom már legalább egy héttel a gyilkosságok előtt is Salanderre vadászott. Egyetértünk?

Modig elmormogott egy igent.

– Harmadszor, egyre kevésbé tűnik valószínűnek, hogy Salander az a magányos eszelős, akinek lefestették. És ezek közül az állatok közül egyik sem néz ki egy leszbikus sátánista szekta tagjának.

Erre már sem Bublanski, sem Modig nem válaszolt.

– És végül negyedszer: énszerintem ennek az egész történetnek valahogyan egy Zala nevű emberhez van köze. Dag Svensson az utolsó két hétben rengeteget dolgozott a keresésén. Minden ide tartozó információ ott van a gépén. Kapcsolatba hozta egy Irina Petrova nevű södertäljei prostituált meggyilkolásával is. A boncolási jegyzőkönyv szerint a nőt rettenetesen összeverték. Annyira, hogy a három legerősebb csapás külön-külön is végzett volna vele. A sérülései emlékeztetnek azokra, amiket Miriam Wu és Paolo Roberto szerzett az éjjel. A gyilkos fegyver az ő esetében is lehetett ennek az izomagyú óriásnak az ökle.

– És Bjurman? – kérdezte Bublanski. – Tegyük fel, hogy valakinek oka lehetett elhallgattatni Svenssont. De kinek lehetett indítéka Salander gyámjának a meggyilkolásához?

– Még nincs a kirakós minden darabja a helyén, de Bjurman és Zala között is van kapcsolat. Ez az egyetlen lehetséges megoldás. Hajlandók ennek fényében újragondolni a dolgokat? Szerintem mindegyik bűncselekmény a leánykereskedelemmel kapcsolatos. Salander pedig inkább meghal, mint hogy ilyesmiben részt vegyen. Mondtam már, hogy mennyire ragaszkodik az elveihez.

– De akkor mégis mi az ő szerepe? Mit keresett Svenssonék lakásán?

– Fogalmam sincs. Tanú esetleg? Netán épp figyelmeztetni akarta Dagot és Miát, hogy veszélyben van az életük.

Bublanski mozgásba lendítette a gépezetet. Felhívta a södertäljei rendőrséget, és Paolo Roberto útmutatása alapján eligazította őket az omladozó raktárhoz az Yngern-tótól délnyugatra. Aztán telefonált Holmbergnek – aki Felemingsbergben lakott, és így a legközelebb volt Södertäljéhez –, és megkérte, hogy amilyen gyorsan csak tud, csatlakozzon a rendőrökhöz a helyszínelésnél.

Holmberg egy óra múlva jelentkezett. Megérkezett a helyszínre. A södertäljei rendőrök komolyabb nehézség nélkül megtalálták a raktárt. Két kisebb tárolóval együtt porig égett, a tűzoltók éppen a romokat takarították el, amikor a rendőrség odaért. Az udvaron két üres benzineskanna hevert.

Bublanski csalódottságot érzett, ami lassan kezdett átcsapni haragba.

Mi az isten folyik itt? Kik ezek az alakok? És kicsoda valójában ez a Salander? Na és miért nem lehet a nyomára bukkanni?

Bublanski a kilencórás megbeszélésen számolt be Ekströmnek a reggeli fejleményekről. Azt javasolta, hogy gondolják újra a nyomozást az éjjeli események fényében, amelyek kétségbe vonják azt a forgatókönyvet, amiből mind ez idáig kiindultak.

Paolo Roberto története megerősítette Blomkvist elbeszélését Salander megtámadásáról a Lundagatanon. Salander ugyan gyanúsított maradt – az ujjlenyomatait a gyilkos fegyveren meg kellett valahogy magyarázni –, de innentől kezdve számításba kellett venniük a lehetőséget, hogy valaki más a gyilkos. Egyetlen, a rendőrségtől eltérő elmélet létezett: Blomkvisté, aki azt állította, hogy a gyilkosságok Svensson leánykereskedelemről szóló, oknyomozó írásaival vannak kapcsolatban. Bublanski egyelőre három sürgős feladatot jelölt meg.

Miriam Wu elrablóinak, az abnormális méretű férfi és lófarkas tettestársa azonosítása.

(Andersson közbeszúrta, hogy Salander külseje is elég jellegzetes, mégis három hete keresik, és fogalmuk sincs, hogy merre lehet.)

Másodszor: néhány embernek a prostituáltak Svensson listáján szereplő ügyfeleivel kell foglalkoznia. Ez nem ígérkezett egyszerűnek. Ugyan elhozták a Millennium szerkesztőségéből Svensson számítógépét és a laptop biztonsági mentéseit tartalmazó lemezeket, de ezek többévi munkát tartalmaztak, oldalak ezrein. Sok időbe telt volna rendszerezni és áttanulmányozni őket. Bublanski Modigot bízta meg a csapat vezetésével.

A harmadik feladat egy Zala néven ismert személy azonosítása volt. Segítséget kellett kérniük a Nemzeti Nyomozóirodától, akik állítólag találkoztak már ezzel a névvel. Ez a feladat Fasténak jutott.

Végül Anderssonra maradt, hogy továbbra is irányítsa a Salander utáni nyomozást.

Bublanski jelentése hat percig tartott, de hatvanperces vitát robbantott ki. Fastét teljesen kiborította a javaslata, és ezt nem is próbálta leplezni. Hangot adott annak a véleményének, hogy a nyomozásnak az új – ahogy ő mondta: perifériális – információkra való tekintet nélkül továbbra is Salanderre kellene koncentrálódnia. A bizonyítékok annyira erősek, hogy ökörség volna megosztani az erejüket.

– Most komolyan azt hiszed – szegezte a kérdést főnökének, hogy a pszichiáterei csak viccből írták szakvéleményeiket? És köthető a helyszínekhez. Azt is tudjuk, hogy kurva, meg azt is, hogy valahonnan hirtelen egy rakás pénz került a bankszámlájára!

– Mindezzel tisztában vagyok.

– Azonkívül meg valami leszbikus szex szektának is a tagja! És a kis barátnője, az a Cilla Norén is többet tud, mint amit elmondott, az hétszentség!

Bublanski most már felemelte a hangját.

– Faste! Fejezd be! A megszállottja lettél ennek a meleg-vonalnak. Ez nagyon nem profi hozzáállás!

Azonnal megbánta, hogy a többiek előtt utasította rendre. Egy négyszemközti beszélgetés sokkal többet ért volna. A vitának Ekström vetett véget azzal, hogy elfogadta Bublanski akciótervét.

Bublanski Bohmanra és Hedströmre nézett.

– Ha jól tudom, önök már csak három napig vannak velünk, úgyhogy ebből kell a legtöbbet kihoznunk. Bohman, segítene Anderssonnak megtalálni Salandert? Hedström, maga marad Modiggal.

Már szétszéledtek volna, de Ekstrom felemelte a kezét.

– Még valami. A Paolo Robertóról szóló részt nem kotyogjuk ki. Ha még egy híresség keveredik az ügybe, attól a média meg fog veszni. Úgyhogy egy szót se róla!

A megbeszélés után Modig félrevonta Bublanskit.

– Hétfőn már nekikezdtem Svensson gépének.

– Tudom. Mire jutottál?

– Rajta van vagy egy tucat változata a kéziratnak meg rengeteg kutatási anyag, és nem tudom, mi a fontos belőle. Csak a nevek katalogizálása és az anyag átnézése beletelik néhány napba.

– Mi van Hedströmmel?

Modig habozott. Aztán becsukta Bublanski irodájának ajtaját.

– Az a helyzet, hogy… nem szívesen fikázom, de nem nagy segítség.

Bublanski összeráncolta a homlokát.

– Na ki vele, mi az?

– Nem tudom, de látszik, hogy nem igazi rendőr, mint Bohman. Összebeszél mindenféle hülyeséget. Miriam Wuról is ugyanúgy gondolkozik, mint Faste, és egyáltalán nem érdekli a feladat. És, bár nem tudok konkrétumot, de tuti, hogy valami baja van Salanderrel.

– Ezt honnan veszed?

– Az az érzésem, hogy valamiért nem kedvelik egymást.

Bublanski lassan bólintott.

– Hát ez nagy kár. Bohman rendben van, csak eleve nem szeretek külsősöket bevonni a nyomozásba.

– És most mit csinálunk?

– A hét végéig még bírd ki valahogy. Armanskij azt mondta, ha addig nincs eredmény, visszahívja őket. Keresgélj tovább, és készülj fel rá, hogy az egész munkát neked kell elvégezned.

Modignak alig háromnegyed óra múlva félbe kellett hagynia a munkát. Ekström irodájába hívatták. Ott volt Bublanski is. Mindkettejük arca vöröslött. Tony Scala, a szabadúszó most tett közzé egy cikket arról, hogy Paolo Roberto kimentette Miriam Wut, a szadomazo leszbit egy ismeretlen emberrabló karmaiból. A cikk olyan részleteket is tartalmazott, amelyeket csak a nyomozás bennfentesei ismerhettek. Kimondatlanul is azt sugallta, hogy a rendőrség vádat akar emelni Paolo Roberto ellen testi sértésért.

Ekströmöt már több laptól is keresték, és tájékoztatást kértek tőle arról, mi a bokszbajnok szerepe az ügyben. Már kékült a dühtől.

Modigot vádolta a hírek kiszivárogtatásával. Modig hevesen tagadta a vádakat, de mindhiába. Ekström ki akarta zárni őt a nyomozásból.

– Sonja azt állítja, hogy nem ő volt – mondta Bublanski. – Ennyi nekem elég. Őrültség lenne kirakni egy tapasztalt nyomozót, aki ráadásul ismeri az ügy minden részletét!

Ekström hajthatatlan volt.

– Ide figyeljen. Modig, nem tudom bizonyítani, hogy maga szivárogtatta ki az információt, de ezzel az üggyel kapcsolatban nem bízom magában. Azonnali hatállyal eltávolítom a csoportból. A hét hátralevő részét vegye ki. Hétfőn kap új megbízatást.

Modig bólintott, és elindult az ajtó felé, de Bublanski megállította.

– Sonja. Csak hogy tudd: én egy szót sem hiszek ebből, és teljes mértékig megbízom benned. De nem én döntök. Mielőtt hazamész, kérlek, gyere be az irodámba.

Az arca vészjósló árnyalatot öltött. Ekströmön látszott, hogy mindjárt felrobban.

Modig visszament az irodájába, ahol Hedströmmel Svensson gépén dolgoztak. Dühös volt, a sírás szélén állt. Hedström látta, hogy baj van, de nem szólt semmit. Modig pedig észre sem vette őt. Leült az asztalához, és csak nézett maga elé. Nyomasztó csend ülte meg a szobát.

Egy idő múlva Hedström elnézést kért, és azt mondta, muszáj innia egy kávét. Megkérdezte Modigot, hogy ő is kér-e, de ő megrázta a fejét.

Mikor a másik elment, felállt, és vette a kabátját. Fogta a táskáját, és átment Bublanski irodájába. A főnöke egy székre mutatott.

– Sonja, én ebbe nem nyugszom bele, hacsak Ekström ki nem tesz engem is. Nem fogom elfogadni, és gondolkozom azon is, hogy panaszt nyújtsak be. Amíg tőlem nem hallasz mást, addig a csapat tagja vagy. Az én utasításomra. Megértetted?

Modig bólintott.

– Nem érdekel, mit mondott Ekström, nem mégy szabadságra. Szeretném, ha benéznél a Millenniumhoz, és újra beszélnél Blomkvisttel. Kérd meg, hogy segítsen eligazodni Dag Svensson anyagai között. Nekik is megvan minden. Sok időt megtakaríthatunk, ha valaki, aki már ismeri az anyagot, segít kiválasztani, mi az, ami fontos belőle.

Modig már nyugodtabban lélegzett.

– Hedströmnek nem mondtam semmit.

– Róla majd én gondoskodom. Segíthet Anderssonnak is. Fastét láttad?

– Nem. Rögtön a megbeszélés után lelépett.

Bublanski felsóhajtott.

Blomkvist reggel nyolc óra tájban érkezett haza a kórházból. Alig aludt az éjjel, pedig formában kellett lennie, hiszen találkája volt Björckkel Smådalarőben. Levetkőzött, beállította a vekkert fél tizenegyre, és szundított még két órát. Majd megborotválkozott, lezuhanyozott, és tiszta inget vett. Már a Gullmarsplanon járt, amikor Modig felhívta. Blomkvist elmagyarázta, hogy most nem tudnak találkozni. Elmondta neki, amire szüksége volt, és Bergerhez küldte.

A szerkesztőségbe érve Modig azt tapasztalta, hogy tetszik neki ez a gödrös arcú, rövid szőke hajú, kissé parancsolgatásra hajlamos nő. Átvillant az agyán, hogy hátha ő is leszbikus, mint Faste szerint minden nő, akinek bármi köze van ehhez az ügyhöz. Aztán eszébe jutott, hogy valahol olvasta, hogy Berger a művész Greger Beckman felesége.

– Ezzel lesz egy kis probléma – mondta Berger, miután meghallgatta a kérését.

– Micsoda?

– Nem mintha nem akarnánk segíteni a rendőrségnek. Hiszen már ott is van önöknél az anyag a lefoglalt gépen. A dilemma etikai jellegű. A médiának bizonyos távolságot kell tartania a hatóságoktól, hogy hiteles maradhasson. A rendőrségre futkosó és a nyomozást segítő újságírókból egy idő után rendőrségi bértollnokok lesznek.

– Ismerek ilyeneket – mondta Modig. – De ez működhet fordítva is, és a rendőrök is beállhatnak a média szolgálatába.

Berger nevetett.

– Ez igaz. De sajnos azt kell mondjam, hogy mi nem engedhetjük meg magunknak, hogy ilyesmire asszociáljanak rólunk. Nem arról van szó, hogy önök a Millennium egyik alkalmazottját akarnák kihallgatni, mert ahhoz természetesen hozzájárulnánk, hanem arról, hogy aktívan részt vennénk a nyomozásban, ha ezt az anyagot a rendelkezésükre bocsátanánk.

Modig bólintott.

– Két szempontból kell néznünk a dolgot – folytatta Berger. – Egyrészt az egyik újságírónkat gyilkolták meg. Tehát segítünk, ahol tudunk. Másrészt viszont van, amit nem tudunk, és nem is akarunk kiadni a rendőrségnek. Így például a forrásainkat.

– Kezeskedhetem azért, hogy megvédjük a forrásaikat.

– Nem a szándékairól van szó, vagy hogy bízunk-e önben. Arról van szó, hogy soha, semmilyen körülmények között nem fedjük fel a forrásainkat.

– Megértettem.

– Aztán itt van az a tény, hogy mi magunk is nyomozunk az ügyben, amit tekinthetünk újságírói feladatnak. Hajlandók vagyunk átadni az anyagot a rendőrségnek, amint készen állunk a publikálására, de előbb nem. – Berger összevont szemöldökkel gondolkodott. – Saját magammal is ki kell egyeznem. Figyeljen… dolgozhat Malin Erikssonnal. Ő ismeri az anyagot, és képes meghúzni a határokat. Ő majd eligazítja önt Dag könyvében, hogy összeállíthasson egy listát a lehetséges gyanúsítottakról.

Mikor a Södra pályaudvaron felszállt a södertäljei vonatra, Irene Nessernek fogalma sem volt az éjszaka lejátszódott eseményekről. Fekete bőrkabátot, sötét nadrágot és csinos kötött pulóvert viselt. Szemüveg is volt rajta, de a homlokára tolva.

Södertäljében a strängäsi buszhoz sétált, és Stallarholmenig váltott jegyet. Tizenegy körül, nem sokkal Stallarholmen előtt szállt le a buszról. Sehol sem látott épületet. Felidézte magában a térképet. A Mälaren-tó néhány kilométerre északkeletre volt tőle. Nyaralóövezet volt ez, elszórva néhány egész évben lakható házzal. Bjurman nyaralója körülbelül három kilométerre állt a buszmegállótól. Kortyolt egyet a magával hozott vízből, és elindult. Háromnegyed óra múlva oda is ért.

Először is bejárta a környéket, és szemrevételezte a többi házat. A legközelebbi úgy százötven méterre volt, jobb kéz felé. Nem volt otthon senki. Balra szakadék tátongott. Még két nyaralót hagyott el, mire egy csoport faház környékén életjeleket tapasztalt: egy nyitott ablakot és a rádió hangját, úgy háromszáz méterre Bjurman nyaralójától. Zavartalanul dolgozhatott.

Elhozta a nyaraló kulcsait. Odabent először is kinyitotta hátul az ablak spalettáit, hogy elszelelhessen, ha valami kellemetlenség adódna. Kellemetlenségen egy nyomozót értett, akinek esetleg pont most támad kedve itt szaglászni.

Bjurman régimódi faházában egy nagyobb szoba, egy kisebb háló és egy aprócska konyha volt, folyóvízzel. A vécét kerti árnyékszék pótolta a ház mögött. Húsz perc alatt átnézte az összes szekrényt a konyhában és a szobákban. Egy darabka papírt sem talált, aminek bármi köze lett volna Lisbeth Salanderhez vagy Zalához.

Aztán sorra vette a budit és a fáskamrát is. Semmi érdekes nem volt ott, iratok meg egyáltalán nem. Úgy látszott, hiába jött ide.

Kiült a tornácra, ivott egy kis vizet, és evett egy almát.

Elindult, hogy visszazárja a zsalut, de az előszobában megtorpant, mert észrevett egy alumíniumlétrát a falon. Bement a szobába, és még egyszer alaposan szemügyre vette a plafont. A padlásra vezető csapóajtó szinte észrevehetetlenül lapult meg két gerenda között. A létrára felmászva kinyitotta, és azonnal talált két A4-es irattartót, bennük kisebb mappákkal, és mindenféle papírral.

Minden összeomlott. Egyik katasztrófa a másikat követte. Most már komolyan aggódott.

Sandströmnek sikerült elérnie Rantáékat. Azt mondták, reszkető hangon jelentette, hogy ez a Svensson le akarja leplezni az ő kurvázását és Rantáékat. Eddig még nem volt nagy ügy. Ha Sandström lebukik, az nem az ő dolga, a Ranta fivérek meg addig lapulnak Észtországban, ahova pihenni mentek, amíg jónak látják. Nem valószínű, hogy a dolog egyáltalán eljut a bíróság elé, és ha mégis, nos, ültek ők már. Hozzátartozott a munkaköri leírásukhoz.

Az már sokkal problémásabb volt, hogy Salander meglógott Lundin elől. Emellett hihetetlen is, mert hozzá képest egy rongybaba volt. Egyszerűen be kellett volna rámolnia a kocsiba, és elvinni a raktárba Nykvaentől délre.

Majd visszatért Svensson, és ezúttal Zala után érdeklődött. Ez mindent új megvilágításba helyezett. Bjurman pánikolása és Svensson szaglászása olyan helyzetet teremtett, amely akár veszélyessé is válhatott.

Az amatőr olyan gengszter, aki nem készül fel a következményekre. Bjurman véramatőr volt. Ő megmondta Zalának, hogy semmibe ne kezdjen, ami Bjurmannal kapcsolatos, de Salander neve olyan volt neki, mint bikának a vörös posztó. Gyűlölte Salandert, már-már irracionális módon.

Teljesen véletlenül épp akkor járt Bjurmannál, amikor Svensson telefonált. Ugyanaz a rohadt firkász, aki már Sandströmnek és Rantáéknak is gondot okozott. Ő azért ment el Bjurmanhoz, hogy szükség szerint megnyugtassa vagy megfenyegesse a Salander elrablására tett sikertelen kísérlet után. Svensson hívásának hatására Bjurman, teljesen ésszerűtlen és ostoba módon, pánikba esett. Hirtelen ki akart szállni.

Mindennek a tetejébe még azzal a cowboy-pisztolyával is megfenyegette. Ő csak vetett rá egy csodálkozó pillantást, aztán elvette tőle a fegyvert. Eleve kesztyűben volt, így az ujjlenyomatok miatt nem kellett aggódnia. Nem volt más választása. Bjurman láthatólag megzavarodott.

Bjurman természetesen tudott Zaláról. Már csak ezért is veszélyes volt. Nem igazán tudta volna megmagyarázni, miért vetkőztette le, kivéve, hogy utálta az ügyvédet, és szerette volna, ha ezzel ő is tisztába jön. Nem győzött csodálkozni, amikor meglátta a hasán a tetoválást: SZADISTA DISZNÓ VAGYOK, ALÁVALÓ FÉREG ÉS ERŐSZAKTEVŐ.

Egy pillanatra szinte megsajnálta. Akkora egy idióta volt! De ebben a szakmában nem szabadott az érzelmeket belekeverni a munkába, így hát bevitte a hálószobába, letérdeltette, és a párnát használta hangtompítónak.

Öt perc alatt átkutatta Bjurman lakását, Zalára utaló jelek után kutatva. Nehogy Zala után kezdjen érdeklődni a rendőrség.

Magát sem tartotta butának, de Zala hihetetlen stratégiai tehetségét mélységesen tisztelte. Már lassan tizenkét éve dolgoztak együtt. Sikeres időszak volt, és ő végtelen nagyrabecsüléssel nézett fel Zalára. Órákig tudta hallgatni, ahogy az emberi természetről magyaráz, annak gyengeségeiről, és hogy hogyan lehet ezeket kihasználni.

De váratlanul az egész üzlet veszélybe került.

Bjurmantól egyenesen Enskedébe hajtott, és a háztól kétutcányira parkolta le a fehér Volvót. Szerencsével járt, a kapu nem volt bezárva. Felment és becsöngetett a lakásba, amelynek ajtaján a Svensson-Johansson felirat állt.

Két lövést kellett leadnia, mert volt a lakásban egy nő is. Nem kutatta át a lakást, és nem vitt magával semmilyen papírt. Az asztalon álló laptopot kapta fel, sarkon fordult, és lesietett a lépcsőn. Nagyon el akart már menni onnan. Egyetlen hibát követett el. Leejtette a pisztolyt a lépcsőn, miközben próbálta biztonságosan fogni a laptopot, és eközben elővenni a slusszkulcsát. Egy pillanatra megállt, de a fegyver lepattogott a pincelépcsőn, és túl sokáig tartott volna utánamenni. Tudta, hogy elég jellegzetes külseje van, és ezért muszáj eltűnnie, mielőtt bárki meglátja.

Először komoly szidást kapott az elejtett pisztoly miatt, de aztán Zalával együtt nem tudtak hova lenni meglepetésükben, amikor a rendőrség Salandert kezdte keresni. A hibája hirtelen óriási szerencsének bizonyult.

Ám felvetődött egy új probléma. Salander lett az egyetlen veszélyes tényező, ismerte Bjurmant és Zalát is. Könnyen rájöhetett, miről van szó. Gyorsan egyetértésre jutottak Zalával. Meg kell találniuk Salandert, és elkaparni valahol, lehetőleg úgy, hogy soha ne bukkanjanak rá. Egy idő után szépen lezárják a nyomozást is.

Tettek egy próbát, hátha Miriam Wu majd elvezeti őket Salanderhez. És akkor megint beütött a mennykő. Paolo Roberto. Éppen ő. A semmiből. És a lapok szerint ő is Salander barátja volt.

Ezt már nem érte fel ésszel.

Nykvarn után Svavelsjőbe ment Lundinhoz, akinek a háza csak száz méterre állt a Svavelsjö MK székházától. Nem volt éppen ideális búvóhely, de nemigen válogathatott, és valahol meg kellett húznia magát, amíg elmúlnak az arcán a véraláfutások, és leléphet. Megtapogatta törött orrát és a daganatot a nyakszirtjén.

Jó ötlet volt visszamenni, és szarrá égetni az egészet.

És akkor egyszer csak meghűlt benne a vér.

Bjurman. Egyszer járt Bjurman nyaralójában. Február elején, amikor Zala elvállalta, hogy elintézik Salandert. Bjurmannak volt egy aktája Salanderről, amit ő is átlapozott. Hogy feledkezhetett meg róla? Hiszen az elvezethet Zalához!

Lement a konyhába, és utasította Lundint, hogy húzzon el Stallarholmenbe, amilyen gyorsan tud, és gyújtson még egy tüzet.

Bublanski erősen tartott attól, hogy a nyomozás előbb-utóbb összeomlik. Elbeszélgetett Anderssonnal és Bohmannal, akik megosztották vele a Salander utáni hajsza legújabb eredményeit. Göteborgból és Norrköpingből is érkeztek bejelentések. Göteborgot azonnal kizárták, de a norrköpingi riasztás lehetett helyes is. Szóltak az ottani kollégáknak, ők pedig megfigyelés alá helyezték a házat, ahol egy Salanderhez hasonló külsejű lányt láttak.

Próbálta elérni Fastét is, de nem volt bent, és a mobilját sem vette fel. A viharos hangulatú megbeszélés után egyszerűen felszívódott.

Azután bement Ekströmhöz, és megpróbálta megoldani a Modig-problémát. Minden érvet felsorakoztatta amellett, hogy óriási butaság volna őt kizárni a nyomozásból. Ekström oda sem figyelt rá, és Bublanski a jövő hétig adott magának időt, mielőtt panaszt nyújt be. Lehetetlen egy helyzet volt.

Három körül lépett ki a folyosóra, és látta, hogy Modig irodájából éppen kijön Hedström, aki nyilván még mindig Svensson merevlemezét kurkászta odabent. Bublanski értelmetlennek tartotta ezt, azt vallotta, hogy igazi nyomozó nem nézeget vissza a válla fölött, hogy mi az, amit kihagyott. Hedströmnek a hét hátralevő részében Andersson mellett kellett volna lennie.

Mire eljutott volna odáig, hogy bármit mondjon, Hedström eltűnt a folyosó túlsó végén a mosdóban. Bublanski odaállt Modig irodája elé, hogy megvárja. Az ajtón át látta Sonja üres székét.

A szemébe ötlött Hedström mobiltelefonja, amit ottfelejtett az asztala mögötti polcon.

Bublanski a mosdó ajtaja felé sandított, de az még mindig csukva volt. Aztán egy hirtelen ötlettől vezérelve belépett az irodába, zsebre vágta Hedström mobilját, visszasietett a saját irodájába, és bezárta az ajtót. Majd megnézte a híváslistát.

9:57-kor, öt perccel azután, hogy véget ért a reggeli megbeszélés, Hedström egy 070-nel kezdődő mobilszámot hívott. Bublanski felemelte az asztali telefonja kagylóját, és tárcsázta a számot. Tony Scala jelentkezett.

Letette, és hosszan bámulta Hedström mobilját. Aztán felkelt, olyan arccal, mint valami viharfelhő. Két lépést tett az ajtó felé, amikor megszólalt a telefon. Visszament, felvette, és beleordította a nevét a kagylóba.

– Jerker vagyok. Visszajöttem ehhez a raktárhoz Nykvarnnál.

– Találtál valamit?

– Eloltották a tüzet. Két órája dolgozunk. A södertäjeiek hoztak egy hullakereső kutyát, hátha van valaki a romok alatt.

– És van?

– Egyelőre nem találtak emberi maradványt. Most tartunk egy kis szünetet, hogy a kutya pihentethesse az orrát. A gondozója azt mondja, erre szükség van, mert a gyújtogatások helyszínén nagyon erősek a szagok.

– Jerker, térj a tárgyra, légy szíves. Egy kicsit idegbeteg vagyok éppen.

– Tehát elvittük a kutyát egy kicsit sétálni az erdőbe. És olyan hetvenöt méterre a raktár mögött egyszer csak szagot fogott. Elkezdtünk ásni. Tíz perce egy emberi lábat találtunk, cipő volt rajta. Férficipőnek tűnik. Nem ásták túl mélyre.

– Francba, Jerker, akkor meg kell…

– Már átvettem a parancsnokságot, és leállíttattam az ásást. Inkább majd a helyszínelők, akik értenek is hozzá.

– Nagyon helyes.

– Csakhogy ez még nem minden. Mert öt perccel ezelőtt a kutya megint szagot fogott, úgy nyolcvan méterre az első helytől.

Salander kávét főzött Bjurman tűzhelyén, és megevett még egy almát. Két órája olvasta Bjurman róla szóló jegyzeteit, alaposan átnézve minden egyes oldalt. Igazság szerint kezdte tisztelni az ügyvédet. Rengeteg energiát fektetett a munkába, és kínos alapossággal rendszerezte az információkat. Olyan anyagokat is talált magáról, amelyekről eddig nem is tudta, hogy léteznek.

Palmgren naplóját vegyes érzésekkel olvasta. Két fekete noteszt töltött meg, tizenöt éves korától fogva vezette róla. Akkor elszökött másodjára kijelölt nevelőszüleitől, egy idős sigtunai házaspártól. A férj szociológus volt, a feleség gyerekkönyveket írt. Tizenkét napot töltött náluk, ők láthatóan rendkívül büszkék voltak rá, hogy segíthetik a beilleszkedését a társadalomba, tőle pedig elvárták, hogy folyamatosan kifejezze az ezért érzett háláját. Akkor lett elege, amikor a nevelőanyja az egyik szomszédnak dicsekedve kifejtette, milyen fontos, hogy valaki gondját viselje egy fiatalnak, aki nyilvánvalóan problémákkal küszködik. Én nem egy kibaszott társadalmi probléma vagyok, ordította volna legszívesebben az arcába. A huszadik napon ellopott tőlük száz koronát, elbuszozott Uppland-Väsbybe, majd a helyiérdekű vasúttal bement Stockholmba. A rendőrök hat héttel később bukkantak rá, egy hatvanhét éves férfi lakásán, Haningében.

Rendes pasas volt. Adott neki kosztot és szállást. Nem is kellett sokat adnia cserébe. A férfi csak meztelenül akarta nézegetni. Sohasem nyúlt hozzá. Sütött róla, hogy pedofil, de soha nem érezte magát fenyegetve. Visszahúzódó személyiségnek látta. Még valami lelki rokonságot is érzett, amikor rá gondolt. Mindketten kívülállók voltak.

Aztán valaki meglátta, és hívta a rendőrséget. Egy szociális munkás mindenáron rá akarta venni, hogy jelentse fel a férfit megrontásért. Ő viszont nem volt hajlandó semmi olyasmit állítani, hogy akarata ellenére tettek volna vele bármit. Kurva anyátok. Akkor lépett közbe Palmgren, és jelentkezett a gyámjának. Naplót vezetett róla, ami kétségbeesett kísérletnek tűnt arra, hogy a saját kétségeit csillapítsa. Az első bejegyzések 1993 decemberéből származtak:

Egyre inkább úgy tűnik, hogy L. a legkevésbé kezelhető fiatal, akivel valaha dolgom akadt. Nem tudom, helyesen cselekszem-e, ha megakadályozom, hogy visszatérjen a St. Stefanba. Három hónapon belül két családtól szökött meg, és nagy az esélye, hogy egy-egy ilyen kalandozás során baja esik. Hamarosan el kell döntenem, hogy szakemberekre bízom-e a nevelését. Nem tudom, mi helyes és mi nem. Ma nagyon komolyan elbeszélgettem vele.

Salander ennek a komoly beszélgetésnek minden szavára emlékezett. Karácsony előtt egy nappal történt. Palmgren elvitte magához, és a vendégszobában adott neki szállást. Húsos spagettit főzött vacsorára, majd hellyel kínálta a nappali szoba kanapéján, és leült vele szemben egy karosszékbe. Emlékezett rá, hogy eszébe jutott, vajon Palmgren is meg akarja-e nézni meztelenül. Ehelyett úgy beszélt vele, mint egy felnőttel.

Nem is beszélgetés volt ez, inkább egy kétórás monológ. Ő alig szólt egy-egy szót. Kifejtette, milyen lehetőségei vannak most, feltette neki a kérdést, hogy visszamegy-e a St. Stefanba, vagy nevelőszülőknél akar élni. Ő mindent megtesz azért, hogy elfogadható családot találjon neki, ragaszkodik ahhoz, hogy ő is elfogadja a választását. Az ünnepeket nála fogja tölteni, és ezalatt gondolkodhat a jövőjén. Úgy dönt, ahogy akar, de karácsony utánra egyértelmű választ vár tőle, és ígéretet, hogy a jövőben mindig hozzá fordul, ha gondjai vannak, és nem elszökik. Aztán elküldte lefeküdni, és ezek szerint rögtön utána leült, hogy papírra vesse a napló első sorait.

Holger Palmgrennek fogalma sem lehetett róla, mennyire megrémítette őt a lehetőség, hogy esetleg visszaviszik a St. Stefanba. Szomorú karácsonya volt, egész idő alatt gyanakvással leste az ügyvéd minden mozdulatát. De az még másnap sem próbálta megfogdosni vagy meglesni fürdés közben. Ellenkezőleg, haragra gerjedt, amikor azzal próbálta kínozni egy kicsit, hogy meztelenül ment a szobájából a fürdőbe. Rácsapta a fürdőszobaajtót. Később Salander meg is ígérte neki, amit kért tőle. És meg is tartotta a szavát. Többé-kevésbé.

Palmgren módszeresen lejegyezte minden találkozásukat. Néha két-három sorban, néha oldalakon keresztül. Meglepték a gondolatai. Ravaszabb volt, mint gondolta, több olyan esetről is megemlékezett, amikor Salander megpróbálta átverni, de ő átlátott rajta.

Aztán kinyitotta az 1991-es rendőrségi jelentést.

Hirtelen minden a helyére került. Mintha megrendült volna alatta a föld.

Elolvasta dr. Jesper H. Lödermann pszichiátriai jelentését, amiben komoly szerepet kapott dr. Peter Teleborian. Lödermann volt az ügyész legnagyobb aduja, amikor tizennyolc éves korában vissza akarta záratni az intézetbe.

Egy borítékban megtalálta Teleborian és valami Gunnar Björck nevű rendőr levelezését. Mindegyik levél 1991-ben kelt, nem sokkal a „gonosz dolgok” megtörténte után.

A levelek semmit nem említettek meg konkrétan, Salander mégis úgy érezte, mintha megnyílna alatta a föld. Beletelt pár percbe, mire megértette az utalásokat. Björck valami beszélgetésre hivatkozott. Teljesen ártatlanul fogalmazott, de a sorok közül kitetszett, hogy neki tulajdonképp megfelelne, ha Salandert élete végéig elmegyógyintézetbe zárnák.

Fontos, hogy a gyermek távol kerüljön ettől a környezettől. Én nem tudom felmérni, milyen állapotban van, és milyen kezelést igényel, de minél tovább marad intézetben, annál kisebb a kockázata, hogy akaratán kívül problémákat idéz elő a fennforgó üggyel kapcsolatban.

A fennforgó üggyel kapcsolatban. Salander néhányszor megforgatta az elméjében ezt a kifejezést.

Teleborian felelt a kezeléséért a St. Stefanban. Mégpedig nem véletlenül. A levelek hangneme egyértelművé tette, hogy nem a nyilvánosságnak szánták őket.

Teleborian ismerte Björcköt.

Salander az ajkába harapva töprengett. Még nem kutatott Teleborian után, de annyit tudott, hogy törvényszéki orvos szakértőként kezdte, és időnként a nemzetbiztonsági hivatalnak is szüksége volt pszichiátriai szakvéleményre. Ha kicsit utánajár, biztosan talál valami kapcsolatot. Teleborian és Björck útjai valahol találkoztak. Amikor Björcknek kellett valaki, aki elteszi az útból Salandert, Teleboriant kereste meg.

Csak így történhetett. Ami eddig csak lehetőségnek tűnt, most egészen új dimenziót kapott.

Sokáig ült ott maga elé meredve. Senki sem ártatlan. Csak a felelősségnek vannak különböző fokozatai. És valaki őérte is felelős volt. Most már egészen biztos volt benne, hogy el kell mennie Smådalarőbe. Feltételezte, hogy abban az igazságszolgáltatási rendszernek nevezett romhalmazban senki nem fog neki segíteni, így aztán nem volt más hátra, mint hogy magával Björckkel beszéljen.

Nagyon várta ezt a beszélgetést.

Nem is kellett magával vinnie minden papírt. Első olvasásra beleégtek fotografikus emlékezetébe. Eltette Palmgren noteszeit, Björck jelentését 1991-ből, az 1996-os végzést, ami cselekvőképtelenné nyilvánította, valamint Teleborian és Björck levelezését. Ez meg is töltötte a hátizsákját.

Becsukta az ajtót, de mielőtt bezárhatta volna, meghallotta a motorok hangját. Körülnézett. Már késő volt elbújni, és abban sem reménykedhetett, hogy elfuthat két Harley Davidson elöl. Óvatosan lelépett a tornácról, és eléjük ment.

Bublanski tajtékozva csörtetett végig a folyosón, és látta, hogy Hedström még nem tért vissza Modig irodájába. A vécé viszont üres volt. Továbbment, és meglátta a kávéautomatánál, amint egy pohárral a kezében Anderssonnal és Bohmannal beszélgetett.

Bublanski megfordult, mielőtt észrevették volna, és felment a következő emeletre Ekströmhöz. Kopogtatás nélkül feltépte az ajtót, egy telefonbeszélgetés közepén törve rá az ügyészre.

– Jöjjön velem – mondta.

– Már megbocsásson…

– Tegye le, és jöjjön velem!

Ezt olyan arccal mondta, hogy Ekström önkéntelenül engedelmeskedett. Úgy nézett ki, mint valami vörös léggömb. Levitte az ügyészt Andersson irodájába, ahol épp folyt a kupaktanács. Bublanski odalépett Hedströmhöz, a hajába markolt, és Ekström felé fordította.

– Mi az istent művel, normális maga?

– Bublanski! – kiáltott fel Ekström is elhűlve.

– Ez a magáé? – tartotta Hedström orra elé a mobilt Bublanski.

– Engedjen el!

– Azt kérdeztem: ez a maga telefonja?

– Az hát, a rohadt életbe, engedjen már el!

– Dehogy engedem, le van tartóztatva!

– Mi van?

– Letartóztatom a titoktartási kötelezettség megsértéséért és a nyomozás akadályozásáért. Hacsak nem tud valami elfogadható magyarázatot arra, hogy a híváslistája szerint maga felhívott egy magát Tony Scalának nevező újságírót ma reggel kilenc óra ötvenhét perckor, nem sokkal azután, hogy befejeztük a megbeszélést, és nem sokkal azelőtt, hogy ez a Scala olyan információt tett közzé, amelyről úgy határoztunk, hogy titokban tartjuk.

Miután megkapta az utasítást, hogy menjen Stallarholmenbe tüzet rakni, Lundin átnézett a klubházba, és magával vitte Nieminent. Tél óta most először volt igazán jó motorozó idő. Részletes eligazítást kapott, és a térképet is megnézte. Csak belebújtak a bőrruhába, és egykettőre odaértek Svavelsjőből Stallarholmenbe.

Lundin nem hitt a szemének, amikor Bjurman házikója előtt megpillantotta Lisbeth Salandert. Biztos volt benne, hogy ő az, bár máshogy nézett ki, mint legutóbb. Mintha parókát is hordott volna. Csak állt ott, és bevárta őket. Hát ettől lefossa a bokáját az óriás.

Kétoldalt, két-két méterre álltak meg Salandertől. Leállították a motort, és az erdőben teljes lett a csend. Lundin nem is tudta, mit mondjon. Végül csak megszólalt:

– Nahát, nahát, ki van itt? Keresünk már egy ideje, Salander! Sonny, bemutatom Salander kisasszonyt.

Elmosolyodott. Salander kifejezéstelen arccal nézte. Látta a frissen gyógyult, vörös sebet az arcán ott, ahol megvágta a kulccsal. Felemelte a fejét, és a fák csúcsát nézte a férfi mögött. Aztán megint leengedte a tekintetét. A szeme nyugtalanító szénfekete volt.

– Elég mocsok hetem volt, és nincs túl jó kedvem – mondta. – Tudod, mi a legrosszabb? Hogy akármerre nézek, ott áll egy sörhasú szarzsák az utamban. És most szeretnék távozni. Úgyhogy sicc.

Lundinnak tátva maradt a szája. Azt hitte, rosszul hall. Aztán kitört belőle a röhögés. Nem tudta visszatartani, olyan nevetséges volt a helyzet. Itt ez a nyiszlett kiscsaj, aki belefért volna a zsebébe, és beszól két férfinak, akiken a bőrkabát mutatta, hogy a Svavelsjői MK-hoz tartoznak, vagyis az ország legveszélyesebb motorosai, és hamarosan teljes jogú tagjai lesznek a Pokol Angyalainak. Fél kézzel darabokra szedhették volna.

Még ha a csaj teljesen őrült is volt – márpedig az újságok és a külseje alapján nyilvánvalóan az volt –, legalább a klub emblémájának tiszteletet kellett volna parancsolnia. De ő ennek a legkisebb jelét sem mutatta. Ezt a viselkedést pedig nem tűrhette, akármilyen nevetséges volt is a helyzet. Nieminenre pillantott.

– Hallod, Sonny, szerintem hiányzik neki a fasz – mondta, miközben leszállt a Harley-ről, és a helyére rúgta az oldaltámaszt. Két lassú lépéssel Salander elé állt, és lenézett rá. A lány meg sem moccant. Lundin sóhajtva megcsóválta a fejét. Aztán ütött, visszakézből, ugyanolyan erővel, mint amikor Blomkvistet pofozta le a Lundagatanon.

De most csak a levegőt érte. Az utolsó pillanatban Salander hátralépett, és ütőtávon kívül megállt.

Nieminen a kormányra dőlve, kissé csodálkozva nézte klubtársát. Lundin rákvörös arccal még néhányszor megpróbálta megütni a lányt. Azt tovább hátrált. Lundin még gyorsabban ütött.

Salander váratlanul megállt, és a gázspray-s palack tartalmának felét Lundin arcába fújta. Égette a szemét, mint a tűz. Akkor a lány bakancsának orra teljes erőből kilőtt. Lundin öklendezve rogyott térdre, és a magassága így már sokkal inkább megfelelt Salandernek. Az az arcába rúgott, megfontoltan, mintha tizenegyest lőne. Ocsmány recsegő hang hallatszott, és Lundin elborult, mint egy liszteszsák.

Beletelt néhány másodpercbe, mire Nieminen felfogta, mi játszódott le a szeme előtt. Próbálta kitámasztani a Harley-t, de nem sikerült neki, ezért le kellett néznie. Aztán úgy döntött, biztosra megy, és a belső zsebébe akart nyúlni a pisztolyáért. Ahogy lehúzta a bőrdzseki cipzárját, valami mozgást látott a szeme sarkából.

Felnézett, és azt látta, hogy Salander süvít felé, mint egy ágyúgolyó. Felugrott, és páros lábbal csípőn rúgta, amitől meg ugyan nem sérült, viszont a motorral együtt felborult. Épp csak elkerülte, hogy a lába beszoruljon a gép alá, és néhány lépést hátrálva próbálta visszanyerni az egyensúlyát.

Amikor végre megint a látóterébe került a lány, csak annyit észlelt, hogy a karja lendül, és egy ökölnyi kődarab repül felé. Lebukott, és csak pár centivel sikerült elkerülnie.

Végre sikerült előhúznia a pisztolyt, és próbálta kibiztosítani, de Salander már ott volt előtte. Valami gonoszat látott a szemében, és most először beléhasított a rémület.

– Jó éjszakát – mondta Salander.

Az ágyékához nyomta a sokkolót, és jó húsz másodpercig vezette belé az ötvenezer voltot. Nieminen összecsuklott, mint egy nedves zokni.

Salander zajt hallott a háta mögül, és amikor megfordult, látta, hogy Lundin valahogy térdelő helyzetbe szenvedi magát. Vakon tapogatózott, a szemére égető köd ereszkedett a gázspray-től.

– Megöllek, te… – hörögte.

Hadonászva próbálta megállapítani, hol van Salander. Az tisztes távolból nézte. Aztán Lundin újra megszólalt:

– te kibaszott kurva…

Salander lehajolt, és felvette Nieminen pisztolyát, megállapítva róla, hogy egy lengyel gyártmányú P-83 Wanad.

Kihúzta a tárat, és látta, hogy a megfelelő, kilenc milliméteres Makarov lőszerrel van megtöltve. A helyére lökte. Átlépett Nieminenen, Lundinhoz ment, a pisztolyt két kézre fogva célzott, és a lábába lőtt. A férfi felüvöltött, és visszazuhant a földre.

Eszébe jutott, hogy esetleg kifaggathatná, ki az a nagydarab, akivel a Blomberg's Caféban látta. Sandström szerint az a férfi Lundin segítségével ölt meg valakit egy raktárban. Hmm. Várhatott volna a lövéssel, amíg felteszi a kérdéseit.

Lundin most nem igazán volt olyan állapotban, hogy komolyabban társalogni lehetett volna vele, és fennállt a veszélye, hogy valaki meghallotta a lövést. Tehát rögtön el kellett tűnnie a környékről. Lundint bármikor megtalálhatja, és kikérdezheti nyugodtabb körülmények között. Biztosította a pisztolyt, zsebre vágta, majd odasétált Lundin motorjához, és szemügyre vette.

– Harley Davidson – mondta. – Zsír.

27. FEJEZET

Április 6., szerda

Gyönyörűen sütött a tavaszi nap, miközben Blomkvist dél felé haladt Berger autójával a Nynäsvägenen. Már kiütközött a zöld a fekete mezőkön, és valódi melegséget is lehetett érezni a levegőben. Tökéletes idő lett volna ahhoz, hogy kikocsizzon Sandhamnba egy pár napra, és megfeledkezzen a gondjairól.

Björckkel egy órára beszélte meg a találkozót, de korábban ért oda Dalarőbe, ezért megállt inni egy kávét és elolvasni az újságokat. Nem készült a beszélgetésre. Björck mondani akart neki valamit, és ő azzal az elhatározással ment most hozzá, hogy ezúttal konkrét információkat szerez tőle Zaláról.

Björck a kocsifeljárón várta. Kicsit magabiztosabb volt, mint két nappal korábban.

Mit forgatsz a fejedben?

Blomkvist nem fogott kezet vele.

– Adhatok információt Zaláról – kezdte Björck –, de vannak bizonyos feltételeim.

– Halljam.

– Nem említik a nevemet a Millennium cikkében.

– Rendben.

Björck meglepettnek tűnt. Blomkvist azonnal, a legkisebb ellenkezés nélkül elfogadta azt a feltételét, amelyről azt hitte, hogy hosszasan kell majd tárgyalni róla. Simán feladta egy bombasztikus főcím lehetőségét.

– Komolyan beszélek! – mondta Björck. – Azt akarom, hogy adja írásba.

– Én adhatom, de nem ér vele semmit. Bűntényt követett el, amiről én tudok, és amit kötelességem jelenteni a rendőrségnek. De tud egy-két dolgot, és ezt arra akarja használni, hogy megvásárolja a hallgatásomat. Átgondoltam a dolgot, és elfogadom. Nem említem meg a nevét a Millenniumban, akár elég magának a szavam, akár nem.

Amíg Björck ezen gondolkodott, Blomkvist folytatta:

– De nekem is vannak feltételeim. A hallgatásom ára az, hogy mindent elmond nekem, amit tud. Ha észreveszem, hogy valamit el akar titkolni, a megállapodásunk érvénytelen, és ugyanúgy tele lesz a nevével minden újság, mint Wennerströmével volt.

Björck megborzongott az emlék hatására.

– Jó – mondta. – Úgysincs más választásom. Elmondom magának, kicsoda Zala. De muszáj, hogy ez teljesen bizalmas maradjon.

Kezet nyújtott. Blomkvist megszorította. Most ígérte meg, hogy segít eltussolni egy bűncselekményt, de ez egy pillanatig sem zavarta. Csupán annyit ígért meg, hogy a Millennium nem ír Björckről. Csakhogy Svensson megírta ezt a történetet a könyvében is. És a könyvet ki fogják adni.

A hívás 3 óra 18 perckor futott be a strängnäsi rendőrségre. Közvetlenül jött, nem a segélyvonalon keresztül. Egy Öberg nevű férfi telefonált, egy Stallarholmen melletti nyaraló tulajdonosa, és azt állította, hallott valamit, ami lövésnek hangzott, és odament megnézni, mi történt. Két súlyosan sérült férfit talált. Vagyis hát az egyikük talán nem sérült meg olyan súlyosan, de nagy fájdalmai voltak. És igen, a ház Nils Bjurman tulajdona. Mármint a néhai Nils Bjurmané, akiről annyit írtak az újságok.

A strängnäsi rendőrségnek már így is mozgalmas napja volt, ugyanis épp kiterjedt közúti ellenőrzést folytattak. Reggel ezt már félbeszakította egy hívás, ami szerint egy középkorú nőt finningei otthonukban meggyilkolt az élettársa. Ezzel majdnem egy időben lángra kapott egy ház Storgärdetben. A romok alatt egy holttestet találtak. És mindennek a tetejébe két autó egymásba rohant az enköpingi országúton. Egyszóval a rendőrök szinte az utolsó emberig le voltak foglalva.

Mindazonáltal az ügyeletes tiszt követte reggel a nykvarni eseményeket, és arra tippelt, hogy ez a mostani balhé is amiatt a Lisbeth Salander miatt van, akiről mindenki beszél. Már csak azért is, mert Nils Bjurman is benne volt abban az ügyben. Három fronton lépett akcióba. Lestoppolta az egyetlen szabad autót, és egyenesen Stallarholmenbe hajtott. Felhívta a södertäljei kollégákat is, és segítséget kért. A södertäljei állományt is eléggé lefoglalta a hullák kiásása a nykvarni raktár körül, de a nykvarni és a stallarholmeni eset közötti lehetséges összefüggés miatt a södertäljei ügyeletes tiszt átküldött két járőrt Stallarholmenbe, hogy segítsenek a strängnäsi ügyeletes tisztnek. Ő aztán végül is felhívta Bublanski felügyelőt Stockholmban. A mobilján érte el.

Bublanski a Milton Security igazgatójával, Armanskijjal, valamint két alkalmazottjával, Fräklunddal és Bohmannal tárgyalt. Hedström távol maradt. Elküldte Bjurman nyaralójához Anderssont azzal, hogy vigye Fastét is, ha megtalálja. Aztán némi gondolkodás után felhívta Holmberget is, aki még mindig Nykvarn mellett volt, vagyis sokkal közelebb Stallarholmenhez. Holmbergnek is voltak hírei.

– Azonosítottuk a gödörben talált holttestet.

– Ennyi idő alatt? Az nem létezik!

– De létezik, ha a hulla zsebében ott van a tárcája, benne a személyijével.

– És ki az?

– Bizonyos értelemben egy híresség. Kenneth Gustafsson, ismertebb nevén a Vagabund. Ismerős?

– Viccelsz? A Vagabund ott fekszik egy gödörben Nykvarn mellett? A drogos külvárosi huligán, kábszerkereskedő és tolvaj?

– Az bizony. Legalábbis az ő igazolványa van a tárcájában. Az azonosítás még hátravan, olyan lesz, mint egy kirakós. Öt- vagy hatfelé vágták.

– Ez érdekes. Paolo Roberto azt mondta, hogy az a szupernehézsúlyú pasas láncfűrésszel fenyegette Miriam Wut.

– Hát ez is lehetett láncfűrész, de még nem néztem meg közelről. Most kezdtünk el ásni a másik helyen. Már állítják a sátrat.

– Értem… Figyelj, Jerker… Tudom, hogy hosszú volt a nap, de bírod még este is?

– Persze. Ezt a többiekre hagyom, és megyek Stallarholmenbe.

Bublanski kinyomta a telefont, és megdörgölte a szemét.

A Strängnäsből sebtében összeszedett készenlétiek 3 óra 44 perckor érkeztek meg Bjurman nyaralójához. Az oda vezető úton szó szerint belefutottak egy férfiba, aki addig imbolygott a Harley Davidsonjával, amíg egyenesen belevezette azt a rendőrségi járműbe. Azonosították a harminchét éves Sonny Nieminent, akit jól ismertek a kilencvenes évek közepéről, gyilkosság miatt ült. Elég rossz állapotban volt. Amikor rátették a bilincset, meglepve tapasztalták, hogy a bőrdzsekijét valaki felhasította. Hiányzott belőle egy körülbelül hússzor húszcentis négyzet. Elég különösen festett. Nieminen nem volt hajlandó erről beszélni.

Bezárták a járműbe, és továbbhajtottak a kétszáz méterre lévő faházhoz. Egy Öberg nevű nyugdíjas dokkmunkást találtak ott, aki épp sínbe tette a harminchat éves Carl-Magnus Lundin, a magát Svavelsjői MK-nak nevező banda elnökének lábát.

A rendőrségi osztagot Nils-Henrik Johansson felügyelő vezette. Kiszállt a kocsiból, megigazította a mellén keresztbe vetett fegyverövet, és lenézett a földön fetrengő szánalmas teremtményre.

Öberg egy pillanatra abbahagyta Lundin kötözését, és savanyú képpel Johansson felé fordult.

– Én telefonáltam.

– Lövöldözést jelentett.

– Azt jelentettem, hogy hallottam egyetlen lövést, idejöttem megnézni, mi van, és ezt a kettőt találtam itten. Ezt itt lábon lőtték, és elég csúnyán el is kalapálták. Asszem mentő kéne neki.

Öberg a rendőrségi csapatszállítóra pillantott.

– Látom, elkapták a másikat is. Az ki volt ütve, mikor ideértem, de nem látszott rajta sebesülés. Aztán felébredt, de le se tojta a haverját.

Holmberg a södertäljei rendőrökkel egy időben érkezett a helyszínre, kevéssel a mentőautó távozása után. Röviden tájékoztatták róla, hogy mit tudtak meg eddig. Sem Lundin, sem Nieminen nem volt hajlandó elmondani, mi történt velük. Igaz, Lundin egyébként sem volt olyan állapotban, hogy beszéljen.

– Tehát: két motoros, egy Harley, egy lőtt seb, de fegyver sehol. Stimmel? – foglalta össze Holmberg.

Johansson bólintott.

– Gondolom, azt kizárhatjuk, hogy az egyik keménygyerek a pótülésen utazott.

– Azt hiszem, ez elég férfiatlannak számít az ő köreikben – felelte Johansson.

– Ez esetben hiányzik egy motor. És mivel a fegyver sincs meg, feltételezhetjük, hogy egy harmadik fél ezt is, azt is magával vitte, mikor elhagyta a helyszínt.

– Ez elég valószínű.

– Viszont felvet egy talányt. Ha ez a két úriember motorral jött Svavelsjőből, akkor az a jármű sincs meg, amivel a harmadik illető érkezett. Azt és az egyik motort együtt nem vihette el. Gyalog pedig elég messze van a strängnäsi országút.

– Hacsak nem a nyaralóban lakott.

– Hmm – mormogott Holmberg. – De hát a nyaraló a néhai Bjurman ügyvéd úr tulajdona volt, és ő ugyebár már nem lakik itt.

– Biztosan volt egy negyedik valaki is, autóval.

– De akkor miért nem mentek el mindketten az autóval? Azt hiszem, ez a történet nem a Harley ellopásáról szól, bármilyen csábító is egy ilyen motor.

Kicsit gondolkodott, majd megkérte az egyenruhásokat, hogy ketten járják be a környéket, keressenek elhagyott motort, és kopogjanak be mindenkihez, hogy nem látott-e valami szokatlant, főleg idegen járművet.

– Ilyenkor még nem sok nyaralóban laknak – mondta a parancsnok, de megígérte, hogy minden tőlük telhetőt megtesznek.

Holmberg benyitott a nyaralóba, amelynek az ajtaja nem volt kulcsra zárva. Azonnal megtalálta a konyhaasztalon a dobozokat Bjurman Salanderről írt jelentéseivel. Leült, és egyre növekvő elképedéssel olvasta őket.

Holmberg csapata szerencsével járt. Alig fél órája járták az egyelőre gyéren lakott üdülőövezetet, amikor megtalálták Anna Viktoria Hanssont. Ő egész délelőtt a kertjében dolgozott, nem messze a bekötőúttól. Bizony, hetvenkét éves, de a szeme még jó. Igen, igen, látott egy lányt sötét bőrdzsekiben, nem sokkal ebédidő után. Aztán három körül elhajtott itt két férfi motorral. Rettenetes lármát csaptak. Aztán nem sokkal később a lány jött visszafelé az egyik motoron. Persze nem biztos, hogy a lányt látta, mert sisak volt rajta. Na, és azután jöttek a rendőrautók.

Ahogy Holmberg felvette a tanúvallomást, megérkezett Andersson.

– Mi történt itt? – kérdezte.

Holmberg komoran a szemébe nézett.

– Nem is tudom, hogy kezdjek bele.

– Jerker, te most komolyan azt mondod, hogy Bjurman nyaralójánál megjelent Salander, és szarrá verte a Svavelsjői MK két élharcosát?– Bublanski hangja igen feszült volt.

– Végül is Paolo Robertótól tanult.

– Jó, ezt most inkább hagyjuk.

– Rendben. Akkor mondom tovább. Magnus Lundinnak lőtt sebe van a lábán. Maradandó károsodást szenvedett. A sarkán ment ki a golyó, és cafatokra tépte a csizmáját.

– Legalább nem fejbe lőtte.

– Úgy látszik, erre nem volt szükség. A helyiek szerint Lundin súlyos sérüléseket szenvedett az arcán: eltört az állkapcsa, és kiverték két fogát. Az orvos agyrázkódásra is gyanakszik. A lőtt seb mellett komoly alhasi fájdalmai is vannak.

– És Nieminen hogy van?

– Úgy tűnik, sértetlen. De az öreg szerint, aki betelefonált, eszméletlen volt, amikor rájuk bukkant. Aztán nem sokkal később magához tért, és távozni próbált, de akkor értek oda a Strängnäsiek.

Bublanski nem jutott szóhoz.

– És van még egy nagyon furcsa dolog – folytatta Holmberg.

– Még egy?

– Nieminen bőrdzsekije… tudod, ilyen motoros-dzseki…

– Igen?

– Fel van hasítva.

– Ezt hogy érted?

– Hiányzik belőle egy darab. Olyan hússzor húsz centit kivágtak a hátából. Azt a részt, ahol a Svavelsjői MK emblémája volt.

Bublanski szemöldöke felszaladt a homlokára.

– De mire kellett az az embléma Salandernek? Trófea? Vagy bosszú? De mit bosszult meg?

– Azt nem tudom. De eszembe jutott még valami. Ez a Magnus Lundin egy tagbaszakadt, copfos fickó. És az egyik azok közül, akik elrabolták Salander barátnőjét, egy sörhasú férfi volt, lófarokkal.

Egy dolog volt a százhuszonöt köbcentis Kawasakin furikázni, ami tulajdonképpen nem volt több egy feltuningolt mopednél, és valami egész más dolog egy ezernégyszázötven köbcentis Harley Davidsont uralni. Az első háromszáz méter a rosszul karbantartott földúton olyan volt, mint egy hullámvasút. Kétszer is csak az utolsó pillanatban sikerült visszanyernie az uralmát a gép fölött, mielőtt a fák közé hajtott volna.

A sisak is lötyögött a fején, és minduntalan a szeme elé csúszott, pedig még ki is tömte Nieminen szegecses bőrdzsekijének egy kihasított darabjával. De nem mert megállni, hogy megigazítsa, mert félt, hogy nem bírja megtartani a motor súlyát, és az felborul. Ahhoz, ugyanis túl alacsony volt, hogy egyszerre mindkét lábát a földre tegye a nyeregből. Ha pedig eldől, soha nem állítja fel újra.

A kavicsos bekötőútra érve valamivel jobb lett a helyzet. Majd amikor ráfordult a strängnäsi országútra, már el is merte engedni a kormányt a fél kezével, hogy megigazítsa a sisakot. Aztán adott egy kis gázt. Pillanatok alatt Södertäljébe ért, és egész idő alatt önfeledten mosolygott. Södertälje előtt nem sokkal két kék-sárga rendőrségi Volvo húzott el mellette szirénázva az ellenkező irányba.

Nyilván le kellett volna tennie a Harley-t Södertäljében, és bevonatozni Stockholmba, mint Irene Nesser, de nem bírt ellenállni a kísértésnek. Nem lépte túl a sebességhatárt, vagy legalábbis nem sokkal, mégis olyan volt, mint a vidámparkban. Csak Älvsjöbe érve kanyarodott le az útról, és keresett egy mezőt, ahol sikerült úgy leállítani a motort, hogy az ne dőljön el. Szomorú volt, hogy ott kell hagynia a sisakkal és a Nieminen dzsekijéből kivágott bőrdarabbal együtt. Elsétált az állomásra. Teljesen átfagyott. Bevonatozott a Södrára, hazasétált Mosebackéba, és készített egy forró fürdőt.

– A neve Alekszandr Zalacsenko – mondta Björck. – De hivatalosan nem is létezik. Semmilyen nyilvántartásban nem fogja megtalálni. Zala. Alekszandr Zalacsenko. Végre egy név.

– Kicsoda ő, és hogy találom meg?

– Nem akarja maga megtalálni.

– Azért csak mondja.

– Amit most el fogok mondani, az szigorúan titkos. Ha kiderül, hogy tőlem tudja, engem lecsuknak. Ez a svéd nemzetbiztonság egyik legmélyebb titka. Meg kell értenie, miért olyan fontos, hogy névtelen maradjak.

– Jó, már megértettem – mondta türelmetlenül Blomkvist.

– Alekszandr Zalacsenko 1940-ben született Sztálingrádban. Egyéves volt, amikor a keleti fronton megindult a német offenzíva. A szülei meghaltak a háborúban. Legalábbis ő úgy gondolja. Hogy mi történt pontosan, azt nem tudja. A legkorábbi emlékei egy árvaházból származnak, valahol az Urálban.

Blomkvist szaporán jegyzetelt.

– A városban katonai támaszpont is volt, és magát az árvaházat is a Vörös Hadsereg tartotta fenn. Mondhatjuk úgy is, hogy Zalacsenko már kiskorában katonai kiképzést kapott. A Szovjetunió bukása után olyan dokumentumok láttak napvilágot, amelyek tanúsága szerint az ilyen árvaházakban kísérletek folytak különösen nagy testi erővel rendelkező elitkatonák kiképzésére. Zalacsenko is közéjük tartozott. Hogy rövidre fogjuk: ötéves korában katonai iskolába került. Kiderült, hogy rendkívül tehetséges. 1955-ben, tizenöt évesen a novoszibirszki katonai iskolába küldték kétezer másik növendékkel együtt, akik átestek ugyanazon a kiképzésen, amin az orosz elitalakulat, a Szpecnaz tagjai.

– Jó, jó, térjünk rá a felnőttkorára.

– 1958-ban, tizennyolc évesen Minszkbe került, ahol megkapta a GRU különleges kiképzését. A Glavnoje Razvegyivatyelnoje Upravlenyije a katonai titkosszolgálat, ami közvetlenül a hadsereg legfelsőbb vezetésének van alárendelve. Nem keverendő össze a KGB-vel, a civil titkosszolgálattal. A kémkedéssel és a külföldi hadműveletekkel általában a GRU foglalkozott. Húszéves korában Zalacsenkót Kubába küldték. Ez még a kiképzése része volt, ekkor hadnagyi rangban szolgált. Két évet töltött ott, éppen a kubai rakétaválság és a disznó-öbölbeli invázió idején. 1963-ban visszament Minszkbe további kiképzésre. Utána előbb Bulgáriában, majd Magyarországon állomásozott. 1965-ben előléptették főhadnaggyá, és megkapta első nyugat-európai kiküldetését Rómába, ahol egy évet töltött. Ez volt egyben az első titkos megbízatása is. Civilként, hamis útlevéllel, a nagykövetségtől teljesen függetlenül dolgozott.

Blomkvist bólogatott írás közben. Ez kezdett egyre érdekesebb lenni.

– 1967-ben Londonba ment. Ott megszervezte egy disszidens KGB-ügynök kivégzését. A következő tíz évben a GRU egyik legjobb ügynökévé vált. Hat nyelven beszél folyékonyan. Volt már újságíró, fotós, reklámszakember, tengerész… amit akar. A túlélés, az álcázás és a félrevezetés mestere. Végül már a saját ügynökeit irányította, és maga szervezte meg az akciókat. Ezeknek egy része emberölés volt, részben a harmadik világban, de volt köztük zsarolás, fenyegetés meg mindenféle, amit csak a felettesei kívántak. 1969-ben századossá, '72-ben őrnaggyá, '75-ben pedig alezredessé léptették elő.

– Hogy került Svédországba?

– Akkor rátérek erre. Az évek során korrupttá vált, és itt-ott magának is eltett némi pénzt. Egyre többet ivott és nőzött. A felettesei mindezt feljegyezték, de még mindig ő volt a kedvencük, és ezeket a csip-csup ügyeket elnéztek neki. 1976-ban Spanyolországba küldték. A részletekbe nem kell belemennünk, lényeg, hogy leszerepelt. Kudarcot vallott, kegyvesztetté vált, és visszarendelték Moszkvába. Megtagadta a parancsot, és ezzel még rosszabb helyzetbe került. A GRU utasította a spanyolországi szovjet katonai attasét, hogy beszéljen a fejével. De valami rosszul sült el, és Zalacsenko megölte az attasét. Ezzel minden hidat felégetett maga mögött. Nem volt más választása, mint eltűnni. Olyan nyomokat hagyott, amelyek Spanyolországból Portugáliába, majd egy hajóbalesethez vezettek, és olyanokat is, amelyek szerint Amerikába akart szökni. Valójában a legvalószínűtlenebb európai országba szökött. Svédországba jött, és a nemzetbiztonsági hivataltól kért menedéket. Ezt jól kigondolta. Majdnem nulla volt az esélye, hogy itt keresse egy KGB-s vagy GRU-s halálosztag.

Björck elhallgatott.

– És aztán?

– Mi a kormány teendője, ha egy szovjet szuperkém úgy dönt, hogy kiugrik, és Svédországban keres menedéket? Akkoriban került hatalomra a konzervatív kormány. Egész pontosan ez volt az első megbízatás, amit az új külügyminisztertől kaptunk. A gyáva politikusok meg akartak szabadulni tőle, de nem toloncolhattuk vissza a szovjetekhez, mert abból óriási botrány lett volna, ha kibukik. Megpróbálták inkább Angliába vagy az Egyesült Államokba paterolni. Zalacsenko azonban visszautasította ezt. Amerikát nem szerette, Angliáról pedig tudta, hogy ott a katonai hírszerzés legfelsőbb köreiben is vannak beépített szovjet ügynökök. Izraelbe sem akart menni, mert nem szerette a zsidókat. Úgy döntött, hogy Svédországban telepszik le.

Olyan valószínűtlen volt az egész, hogy Blomkvistben már az is felmerült, hogy Björck csak ugratja.

– Tehát itt maradt?

– Úgy bizony. Ez sokáig a legmélyebb katonai titok volt. Ugyanis rengeteg hasznos információt kaptunk Zalacsenkótól. A hetvenes évek végén és a nyolcvanasok elején ő volt a legértékesebb pályaelhagyó ügynökünk, a legmagasabb rangú GRU-s.

– Tehát információt adott el?

– Pontosan. Nagyon ügyesen játszotta ki a kártyáit, akkor csöpögtetett el egy-két adatot, amikor a leginkább megfelelt neki. Azonosítani tudtunk egy ügynököt a NATO brüsszeli központjában. Egyet Rómában. Egy egész hálózatot Berlinben. A korábbi bérgyilkosait Ankarában és Athénban. Svédországról nem tudott olyan sokat, de azért kaptunk tőle használható információt. Bizonyos szívességekért cserébe. Igazi aranybánya volt.

– Tehát együttműködtek vele.

– Kapott új személyazonosságot, iratokat, egy kis pénzt, és a többit ő megoldotta magának. Erre képezték ki.

Blomkvist egy ideig csendben emésztgette az információt. Aztán felnézett.

– Legutóbb hazudott nekem.

– Én?

– Azt mondta, a rendőrségi lövészklubban ismerkedett meg Bjurmannal, a nyolcvanas években. Valójában jóval ezelőtt ismerte már.

– Ez ösztönös volt. Ez az információ bizalmas, és semmi okom nem volt belemenni az ismeretségünk történetébe. Csak akkor jöttem rá az összefüggésre, amikor maga megemlítette Zalát.

– Akkor most mondja el, hogy történt.

– Harminchárom éves voltam, három éve dolgoztam a nemzetbiztonságnál. Bjurman jóval fiatalabb volt nálam, akkor diplomázott. Bizonyos jogi ügyekkel ő foglalkozott. Amolyan szakmai gyakorlat volt ez neki. Karlskronából származott, az apja a katonai hírszerzésnél dolgozott.

– Aztán?

– Egyikünk sem rendelkezett olyan képesítéssel, ami egy Zalacsenko-formátumú valaki kezeléséhez kellett, de a választások napján bukkant fel 1976-ban, amikor nem volt a főkapitányságon szinte senki. Zalacsenko ezt a pillanatot választotta ki, hogy besétáljon a norrmalmi rendőrkapitányságra, és bejelentse, hogy politikai menedékjogot kér, és beszélni akar valakivel a nemzetbiztonságtól. A nevét nem mondta meg. Én voltam éppen szolgálatban, és azt hittem, egyszerű menekültügy, így hát magammal vittem Bjurmant jogi tanácsadónak. Norrmalmban találkoztunk.

Björck megdörzsölte a szemét.

– Ott ült, és nyugodtan, tárgyilagosan elmesélte, kicsoda ő, és kinek dolgozott eddig. Bjurman jegyzetelt. Én azonnal felismertem, mivel állok szemben. Véget vetettem a beszélgetésnek, és kirángattam Bjurmant és Zalacsenkót a kapitányságról. Nem tudtam, mit tegyek, úgyhogy kivettem egy szobát a Continental szállóban, a központi pályaudvar mellett, és besuvasztottam oda. Megmondtam Bjurmannak, hogy pesztrálja, amíg én lemegyek, és hívom a felettesemet – Björck elnevette magát. – Sokszor gondoltam már végig, milyen amatőr módon viselkedtem. De hát így történt.

– Ki volt a főnöke?

– Az nem lényeges. Senki mást nem fogok megnevezni.

Blomkvist rándított egyet a vállán, és hagyta a dolgot.

– Kinyilvánította, hogy ezt az ügyet a legnagyobb diszkrécióval kell kezelni, és olyan kevés embert bevonni, amennyit csak lehetséges. Bjurmannak köze sem lett volna szabad, hogy legyen hozzá, ez nem az ő szintje volt. De miután már tudott róla, inkább megtartottuk őt, mint hogy beavassunk még valakit. Gondolom, hogy ugyanez vonatkozott rám, a sokadrangú hivatalnokra is. Az egész nemzetbiztonsági hivatalban összesen hét ember tudott Zalacsenkóról.

– És rajtuk kívül még hányan?

– 1976-tól 1990 elejéig… a kormányban, a katonai felső vezetésben és a nemzetbiztonságnál összesen úgy húszan.

– Na és 1990 eleje óta?

Björck megvonta a vállát.

– Abban a pillanatban, hogy összeomlott a Szovjetunió, már nem volt érdekes a számunkra.

– De mi történt azután, hogy Zalacsenko Svédországba érkezett?

– Őszintén szólva… Zalacsenko óriási fogás volt nekünk, akik benne voltunk az ügyben, az egész karrierünk rá épült. De félre ne értsen, azért munka volt ez. Én voltam Zalacsenko kalauza Svédországban, és az első tíz évben hetente több alkalommal is találkoztunk. Ezek voltak a fontos évek, amikor még sok friss információval tudott szolgálni. De arról is szólt a dolog, hogy ellenőrzés alatt tartsuk.

– Milyen értelemben?

– Ravasz egy ördög volt ez a Zalacsenko. Hihetetlenül bizalomgerjesztő tudott lenni, de néha teljesen őrült volt, paranoiás. Komoly ivászatokat folytatott, és olyankor erőszakos lett. Többször is érte kellett mennem éjnek idején, hogy kirángassam a balhéból, amibe keveredett.

– Például?

– Például egy bárban összekapott valakivel, és ronggyá verte a két kidobót, akik megpróbálták lenyugtatni. Nem volt nagydarab, de rendkívül képzett a közelharcban, amit sajnos elég sokszor bemutatott. Egyszer a rendőrségről kellett kihoznom.

– Tehát megkockáztatta, hogy magára vonja a figyelmet. Ez nem vall egy profi kémre.

– Ő ilyen volt. Nem követett el bűncselekményt Svédországban, sosem tartóztatták le. Adtunk neki svéd nevet, útlevelet és személyi igazolványt. A nemzetbiztonság tartotta fenn a lakását, és még fizetést is kapott, csak hogy elérhető legyen. De az ivástól és a nőktől nem tudtuk távol tartani. Annyit tehettünk, hogy takarítottunk utána. Ez az én dolgom volt 1985-ig, amikor új megbízatást kaptam, és Zalacsenkót átvette tőlem valaki más.

– És Bjurman?

– Igazság szerint ő csak ballaszt volt, nem különösebben okos, igazából rossz ember a rossz helyen. Csak véletlenül keveredett bele az egész Zalacsenko-ügybe, és csak a legelején, meg még néhány alkalommal, amikor el kellett intézni valami jogi formaságot. A felettesem megoldotta az ő problémáját.

– Hogyan?

– A lehető legegyszerűbb módon. Állást szerzett neki a rendőrségen kívül, egy ügyvédi irodában, ami hogy úgy mondjam, erős szálakkal kötődött hozzánk.

– A Klang & Reinénél.

Björck szúrós pillantást vetett Mikaelre.

– Igen. A megbízásait, az ügyeit mindig a nemzetbiztonságtól kapta. Így bizonyos értelemben az ő karrierje is Zalacsenkóra épült.

– És hol van Zalacsenko most?

– Azt nem tudom. 1985-ben megszakadt a kapcsolatunk, és tizenkét évig nem is láttam. Utoljára 1992-ben hallottam róla, amikor elhagyta Svédországot.

– Hát úgy látszik, visszatért. És beszállt a fegyver-, drog- és leánykereskedelembe.

– Nem lennék meglepve. De még mindig nem tudjuk biztosan, hogy tényleg Zalát keresi-e.

– Szerintem mikroszkopikus méretű annak az esélye, hogy két Zalacsenko szerepeljen ebben a történetben. Mi volt a svéd neve?

– Azt nem mondom el.

– Próbál kibújni?

– Tudni akarta, kicsoda Zala. Megmondtam. De az utolsó darabot nem adom át, amíg meg nem győződtem róla, hogy maga is teljesíti az alku magára eső részét.

– Valószínű, hogy Zala három gyilkosságot követett el, és a rendőrség rossz embert keres. Nagyon téved, ha azt hiszi, hogy megelégszem, amíg meg nem tudom Zala nevét.

– Miből gondolja, hogy nem Lisbeth Salander a gyilkos?

– Tudom.

Björck rámosolygott Blomkvistre. Hirtelen biztonságosabbnak érezte a helyzetét.

– Szerintem Zala a gyilkos – mondta Blomkvist.

– Hát nem. Zala nem lőtt le senkit.

– Mitől olyan biztos ebben?

– Attól, hogy Zala hatvanéves elmúlt és rokkant. Az egyik lábát amputálták, úgyhogy nemigen rohangál. Például nem rohant el az Odenplanhoz és Enskedébe sem lövöldözni. Ahhoz kellett volna neki egy mozgássérült-busz.

Eriksson udvariasan Modigra mosolygott.

– Erről Mikaelt kell megkérdeznie.

– Jó, meg fogom.

– Az ő kutatásairól nem beszélhetek önnel.

– És ha az ő gyanúsítottja Zala…

– Vele kell megbeszélnie – szakította félbe Eriksson. – Dag munkájánál segíthetek önnek, de a mi saját kutatásunkba nem engedhetek bepillantást.

Modig sóhajtott.

– Mit mondhat el a listán szereplő emberekről?

– Csak amit Dag leírt, a forrásairól semmit. Meg azt, hogy Mikael már vagy egy tucat nevet kihúzott a listáról. Ez talán segíthet.

Nem, nem segíthet. A rendőrségnek is ki kellene hallgatni őket. Egy bíró. Két ügyvéd. Politikusok, újságírók… és kollégák. Jó kis körhinta. Modig tudta, hogy ezt rögtön a gyilkosság utáni napon kellett volna megcsinálnia.

Megakadt a szeme az egyik néven. Gunnar Björck.

– Ennek az embernek nincs itt a címe.

– Nincs.

– Miért?

– Mert a nemzetbiztonságnál dolgozik. Titkos a címe. Dag sosem tudta levadászni.

– És maguk? – mosolyodott el Modig.

– Kérdezze Mikaelt.

Modig a falat nézte Svensson asztala fölött, és gondolkodott.

– Lehet egy személyes kérdésem?

– Parancsoljon.

– Maga szerint ki ölte meg a barátaikat és azt az ügyvédet?

Eriksson szerette volna, ha ott van Blomkvist, és neki kell ilyen kérdésekre válaszolnia. Kínos érzés volt, hogy egy nyomozó faggatja. Még kellemetlenebb, hogy nem mondhatta el neki, pontosan milyen következtetésekre jutott a Millennium stábja. Aztán meghallotta a háta mögött Berger hangját.

– A mi elméletünk szerint a gyilkosságok célja az volt, hogy megakadályozzák a Dag könyvében szereplő információk valamelyik részének nyilvánosságra kerülését. Azt viszont nem tudjuk, hogy ki a gyilkos. Mikael most egyvalakire koncentrál, aki Zalának nevezi magát.

Modig a Millennium főszerkesztője felé fordult, aki két kávésbögrét nyújtott át nekik, rajtuk a HTF nevű civilszervezet és a Kereszténydemokrata Párt emblémájával. Berger kedvesen rámosolygott, és visszament az irodájába.

Három perccel később újra megjelent.

– Modig nyomozó, a főnöke telefonált, azt mondja, a mobilja ki van kapcsolva. Szeretné, ha visszahívná.

Sajtóközleményt adtak ki arról, hogy végre látták Lisbeth Salandert. Azt is megemlítették, hogy valószínűleg egy Harley Davidsonnal közlekedik, és fegyvere van, amivel megsebesített egy személyt Stallarholmen körzetében.

A rendőrség útakadályokat állított fel a Strängnäsbe, Södertäljébe és Mariefredbe vezető utakon. Minden Södertälje és Stockholm között közlekedő vonatot ellenőriztek aznap este. Mégsem találtak senkit, akire illett volna Salander személyleírása.

Hét óra tájban egy rendőrjárőr megtalálta a Harley-Davidsont Älvsjö közelében, aminek következtében a keresés most már nem Södertäljére, hanem Stockholmra koncentrálódott. Az älvsjői rendőr azt is jelentette, hogy megtalálta egy bőrkabát darabját a Svavelsjöi MK emblémájával. A lelet hírére Bublanski felügyelő a homlokára tolta a szemüvegét, és komoran bámult ki a sötétségbe kungsholmeni irodája ablakából.

A nap fejleményei csak még jobban összezavartak mindent. Salander barátnőjének elrablása, az ökölvívó Paolo Roberto megmagyarázhatatlan felbukkanása, aztán a södertäljei gyújtogatás és a környéken talált holttestek. És most mindennek a tetejébe ez a stallarholmeni eset.

Bublanski kiment az előtérbe, és megnézte Stockholm és környékének térképét. Megtalálta Stallarholment, Nykvarnt, Svavelsjőt és végül Älvsjőt, a négy helységet, amelyek látszólag különböző okokból, de valamennyien a rendőrség érdeklődésének középpontjába kerültek. Tekintete Enskedére vándorolt. Felsóhajtott. Az a kellemetlen érzés fogta el, hogy a nyomozás az események mögött messze lemaradva kullog. Akármi áll is az enskedei gyilkosságok hátterében, jóval bonyolultabb, mint gondolták.

Blomkvist nem értesült a stallarholmeni eseményekről. Délután három óra körül hagyta el Smådalarőt. Egy benzinkútnál megállt, és egy kávé mellett próbálta megérteni mindazt, amit kiderített.

Meglepte, hogy Björck ennyi részletet kiadott, viszont semmiképpen sem volt hajlandó átadni a kirakós legutolsó darabját: Zalacsenko svéd személyazonosságát.

– Megegyeztünk – mondta Blomkvist.

– És én teljesítettem is a magam részét. Elmondtam, kicsoda Zalacsenko. Ha ennél többet akar, új egyezséget kell kötnünk. Garanciát kell kapnom arra, hogy a nevemet eltünteti a teljes kutatási anyagból. És arra is, hogy semmi módon nem említ meg Zalacsenkóval kapcsolatban.

Blomkvist beleegyezett abba, hogy magát megnevezni nem kívánó forrásként hivatkozik Björckre, de azt nem tudta garantálni, hogy valaki – például a rendőrség – nem fogja őt beazonosítani.

– A rendőrség miatt nem izgulok – mondta Björck.

Abban maradtak, hogy alszanak erre egyet-kettőt, és majd később folytatják.

Blomkvistnek kávézás közben olyan érzése támadt, hogy ott van valami az orra előtt, és mégsem látja. Olyan közel jutott már, hogy ki tudta venni a formákat, de még nem volt képes kiélesíteni a képet. Aztán eszébe jutott, hogy van még valaki, aki esetleg fényt deríthet a történetre. Nem is volt messze az erstai rehabilitációs központ. Megnézte az óráját. Meg kellene látogatnia Holger Palmgrent.

A beszélgetés teljesen kimerítette Björcköt. A dereka jobban fájt, mint eddig valaha. Bevett három fájdalomcsillapítót, és elnyújtózott a heverőn. Kavarogtak a fejében a gondolatok. Egy óra múlva felkelt, vizet forralt, és elővett egy teafiltert. Leült a konyhaasztal mellé tovább töprengeni.

Megbízhat Blomkvistben? A kezében van. De visszatartotta a legfontosabb információt: Zala személyazonosságát és a szerepét az egész történetben.

Hogy keveredett bele egyáltalán? Ő csak fizetett pár kurvának. Agglegény volt. Az a tizenhat éves kis ribanc még csak nem is tett úgy, mintha tetszene neki. Érezte rajta az undort.

Rohadt kurva. Csak ne lett volna olyan fiatal. Ha legalább húszéves lett volna, már nem tűnne olyan rondának az egész ügy.

Zalacsenko…

Strici. Milyen ironikus. Zalacsenko kurváit kefélte. De neki volt annyi esze, hogy a háttérben maradjon.

Bjurman és Salander.

És Blomkvist.

Kiút kell, kiút kell…

Egyórányi lázas gondolkodás után bement a dolgozószobába, és megkereste a cédulát a telefonszámmal, amit előző héten hozott el az irodájából. Nem ez volt az egyetlen dolog, amit eltitkolt Blomkvist elől. Pontosan tudta, hol van Zalacsenko, de az igaz volt, hogy már több mint tizenkét éve nem beszéltek. Most sem érzett rá semmi vágyat.

De Zalacsenko meg fogja érteni a problémát. Arra is képes lesz, hogy eltűnjön szem elől. Külföldre megy, és visszavonul. Ha viszont elkapják, az kész katasztrófa lenne. Akkor minden összeomlik.

Sokáig habozott, mielőtt felhívta a számot.

– Halló, Sven Jansson vagyok – mondta.

Rég nem használta már ezt a nevet. De Zalacsenko azonnal felismerte.

28. FEJEZET

Április 6., szerda

Bublanski este nyolckor ült le Modiggal egy kávéra meg némi harapnivalóra a Vasagatanon. Modig még sosem látta a főnökét ennyire lehangoltnak. Elmesélte neki, mi történt aznap. Aztán megfogta a kezét. Életében most először érintette meg Bublanskit, és most sem volt semmi más oka, csak a bajtársiasság. Bublanski szomorúan elmosolyodott, és ugyanolyan barátságosan megveregette az ő kezét.

– Talán nyugdíjba kéne mennem – mondta.

Modig együttérzően mosolygott.

– Teljesen szétesik a nyomozás – meredt maga elé Bublanski. – Már most darabokban hever. Tájékoztattam Ekströmöt a mai eseményekről, mire ő csak annyit mondott, hogy tegye, amit jónak lát. Abszolút cselekvésképtelen.

– Nem illik ilyeneket mondani egy felettesről, de szerintem Ekström szórakozzon az anyukájával.

Bublanski bólintott.

– Hivatalosan továbbra is részt vehetsz a nyomozásban, de azt ne várd, hogy bocsánatot kér. Faste is teljesen felkapta a vizet, és azóta is ki van kapcsolva a telefonja. Ha holnap sem kerül elő, valakit elküldök, hogy keresse meg.

– Felőlem Faste is kimaradhat belőle. Hedströmmel mi lesz?

– Semmi. Én vádat akartam emelni ellene, de Ekström nem mer. Viszont kirúgtuk, és elbeszélgettem Armanskijjal is. Megszakítottuk a munkakapcsolatot a Miltonnal, ami sajnos azt jelenti, hogy Sonny Bohmant is elvesztettük. Kár érte, ő jó nyomozó.

– Armanskij hogy fogadta?

– Összetört. Igazából az a furcsa…

– Micsoda?

– Azt mondta, Salander sosem kedvelte Hedströmöt. Egyszer javasolta is, hogy rúgják ki. Szánalmas kis faszkalapnak nevezte, de úgy látszik, nem magyarázta el, hogy miért.

– Ez tényleg érdekes.

– Curt még mindig Södertäljében van. Carl-Magnus Lundin házát is át akarják kutatni. Jerker meg Kenneth „Vagabund” Gustafsson darabjait keresgéli. És mielőtt lejöttem ide, hívott, hogy találtak egy másik hullát is. A ruháiból ítélve valószínűleg nő, de már jó régóta ott lehet.

– Szóval egy egész kis temető. Jan, azért ezeket talán mégsem Salander csinálta.

Bublanski órák óta először elmosolyodott.

– Nem, ezt nem. De akkor is fegyvere van, és meglőtte Lundint.

– Azt azért jegyezzük meg, hogy lábon lőtte, és nem fejbe. Lundin esetében ugyan ez nem nagy különbség, de ne felejtsük el, hogy az enskedei gyilkosságok elkövetője kiváló lövész.

– Sonja… Ez az egész teljesen abszurd. Magge Lundin és Sonny Nieminen két nehézfiú, óriási priusszal. Lundin talán felszedett egy-két kilót, és nincs a legjobb formában, de még így is veszélyes. Nieminen pedig egy brutális állat, akitől a legkeményebbek is tartanak. Egyszerűen nem értem, hogy egy ilyen vézna kislány, mint Salander, hogy tudta így eltángálni őket. Nem mintha nem érdemelték volna meg. Csak azt nem értem, hogyan sikerülhetett neki.

– Hát ezt tőle kell majd megkérdezni, ha előkerítjük. De végül is tudjuk róla, hogy hajlamos az erőszakra. A kérdés az, hogy volt-e oka megtámadni Lundinékat.

– Egy kislány két pszichopatával egy nyaralóban… – mondta Bublanski – egy-két okot el tudok képzelni…

– Az nem lehet, hogy volt ott más is, aki segített neki?

– A jelentésben semmi nem utal erre. Salander bent járt a nyaralóban. Volt az asztalon egy kávéscsésze. Emellett megvan Anna Viktoria Hansson vallomása is, aki minden mozdulatot szemmel tart arrafelé, mint valami őrszem. Megesküszik rá, hogy Salanderen és a mi két hősünkön kívül senki nem járt arra.

– De hogy jutott be Salander a házba?

– Kulccsal. Gondolom, Bjurman lakásáról hozta el. Emlékszel, hogy…

– Az átvágott pecsét! Szóval nem tétlenkedett…

Modig az ujjaival dobolt az asztalon, aztán kicsit elkanyarodott a témától.

– Azt megerősítettük már, hogy Lundin részt vett-e Miriam Wu elrablásában?

– Paolo Roberto három tucat motoros fényképét nézte meg. Első pillantásra szemernyi kétség nélkül kiválasztotta az övét, hogy ő volt ott a nykvarni raktárban.

– És Blomkvist?

– Neki még meg sem mondtam. Nem veszi fel a mobilját.

– De Lundinra az ő személyleírása is illik Salander lundagatani támadójáról. Tehát feltehetjük, hogy a Svavelsjöi Motorosklub már egy ideje vadászik Salanderre. De miért?

Bublanski széttárta a karját.

– Lehet, hogy Salander végig Bjurman nyaralójában lakott? – tűnődött el Modig.

– Erre én is gondoltam. De Jerker nem hiszi. A ház nem úgy néz ki, mint amiben laktak az utóbbi időben, és van egy szemtanúnk, aki látta, hogy Salander gyalog érkezett.

– De miért ment egyáltalán oda? Nem hiszem, hogy találkozót beszélt volna meg Lundinnal.

– Hát az nem valószínű. Biztosan keresett ott valamit. Mi csak iratokat találtunk, Bjurman Salander utáni nyomozásának az eredményeit. A szociális munkások, a gyámügy meg az iskola jelentései. De néhány mappa mintha hiányozna. Meg vannak számozva, és csak az l-es, a 4-es és az 5-ös volt ott.

– Ez azért elég érdekes. Minek keres Salander információt saját magáról? – kérdezte Modig.

– Két ötletem van. Vagy el akar rejteni valamit, amit Bjurman leírt, vagy ki akar valamit deríteni. De van még egy kérdés. Miért gyűjtött össze róla ennyi mindent Bjurman, és miért rejtette el ezt az anyagot a nyaralóban? Úgy néz ki, Salander a padláson találta a papírokat. Bjurman a gyámja volt, a pénz- és egyéb ügyeinek a kezelésével bízták meg. De eszerint az anyag szerint szinte megszállottan dokumentálta az egész életét.

– Egyre kétesebb személyiségnek tűnik ez az ügyvéd. Ma is ezen gondolkodtam, amikor nézegettem a prostik kuncsaftjainak listáját. Kicsit reménykedtem is, hogy megtalálom rajta a nevét.

– Végül is nem lett volna csoda – bólintott Bublanski. – Emlékezz csak arra az erőszakos pornóra, amit a gépén találtál. A szerkesztőségben volt valami?

– Nem igazán. Blomkvist a listán szereplőket kutatja fel, de Malin Eriksson, az egyik szerkesztő azt mondja, nem talált semmi érdekeset. Jan…

– Igen…?

– Nem hiszem, hogy Salander tette volna bármelyiket. Mármint sem az odenplani, sem az enskedei dolgot. Ugyanúgy meg voltam győződve róla, hogy ő volt, mint mindenki más, de most már nem hiszem. És nem igazán tudom megmagyarázni, miért.

Bublanski azt vette észre, hogy egyetért Modiggal.

Az óriás fel-alá lépdelt Lundin svavelsjői házában. Megállt a konyhaablaknál, és kinézett az útra. Már vissza kellett volna érniük. Rossz előérzete támadt. Valami nem stimmel.

Nem tetszett neki, hogy egyedül van ebben a házban. Nem érezte otthon magát. Az emeleti szobájában huzat volt, és mindig furcsa zajokat hallott. Próbálta leküzdeni ezt a kellemetlen érzést. Tudta, hogy butaság, de mindig utált egyedül lenni. Attól sohasem félt, hogy embereket szedjen cafatokra, de az üres vidéki házakat leírhatatlanul nyomasztónak találta. Nem bírta levetkőzni azt az érzést, hogy valami gonosz erő figyeli az ajtó repedésén keresztül. Mintha még a lélegzetvételét is hallotta volna.

Korábban azzal akadtak problémái, hogy félt a sötétben. Le is rendezte azokat az ismerőseit, akiket szórakoztatott az ilyesmi. Lerendezni másokat, ehhez mindig értett. De akkor is zavaró volt… Utálta a sötétet és az egyedüllétet… a lényeket, amik a sötétséget és a magányt lakták… Nagyon szerette volna, ha már hazajön Lundin.

Az idegességet zenehallgatással próbálta leküzdeni, aztán valami olvasnivaló után nézett Lundin polcain. Talált néhány férfi- és motoros magazint meg olcsó thrillert. De ez sem segített, szorongása egyre erősödött. Megtisztította és beolajozta a táskájában tartott pisztolyt, ami egy kis időre megnyugtatta.

Végül aztán nem tudott tovább a házban maradni. Kiment a kertbe egy kis friss levegőt szívni. Úgy állt, hogy őt ne vegyék észre a szomszédok, de ő minden mozgást láthasson. Aztán csak visszament a házba, de előtte sokáig toporgott az ajtónál, mire nagy nehezen be mert lépni.

Hétkor megnézte a híradót a TV4-en. Rémülten nézte a főcímeket és a tudósítást a stallarholmeni lövöldözésről. Felrohant a lépcsőn a szobájába, és egy zsákba tömködte a holmiját. Két perc múlva már a fehér Volvóban ült.

A legjobbkor menekült el. Még két kilométerre sem volt Svavelsjőtől, amikor két rendőrautó húzott el mellette a falu felé tartva.

Hosszas győzködés után Blomkvistet végül is beeresztették Holger Palmgrenhez. Annyira kitartó volt, hogy az ápolónő felhívta dr. Sivarnandant, aki a közelben lakhatott, mert negyedórán belül megérkezett, és átvette a nővértől a makacs újságírót. Eleinte a legkevésbé sem bizonyult megértőnek. Az elmúlt két hétben sok riporter nyomozta ki, hol van Palmgren, és mindent bevetettek, hogy nyilatkozatot csikarjanak ki belőle. Palmgren azonban fogadni sem volt hajlandó őket, így a személyzetet utasították, hogy senkit ne engedjenek be hozzá.

Dr. Sivarnandan aggódva követte figyelemmel a nyomozást. Nagyon megrázták a Salanderről megjelenő hírek. Páciense mély depresszióba zuhant, amit Sivarnandan szerint az okozott, hogy Palmgren nem volt képes segíteni Salanderen. A rehabilitációs kezelést is megszakította, és egész nap a Salander utáni hajszát követte nyomon az újságokban és a tévében. Ha pedig nem, akkor csak ült a szobájában, és tépelődött.

Blomkvist vagy ötször is elmondta a doktornak, hogy ő nem nyilatkozatért jött, ő Salander jó barátja, aki meg van győződve az ártatlanságáról, és kétségbeesetten keres valamit, ami bizonyos szempontból megvilágítaná a múltját.

Dr. Sivarnandant nehéz volt meggyőzni. Blomkvistnek részletesen el kellett mesélnie, mi a szerepe az egész történetben. Sivarnandan csak félórás vitát követően engedett. Arra kérte Blomkvistet, hogy várjon, amíg felmegy Palmgrenhez, és megkérdezi, óhajtja-e fogadni.

Tíz perc múlva visszatért.

– Hajlandó fogadni magát. De jól jegyezze meg: ez a látogatás nem interjú, egy szó sem jelenhet meg róla a sajtóban.

– Nem is fog.

Palmgren aprócska szobájában egy ágy, egy író- és egy konyhaasztal, valamint két szék állt. Ő maga teljesen ősz volt, és csontsovány. Láthatóan egyensúlyproblémái voltak, de azért felkelt, amikor Blomkvistet bevezették hozzá. Nem nyújtott kezet, csak odamutatott az egyik székre. Blomkvist leült. Dr. Sivarnandan is a szobában maradt. Palmgren elmosódó beszédét eleinte nehéz volt megérteni.

– Ki maga, aki azt állítja, hogy Lisbeth barátja, és mit akar tőlem?

– Önnek nem kell mondania semmit. Először azt szeretném, ha meghallgatná, amit én mondok.

Palmgren kimérten bólintott, és odacsoszogott a másik székhez.

– Két éve ismertem meg Lisbeth Salandert. Azért béreltem fel, hogy adatokat gyűjtsön nekem. Meglátogatott ott, ahol akkor éltem, és néhány hétig együtt dolgoztunk.

Latolgatta magában, hogy mennyit kell elmondania Palmgrennek. Aztán úgy döntött, hogy a lehető legközelebb marad az igazsághoz.

– Ez idő alatt két fontos dolog történt. Az egyik az volt, hogy Lisbeth megmentette az életemet. A másik, hogy egy időre nagyon jó barátok lettünk. Elég jól megismertem, és nagyon nagyra tartom őt.

Anélkül, hogy a részletekbe bocsátkozott volna, Blomkvist azt is elmondta Palmgrennek, hogyan ért véget a kapcsolatuk tavalyelőtt karácsonykor, amikor Lisbeth külföldre ment. Aztán beszámolt a munkájáról is, arról, hogy hogyan gyilkolták meg Svenssont és Johanssont, és hogyan keveredett bele ő az ügybe.

– Hallottam, hogy önt sokat zaklatták már az újságírók. Én most csak a szavamat adhatom arra, hogy nem egy újabb eszement cikkhez gyűjtök anyagot. Lisbeth miatt, a barátjaként vagyok itt. Egyike vagyok annak a néhány embernek az országban, akik habozás és hátsó szándék nélkül az ő oldalán állnak. Hiszem, hogy ártatlan. Hiszem, hogy a gyilkosságok hátterében egy Zalacsenko nevű ember áll.

Blomkvist megállt. Palmgren szeme felvillant, amikor meghallotta Zalacsenko nevét.

– Ha bármit tud mondani, ami segít megérteni Lisbeth múltját, akkor itt az ideje. Ha nem akar segíteni, akkor csak mindkettőnk idejét vesztegetem, de legalább tudom, hol áll.

Palmgren egész idő alatt nem szólt egy szót sem. Amikor Blomkvist befejezte, megint felvillant a szeme. De most mosolygott. Olyan tisztán beszélt, ahogy csak tudott.

– Maga tényleg segíteni akar neki.

Blomkvist bólintott. Palmgren előrehajolt ültében.

– Milyen volt a kanapéja?

– Hát, amikor még én jártam nála, egy kopott, ritka ronda kanapéja volt, olyan ritka ronda, hogy már ettől lehetett értékes. Szerintem az ötvenes évek elejéről való. Volt rajta két formátlan párna, valami sárga mintával. Amikor utoljára láttam, már több helyen kiszakadt a kárpitja, és kilógott a bélése.

Palmgren hirtelen felnevetett, ami inkább krákogásnak hangzott. Aztán felnézett dr. Sivarnandanra.

– Hát a lakásán járt, annyi biztos. Mit gondol, doktor úr, van rá mód, hogy a vendégemet megkínáljuk egy csésze kávéval?

– Természetesen – kelt fel a helyéről dr. Sivarnandan. Az ajtóból még visszafordult, és biccentett Blomkvistnek.

– Alekszandr Zalacsenko… – motyogta Palmgren, amikor az orvos kiment a szobából.

– Szóval ismeri ezt a nevet?

– Lisbethtől… És azt hiszem, fontos lenne elmondanom valakinek ezt a történetet… ha netán meghalnék, ami egyre valószínűbb.

– Lisbeth? De hát honnan tudná Lisbeth, hogy ő egyáltalán a világon van?

– Ő Lisbeth apja.

Blomkvist először nem is értette, mit mond Palmgren. Aztán felfogta a szavait.

– Hogy micsoda…?!

– Zalacsenko a hetvenes években jött ide. Valamiféle politikai menekült volt. Erről sosem tudtam sokat, Lisbeth elég szűkszavúan mesélt róla. Egyáltalán nem szeretett erről beszélni.

A születési anyakönyvi kivonata. Apa: ismeretlen.

– Zalacsenko Lisbeth apja… – ismételte el Blomkvist.

– Egész ismeretségünk alatt mindössze egyetlenegyszer mondta el, mi történt. Körülbelül egy hónappal az agyvérzésem előtt. Szóval, ha jól értettem, Zalacsenko a hetvenes években jött Svédországba. 1977-ben ismerkedett meg Lisbeth anyjával, és a kapcsolatukból két gyermek született.

– Kettő?

– Lisbeth és az ikertestvére, Camilla.

– Te jóisten, kettő van belőle?

– Nagyon különböznek, kétpetéjűek. De ez egy másik történet. Lisbeth anyját Agneta Sofia Sjölandernek hívták. Tizenhét éves volt, amikor megismerte Zalacsenkót. A körülményekről nem tudok semmit, de gondolom, könnyű préda volt egy idősebb, tapasztaltabb férfi számára. Gondolom, teljesen lenyűgözte, és fülig beleszeretett. Aztán kiderült, hogy Zalacsenko minden, csak nem rendes ember. A lány nyilván nyugodt, biztos jövőről álmodozott mellette, de ő a legkevésbé sem akart megnősülni. Nem is házasodtak össze, de 1979-ben Lisbeth anyja Sjölanderről Salanderre változtatta a nevét. Gondolom, annak kifejezésére, hogy összetartoznak.

– Ezt hogy érti?

– Zala. Salander.

– Jézusom… – nyögte Blomkvist.

– Elkezdtem felkutatni ezt a dolgot, épp, mielőtt rosszul lettem. Joga volt felvenni ezt a nevet, mert az édesanyját, Salander nagyanyját tényleg Salandernek hívták. Aztán Zalacsenko még időben bizonyságot tett róla, hogy nem akármilyen pszichopata. Keményen ivott, és súlyosan bántalmazta Agnetát. Ha jól tudom, még akkor is, amikor a két kislány már megvolt. Lisbeth úgy emlékezett vissza, hogy Zalacsenko időről időre felbukkant. Néha hosszú időre eltűnt, de aztán megint megjelent a lundagatani lakásban. És mindig ugyanaz történt. Csak szexért és italért ment oda, aztán a legváltozatosabb módokon alázta meg Lisbeth édesanyját. Legalábbis Lisbeth azt mesélte, hogy többről volt szó fizikai bántalmazásnál. Fegyverrel fenyegetőzött, szadizmust és lelki terrort egyaránt alkalmazott. És egyre csak rosszabb lett minden. Lisbeth anyja a nyolcvanas évek legnagyobb részét állandó rettegésben élte le.

– A gyerekeket is bántotta?

– Nem. Úgy tűnik, a lányai egyáltalán nem érdekelték. Nem is igen szólt hozzájuk. Az anyjuk mindig beküldte őket a kisszobába, amikor Zalacsenko megérkezett, és engedély nélkül nem volt szabad kijönniük. Időnként elfenekelte Lisbethet vagy a testvérét, de leginkább azért, mert idegesítették vagy az útjában voltak. Az erőszak csak az édesanyjuk felé irányult.

– Szegény, szegény Lisbeth…

Palmgren bólintott.

– Én voltam az első, akinek erről beszélt. Akkor döntöttem úgy, hogy meg kell valahogy semmisíteni azt az ostoba végzést a cselekvőképtelenségről. Van olyan okos, mint bárki, akit ismerek. Újra akartam tárgyaltatni az ügyét a körzeti bírósággal, de akkor jött az agyvérzés… és itt tértem magamhoz.

Körbemutatott szűkös lakosztályában. Kopogtak, és egy ápolónő kávét hozott be. Palmgren csendben ült, amíg ki nem ment a szobából.

– Lisbeth történetének azonban vannak bizonyos aspektusai, amiket nem értek – folytatta aztán. – Agnetát tucatnyi alkalommal kellett kórházba vinni. Olvastam a róla készült feljegyzéseket. Tökéletesen nyilvánvaló volt, hogy súlyos testi sértés áldozata volt, és régen közbe kellett volna lépni. De nem történt semmi. Lisbethre és Camillára a szociális segélyszolgálat vigyázott, amíg ő bent volt, de amint kiengedték, ment tovább minden ugyanúgy. Kizárólag az egész rendszer összeomlásaként tudom értelmezni azt, hogy Agnetának muszáj volt ezt tovább tűrnie. És aztán történt valami. Lisbeth úgy mondja, hogy megtörténtek a gonosz dolgok.

– Mik voltak azok?

– Zalacsenko eltűnt néhány hónapra. Lisbeth közben tizenkét éves lett. Úgy tűnik, már kezdte azt hinni, hogy az apja örökre elment. De persze nem így történt. Egy nap visszatért. Agneta bezárta a lányokat a kisszobába, aztán lefeküdtek Zalacsenkóval. És akkor az hirtelen ütni kezdte. Élvezte, ha másokat verhet. Csakhogy a két bezárt kislány ezúttal másképp reagált. Camilla pánikba esett, hogy mi lesz, ha valaki megtudja, mi folyik náluk. Mindent elfojtott, és már ő maga is elhitte, hogy az anyját sosem bántották. Mikor a verésnek vége lett, a korábbi esetekben mindig odament az apjához, és megölelte, mintha mi sem történt volna.

– Védekező reakció.

– Az bizony. Lisbethet azonban más fából faragták. És ezúttal közbelépett. Kiment a konyhába, fogott egy kést, és vállon szúrta vele Zalacsenkót. Összesen ötször döfte meg, mielőtt el tudta venni tőle a kést, és arcon csapta. Nem voltak mélyek a sebei, de vérzett, mint a leszúrt malac, és elrohant.

– Ez rávall Lisbethre.

– Hát igen. – Palmgren halványan elmosolyodott. – Lisbeth Salanderrel nem jó kikezdeni. Az egész világhoz úgy áll hozzá, hogy ha puskát fognak rá, szerez egy nagyobbat. Ezért félek olyan rettenetesen attól, hogy mi lesz most.

– Tehát ezek voltak a gonosz dolgok?

– Nem, nem. Még két dolog történt. Nem is értem őket. Először is, Zalacsenko sérülései elég súlyosak voltak, muszáj volt orvoshoz mennie. Arról pedig az orvosnak hivatalból értesítenie kellett volna a rendőrséget.

– És?

– És semmi nyomát nem voltam képes felfedezni a dolognak. Lisbeth emlékszik rá, hogy jött hozzájuk egy férfi, és beszélt Agnetával. De nem tudja, ki volt, és mit mondott. De aztán az édesanyja közölte vele, hogy Zalacsenko megbocsátott neki.

– Megbocsátott…???

– Ezt a kifejezést használta.

Blomkvist hirtelen megértette.

Björck. Vagy valamelyik kollégája. Fel akart takarítani Zalacsenko után. Hogy rohadnának meg… Lehunyta a szemét.

– Mi az? – kérdezte Palmgren.

– Azt hiszem, tudom, mi történt. És valaki megfizet érte. De csak folytassa.

– Zalacsenko megint hónapokra eltűnt. Lisbeth várta, és felkészült az érkezésére. Az iskolából is lógott, hogy vigyázhasson az anyjára. Rettegett tőle, hogy Zalacsenko komolyan bántani fogja. Felelősséget érzett az anyjáért, aki nem mert elmenni a rendőrségre vagy szakítani Zalával, de talán nem is értette, mennyire komoly a helyzet. De éppen azon a napon, amikor Zalacsenko felbukkant, Lisbeth iskolában volt. Épp akkor jött ki a lakásból, amikor hazaért. Nem szólt semmit, csak a szemébe meredt. Lisbeth bement a lakásba, és eszméletlenül találta az anyját a konyhapadlón.

– De Zalacsenko nem bántotta Lisbethet?

– Őt nem. Akkor érte utol az apját, amikor beszállt az autójába. Letekerte az ablakot, hogy mondjon neki valamit. Lisbeth készült erre. Bedobott az autóba egy tejesdobozt, amit előtte megtöltött benzinnel. Utána egy égő gyufát.

– Te jó ég…

– Kétszer próbálta megölni az apját. De másodjára következményei is lettek. Ha a Lundagatan közepén máglyaként lángol egy férfi, az nehezen marad észrevétlen.

– De túlélte.

– Viszont rettenetes fájdalmai voltak. Az egyik lábát amputálni kellett. Az arca, és több más testrésze is súlyosan megégett. Lisbeth pedig a St. Stefan gyermekpszichiátriai klinikára került.

Annak ellenére, hogy úgy gondolta, az egészet kívülről tudja, Salander még egyszer átolvasta az anyagot, amit magáról talált Bjurman irattartóiban. Az ablak mellett ült, és kinyitotta a Miriam Wutól kapott cigarettatárcát. Rágyújtott, és kinézett az ablakon Djurgården felé. Felfedezett néhány olyan dolgot az életéből, amelyekről nem is tudott.

Sőt, annyi minden került hirtelen a helyére, hogy egészen elhűlt tőle. Leginkább a Björck által 1991 februárjában iktatott jelentés érdekelte. Nem volt benne biztos, hogy a sok felnőtt közül, aki beszélt vele, melyik volt Björck, de sejtette. Más néven mutatkozott be. Sven Jansson. Minden arcvonására emlékezett, minden szóra, amit kiejtett és minden mozdulatra, amit tett összesen három találkozásuk során.

Az egész egy katasztrófa volt.

Zalacsenko égett a kocsiban, mint maga a pokol. Sikerült kilöknie az ajtót, és kigurulnia, de a lába beleakadt a biztonsági övbe. Emberek rohantak oda, és elcsapkodták a lángokat. Megérkeztek a tűzoltók, és eloltották az autót. A mentők is megjöttek, és ő próbálta rávenni őket, hogy hagyják Zalacsenkót, és az anyját vizsgálják meg. Félrelökték. Aztán odaértek a rendőrök is, és a tanúk rá mutogattak. Próbálta megmagyarázni, mi történt, de mintha senki sem ügyelt volna rá, hirtelen egy rendőrautó hátsó ülésén találta magát, és csak teltek a percek, a percek, a percek, egy óra is elmúlt, mire a rendőrök bementek a lakásba, és megtalálták az anyját.

Agneta Sofia Salander eszméletlen volt. Agysérülést szenvedett. Soha nem épült fel.

Salander már értette, miért nem olvasta senki a jelentést, miért nem tudott hozzájutni Palmgren, és miért nem jutott hozzá még mindig Ekström ügyész. Nem a rendes rendőrség készítette. Hanem valami nemzetbiztonsági görény. Pecsétek tanúsították, hogy az irat a nemzetbiztonsági törvény értelmében szigorúan titkosnak minősül.

Zalacsenko is a nemzetbiztonságnak dolgozott.

Nem jelentés volt ez. Hanem álca. Zalacsenko fontosabb volt, mint Agneta Salander. Nem volt szabad, hogy bárki azonosítsa, vagy leleplezze. Zalacsenko nem létezett.

Nem Zalacsenko volt a probléma – hanem Lisbeth Salander, az eszelős kölyök, aki majdnem leleplezte az egyik legszigorúbban őrzött államtitkot.

Egy olyan titkot, amelyről nem is tudott. Elgondolkodott. Zalacsenko nem sokkal Svédországba érkezése után ismerte meg az anyját. A valódi nevén mutatkozott be. Vagy nem volt még svéd személyazonossága, vagy nem mondta el neki. Ő csak a valódi nevét ismerte. De kapott egy nevet a svéd kormánytól is. Ezért nem találta meg soha sehol.

Értette, mi történt. Ha Zalacsenkót megvádolják az életveszélyt okozó testi sértéssel, Agneta Salander ügyvédje utánanéz a múltjának. Hol dolgozik, Zalacsenko úr? Mi a valódi neve? Honnan származik?

Ha Salander a szociális segélyszolgálathoz kerül, valaki ott is elkezdhet vájkálni. Túl fiatal volt még, hogy vádat emelhessenek ellene, de ha kivizsgálják a benzines támadást, akkor is kiderülhet valami. El tudta képzelni az újságok főcímeit. A vizsgálatot megbízható személynek kellett lefolytatnia. Aztán rápecsételték, hogy szigorúan titkos, és jó mélyre elásták, hogy ne találja meg senki. És ugyanilyen mélyre ásták Salandert is.

Gunnar Björck.

A St. Stefan.

Peter Teleborian.

A magyarázat szinte megőrjítette.

Tisztelt Kormány! Komoly beszédem lesz önökkel, ha egyszer találok valakit, akivel beszélhetek.

Futólag eltűnődött rajta, mit szólna az egészségügyi és szociális miniszter, ha a minisztériumára Molotov-koktélt dobna valaki. De mindenki más hiányában, akit felelősségre vonhatott volna, Teleborian is jó alanynak tűnt. Megjegyezte magában, hogy komolyan el kell beszélgetnie vele, rögtön azután, hogy a többi részét feltakarította ennek a mocsoknak.

De még mindig nem értett mindent. Annyi év után Zalacsenko hirtelen életre kelt. Az a veszély fenyegette, hogy Svensson leleplezi. Két lövés. Svensson és Johansson. Egy pisztoly az ő ujjlenyomataival…

Zalacsenko, vagy akit a kivégzések végrehajtására küldött, nem tudhatta, hogy ő megtalálta a revolvert Bjurman íróasztalának fiókjában, és a kezébe vette. Csak véletlen volt, de ő már az első perctől kezdve világosan látta, hogy van valami kapcsolat Bjurman és Zala között.

És mégsem állt össze a kép. Még egyszer átgondolta, egyenként átnézte a kirakós darabkáit.

Csak egyetlen ésszerű válasz lehetett. Bjurman.

Bjurman kutakodott az életében. Rátalált a kapcsolatra. Megkereste Zalacsenkót.

Nála volt a videó, amin Bjurman megerőszakolja. Ez volt a penge, amit a torkán tartott. Talán arról álmodozott, hogy Zalacsenko majd leveteti vele.

Felpattant, és az íróasztal fiókjából elővette a Bjurman feliratú DVD-t. Még csak tokba sem tette. Nem nézte meg, amióta két évvel ezelőtt megmutatta Bjurmannak. A tenyerén méregette egy ideig, aztán visszarakta a fiókba.

Bjurman kapkodott. Ha nyugton marad, elengedte volna, amint az őt cselekvésképtelenné nyilvánító végzést megsemmisítik. Így meg – ha sikerül a terve – örökre Zalacsenko ölebe lett volna.

Zalacsenko hálózata… melynek néhány csápja a Svavelsjői MK-ig nyúlik…

A szőke óriás!

Ő a kulcs.

Meg kell találnia, és rávennie, hogy elmondja, hol van Zalacsenko.

Újabb cigarettára gyújtott, és a Skeppsholmen melletti citadellát nézte. Aztán a Gröna Lund hullámvasútját. Magában beszélt, olyan hangon, amit valami filmben hallott:

Aaaaaapuuu, elkaplaaaaak…

Fél nyolckor bekapcsolta a tévét, hogy a híradóban megnézze, hogy halad a Lisbeth Salander utáni nyomozás. Valósággal megbénította, amit látott.

Bublanski este nyolc után végre elérte Fastét a mobilján. Nem udvariaskodott, nem kérdezte, hol volt, csak hűvösen közölte vele az utasításait.

Fasténak sok volt a reggeli cirkusz, és olyat tett, amit addig szolgálatban még soha. Fogta, és elment. A telefonját kikapcsolta, beült egy kocsmába a központi pályaudvar mellett, és lehajtott két sört, miközben forrt benne a harag.

Aztán hazament, zuhanyozott, és lefeküdt.

Muszáj volt kialudnia magát.

Az esti híradó elejére felébredt, és a szeme majd kiugrott, amikor meglátta a fő híreket. Holttesteket ástak ki Nykvarnban. Salander meglőtte a Svavelsjői Motorosklub vezetőjét. Hajtóvadászat a déli külvárosokban. Szorul a hurok.

Bekapcsolta a mobilját.

Szinte azonnal hívta az a tetű Bublanski. Azt mondtam, új irányt vett a nyomozás, azonosítani kell egy másik gyilkost, és Faste váltja Holmberget a nykvarni helyszínen. Vagyis miközben a többiek üldözhették Salandert, neki csikkekre kellett vadásznia az erdőben.

És mi a franc köze van ehhez a Svavelsjői MK-nak?

Talán mégis van valami abban, amit az a leszbi Modig ugatott.

Nem, olyan nincs…

Salander kellett hogy legyen.

Őt akarta elkapni. Annyira akarta, hogy a keze is megfájdult, úgy szorította a telefont.

Palmgren nyugodtan figyelte, ahogy Blomkvist fel-alá járkál a kis szoba ablaka előtt. Este fél nyolcra járt, és már vagy egy órája szakadatlanul beszéltek. Végül Palmgren megveregette az asztal lapját.

– Üljön le, mert elhordja a cipőjét.

Blomkvist úgy tett.

– Csak ez a sok titok… – folytatta Palmgren. – Nem értettem az összefüggést, amíg meg nem említette Zalacsenkót. Csak a szakvéleményeket láttam Lisbethről, amelyek szerint nem épelméjű.

– Peter Teleborian…

– Neki is biztosan van valami boltja Björckkel. Nyilván összedolgoznak.

Blomkvist tűnődve bólogatott. Akármi történt is, Teleboriant el fogja érni a riporteri kíváncsiság.

– Lisbeth azt mondta, óvakodjak tőle.

Palmgren összehúzta a szemét.

– Ezt mikor mondta?

Blomkvist néhány pillanatig nem felelt. Aztán Palmgrenre nézett.

– Szóval… a helyzet az… hogy kapcsolatban voltam vele, mialatt bujkált. A számítógépen keresztül. Csak rövid, rejtélyes üzeneteket küldött, de mindig a jó irányba igazított.

Palmgren sóhajtott.

– És ezt persze nem mondta el a rendőrségnek.

– Nem. Nem igazán…

– Lisbeth igen jól bánik a komputerrel.

Arról neked fogalmad sincs, hogy mennyire.

– Nagyon bízom abban a képességében, hogy mindig talpra esik. Nehéz sorsa van, de nagy túlélő.

Annyira nehéz sorsa azért nincsen. Majdnem hárommilliárd koronát nyúlt le. Éhezni nem fog. Van egy zsák aranya, mint Harisnyás Pippinek. (13)

– Azt viszont nem értem – mondta Blomkvist –, hogy miért nem nézett utána ennek az ügynek.

Palmgren megint sóhajtott. Végtelenül szomorúnak látszott.

– Cserbenhagytam – mondta. – Mikor a jogi képviselője lettem, csak egy volt a sok problémás fiatal közül, akikkel dolgom akadt. Stefan Brådhensjőtől, az akkori népjóléti minisztertől kaptam a megbízást. Az első évben nem is láttam Lisbethet, mert még bent tartották a St. Stefanban. Néhányszor beszéltem Teleboriannal, aki azt mondta, hogy pszichotikus, és odabent a legjobb kezelést kapja. De beszéltem Jonas Beringerrel is, az intézet akkori vezetőjével. Azt hiszem, neki nem volt köze az ügyhöz. A kérésemre csináltatott egy értékelést, és együtt megpróbáltuk nevelőszülők segítségével visszailleszteni a társadalomba. Ekkor tizenöt éves volt.

– És maga végig támogatta.

– Nem eléggé. Sajnos… Igaziból csak a metróban történtek után álltam ki mellette. Addigra megismertem és megszerettem. Bátor volt. Megakadályoztam, hogy visszavigyék az intézetbe. Ennek eredménye lett az, hogy cselekvésképtelennek nyilvánították, és engem neveztek ki a gyámjává.

– Björck nyilván nem rohangált a bírókhoz, hogy megmondja nekik, hogyan döntsenek. Ez felkeltette volna a figyelmüket. De azt akarta, hogy bezárják, és megpróbálta elérni, hogy Teleborian és a többiek olyan képet fessenek róla a szakvéleményükben, ami meggyőzi a bíróságot. Akik azonban a maga javaslatát fogadták el.

– Sosem gondoltam úgy, hogy gyámság alá kellene helyezni. De az az igazság, hogy nem sokat tettem ennek a megszüntetéséért. Korábban és sokkal erélyesebben kellett volna cselekednem. De Lisbeth egészen elbűvölt, és… mindig csak halasztgattam. Aztán rosszul lettem.

– Nem kell magát hibáztatnia. Senki nem védte magánál jobban az érdekeit.

– Mindig az volt a baj, hogy nem tudtam eleget. Lisbeth az ügyfelem volt, de soha egy szót sem szólt Zalacsenkóról. Miután kiengedték az intézetből, még éveknek kellett eltelnie, hogy egy kis bizalommal legyen irántam.

– És hogyan kezdett Zalacsenkóról beszélni?

– Fel-felvetettem, hogy meg kellene semmisíttetni a cselekvőképtelenségéről szóló végzést. Alaposan átgondolta, aztán egy nap felhívott, hogy beszélni akar velem. Akkor mondta el a történetet Zalacsenkóról, és hogy hogyan látja ő a történteket. Talán ön is sejti, hogy ez elég sok volt nekem egyszerre, de azonnal elkezdtem a kutatást. És semmilyen svédországi nyilvántartásban nem találtam egyetlen Zalacsenkót sem. Néha az is eszembe jutott, hogy talán csak képzelte az egészet.

– Amikor maga rosszul lett, Bjurmant nevezték ki gyámnak. Nyilván ez sem volt véletlen.

– Nem. Nem hiszem, hogy valaha bizonyítani tudnánk, de arra gondoltam, ha elég keményen próbálkoznánk, talán megtalálhatnánk… azt a valakit, aki átvette Björck helyét, és azóta takarít Zalacsenko után.

– Így már nem csoda, hogy Lisbeth nem hajlandó tárgyalni sem pszichológusokkal, sem a hatóságokkal – mondta Blomkvist. – Amikor megpróbálta, mindig csak rosszabb helyzetbe került. El akarta magyarázni, mi történt, de nem hallgatta meg senki. A kisgyerek, aki egyedül próbálja megvédeni az anyját egy pszichopatától. Aztán megteszi azt, amiről úgy érzi, meg kell tennie, mire becsukják egy elmegyógyintézetbe.

– Ez azért nem ilyen egyszerű. Remélem, azt maga is elfogadja, hogy Lisbethnek csakugyan van valami baja – mondta élesen Palmgren.

– Ezt hogy érti?

– Gondolom, tud róla, hogy az iskolában és egyebütt is voltak problémái.

– Minden újság megírta. Nekem is lettek volna problémáim, ha így telik a gyerekkorom.

– Ezek a problémák messze nem csak az otthoni gondokról szólnak. Minden pszichiátriai szakvéleményt elolvastam, és még csak diagnózis sincs bennük. De azt hiszem, abban egyetérthetünk, hogy Lisbeth Salander más, mint a többiek. Sakkozott már vele?

– Nem.

– Fotografikus memóriája van.

– Azt tudom. Rájöttem, amikor együtt dolgoztunk.

– Imádja a rejtvényeket. Egyik karácsonykor, amikor átjött hozzám vacsorázni, rávettem, hogy oldjon meg néhány feladatot a Mensa (14) intelligenciatesztjéből. Olyasmiket, ahol mutatnak öt különböző szimbólumot, és el kell dönteni, melyik legyen a hatodik a sorban.

– Ismerem.

– Én is próbálkoztam velük, és körülbelül a felét sikerült helyesen megoldanom. Két estém ment rá. Ő egy pillantást vetett a lapra, és minden kérdésre helyes választ adott. Viszont komoly nehézséget okoz neki a másokkal való kapcsolatteremtés. Úgy véltem, Asperger-szindrómás (15) vagy valami hasonló. Ha elolvassa az Asperger-szindróma leírását, talál néhány tünetet, ami illik Lisbethre, de legalább ugyanannyi olyat is, ami egyáltalán nem. Jegyezzük meg, hogy nem bántja azokat, akik békén hagyják, és tisztelettel bánnak vele. De tény, hogy tud erőszakos lenni – Palmgren lehalkította a hangját –, ha provokálják vagy fenyegetik, félelmetes erővel képes visszavágni.

Blomkvist bólintott.

– A kérdés az, hogy most mit tegyünk – mondta Palmgren.

– Megtaláljuk Zalacsenkót – felelte Blomkvist.

Ebben a pillanatban kopogtak, és belépett dr. Sivarnandan.

– Elnézést a zavarásért – mondta. – De ha Lisbeth Salander érdekli önöket, akkor azt hiszem, jobb lenne, ha néznék a híradót.

29. FEJEZET

Április 6., szerda – április 7., csütörtök

Salander reggel még viszonylag nyugodtan ment ki Bjurman nyaralójába. Előző este óta nem kapcsolta be a számítógépet, és napközben sem volt lehetősége meghallgatni a híreket. Arra számított, hogy a stallarholmeni incidenst megemlítik, de arra a viharra nem készült fel, ami a hírekkel tört rá.

Miriam Wu kórházban volt, miután súlyosan megsebesítette egy óriási termetű férfi, aki a lundagatani ház elől rabolta el. Az állapotát súlyosként jellemezték.

Az egykori ökölvívó, Paolo Roberto mentette meg. Arra nem volt magyarázat, hogy ő hogyan került a nykvarni raktárba. Amikor kijött a kórházból, megrohanták a riporterek, de nem kívánt nyilatkozni. Az arca úgy nézett ki, mintha tíz menetre hátrakötötték volna a kezét.

Nem messze attól a helytől, ahol Miriam Wut bántalmazták, két holttestet találtak az erdőben. A tudósítás szerint a rendőrség egy harmadik helyen is ásni készült, és az is lehetséges volt, hogy nem ez az utolsó.

És aztán ott volt a hajsza a szökevény Lisbeth Salander után.

A hurok, mondták, egyre szorul. A rendőrség aznap körbevette Stallarholment. Elhangzott róla, hogy fegyvere van, és veszélyes. Megsebesítette a Pokol Angyalainak egy motorosát, esetleg kettőt. Az eseményre a meggyilkolt ügyvéd, Nils Bjurman nyaralója mellett került sor. Estére a rendőrség kész volt elismerni, hogy talán mégiscsak átjutott a kordonon.

Ekström sajtótájékoztatót hívott össze, de végig csak köntörfalazott. Nem, nem tudja, van-e valami kapcsolata Salandernek a Pokol Angyalaival. Nem, nem tudja megerősíteni a pletykát, hogy Salandert is látták a nykvarni raktárban. Nem, semmi nem utal arra, hogy alvilági bandaháború folyna. Nem, azt sem tudja megerősíteni, hogy egyedül Salander lenne a felelős az enskedei gyilkosságokért. Csakis azért keresik, hogy kihallgathassák a gyilkosságok körülményeivel kapcsolatban.

Salander a homlokát ráncolta. Valami változás történt ebben a nyomozásban.

Felment a netre, és miután elolvasta a híreket, egymás után belépett Ekström, Armanskij és Blomkvist gépére.

Ekström levelezése sok érdekes üzenetet tartalmazott, főleg Bublanskiét, ami 5 óra 22 perckor érkezett. A levél hevesen kritizálta Ekström eddigi tevékenységét. A befejezés gyakorlatilag ultimátum volt. Bublanski követelte, hogy (a) Modig nyomozót azonnali hatállyal helyezzék vissza a nyomozócsoportba, (b) a nyomozás irányuljon más lehetséges elkövetők felé, és (c) azonnal kezdjék el keresni a Zala néven ismert illetőt.

A Salander elleni vádak egyetlenegy bizonyítékra alapulnak, az ujjlenyomataira a gyilkos fegyveren. Ami, emlékeztetem, csak azt bizonyítja, hogy kézbe vette a fegyvert, de azt nem, hogy lőtt volna vele, és azt különösen nem, hogy az enskedai áldozatokat lőtte volna le.

Azt is biztosan tudjuk, hogy szerepelnek az ügyben mások is. A södertäljei rendőrség (eddig) két holttestet ásott ki a raktár közelében, ami Carl-Magnus Lundin unokatestvérének tulajdona. Gyakorlatilag elképzelhetetlen, hogy Salandernek, akármilyen erőszakos, és akármilyen a pszichológiai profilja, bármi köze lenne ezekhez a halálesetekhez.

Bublanski azt is közölte, hogy ha a követelései nem teljesülnek, otthagyja a nyomozócsoportot, mégpedig nem éppen csöndesen. Ekström válasza annyi volt, hogy tegye, amit jónak lát.

Armanskij gépén Salander még meglepőbb információkra bukkant. A bérezési osztállyal folytatott rövid levélváltásból kiderült, hogy Niklas Hedström azonnali hatállyal távozott a cégtől. A szolgálatos biztonsági vezető utasítást kapott, hogy ha Hedström megjelenik, kísérjék az asztalához, hogy magához vehesse a személyes holmiját, majd távolítsák el az épületből. A technikai részlegnek is ment egy levél, hogy érvénytelenítsék Hedström kulcskártyáját.

De a legérdekesebb Armanskij és Frank Alenius, a Milton ügyvédjének levelezése volt. Armanskij azt kérdezte, hogyan lehetne a legjobban képviselni Salandert, ha esetleg letartóztatnák. Alenius azt válaszolta, hogy a Miltonnak semmi oka nincsen egy volt alkalmazott mellé állni, aki gyilkosságot követett el – ez rossz fényt vetne a cégre. Armanskij nyersen azt írta vissza, hogy még mindig nyitott a kérdés, vajon Salandernek tényleg köze van-e a gyilkosságokhoz, és ő támogatni akarja azt a korábbi alkalmazottat, akit ártatlannak gondol.

Blomkvist az előző nap reggele óta nem kapcsolta be a gépét, így újdonság sem volt rajta.

Bohman Armanskij asztalára tette a dossziét, majd leült. Fräklund kinyitotta, és olvasni kezdte. Armanskij az ablaknál állt, és az óvárost nézte.

– Ez az utolsó jelentés, amivel szolgálhatok. Kitettek a nyomozásból.

– Nem a te hibád – mondta Fräklund.

– Nem bizony – helyeselt Armanskij, és ő is leült. Egy kupacba gyűjtött minden anyagot, amit az elmúlt két hétben Bohman leadott neki.

– Beszéltem Bublanskival. Jó munkát végeztél, Sonny. Sajnálja is, hogy meg kell válnia tőled, de Hedström miatt nem tehetett mást.

– Nem probléma. Rájöttem, hogy itt, a Miltonnál könnyebben boldogulok, mint a rendőrségen.

– Kaphatnánk egy összefoglalást?

– Nos, ha az volt a célunk, hogy megtaláljuk Lisbeth Salandert, akkor nyilvánvalóan kudarcot vallottunk. Kész csőd volt a nyomozás, a résztvevői egymással versengtek, és a végére már Bublanski is elvesztette az irányítást.

– Hans Faste…

– Hans Faste egy baromarcú. De nem is ő volt az igazi probléma, nem is a nyomozók hanyagsága. Arról azért Bublanski gondoskodott, hogy minden nyomnak a végére járjunk. Az igazi probléma az, hogy Salander piszkosul ügyesen tünteti el a nyomokat maga után.

– De nem is az volt a feladatod, hogy megtaláld Salandert – szólt közbe Armanskij.

– Nem, és hál' istennek Hedström nem tudta meg, hogy az én valódi dolgom meggyőződni arról, hogy Salandert hamisan vádolják.

– És mit gondolsz erről?

– Kezdetben meg voltam róla győződve, hogy ő a tettes. Most már semmiben sem vagyok biztos. Annyi minden nem vág össze. Egyre inkább hajlok afelé, hogy van valami abban, amit Mikael Blomkvist mond.

– Vagyis azonosítanunk kell a valódi gyilkost. Kezdjük elölről az egész nyomozást? – kérdezte Armanskij, és kávét töltött.

Mimmit megverték, és kórházba került. Pedig semmi köze nem volt az egészhez. Az volt minden bűne, hogy ismerte őt. Salander átkozta önmagát. Küszködött a bűntudattal. Mindenről ő tehetett. Az ő lakcíme titkos, őt nem fenyegette semmi. És rávette Mimmit, hogy ő lakjon a régi lakásában, azon a címen, amit bárki megtalálhatott.

Hogy lehetett ennyire felelőtlen? Ilyen erővel ő maga is megverhette volna!

Fél tizenegyre úgy érezte, képtelen a lakásban maradni. Kabátot-bakancsot húzott, és nekivágott az éjszakának. Mellékutcákon haladt a Ringvägenig, majd megállt a Söder kórház kocsifelhajtójának elején. Fel akart menni Mimmihez, és megmondani neki, hogy nem lesz semmi baj. De aztán egy rendőrautó kék villogóját vette észre, és behúzódott egy kis utcába, nehogy észrevegyék.

Éjfél után ért haza. Nagyon fázott, így hát levetkőzött, és ágyba bújt. De nem tudott aludni. Egykor felkelt, és meztelenül sétált fel-alá a sötét lakásban. Bement a vendégszobába, ahol csak egy ágy és egy asztal állt. Még sosem lépett be ide. Hátát a falnak vetve a padlóra ült, és bámulta az éjszakát.

Lisbeth Salander és a vendégszoba. Nevetséges.

Két órára úgy átfázott, hogy reszketni kezdett. Akkor sírva fakadt.

Valamivel hajnal előtt Salander lezuhanyozott és felöltözött. Bekapcsolta a kávéfőzőt, reggelit készített, és bekapcsolta a számítógépet. Belépett Blomkvist gépébe. Meglepve tapasztalta, hogy még mindig nem frissítette a kutatási naplóját, majd megnyitotta a <LISBETH SALANDER> mappát. Talált egy új dokumentumot, a címe ez volt: [Lisbeth-FONTOS] Megnézte a tulajdonságait. A dokumentumot 0 óra 52 perckor hozták létre. Ráklikkelt.

Lisbeth, azonnal keress meg! Ez az egész szörnyűbb, mint valaha is gondoltam. Tudom, kicsoda Zalacsenko, és azt hiszem, azt is, hogy mi történt. Beszéltem Holger Palmgrennel. Már értem, mi volt Teleborian szerepe, és miért zártak be téged. Azt hiszem, azt is tudom, ki ölte meg Dagot és Miát. És talán azt is, hogy miért, de még hiányzik néhány fontos részlet. Nem értem, hogy jön a képbe Bjurman. HÍVJ FEL. AZONNAL KERESS MEG. MEG TUDJUK OLDANI. Mikael.

Salander lassan újra elolvasta az üzenetet. Kalle Blomkvist nem tétlenkedett. Mint a legokosabb kismalac. De rohadt okos vagy, kismalac. Azt hiszi, még mindig van mit megoldani. Jót akart neki. Segíteni akart.

Nem értette meg, hogy bármi legyen is, az ő életének vége. Még a tizenharmadik születésnapja előtt vége volt. Csak egy megoldás létezett.

Új dokumentumot hozott létre, és válaszolni akart, de összevissza csapongtak a fejében a gondolatok, és annyi mindent akart neki mondani.

Salander szerelmes… Röhej…

Blomkvist fél hétkor ébredt, pedig be sem állította a vekkert, és csak három órát aludt, felkelt, bekapcsolta az iBookot, és megnyitotta a <LISBETH SALANDER> mappát, hogy megnézze a választ.

Kösz, hogy a barátom voltál.

Blomkvist hátán végigfutott a hideg. Nem pont ebben reménykedett. Olyan volt, mint egy búcsúlevél. Salander a világ ellen. A konyhába ment, bekapcsolta a kávéfőzőt, és indult zuhanyozni. Felvett egy elnyűtt farmert, és rádöbbent, hogy hetek óta nem ért rá mosni. Nem volt tiszta inge. Egy borvörös pulóvert vett fel a szürke zakó alá.

Reggeli közben valami fém csillant a szemébe a mikrosütő mögül. A villájával kihalászott egy kulcscsomót.

Salander kulcsai. A lundagatani támadás után találta, és a mikró tetejére rakta őket a táskájával együtt. Azt odaadta Modignak, de ezt elfelejtette, és biztos leesett.

Nézegette a kulcscsomót. Három nagy és három kicsi. A három nagy nyilván a kapu, a lakásajtó és a hevederzár kulcsa. Az ő lakásáé. Nyilván nem a lundagatanié…

A három kis kulcsot közelebbről megvizsgálta. Az egyik valószínűleg a Kawasakié volt. A másik mintha valami széfé lett volna. Megnézte a harmadik kulcsot. A 24914-es számot pecsételték rá. Belenyilallt a felismerés.

Egy postafiók! Lisbeth Salandernek van egy postafiókja!

Végignézte a södermalmi postahivatalokat a telefonkönyvben. Abból indult ki, hogy Salander akkor nyittatta a fiókot, amikor még a Lundagatanon lakott. A Ringvägen túl messze volt. Talán a Hornsgatan. Vagy a Rosenlundsgatan.

Kikapcsolta a kávéfőzőt, hagyta a reggelit, beült Berger BMW-jébe, és a Rosenlundsgatanra hajtott. A kulcs nem passzolt. Átment a Hornsgatanra. A kulcs tökéletesen illett a 24914-es fiók zárjába. Kinyitotta. Nagy kupac levelet talált. Betömte őket a laptoptáskája külső zsebébe.

Kicsit arrébb ment a Hornsgatanon, leparkolt a Kvarter mozi előtt, és a Copacabanában reggelizett a Bergsundsstrandon. Amíg a tejeskávéjára várt, egyenként megvizsgálta a leveleket. Mindet a Wasp Enterprisesnak címezték. Kilenc Svájcból érkezett, nyolc a Kajmán-szigetekről, egy a Csatorna-szigetekről és négy Gibraltárról. Mindenféle lelkiismeret-furdalás nélkül felbontotta őket. Az első huszonegy különböző bankszámlák alakulásáról tájékoztatott. Salander kőgazdag volt.

A huszonkettedik boríték vastagabb volt. Kézzel írták rá a címzést. Volt még rajta egy nyomtatott logó is, és a válaszcím: Buchanan House, Queensway Quay, Gibraltár. A levelet Jeremy S. McMillan jogtanácsos küldte. Takaros kézírása volt.

Kedves Ms. Salander!

Megerősítem, hogy számlájára az utolsó befizetés ez év január 20-án történt. Megállapodásunk értelmében csatolom a teljes dokumentáció másolatát, de az eredetit megtartom. Bízom benne, hogy meg lesz elégedve.

Hadd tegyem hozzá, hogy remélem minden rendben van Önnel. Nagy örömömre szolgált a múltkori meglepő látogatása, és meg kell mondanom, üdítő változatosságot jelent számomra az Ön cége.

Remélem, a jövőben is szolgálatára lehetek.

Tisztelettel:

J.S.M

A levél január 24-én kelt. Ezek szerint Salander nem nézte meg túl gyakran a postáját. A csatolt dokumentációban Blomkvist talált egy adásvételi szerződést, egy lakásról a Fiskargatan 9 alatti épületben, Mosebackéban.

Aztán majdnem félrenyelte a kávét. A lakás ára huszonötmillió korona volt, két részletben, egy év különbséggel kifizetve.

Salander figyelte, ahogy egy alacsony, sötét hajú férfi kinyitja az eskilstunai Auto-Expert oldalsó ajtaját. Volt itt egy garázs, szerelőműhely és autókölcsönző. Még csak 6 óra 50 volt, és az ajtóra ragasztott, kézzel írt cetli szerint az üzlet fél nyolckor nyitott. Átment az úton, és követte a férfit az oldalajtón át az üzlethelyiségbe. A másik meghallotta, és felé fordult.

– Refik Alba? – kérdezte Salander.

– Igen, mit akar? Még nem nyitottunk ki.

Két kézre fogta Nieminen P-83 Wanadját, és a férfi arcának szegezte.

– Nincs kedvem alkudozni. A kibérelt kocsik listáját akarom látni, most. Tíz másodperce van, hogy előteremtse.

Refik Alba negyvenkét éves volt, diyarbakiri (16) születésű kurd, és már elege volt a fegyverekből. Most bénultan állt. Aztán arra jutott, hogy ha ez az őrült nő bejött utána a boltba egy pisztollyal, akkor nincs sok értelme vitatkozni.

– A számítógépen van – mondta.

– Kapcsolja be!

Megtette.

– Az ajtó mögött mi van? – kérdezte Salander, miközben a gép elindult.

– Az csak egy szekrény.

– Nyissa ki.

Néhány overall volt benne.

– Oké. Most szépen bemegy a szekrénybe, nyugton marad, és akkor nem bántom.

A férfi szó nélkül engedelmeskedett.

– A mobilját vegye elő, tegye a padlóra, és rúgja ide hozzám.

Ezt is megtette.

– Jó. És most csukja be az ajtót.

A számítógép igazi antik darab volt, Windows '95-tel és 280 megabyte-nyi memóriával. Egy örökkévalóságba telt, mire sikerült megnyitni a listát tartalmazó Excel-dokumentumot. A fehér Volvót két alkalommal bérelték ki. Először két hétre januárban, aztán március elsején, és azóta nem hozták vissza. Hosszú távra bérelték, hetenkénti fizetéssel.

Az ügyfél neve Ronald Niedermann volt.

Végignézett a gép fölötti polcon sorakozó dossziékon. Az egyiknek a gerincén az AZONOSÍTÁS szó állt. Levette, és Ronald Niedermannhoz lapozott. Amikor januárban kibérelte az autót, az útlevelével igazolta magát, amiről Refik Alba fénymásolatot készített. Salander azonnal felismerte a szőke óriást. Az útlevél szerint német volt, harmincöt éves, és Hamburgban született. A tény, hogy Refik Alba lefénymásolta az útlevelet, azt mutatta, hogy Niedermann nem a barátja, csak egyszerű ügyfél.

A lap aljára Alba felírt egy mobilszámot, és egy göteborgi postafiók címét.

Salander a helyére tette a dossziét, és kikapcsolta a gépet. Körülnézett, és a bejárati ajtó mellett meglátott egy gumi ajtóütközőt. Felvette, odament a szekrényhez, és a pisztoly csövével megkopogtatta az ajtót.

– Hall engem?

– Igen.

– Tudja, ki vagyok?

Csend.

Már csak a vak nem ismer fel.

– Szóval tudja. Fél tőlem?

– Igen.

– Ne féljen tőlem, Alba úr. Nem fogom bántani. Már majdnem végeztem. Elnézést a kellemetlenségért.

– Hát… jól van,

– Kap elég levegőt?

– Igen… de mit akar?

– Meg akartam nézni, bérelt-e maguktól egy bizonyos nő autót két évvel ezelőtt. Nem találtam meg, amit kerestem, de ez nem a maga hibája. Pár perc múlva elmegyek. A szekrényajtó elé odateszem az ajtóütközőt. Az ajtó elég vékony, hogy áttörje, de el fog tartani egy ideig. Nem kell hívnia a rendőrséget. Sose lát engem többé, nyugodtan kinyithat, és tegyen úgy, mintha nem történt volna semmi.

Elég aprócska volt az esélye annak, hogy a férfi nem hívja a rendőröket, de érdemes volt legalább egy próbát tenni. Elhagyta a garázst, és a sarkon túl várakozó Corollához ment, ahol gyorsan átvedlett Irene Nesserré.

Bosszantotta, hogy egy stockholmi cím helyett csak egy postafiókot talált az ország másik végében. De ez volt az egyetlen nyom, amin elindulhatott. Akkor irány Göteborg.

Felment az E20-asra, majd nyugatra fordult, Arboga felé. Bekapcsolta a rádiót, de lemaradt a hírekről, és csak valami kereskedelmi adót talált. Hallgatta, ahogy David Bowie ezt énekli: „putting out fire with gasoline” Nem ismerte a szám címét, de úgy érezte, a próféta szól belőle.

30. FEJEZET

Április 7., csütörtök

Blomkvist a Fiskargatan 9. kapuját nézte. Stockholm egyik legelőkelőbb címe volt. A zárba próbálta a kulcsot, és az tökéletesen illett bele. A lakók listája az előtérben nem sokat segített. Blomkvist úgy sejtette, a legtöbbjük céges szolgálati lakás, de úgy tűnt, van köztük néhány magánlakás is. Az nem lepte meg, hogy Salander neve nincs kiírva, de valahogy nem tudta elképzelni, hogy itt bujkálna.

Emeletről emeletre sétált, és minden névtáblát megnézett. A legfelső emelet egyik ajtaján ez állt: V. Kulla.

Blomkvist a homlokára csapott. Muszáj volt mosolyognia. Salander a névválasztással nem belőle akart gúnyt űzni, inkább magára tekintett némi iróniával – de hát hol máshol kereshetné őt Kalle Blomkvist, aki Astrid Lindgren figurájáról kapta a nevét, mint Harisnyás Pippi házában, a Villa Villekullában?

Becsöngetett, és várt egy percig. Aztán fogta a kulcsokat, és kinyitotta az ajtót.

Abban a pillanatban bekapcsolt a riasztó.

Salander mobilja pittyegni kezdett. Galanshammarnál járt, nem messze Örebrótól. Fékezett, és lehúzódott az útpadkára. A zsebéből elővette a PDA-t, és összedugta a telefonjával.

Tizenöt másodperce valaki behatolt a lakásába. A riasztó nem volt bekötve semmilyen biztonsági céghez. Kizárólag arra szolgált, hogy ő értesüljön róla, ha valaki betöri vagy valahogy kinyitja az ajtót. Harminc másodperccel később megszólal a riasztócsengő, és a hívatlan vendég egy kis meglepetésben részesül, az ajtó melletti kamu biztosítékszekrénybe rejtett festékbomba képében. Elmosolyodott, és számolta a másodperceket.

Blomkvist meglepve meredt a riasztó kijelzőjére. Valamiért nem is gondolta, hogy ilyesmivel is fel van szerelve a lakás. Egy digitális óra visszafelé számolt. A Millennium riasztója úgy volt beállítva, hogy akkor szólaljon meg, ha valaki harminc másodpercen belül nem üti be a helyes kódot, és nem sokkal ezután arra lehetett számítani, hogy megjelennek egy biztonsági cég kidolgozott izomzatú alkalmazottai.

Az első ötlete az volt, hogy bezárja az ajtót, és gyorsan meglép az épületből. De csak állt ott, mintha gyökeret vert volna.

Négy számjegy. Véletlenszerűen nem lehet kitalálni.

25, 24, 23, 22…

Francos Harisnyás Pi…

19, 18…

Mi lehet a kódod? 15, 14, 13…

Érezte, hogy kezd pánikba esni. 10, 9, 8…

Ekkor felemelte a kezét, és beütötte az egyetlen számot, ami eszébe jutott. 9277. Ezek a számjegyek feleltek meg a billentyűzeten a W-A-S-P betűknek.

Legnagyobb ámulatára a visszaszámlálás hat másodpercnél megállt. Aztán a riasztó még egyet sípolt, a számláló beállt nullára, és kigyulladt a zöld fény.

Salander szeme tágra nyílt. Azt hitte, képzelődik, és még meg is rázta a PDA-t pedig tudta, hogy annak semmi értelme. A visszaszámlálás, hat másodperccel azelőtt, hogy a bombának robbannia kellett volna, megállt. A következő pillanatban a számláló lenullázódott. Ez lehetetlen!

Rajta kívül a világon senki nem tudta a kódot.

Hogy lehet ez? A rendőrség? Nem. Zala? Elképzelhetetlen.

Beütött egy számot a telefonba, és megvárta, amíg az rácsatlakozik a megfigyelő-kamerára, és rossz felbontásban, de közvetíti a képet. A kamera füstjelzőnek álcázva figyelt a folyosó mennyezetén, és másodpercenként egy képet készített. Visszajátszotta a képsort zérótól, vagyis attól a pillanattól kezdve, hogy kinyílt az ajtó, és aktiválódott a riasztó. Aztán a szája sarkában félmosollyal nézte végig, ahogy Mikael Blomkvist ijedtében esőtáncot lejt, majd beüti a kódot, és olyan arccal nyomja le a kilincset, mint akit hajszál híján megütött a guta.

Kalle Köcsög Blomkvist csak a nyomára bukkant.

Nála volt a kulcs, amit ő elejtett a Lundagatanon. Azt is megjegyezte, hogy az interneten Wasp az álneve. És ha a lakást megtalálta, nyilván azt is kiderítette, hogy az a Wasp Enterprises nevén van. A szaggatott filmen közben azt látta, hogy Blomkvist elindul befelé a folyosón, és eltűnik a kamera látóteréből.

Basszus! Hogy lehettem ilyen kiszámítható? És miért ejtettem el a kulcsokat?

Most minden titka ki volt téve Blomkvist fürkésző tekintetének.

Pár perc gondolkodás után arra jutott, hogy most már ennek sincs semmi jelentősége. Letörölte a merevlemezt, ez a lényeg. Még talán jól is jöhet neki, hogy a férfi rábukkant a rejtekhelyére. Már most többet tud a titkaiból, mint bárki más. És az okos kismalac helyesen fog cselekedni. Nem adja ki őt. Legalábbis nagyon remélte. Újra elindult, és gondolataiba merülve folytatta útját Göteborg felé.

Eriksson a szerkesztőség épületének lépcsőházában futott össze Paolo Robertóval, amikor fél kilenckor megérkezett. Azonnal felismerte, bemutatkozott, és kinyitotta neki az ajtót. A férfi csúnyán sántított. Eriksson kávéillatot érzett, és ebből tudta, hogy Berger már bent van.

– Szia, Erika. Kösz, hogy ilyen gyorsan fogadtál – mondta a bokszoló.

Berger végignézte a daganatok és véraláfutások kiterjedt gyűjteményét az arcán, majd odahajolt, és megpuszilta.

– Nem mondom, jól nézel ki.

– Tört már el az orrom. Hol tartod Blomkvistet?

– Detektíveset játszik valahol. És mint rendesen, nem lehet elérni. Egy fura e-mailen kívül, amit az éjjel küldött, tegnap reggel óta nem is hallottam felőle. És köszönöm, hogy… köszönöm…

Az arcára mutatott. Paolo Roberto nevetett.

– Kérsz kávét? Azt mondtad, valamit meg kell beszélnünk. Malin, gyere te is.

Leültek Berger irodájának kényelmes székeibe.

– A nagy szőke disznóról van szó, akivel bunyóztam – kezdte Paolo Roberto. – Mikaelnek is mondtam már, hogy a boksztudása egy kalap szamócát se ért. De az volt a fura, hogy mégis védekező állásban tartotta a kezét, és körözött, mintha bokszoló lenne. Úgy látszott, hogy valami kis edzést azért kapott.

– Ezt Mikael is mondta tegnap – szólt közbe Eriksson.

– Ezt nem bírtam kiverni a fejemből, úgyhogy amikor hazaértem, leültem, és körbe-emaileztem az európai bokszklubokat. Elmagyaráztam, mi történt, és pontos leírást adtam a fickóról.

– És bejött?

– Azt hiszem, hogy igen.

Egy elfaxolt fényképet rakott Berger és Eriksson elé az asztalra. Úgy nézett ki, mintha egy bokszedzésen készült volna. Két ökölvívó figyelt egy keménykötésű, idősebb férfira, aki tréningruhát és keskeny karimájú kalapot viselt. Még vagy hatan álldogáltak körülöttük. A háttérben hatalmas termetű, skinhead külsejű férfi látszott. Valaki filctollal bekarikázta az alakját.

– Ez a kép tizenhét éves. A srác a háttérben Ronald Niedermann. Tizennyolc éves volt, amikor a fotó készült, úgyhogy most harmincötnek kell lennie. Ez is illik az óriásra, aki elrabolta Miriam Wut. Száz százalékra nem tudom mondani, hogy ő az. Kicsit régi a kép, és a minősége sem az igazi. De annyi biztos, hogy hasonlít.

– Honnan szerezted a képet?

– Hans Münstertől. Ő egy régi bútordarab a Dynamicnál Hamburgban. Ez a Ronald Niedermann náluk bokszolt egy évig a nyolcvanas évek végén. Vagyis hát próbált. Ma reggel kaptam Münstertől az e-mailt, és felhívtam, mielőtt idejöttem. Röviden: Niedermann hamburgi, és a nyolcvanas években egy skinhead bandával lógott. Van egy bátyja, nagyon tehetséges bokszoló volt, rajta keresztül került a klubhoz. Félelmetes ereje volt, és olyan fizikuma, ami párját ritkítja. Münster azt mondja, senkit se látott még ekkorát ütni, még a legjobbak között sem. Egyszer lemérték az ütőerejét, és kiakadt a műszer.

– Hát ez úgy hangzik, mint akire fényes jövő várt a ringben – mondta Berger.

Paolo Roberto megrázta a fejét.

– Münster szerint ez több okból is lehetetlen volt. Először is nem tudott megtanulni bokszolni. Csak állt egy helyben, és pofozott. Valami elképesztően lomha volt, ami szintén illik a fickóra, akivel Nykvarnban verekedtem. De ami még rosszabb, hogy nem volt tisztában az erejével. Időnként be tudott vinni egy-egy ütést a kesztyűzések alatt, és rettenetes sérüléseket okozott. Csak úgy törtek az orrok és az állkapcsok. Egyszerűen nem maradhatott ott.

– Tehát kicsit tudott bokszolni, de nem annyira, igaz? – foglalta össze Eriksson.

– Pontosan. De végül is egészségügyi okokból kellett abbahagynia.

– Hogyhogy?

– Gyakorlatilag sebezhetetlen volt. Akárhány ütést kapott, lepergett róla, és küzdött tovább. Kiderült, hogy van neki egy ritka rendellenessége, kongenitális analgéziának hívják. Megnéztem. Ez egy öröklött genetikai hiba, azt jelenti, hogy nem működik rendesen az ingerületátvivő rendszere. Egyszerűbben mondva: nem érzi a fájdalmat.

– Egy bokszolónak ez direkt előny, nem?

Roberto megint a fejét rázta.

– Épp ellenkezőleg. Életveszélyes lehet. A legtöbb kongenitális analgéziás fiatalon, húsz-huszonöt évesen meghal. A fájdalom a szervezet jelzése, hogy valami nem stimmel. Ha megérintünk egy forró kályhát, akkor fáj, és erre elkapjuk a kezünket. De akinek ilyen baja van, az nem vesz észre semmit, csak ha megérzi az égett szagot.

Eriksson és Berger egymásra nézett.

– Ez most komoly? – kérdezte Berger.

– Teljesen. Niedermann semmit nem érez, olyan, mintha folyamatosan érzéstelenítenék. Eddig azért bírta ki, mert olyan alkata van, ami ellensúlyozza. Elképesztően erős az izomzata és a csontváza, szinte sebezhetetlen. Olyan nyers erő van benne, mint senki másban. Ráadásul biztos gyorsan is gyógyul.

– Kezdem érteni, milyen lehetett az a bokszmeccs.

– Hát olyan… Nem szeretném még egyszer lejátszani. Csak az volt rá hatással, amikor Miriam Wu tökön rúgta. Attól viszont térdre is esett… Vagyis okoz az ilyen ütés másféle reakciót is, mert a fájdalmat, azt ugye nem érezte. Ha viszont így megrúgnak…

– És akkor hogy ütötted le?

– Hát megsérülni az ilyenek is megsérülnek. Olyanok a csontjai, mint a beton, de azért amikor tarkón csaptam azzal a deszkával, csak eldőlt. Szerintem agyrázkódása lett.

Berger Erikssonra nézett.

– Hívom Mikaelt – mondta Eriksson.

Blomkvist hallotta, hogy szól a mobilja, de annyira kábult volt még, hogy csak az ötödik csengetésre vette fel.

– Szia, Malin vagyok. Paolo Roberto úgy gondolja, hogy azonosította az óriást.

– Remek – mondta Blomkvist szórakozottan.

– Hol vagy?

– Elég nehéz lenne elmagyarázni.

– Kicsit fura a hangod.

– Bocs. Mit is mondtál?

Eriksson röviden elmesélte Paolo Roberto történetét.

– Ezen induljatok el – mondta Blomkvist. – Nézzétek meg, hátha szerepel valami nyilvántartásban. Azt hiszem, elég sürgős. Hívjatok a mobilomon, ha van valami.

Ezzel Eriksson legnagyobb meglepetésére kinyomta a telefont, még csak el sem köszönt.

Blomkvist a beszélgetés alatt az ablaknál állt, és az óvároson át a Saltsjönre táruló kilátást nézte. Teljesen elzsibbadt. A bejárati ajtótól jobbra nyílt az előszobából a konyha. Volt még egy nappali, egy iroda, egy hálószoba és egy vendégszoba, amit láthatóan nem használtak. Az ágy matracáról még nem húzták le a nejlont, és lepedőt sem tettek rá. Általában az egész berendezés vadonatúj volt.

De ami igazán letaglózta Blomkvistet, az az volt, hogy Salander az iparmágnás Percy Barnevik háromszázötven négyzetméteres, huszonötmillió koronát érő lakosztályát vette meg.

Blomkvist üres, kihalt, szinte már kísérteties folyosókon és szobákban bolyongott, melyeket intarziás parketta és az a fajta Tricia Guild tapéta díszítette, amire Berger is úgy vágyott. A lakosztály közepén gyönyörűen megvilágított nappali szoba volt, kandallókkal, amelyekben azonban Salander sohasem gyújtott tüzet. Fantasztikus kilátás nyílt az óriási erkélyről. Volt még mosókonyha, szauna, edzőterem, tárolók és egy fürdőszoba, elképesztő méretű káddal. Még bortároló is, ami üresen állt, leszámítva egy bontatlan üveg 1976-os Quinta do Noval portóit (Nacionalt!). Blomkvist nehezen tudta maga elé képzelni Salandert egy pohárka portóival a kezében. Egy elegáns kártya szövegéből kiderült, hogy ez az ügynökség ajándéka.

A konyhában mindenfajta felszerelés megtalálható volt, beleértve egy elegáns francia tűzhelyet is, középpontjában egy gázsütővel. Blomkvist még sosem látott valódi Corradi Chateau 120-ast. Salander valószínűleg teavizet forralt rajta.

Álmélkodva nézte a külön asztalkán álló kávéfőző gépet is. Egy Jura Impressa X7-es volt, külön tejhűtővel. Úgy tűnt, hogy alig használták, valószínűleg már itt állt a konyhában, amikor Salander beköltözött. Blomkvist tudta, hogy a Jura a kávéfőző gépek Rolls Royce-a – az ára hetvenezer korona körül volt. Ő a magáét háromezer-ötszázért vette a John Wallnál, és az már a kevés fényűző felszerelés egyike volt, amit megengedett magának – de pompában sehol sem volt Salander gépéhez képest.

A hűtőszekrényben egy nyitott doboz tej, némi sajt, vaj, kaviár és egy fél üveg savanyú uborka volt. A konyhaszekrényben még talált négy, félig üres vitamintablettás dobozt, teafiltereket, kávét, közönséges kávéfőzőhöz, két vekni kenyeret és egy csomag zabpelyhet. A konyhaasztalon egy tál alma állt. A mélyhűtőben volt még három húsos lepény, meg egy doboz mirelit halragu. Összesen ennyi ennivalót talált az egész lakásban. Meg néhány üres mirelit pizzás dobozt a konyhapult alatti kukában.

Az egész olyan aránytalan volt. Salander több milliárd koronát lopott el, és akkora lakást vett, hogy egy komplett udvartartás elfért volna benne. De csak azt a három szobát használta, amit bebútorozott. A másik tizennyolc üresen állt.

Blomkvist az irodában fejezte be a látogatást. Egy szál virág sem volt a lakásban. A falakon sehol egy kép vagy akár poszter, nem voltak szőnyegek a padlón. Semmi díszítés, tálka, gyertyatartó vagy valami szentimentális okból megőrzött mütyür.

Blomkvistnek elfacsarodott a szíve. Meg akarta találni Salandert, és magához szorítani.

Bár ha megpróbálta volna, a lány valószínűleg megharapja. Rohadék Zalacsenko.

Leült az íróasztalhoz, és fellapozta Björck 1991-es jelentését. Nem olvasta végig, csak átfutott rajta, próbálva kihámozni belőle a lényeget.

Bekapcsolta Salander 43 centis képátmérőjű, 200 GB-os merevlemezzel és 1000 MB RAM-mal rendelkező PowerBookját. Üres volt. Mindent letörölt róla. Rossz jel.

Kihúzta az íróasztal fiókját, és egy félautomata, kilenc milliméteres, hétlövetű Colt 1911 Governmentet talált benne, teli tárral. Ez az a pisztoly volt, amit Salander Sandströmtől vett el, de Blomkvist erről nem tudhatott semmit. Még nem ért el az S betűhöz a kuncsaftok listáján.

Aztán rátalált a Bjurman feliratú DVD-re.

Betette a saját iBookjába, és elszörnyedve nézte a tartalmát. Bénultan figyelte, ahogy Salandert megverik, megerőszakolják, épp hogy nem ölik meg. Úgy tűnt, a filmet rejtett kamerával készítették. Nem nézte végig, csak egy-egy részletbe kukkantott bele, mindegyik rosszabb volt, mint az előző.

Bjurman.

Salandert megerőszakolta a gyámja, ő pedig az utolsó részletig rögzítette az eseményt. A dátum szerint a felvétel két évvel korábban készült. Akkor még nem ismerte. A kirakós darabkái lassan kezdtek a helyükre kerülni.

Björck, Bjurman és Zalacsenko a hetvenes években.

Zalacsenko, Salander és egy Molotov-koktél a kilencvenes évek elején.

Aztán megint Bjurman, aki Palmgrent felváltva Salander gyámja lett. A kör bezárult. Bjurman megtámadta a védencét. Mentálisan sérült, védtelen kislányként kezelte, de Salander minden volt, csak nem védtelen. Ő olyan lány volt, aki tizenkét évesen egész életére megnyomorított egy kiugrott GRU-s bérgyilkost.

Olyan nő volt, aki gyűlölte az olyan férfiakat, akik kihasználják a nőket.

Visszagondolt arra az időre, amikor megismerte őt Hedestadban. Ez néhány hónappal a megerőszakolása után lehetett. Nem emlékezett rá, hogy egy szóval is utalt volna arra, ami vele történt. Általában nem árult el sokat magáról. Blomkvistnek fogalma sem volt, mit művelt a lány Bjurmannal – de nem ölte meg. Ez azért furcsa. Hiszen akkor Bjurman már két éve halott lenne. Aztán rájött, hogy a DVD valójában irányításra szolgált. Amíg ez Salandernél volt, Bjurman rabszolgaként engedelmeskedett neki. Aztán ahhoz az emberhez fordult, akiben szövetségest sejtett. Zalacsenkóhoz. A lány apjához. A lány legádázabb ellenségéhez.

És aztán felgyorsultak az események. Először lelőtték Bjurmant, majd Svenssont és Johanssont.

De miért? Mitől jelentett ekkora fenyegetést Svensson?

És hirtelen megértette, minek kellett történnie Enskedében.

Blomkvist egy darab papírt is talált az ablak alatt. Salander kinyomtatott egy oldalt, majd gombóccá gyűrte és eldobta. Kisimította. Az Aftonbladet online kiadásának tudósítása volt Miriam Wu elrablásáról.

Nem tudta, mi köze – vagy hogy van-e egyáltalán köze – Wunak az eseményekhez, de azt igen, hogy ő egy Salander kevés barátja közül. Talán az egyetlen barátja. Még a lakását is nekiadta. És most összeverve fekszik a kórházban.

Niedermann és Zalacsenko.

Először az anyja. Most Miriam Wu. Salanderben biztosan ég a gyűlölet.

Eggyel többször provokálták, mint kellett volna. És most vadászik.

Ebédszünetben Armanskijt felhívták az erstai rehabilitációs központból. Azt hitte, Palmgren jóval előbb megkeresi. Nagyon félt, hogy Salander bűnösségéről kell beszámolnia neki. Most legalább azt mondhatta, hogy minden oka megvan kételkedni ebben.

– Mire jutottál? – kérdezte Palmgren kertelés nélkül.

– Mivel?

– A Salander utáni nyomozásban?

– Miből gondolod, hogy nyomozok utána?

– Dragan, ne rabold az időmet.

Armanskij felsóhajtott.

– Azt szeretném, ha meglátogatnál – mondta Palmgren.

– Hétvégén ráérek.

– Ma este gyere. Sok mindent meg kell beszélnünk.

Blomkvist csinált magának kávét és egy szendvicset Salander konyhájában. Halványan reménykedett benne, hogy egyszer csak kulcszörgést hall. De nem volt optimista. Az üresre törölt PowerBook arról tanúskodott, hogy Salander végképp elhagyta a búvóhelyét. Túl későn talált rá.

Délután fél háromkor még mindig Salander íróasztalánál üldögélt. Háromszor olvasta át Björck „nemjelentését”. Egy felettesének szólt, akit nem nevezett meg. A javaslat egyszerű volt: kerítsenek egy befolyásolható pszichiátert, aki majd beutalja Salandert a klinikára. Hiszen a viselkedése alapján a lány egyértelműen elmezavarban szenved.

Blomkvist komoly figyelmet szándékozott Björcknek és Teleboriannak szentelni az elkövetkező napokban. Ekkor megszólalt a mobilja, és megszakította a gondolatmenetet.

– Szia, megint Malin. Azt hiszem, találtam valamit.

– Mit?

– A svéd társadalombiztosítási nyilvántartásban nem szerepel Ronald Niedermann. Sem a telefonkönyvekben, az adózók nyilvántartásában, a gépjármű-nyilvántartásban, sehol. De ezt hallgasd meg! 1998-ban bejegyeztek egy K.A.B. Import Kft. nevű céget, aminek Göteborgban van egy postafiókcíme. Elektronikai cikkeket importálnak. A cég tulajdonosa egy bizonyos Karl Axel Bodin, innen a K.A.B. 1941-ben született.

– Nem rémlik.

– Nekem sem. A cég könyvelője egy csomó másik cégnél is regisztrálva van. Nyilván mindegyiknél névleges pénzügyi igazgató. A kft. ugyanis gyakorlatilag a megalakulása óta alvó cég. Van viszont egy harmadik tagja, bizonyos R. Niedermann. Nincs svéd társadalombiztosítási száma. 1970. január 18-án született, és a cég németországi képviselőjeként van feltüntetve.

– Szép volt, Malin. Nagyon jó. Lakcíme van, vagy csak a postafiók?

– Nincs, de megtaláltam Karl Axel Bodint. Neki is csak postafiókcíme van, a 612-es Gossebergában. Megnéztem, ez valami tanyaszerűség, nem messze Nossebrótól, Göteborgtól északkeletre.

– Mit tudunk róla?

– Két évvel ezelőtt kétszázhatvanezer korona jövedelmet vallott be. A rendőrségen dolgozó barátunk szerint nem szerepel a bűnügyi nyilvántartásban. Egy golyós és egy sörétes vadászpuskára van engedélye. Két autója van, egy Ford és egy Saab, mindkettő régebbi modell. Nincs büntetőpontja a jogsijában. Nőtlen, és gazdálkodónak hívja magát.

– Tehát nem tudunk róla semmit.

Blomkvist töprengett. Döntést kellett hoznia.

– És még valami. Dragan Armanskij ma többször keresett téged.

– Köszi. Majd még hívlak.

– Mikael… minden oké?

– Nem, semmi sem oké, de azért elérhető leszek.

Törvénytisztelő állampolgárként fel kellett volna hívnia Bublanskit. Akkor viszont vagy elmondja az igazat Salanderről, vagy végképp beleragad a féligazságok és elhallgatott tények ingoványába. De nem is ez volt az igazi probléma.

Salander is Niedermannt és Zalacsenkót kereste. Nem tudta, meddig jutott, de ha ő és Eriksson meg tudták találni a gossebergai 612-es postafiókot, akkor ő is. Jó esély volt rá, hogy épp arrafelé tart. Logikus lépés lett volna.

Ha hívja a rendőrséget, és elmondja, hol rejtőzik Niedermann, akkor azt is el kell mondania, hogy Salander arrafelé megy. Három gyilkosság és a stallarholmeni lövöldözés miatt keresték, tehát valószínűleg egy kommandó eredt volna a nyomába.

Salander pedig minden kétséget kizáróan erőszakos ellenállást tanúsított volna.

Blomkvist tollat-papírt fogott, és összeírt egy listát arról, amit nem tudott, vagy nem akart elmondani a rendőrségnek. Először is a mosebackei cím.

Salander rengeteget vesződött, mire sikerült biztosítania a nyugalmát. Ott élte az életét, ott voltak a titkai. Ezt nem fogja kiadni.

Aztán felírta a Bjurman nevet, és kérdőjelet tett mögé.

Az asztalon heverő DVD-re pillantott. Bjurman megerőszakolta Salandert. Majdnem meg is ölte a mocsok. Vérlázító módon visszaélt a helyzetével. Megérdemelte volna a disznó, hogy leleplezze. De volt itt egy etikai dilemma. Salander nem szólt a rendőrségnek. Sohasem fogja megbocsátani neki, ha kiteszi egy rendőrségi vizsgálatnak, ahonnan a legfájdalmasabb részletek órákon belül a médiához kerülnek. A DVD képkockái valószínűleg az esti lapokban végezték volna.

Salanderen állt, hogy hogyan tovább. De ha ő kinyomozta, hol van Salander lakása, ki fogja nyomozni a rendőrség is. Eltette a DVD-t a táskájába.

A harmadik pont Björck jelentése volt. 1991-ben szigorúan titkosnak minősítették. Mindent megmagyarázott, ami történt. Megnevezte Zalacsenkót, tisztázta Björck szerepét, és Svensson kuncsaftlistájával összevetve szerzett volna Björcknek néhány kellemetlen, Bublanskival eltöltött órát. És a levelezésüknek köszönhetően Teleborian is nagy bajba került volna.

A dokumentumok elvezetnék a rendőrséget Gossebergába, de ő legalább némi előnyben lenne.

Elindította a Wordot, és leírta a legfontosabb tényeket, amiket az elmúlt huszonnégy órában tudott meg a Björckkel és Palmgrennel folytatott beszélgetésekben, valamint a Salandernél talált iratokból. Úgy egy óra alatt végzett. A saját kutatásaival együtt kiírta az anyagot egy CD-re.

Eszébe jutott, hogy benéz Armanskijhoz is, de ezt elvetette. Volt elég baja így is.

Blomkvist felment a Millennium szerkesztőségébe, ott is egyenesen Berger irodájába.

– Zalacsenkónak hívják – mondta köszönés helyett. – Az egyik szovjet titkosszolgálat bérgyilkosa volt. Hetvenhatban meglépett, politikai menedékjogot kapott Svédországban, és zsebpénzt a nemzetbiztonságtól. A Szovjetunió összeomlása után sok kollégájához hasonlóan főállású gengszter lett. Most fegyver- és drogcsempészetben, na meg persze leánykereskedelemben utazik.

Berger letette a tollát.

– Vajon miért nem lep meg, hogy a KGB is benne van a dologban?

– Ez nem a KGB, ez a GRU. Ugyanaz, csak katonai.

– Szóval komoly a dolog.

Blomkvist bólintott.

– De akkor ezek szerint nem ő ölte meg Dagot és Miát.

– Nem. Odaküldött valakit. Ronald Niedermannt, a szörnyeteget, aki után Malin ma kutakodott.

– Be tudod ezt bizonyítani?

– Nagyjából. Egy része csak következtetés. De Bjurmant azért ölték meg, mert Zalacsenkótól kért segítséget, hogy elbánjon Lisbethtel.

Blomkvist mesélt a Salander íróasztalában talált DVD-ről.

– Zalacsenko pedig Lisbeth apja…

– Te szentséges isten…

– Bjurman a hetvenes években a nemzetbiztonságnál dolgozott, és egyike volt azoknak, akik fogadták Zalacsenkót a kiugrása után. Később saját ügyvédi praxist indított, de akkor is elvégzett bizonyos munkákat egy elit csoportnak a nemzetbiztonsági hivatalon belül. Gondolom, most is összejönnek időnként a szaunában, világuralomra törnek, és őrzik a titkot Zalacsenkóról. Lisbeth veszélyt jelentett, leleplezhette volna a titkot. Úgyhogy szépen bezárták a pszichiátriára.

– Ez nem lehet igaz!

– Pedig az! – mondta Blomkvist. – Sok minden történt, és Lisbeth akkor sem volt kimondottan kezelhető, és most sem az… De tizenkét éves kora óta nemzetbiztonsági fenyegetést jelent.

– Hát ezt kicsit nehéz megemészteni – mondta Berger. – És Dag meg Mia…

– Azért haltak meg, mert Dag felfedezte a kapcsolatot Bjurman és Zalacsenko között.

– És akkor most mi lesz? El kell mondanunk a rendőrségnek, nem?

– Részben, de nem az egészet. A legfontosabb dolgokat kiírtam egy CD-re, amolyan biztonsági mentésként. Lisbeth Zalacsenkót keresi. Én pedig őt akarom megtalálni. És erről senki nem tudhat.

– Mikael… ez nekem nagyon nem tetszik. Nem tarthatunk vissza információt, ha egy gyilkosság ügyében nyomoznak!

– Nem is fogunk. Fel akarom hívni Bublanskit. De szerintem Lisbeth útban van Gossebergába. Még mindig keresik a gyilkosságok miatt. Ha szólunk a rendőröknek, ráküldik a kommandót, vadászlőszerekkel, és elég nagy az esélye annak, hogy ellenáll a letartóztatásnak. És akkor ki tudja, mi lesz – fanyarul elmosolyodott. – Ha másért nem, már csak azért is ki kell ebből hagynunk a rendőrséget, hogy a kommandósok megússzák. Előttük kell őt megtalálnom.

Berger kétkedő arcot vágott.

– Nem akarom felfedni Lisbeth titkait. Bublanskinak magának kell rájönnie. Kérek tőled egy szívességet. Ebben a dossziéban van Björck jelentése 1991-ből és a levelezése Teleboriannal. Csinálj mindenről másolatot, és add oda Bublanskinak vagy Modignak. Én húsz percen belül indulok Göteborgba.

– Mikael…

– Tudom. De kitartok Lisbeth mellett.

Berger szótlanul összeszorította a száját. Aztán bólintott.

– Vigyázz magadra – mondta, de Blomkvist már ott sem volt. Vele kellene mennem, gondolta. Semmi más nem jutott az eszébe.

De még mindig nem mondta el neki, hogy otthagyja a Millenniumot, és vége van, bármi történjék is. Fogta a dossziét, és elindult a fénymásolóhoz.

A postafiók egy bevásárlóközpontban lévő postahivatalban volt. Salander nem ismerte Göteborgot, de a postahivatalt megtalálta, és helyet foglalt egy kávézóban, ahonnan szemmel tarthatta.

Irene Nesser sminkje visszafogottabb volt, mint Lisbeth Salanderé. Ronda kis nyakláncot viselt, és a Bűn és bűnhődést olvasgatta, amit a szomszéd utcában talált egy könyvesboltban. Ráérősen lapozgatott, nem sietett sehova. Ebédidőben kezdte a megfigyelést úgy, hogy fogalma sem volt róla, rendszeresen ürítik-e a postafiókot, és ha igen, naponta, esetleg hetente, vagy hogy nem ürítették-e ki már korábban, vagy hogy odamegy-e valaki egyáltalán. De ez volt az egyetlen kapaszkodója, így iszogatta a tejeskávéját, és várt.

Már majdnem elszundított, amikor egyszer csak látta, hogy nyílik a fiók ajtaja. Az órájára nézett. Háromnegyed kettő volt. Disznó egy mázli.

Gyorsan az ablakhoz ment, és látta, hogy egy fekete bőrdzsekit viselő férfi jön ki a postáról. Az utcán érte utol. Vékony, huszonéves férfi volt. Befordult a sarkon, odament egy parkoló Renault-hoz, és kinyitotta. Salander megjegyezte a rendszámot, aztán visszarohant a Corollához, ami csak száz méterre állt ugyanazon az utcán. Akkor vette észre a kocsit, amikor az befordult a Linnégatanra. Követte az Avenyn, majd fel Nordstan felé.

Blomkvist még épp időben ért ki a központi pályaudvarra, hogy elérje az 5:10-es vonatot. A kalauztól vett jegyet a hitelkártyájával, leült az étkezőkocsiban, és megrendelte kései ebédjét.

Az a kellemetlen érzése volt, hogy későn indult el. Imádkozott, hogy Salander hívja fel, de a szíve mélyén tudta, hogy úgysem fogja.

1991-ben mindent megtett, hogy megölje Zalacsenkót. És ő most, ennyi év után, visszavágott neki.

Palmgren elemzése helytálló volt. Salander a saját bőrén tapasztalta, hogy nem érdemes a hatóságokkal tárgyalni.

Blomkvist belenézett a laptop-táskába. Elhozta a Coltot, amit az asztalfiókban talált. Nem tudta pontosan, miért hozta el a fegyvert, de ösztönösen érezte, hogy nem hagyhatja a lakásban.

Amikor a vonat épp az Ärstabronon robogott át, kinyitotta a mobilját, és felhívta Bublanskit.

– Mit akar? – kérdezte Bublanski, hallhatóan ingerülten.

– Elvarrni a szálakat – felelte Blomkvist.

– Milyen szálakat?

– Az összeset. Akarja tudni, ki ölte meg Svenssont, Johanssont és Bjurmant?

– Ha tájékoztatást tud adni, szeretném hallani.

– A gyilkos neve Ronald Niedermann. Az óriás, aki Paolo Robertóval verekedett. Német állampolgár, harmincöt éves, és egy Alekszandr Zalacsenko nevű görénynek dolgozik, akit csak Zala néven ismernek.

Bublanski sokáig nem szólalt meg, aztán Blomkvist hallotta, hogy felsóhajt, lapoz valamiben, és kikattintja a golyóstollat.

– És ez tény vagy csak ilyen firkászpletyka?

– Ez tény.

– Jó. És hol van ez a Niedermann meg ez a Zalacsenko?

– Ezt most még nem tudom. De amint megtudom, szólok. Erika Berger nemsokára átad magának egy 1991-es rendőrségi jelentést. Abban megtalál minden információt Zalacsenkóról és Salanderről.

– Például?

– Például hogy Zalacsenko Lisbeth apja. Vagy hogy a hidegháborúban átállt szovjet bérgyilkos.

– Szovjet bérgyilkos? – visszhangozta Bublanski.

– Egy klikk a nemzetbiztonsági hivatalon belül támogatta őt, és eltussolta a bűncselekményeit.

Hallotta, ahogy Bublanski odahúz egy széket, hogy kényelembe helyezze magát.

– Talán legjobb lenne, ha bejönne, és hivatalosan is vallomást tenne.

– Sajnálom, de arra most nem érek rá.

– Elnézést, hogy mondta?

– Pillanatnyilag nem vagyok Stockholmban. De üzenek, amint megvan Zalacsenko.

– Blomkvist… nem kell bizonyítania semmit! Nekem is kétségeim támadtak Salander bűnösségét illetően.

– Persze, de azért én csak egy szimpla amatőr vagyok, akinek gőze nincs a rendőri munkáról…

Tudta, hogy ez gyerekes, de mégis kinyomta a telefont, mielőtt Bublanski válaszolhatott volna. Inkább felhívta Annika Gianninit.

– Szia, hugi.

– Szia! Van valami?

– Lehet, hogy holnap szükségem lesz egy jó ügyvédre.

– Mit műveltél?

– Még semmi komolyat, de lehet, hogy le fognak tartóztatni a nyomozás akadályozásáért. De nem ezért hívlak, amúgy sem képviselhetnél.

– Hogyhogy nem?

– Mert azt szeretném, ha te védenéd Lisbeth Salandert, és kettőnkkel egyszerre nem tudsz foglalkozni.

Blomkvist gyorsan összefoglalta a történteket. Giannini vészjóslóan hallgatott. Aztán azt kérdezte:

– És igazolni tudod ezt az egész…

– Igen.

– Ezt át kell gondolnom. Lisbethnek egy büntetőjogi ügyvédre volna szüksége.

– Te tökéletesen megfelelsz.

– Micke…

– Figyelj, hugi, a múltkor azon dühöngtél, hogy nem tőled kértem segítséget.

Miután befejezték a beszélgetést, Blomkvist gondolkodott egy darabig, majd felhívta Holger Palmgrent. Komolyabb célja nem volt ezzel, de úgy érezte, tájékoztatnia kell az öregembert arról, hogy elindult egy nyomon, és esetleg az egész ügy megoldódik néhány órán belül.

A baj az volt, hogy Salander is követett egy nyomot.

Salander a hátizsákjába nyúlt egy almáért, de közben le nem vette a szemét a tanyáról. Az erdő szélén hasalt a Corolla lábtörlőjén. Már levette a parókát, zöld tréningnadrágot, vastag pulóvert és széldzsekit húzott.

A Gosseberga-tanya mintegy négyszáz méterre volt az úttól. Két épületből állt. Az egyik, közönséges kétszintes fehér faház, úgy százhúsz méterre lehetett tőle, mögötte hetven méterrel egy pajta. Az ajtaján keresztül egy fehér autó orra látszott.

Közte és a ház közt sáros mező terült el, ami jobb kéz felé még vagy kétszáz méteren át folytatódott, egészen egy tavacskáig. A bekötőút átvágott a mezőn, és eltűnt egy kis facsoportban, az országút irányában. Az út mellett egy másik ház álldogált, ami láthatóan elhagyatott volt; az ablakai fóliával voltak beragasztva. Mögötte a kis ligetecske azt a célt szolgálta, hogy ne lásson oda a legközelebbi szomszéd, a mintegy hatszáz méterre álló házikók gazdája. A tanya tehát többé-kevésbé mindentől el volt szigetelve.

Az Anten-tó közelében fekvő moréna-vidéken volt, ahol mezők, sűrű erdők és apró települések váltották egymást. Az autótérképen a környék nem volt részletezve, de Göteborgtól követte a fekete Renault-t az E20-ason, majd az alingsåsi körzetben nyugatnak fordultak Sollebrunn felé. Mintegy negyven perc után az autó élesen ráfordult egy erdei útra, aminek az elején a tábla Gosseberga felé mutatott. Utánament, majd úgy száz méter után megállt egy pajta mögött.

Sosem hallott még Gossebergáról, de úgy gondolta, hogy a név az előtte álló házat és pajtát jelöli. Elhagyott az úton egy postaládát is. Az volt ráfestve, hogy „Pf. 192 – K. A. Bodin”. Semmit nem mondott neki ez a név.

Széles ívbe megkerülte a tanyát, aztán kiválasztotta a megfigyelőállást. Háta mögött volt a délutáni nap. Mióta fél négy körül elhelyezkedett, csupán egyetlen dolog történt. Négy óra tájban a Renault sofőrje kijött a házból. Aztán elhajtott, és nem jött vissza. Egyébként semmi mozgást nem látott. Türelmesen várt, és egy nyolcszorosan nagyító Minolta távcsővel figyelte az épületet.

Blomkvist idegesen dobolt az ujjával az étkezőkocsi asztalán. A vonat már majd' egy órája állt Katrineholmban. Valami meghibásodás történt az egyik kocsiban, amit ki kellett javítani. A hangosbemondóból valaki elnézést kért a késésért.

Bosszúsan sóhajtott, és rendelt még egy kávét. Negyedóra múlva a vonat végre rántott egy nagyot, és elindult. Az órájára nézett: este nyolc óra volt.

Repülővel kellett volna mennie, vagy bérelnie egy autót. Egyre inkább megszállta az érzés, hogy elkésett.

Hat óra körül valaki villanyt gyújtott az egyik földszinti szobában, és nem sokkal ezután meggyulladt egy petróleumlámpa is. Salander árnyakat látott a bejárati ajtótól jobbra eső helyiségben, amit a konyhának gondolt, de arcokat nem tudott kivenni.

Aztán nyílt az ajtó, és kilépett rajta a Ronald Niedermann nevű óriás. Sötét nadrágot viselt, és szűk pólót, ami kiemelte az izmait. Tehát igaza volt. Újra megállapította, hogy Niedermann igencsak masszív. De ő is csak húsból és vérből volt, mint bárki más, akármit is élt át vele Paolo Roberto és Miriam Wu. Niedermann megkerülte a házat, és a pajta felé indult, ahol a kocsi parkolt. Egy kis zsákkal jött elő, és visszament a házba.

Néhány perc múlva ismét megjelent. Alacsony, sovány öregember kísérte, aki mankóra támaszkodott. Túl sötét volt, hogy Salander kivehesse a vonásait, de valami jeges szorítást érzett a tarkójában.

Aaaaapuuuu, itt vagyoooook…

Figyelte, ahogy Zalacsenko és Niedermann elindul az úton. Megálltak a pajtánál, ahol Niedermann összeszedett némi tűzifát. Aztán visszatértek a házba, és becsukták az ajtót.

Salander még pár percig mozdulatlanul feküdt. Aztán leengedte a távcsövet, és hátrált, amíg egészen el nem rejtették a fák. A hátizsákjából elővett egy termoszt, és kávét töltött. Elszopogatott hozzá egy kockacukrot. Megevett egy sajtos szendvicset is, amit Göteborgban vásárolt. Evés közben végiggondolta a helyzetet.

Miután végzett, elővette Nieminen lengyel P-83 Wanadját. Kivette a tárat, és ellenőrizte, nem akadt-e be valami a závárzatba vagy a csőbe. Próbaképpen a ravaszt is meghúzta. Hat kilenc milliméteres Makarov volt a tárban. Elégnek kell lennie. Visszatette a tárat, és csőre töltött. Biztosította a fegyvert, és a széldzseki jobb zsebébe dugta.

Salander a fák között, körívet leírva közelítette meg a házat. Százötven métert tehetett meg, amikor hirtelen egy lépés közepén megtorpant.

Pierre de Fermat ezeket a szavakat jegyezte le az Aritmetika margójára: „Van egy igazán csodálatos bizonyításom erre az állításra, de nem fér ki ide a margóra.”

A négyzetet kockává kellett alakítani (x^3 + y^3 = z^3), és a matematikusok évszázadokon keresztül próbálták megfejteni Fermat talányát. Mikor Andrew Wiles az 1990-es években végre megoldotta, már tíz éve dolgozott rajta az akkori legfejlettebb számítógépes programmal.

És ő most hirtelen megértette. Olyan lefegyverzően egyszerű volt a válasz. Leginkább valami játékra hasonlított számokkal, amelyek felsorakoznak, majd egyetlen képletté állnak össze.

Fermat-nak nem volt számítógépe, és Wiles bizonyítása olyan matematikán alapult, ami a Fermat-tétel megszületésekor még nem is létezett. Fermat sohasem lett volna képes előteremteni Wiles bizonyítékát. Az ő megoldása egészen másféle volt.

Annyira fejbe vágta a felismerés, hogy le kellett ülnie egy fatuskóra. Csak nézett maga elé, miközben ellenőrizte az egyenletet.

Szóval így gondolta. Nem csoda, hogy minden matematikus a haját tépte tőle.

Elvigyorodott.

Egy filozófusnak több esélye lett volna megoldani. Arra gondolt, hogy bár ismerhette volna Fermat-t. Pofátlan egy dög volt.

Egy idő múlva felkelt, és folytatta útját a fák között. Vigyázott, hogy a pajta mindig takarja a ház felől.

31. FEJEZET

Április 7., csütörtök

Salander azon a nyíláson jutott be a pajtába, amin át valamikor a trágyát mosták ki belőle. De a tanyán már nem éltek állatok. Három autót látott a pajtában: az Auto-Experttől bérelt Volvót, egy régi Fordot és egy valamivel újabb Saabot. Volt még ott egy rozsdás borona és egyéb eszközök abból az időből, amikor a tanya még működött.

Meglapult a pajta sötétjében, és a házat figyelte. Alkonyodott, és a földszinten minden lámpa égett. Mozgást nem látott sehol, de mintha egy tévé képernyője villogott volna. Megnézte az óráját. Fél nyolc. Kezdődik az esti híradó.

Meglepte, hogy Zalacsenko egy ilyen isten háta mögötti tanyát választott rejtekhelynek. Nem így emlékezett rá. Valami villanegyedre vagy külföldi üdülőgettóra számított. Valószínűleg még Salandernél is több ellensége volt. Azon is csodálkozott, hogy a ház olyan védtelenek tűnik. De odabent biztosan voltak fegyverek.

Hosszú leselkedés után kisurrant a pajtából a félhomályba. Könnyű léptekkel átsietett az udvaron. Halk zeneszót hallott. Megkerülte a házat, de az ablakokon nem mert belesni.

Nyugtalanság fogta el. Élete első felét a rettegés töltötte ki attól az embertől, aki most a házban volt. A második felében, amióta megpróbálta megölni, és nem sikerült, arra várt, hogy újra eljöjjön az alkalom. Nem akart még egyszer hibázni.

Lehetett vén nyomorék, de Zalacsenko akkor is kiképzett gyilkos volt, aki nem egy csatát túlélt már. És persze ott volt mellette Ronald Niedermann. Jobban szerette volna, ha idekint lepheti meg Zalacsenkót, amikor védtelen. Nem szándékozott beszélni vele, bőven megelégedett volna azzal, ha egy távcsöves puska végére kaphatja. De nem volt puskája, és az sem tűnt valószínűnek, hogy a férfi esti sétára indul. Ha jobb lehetőséget akar, vissza kellett volna húzódnia, és az erdőben tölteni éjszakát. De hálózsákja nem volt, és az éjszaka hűvösnek ígérkezett. Most, hogy egy karnyújtásnyira volt tőle, nem akarta megkockáztatni, hogy megint elszalasztja. Miriam Wura és az édesanyjára gondolt.

Valahogy be kellett jutnia a házba… Próbálkozhatott volna azzal, hogy bekopog, és azonnal tüzel arra, aki ajtót nyit, de akkor riasztaná a másik rohadékot, akinek valószínűleg szintén van fegyvere. Muszáj volt végiggondolnia a lehetőségeket és a velük járó kockázatot.

Észrevette Niedermann alakját, amint alig pár méterre tőle elmegy egy ablak előtt. A válla fölött hátranézve beszélt valakihez.

Mindketten a bejárati ajtótól balra eső szobában voltak.

Salander döntött. Előhúzta a zsebéből a pisztolyt, kibiztosította, és csendben fellopózott a tornácra. Bal kézbe fogta a fegyvert, jobbjával pedig lassan, óvatosan lenyomta a bejárati ajtó kilincsét. Nem zárták kulcsra. Összeráncolta a homlokát. Az ajtón kettős hevederzár volt.

Zalacsenko nem felejti csak úgy nyitva az ajtót. Libabőrös lett a háta.

Érezte, hogy valami nem stimmel.

Az előszobában koromsötét volt. Jobbra indult fel a lépcső az emeletre. Szemben két, balra egy ajtót látott. Az utóbbi fölött fény szivárgott ki egy repedésen. Csendben maradt, és hallgatózott. Beszédet és egy szék csikorgását hallotta a bal oldali szobából.

Két gyors lépéssel az ajtónál termett, belökte, és ráfogta a pisztolyt… de nem volt ott senki.

Ruha susogását hallotta a háta mögül, és megperdült, fürgén, mint a gyík. Amint tüzelőállásba emelte volna a pisztolyt, Niedermann egyik hatalmas keze a nyakára kulcsolódott, a másik pedig satuként szorította meg a fegyvert tartó kezét. A férfi a nyakánál fogva felemelte őt a levegőbe, mint valami babát.

Egy pillanatig a levegőben kapálózott, aztán kicsavarodott, és Niedermann ágyéka felé rúgott. A csípőjét találta el. Mintha egy fatörzsbe rúgott volna bele. Elsötétült a szeme előtt a világ, ahogy a férfi megszorította a torkát, és érezte, hogy a pisztoly kihullik a kezéből.

Aztán Niedermann keresztüldobta a szobán. Egy heverőnek vágódott, és lecsúszott a földre. Ahogy talpra kecmergett, érezte, hogy ömlik a fejéből a vér. Súlyos üveg hamutartót vett észre az asztalon, és megpróbálta hozzávágni Niedermannhoz, de az addigra már elkapta a karját. Akkor a bal nadrágzsebébe nyúlt a szabad kezével, előhúzta a sokkolót, és megint kitekeredett, hogy elérje vele Niedermann ágyékát.

Erős lökést érzett, ahogy az elektrosokk elérte Niedermann karján keresztül. Arra számított, hogy a férfi összeesik a fájdalomtól. Ehelyett csak meglepetten nézett. Valami kellemetlenséget talán tapasztalt, de ha érzett is fájdalmat, nem nagyon érdekelte. Salander szeme tágra nyílt a rémülettől. Ez nem normális.

Niedermann lehajolt, elvette tőle a sokkolót, és csodálkozva méregette. Aztán megpofozta Salandert. Mintha egy doronggal ütötték volna fejbe. A padlóra zuhant, a heverő mellé. Felnézett, és azt látta, hogy Niedermann kíváncsian figyeli, mintha arra várna, mit lép legközelebb. Mint a zsákmányával játszó macska.

Ekkor mozgást látott az ajtó felől, és odafordult.

Lassan kijött a fényre.

Mankóra támaszkodott, nadrágja szárából műláb lógott ki. A bal kezéről két ujj hiányzott. Felnézett az arcára. A bal fele mintha hegfoltokból lett volna összevarrva. A füle csonka volt, a szemöldöke teljesen hiányzott. Kopasz volt. Erőteljes férfiként emlékezett rá, dús fekete hajjal. Most úgy egy-hatvanöt magas volt, és ösztövér.

– Hello, papa – mondta színtelen hangon.

Alekszandr Zalacsenko kifejezéstelen arccal meredt a lányára.

Niedermann felkapcsolta a villanyt. Végigfuttatta a kezét Salander ruháján, ellenőrizve, hogy nincs-e nála más fegyver, majd kitárazta a P-83 Wanadot. Zalacsenko elment mellettük, leült egy karosszékbe, és a kezébe vette a távkapcsolót.

Salander pillantása a tévére esett. Zalacsenko megnyomott egy gombot, és a képernyőn a pajta mögötti terület és a házhoz vezető út egy részének zöldes képe jelent meg. Infravörös kamera. Tudták, hogy jön.

– Kezdtem azt hinni, hogy nem mersz idejönni – mondta Zalacsenko. – Már négy óta figyelünk. Nagyjából minden riasztóba belebotlottál a környéken.

– Mozgásérzékelők – értette meg Salander.

– Kettő az úton és négy az irtásnál a mező túloldalán. Pontosan onnan figyeltél minket, ahova telepítettük őket. Onnan a legjobb a rálátás a tanyára. Általában csak szarvasok járnak arra, meg néha gombászok. Olyasmit elég ritkán látunk, hogy valaki pisztollyal a kezében odajön az ajtóhoz. – Tartott egy kis szünetet. – Te tényleg azt hitted, hogy Zalacsenko védtelenül üldögél a kis házikójában?

Salander megmasszírozta a tarkóját, és próbált felállni.

– Ott maradsz – parancsolt rá Zalacsenko.

Niedermann befejezte a fegyver piszkálását, és csendben nézte Salandert. Felvonta az egyik szemöldökét, és rámosolygott. Salander emlékezett, milyen volt Paolo Roberto arca a tévében, s úgy döntött, hogy jobb lesz tényleg a padlón maradni. Kifújta a levegőt, és a heverőnek vetette a hátát.

Zalacsenko kinyújtotta ép jobb kezét. Niedermann pisztolyt húzott elő az övéből, felhúzta, és átnyújtotta neki. Salander felismerte, hogy egy, a rendőrségnél is használt SIG Sauer az. Zalacsenko biccentett, mire Niedermann elfordult, és vette a kabátját. Kiment a szobából, és Salander hallotta a bejárati ajtó csapódását.

– Csak szólok, ha valami hülyeséget fontolgatnál, hogy ha akár megpróbálsz felkelni, szétlövöm a fejed.

Salander nyugton maradt. Zalacsenkónak két-három lövésre is lenne ideje, mielőtt eléri, és valószínűleg olyan lőszert használ, amitől percek alatt elvérezne.

– Jó szarul nézel ki – folytatta Zalacsenko. – Mint egy rohadt kurva. De a szemed az enyém.

– Fáj? – bökött Salander a fejével a műláb felé.

Zalacsenko sokáig csak nézte.

– Nem. Már nem.

Salander a szemébe nézett.

– Szeretnél megölni, mi? – kérdezte Zalacsenko.

Salander nem felelt. Az öregember nevetett.

– Gondoltam ám rád. Majdnem mindig, amikor tükörbe néztem.

– Hagytad volna békén anyámat.

– Anyád egy kurva volt.

Salander szeme fekete lett, mint a szén.

– Nem volt kurva! Pénztáros volt egy boltban, abból próbáltunk megélni valahogy.

Zalacsenko megint nevetett.

– Azt képzelsz róla, amit akarsz. Én azért tudom, hogy kurva volt. Persze rögtön teherbe esett, és próbált rávenni, hogy vegyem el. Mintha elvennék egy kurvát.

Salander a pisztoly csövét nézte, és remélte, hogy az öregember figyelme majd csak lankad egyszer.

– Okos dolog volt az a benzinbomba. Egy ideig gyűlöltelek érte. Aztán hagytam. Nem értél meg annyi energiát. Hagytad volna te is úgy a dolgokat, ahogy voltak.

– Na ne szórakozz, Bjurman kért meg, hogy intézz el.

– Az egész más dolog. Kellett neki egy felvétel, ami nálad van, úgyhogy üzletet kötöttünk.

– És azt hitted, oda fogom adni.

– Azt, kislányom. És biztos vagyok benne, hogy oda is adtad volna. Az emberek hihetetlenül együttműködőek tudnak lenni, ha Ronald megkéri őket valamire. Pláne, ha fog egy láncfűrészt, és levágja az egyik lábukat. Az én esetemben ez bizonyos elégtétel is lett volna. Lábat lábért.

Salander elképzelte Miriam Wut Niedermann kezei közt a raktárban. Zalacsenko félreértette az arckifejezését.

– Na ne félj, téged nem vágunk fel. De mondd csak: megerőszakolt Bjurman?

Nem válaszolt.

– Talán meg kéne kérnem Niedermannt, hogy ő is dugjon meg. Úgy tűnik, rád férne – elgondolkodott. – Igaz, Ronald nem szexel lányokkal. Na nem mintha buzi lenne. Csak nem csinálja.

– Akkor talán neked kéne – próbálta provokálni Salander. Gyere közelebb. Hibázz.

– Nem, kösz. Elég perverz dolog volna.

Hallgattak egy ideig.

– Mire várunk? – kérdezte Salander.

– A társam rögtön visszajön. Csak el kell intéznie valamit. A nővéred hol van?

Salander vállat vont.

– Válaszolj.

– Nem tudom, és őszintén szólva kicsit sem érdekel.

Az öregember nevetett.

– Ez aztán a testvéri szeretet! Mindig Camilla volt az ész. Te meg csak egy koszos kis semmirekellő. De el kell ismernem, most már egész elfogadható lettél.

– Idegesítő egy szemétláda vagy te, Zalacsenko – felelte. – Niedermann lőtte le Bjurmant?

– Természetesen. Ronald a tökéletes katona. Nemcsak engedelmeskedik a parancsoknak, hanem képes önállóan is cselekedni, ha szükséges.

– Honnan kapartad elő?

Zalacsenko különös arccal pillantott a lányára. Kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit, aztán mégsem tette. A bejárati ajtó felé nézett, majd rámosolygott Salanderre.

– Szóval ezt még nem szaglásztad ki? – mondta. – Bjurman azt mesélte, jó adatgyűjtő vagy – Zalacsenko hangosan felnevetett. – Spanyolországban futottam össze vele a kilencvenes évek elején, amikor a kis bombád után lábadoztam. Akkor huszonkét éves volt, és ő lett a kezem és a lábam. Nem alkalmazott… társak vagyunk. Virágzó üzletet viszünk.

– Ja, szex-kereskedelmet.

– Annál azért változatosabb. Sokféle árut és szolgáltatást értékesítünk. Az üzleti modellünk arra épül, hogy a háttérben maradunk, és soha senki nem lát minket. De gondolom, azt már kisakkoztad, hogy kicsoda Ronald.

Salander nem értette, hova akar kilyukadni.

– Ő a bátyád – mondta Zalacsenko.

– Nem – nyögte Salander.

Zalacsenko megint nevetett, de a pisztoly csöve továbbra is Salanderre szegeződött.

– Vagyis pontosabban a féltestvéred. Egy kisebb kitérő eredménye, amit Németországban tettem egy küldetés során, 1969-ben.

– Gyilkost csináltál a fiadból.

– Nem, dehogy, én csak segítettem neki, hogy felismerje a benne rejlő lehetőségeket. Már jóval azelőtt megvolt benne az ölés képessége, hogy elkezdtem kiképezni. És még sokáig igazgatja a családi vállalkozást azután, hogy én elmentem.

– Ő tud róla, hogy féltestvérek vagyunk?

– Hát persze. De ha a testvéri szeretetére számítanál, felejtsd el. Én vagyok a családja. Te csak valami apró zavar. Egyébként nem ő az egyetlen testvéred. Még legalább négy bátyád és három nővéred él különböző országokban. Az egyik bátyád idióta, de egy másikban van fantázia. Ő viszi az üzlet tallinni részét. De Ronald az egyetlen, aki igazán megfelel a Zalacsenko-géneknek.

– Miért öltétek meg Bjurmant?

– Bjurman egy barom volt. Nem hitt a fülének, amikor meghallotta, hogy a lányom vagy. Azon kevés ember közé tartozott, akik ebben az országban tudnak a múltamról. Meg kell mondjam, kicsit ideges lettem, amikor egyszer csak felbukkant, de aztán minden a legjobban alakult. Meghalt, és téged gyanúsítanak vele.

– De miért kellett lelőni?

– Igazából nem így terveztük. Mindig jól jöhet egy kiskapu a nemzetbiztonságiakhoz. Még ha évekig nem is kellett. És még ha ekkora ökör is volt. De az az enskedei firkász valahogy rájött a kapcsolatra közte és köztem, és pont akkor hívta, amikor Ronald nála volt. Bjurman meg pánikba esett, és őrjöngeni kezdett. Ronaldnak azonnal döntést kellett hoznia. És tulajdonképpen helyesen cselekedett.

Salander szíve nehéz lett, mint a kő, mikor az apja megerősítette, amit eddig is sejtett. Svensson rátalált a kapcsolatra. Több mint egy órán át beszélgetett Svenssonnal és Johanssonnal. A nő elég rokonszenves volt számára, de az újságíróval szemben másként érzett. Túlságosan emlékeztette Blomkvistre – ugyanolyan elviselhetetlen jóakaró volt, aki azt hitte, hogy egy könyvvel megváltoztathat mindent. De legalább valóban becsületesek voltak a szándékai.

Kiderült, hogy a látogatása hiábavaló volt. Nem tudták eligazítani Zalacsenkóhoz. Svensson rátalált a névre, és kutatott utána, de azonosítani még nem tudta.

Salander viszont retteneteset hibázott. Tudta, hogy van kapcsolat Bjurman és Zalacsenko között, és rákérdezett Bjurmanra, hogy megtudja, ismeri-e Svensson ezt a nevet. Nem ismerte, de a kíváncsisága rögtön feltámadt, és most már ő bombázta kérdésekkel Salandert.

Nem sokat mondott el neki, de Svensson ennyiből is megértette, hogy Salander részese a történetnek. Arra is rájött, hogy mégiscsak szolgálhat információval a lánynak. Abban maradtak, hogy húsvét után megint összeülnek. Ezután Salander hazament lefeküdni. Reggel arra a hírre ébredt, hogy két embert meggyilkoltak enskedei lakásukban.

Csak egyetlen használható információt adott ki Svenssonnak. Nils Bjurman nevét. Nyilván azonnal felhívta, amint ő elhagyta a lakást.

És ő volt a kapocs. Ha nem látogatja meg Svenssonékat, még mindig élnének.

– El sem hinnéd, hogy meglepődtünk, amikor hallottuk, hogy a rendőrség téged keres – mondta Zalacsenko.

Salander az ajkába harapott. Zalacsenko kutató tekintettel mérte végig.

– Hogy találtál meg? – kérdezte.

Salander csak megvonta a vállát.

– Lisbeth… Ronald hamarosan visszajön. Megmondhatom neki, hogy egyesével tördelje el a csontjaidat, amíg nem válaszolsz. Kímélj meg mindannyiunkat ettől a kellemetlenségtől.

– A postafiók. Lenyomoztam Niedermann kocsiját a kölcsönzőnél, aztán megvártam, amíg az a pattanásos kis taknyos kiüríti a fiókot.

– Szóval ilyen egyszerűen? Köszönöm, ezt megjegyzem.

A pisztoly csöve még mindig Salander mellkasára mutatott.

– Tényleg azt hiszed, hogy ez majd csak úgy magától elül? – kérdezte Salander. – Túl sok hibát követtél el, a rendőrség el fog kapni.

– Tudom. Björck tegnap hívott, hogy az a Millenniumos újságíró is szaglászik, és csak idő kérdése az egész. Úgy néz ki, vele is csinálnunk kell valamit.

– Hosszú lesz a lista – mondta Salander. – Mikael Blomkvist, Erika Berger, a főszerkesztő, az ő asszisztense és csak a Millenniumnál még vagy hatan. Akkor ott van Dragan Armanskij a Milton Securitynél és néhány alkalmazottja is. Na meg Bublanski felügyelő és mindenki, aki részt vesz a nyomozásban. Ennyi embert minimum ki kell nyírnod, ha ezt titokban akarod tartani. Most elkapnak.

Zalacsenko szörnyű, torz mosolyt villantott rá.

– Na és? Én nem lőttem le senkit, egy szemernyi bizonyíték sincs ellenem. Hidd el nekem, a pincétől a padlásig felforgathatják ezt a házat, és akkor sem találnak egy porszemet sem, ami bármilyen bűncselekménnyel kapcsolatba hozna. Az intézetbe is a nemzetbiztonságiak zártak be, nem én.

– Niedermann – emlékeztette Salander.

– Ronald holnap kora reggel külföldre utazik, hogy kivárja a fejleményeket.

Zalacsenko diadalmasan nézett Salanderre.

– Továbbra is te vagy az első számú gyanúsított. Az lesz a legjobb, ha egyszerűen eltűnsz.

Majd egy órába telt, mire Niedermann visszatért. Bakancs volt rajta.

Salander végigmérte a férfit, aki apja állítása szerint a féltestvére volt. Semmi hasonlóságot nem látott kettejük között. Sőt, egymás szöges ellentétei voltak. Azt viszont érezte, hogy Niedermann-nal valami nincs rendben. A felépítése, hatalmas kezei, az arca, a hangja, ami mintha nem is mutált volna, mind-mind valami genetikai rendellenességről árulkodtak. Még a sokkolóra is érzéketlen volt. Ronald Niederman-nál szemmel láthatóan semmi sem stimmelt.

Az egész Zalacsenko család tele van genetikai defektekkel, gondolta keserűen.

– Kész?

Niedermann bólintott, és kinyújtotta a kezét a SIG Sauerért.

– Veled megyek – mondta Zalacsenko.

Niedermann tétovázott.

– Elég nagy séta.

– Akkor is. Hozd a kabátomat.

Niedermann vállat vont, és tette, amit mondtak neki. Aztán a fegyverrel kezdett bíbelődni, míg Zalacsenko felvette a kabátját, és egy időre eltűnt a szomszéd szobában. Salander látta, hogy Niedermann rácsavar a pisztolyra valamit, amiről kiderült, hogy egy házi készítésű hangtompító.

– Rendben, menjünk – mondta az ajtóból Zalacsenko. Niedermann lehajolt, és talpra rángatta Salandert. Az a szemébe nézett.

– Téged is megöllek – mondta.

– De biztos vagy magadban! – förmedt rá az apja.

Niedermann egész kedvesen rámosolygott, majd kilökdöste az udvarra. Szilárdan tartotta hátulról a nyakát. A keze majdnem körbeérte. A pajta mögötti erdő felé terelte.

Lassan haladtak, és Niedermann még így is meg-megállt, hogy Zalacsenko utolérhesse őket. Mikor elérték az erdő szélét, Niedermann elengedte Salander nyakát, de azonnal pisztolyt szegezett a hátának. Mindketten elővettek egy-egy erős fényű elemlámpát.

Nehéz terepen mentek tovább, mintegy négyszáz métert. Salander kétszer is elbotlott, de Niedermann azonnal felemelte.

– Itt jobbra – mondta végül.

Tizenöt méter után egy tisztásra értek. Lisbeth megpillantott egy gödröt, majd Niedermann lámpája megvilágította a mellé leszúrt ásót is. Most értette meg, hol járt eddig a férfi. Niedermann a gödör felé lökte, felbukott, és négykézláb ment tovább, a keze mélyen a homokos talajba süppedt. Felkelt, és üres tekintettel nézett az óriásra. Niedermann türelmesen várta, hogy Zalacsenko odaérjen. A pisztoly csöve rezzenéstelenül szegeződött Salander mellkasának.

Zalacsenko kifulladt. Több mint egy percig nem tudott beszélni.

– Most nyilván mondanom kellene valamit, de nem hiszem, hogy volna mondanivalóm a számodra – szólalt meg végül.

– Akkor jó, nekem se nagyon – felelte Salander, és megeresztett egy félmosolyt.

– Na, essünk túl rajta – mondta Zalacsenko.

– De örülök, hogy a legutolsó cselekedetemmel azért örökre lecsukatlak – folytatta Salander. – Még ma éjjel itt lesz a rendőrség.

– Egy fenét. Gondoltam, hogy megpróbálsz blöffölni. Azért jöttél ide, hogy megölj, és ennyi. Nem mondtál senkinek semmit.

Salander mosolya kárörvendően kiszélesedett.

– Mutathatok valamit, papa?

Lassan a bal nadrágzsebébe nyúlt, és elővett egy négyszögletes tárgyat. Niedermann minden mozdulatát figyelte.

– Mindent, amit az elmúlt órában mondtál, élőben közvetített egy internetes rádió – emelte fel Salander a Palm Tungsten T3-at.

Zalacsenko összevonta a szemöldöke helyét.

– Mutasd – nyújtotta ki az ép kezét.

Salander odadobta neki a szerkezetet. Zalacsenko elkapta.

– A nagy szart – mondta. – Ez egy közönséges PDA.

Amikor Niedermann lehajolt, hogy megvizsgálja a készüléket, Salander egy marék földet dobott a szemébe. Az óriás reflexből tüzelt. Ám Salander akkor már ellépett onnan, és a golyó csak az üres levegőt hasította. Megragadta az ásót, és rávágott vele a férfi pisztolyt tartó kezére. A szerszám teljes erővel a csuklója fölött találta, és a SIG Sauer nagy ívben a bokrok közé repült. Vér fröcskölt a mély vágásból.

Ordítania kéne a fájdalomtól.

Niedermann sebesült kezével tapogatózott, a másikkal pedig igyekezett kitisztítani a szemét. Salander egyetlen esélye az volt, ha minél hamarabb minél súlyosabb sérülést tud neki okozni. Hátralendítette az ásót. Próbálta kicsavarni a kezét, hogy az élével üthessen, de nem sikerült. Így az ásó lapja csapódott Niedermann arcába.

Niedermann felmordult, ahogy az orra néhány napon belül másodszor is eltört. Még mindig nem látott semmit, de meglendítette a jobb karját, és sikerült ellöknie magától Salandert, aki megbotlott egy gyökérben, és elesett, de azonnal fel is pattant. Niedermannt egy rövid időre kiiktatta.

Megcsinálom.

Két lépést tett a bozót felé, amikor a szeme sarkából látta – katt –, hogy Zalacsenko felemeli a kezét. A vén görénynek is van fegyvere! Ostorcsapásként érte a felismerés.

Éppen a lövés pillanatában változtatott irányt. A golyó a csípőjét érte, és megpördítette a tengelye körül. Nem érzett fájdalmat.

A második lövedék hátba találta, és megállt a bal lapockájában. Most viszont bénító fájdalom cikázott át a testén.

Térdre esett. Néhány másodpercig mozdulni sem bírt. Tudta, hogy Zalacsenko ott van a háta mögött, hat, legfeljebb hét méterre. Egy utolsó kétségbeesett erőfeszítéssel talpra küzdötte magát, és tett egy imbolygó lépést a bokrok fedezéke felé.

Zalacsenkónak volt ideje célozni.

A harmadik lövés fülmagasságban érte, és pókhálószerű repedéseket okozott koponyáján. A golyó a szürkeállományban állt meg, mintegy öt centire az agykéreg alatt.

De Salandernek nem számítottak az ilyen orvosi részletek. A lövedék súlyos agysérülést okozott. Utoljára vörös villanást érzékelt, ami fehér fénybe ment át.

Aztán a sötétség.

Katt.

Zalacsenko még egyszer akart tüzelni, de annyira remegett a keze, hogy nem tudott célozni. Majdnem meglépett. Aztán ráeszmélt, hogy Salander halott, és leengedte a pisztolyt, reszketve a vérében áramló adrenalintól. Lenézett a fegyverre. Először a házban akarta hagyni, de aztán mégis elrakta, mint valami kabalát. Szörnyeteg. Ketten voltak, felnőtt férfiak, ráadásul az egyikük Ronald Niedermann, a kezében egy SIG Sauerrel. És a kis ribanc majdnem meglépett!

Lepillantott a lány testére. Véres rongybabának látszott a lámpafényben. Biztosította a pisztolyt, eltette a kabátzsebébe, és odament Niedermannhoz, akit tehetetlenül állt, homokkal teli szeméből folyt a könny, orrából és kezéből pedig a vér.

– Asszem, megint betört az orrom – mondta.

– Idióta! – förmedt rá Zalacsenko. – Majdnem meglépett!

Niedermann a szemét dörgölte. Nem fájt, de ömlött a könnye, és alig látott.

– Húzd ki magad, az istenit! – Zalacsenko megcsóválta a fejét. – Mihez kezdenél te nélkülem?

Niedermann bánatosan pislogott. Zalacsenko odasántikált a lánya testéhez, és megragadta a gallérját. Odavonszolta a sírhoz, ami olyan kicsi volt, hogy még Salander sem fért el benne kiegyenesedve. Felemelte a testet, úgy hogy a lába a gödör fölé lógjon, majd beleejtette. Arccal lefelé landolt, magzatpózban, a lábait maga alá gyűrve.

– Temesd be, aztán menjünk végre haza – parancsolt rá Niedermannra.

Beletelt egy időbe, míg a félig vak Niedermann belapátolta a földet a gödörbe. A végén erőteljes mozdulatokkal szétdobálta a maradék földet a tisztáson.

Zalacsenko cigarettázva nézte, ahogy a másik dolgozik. Még mindig reszketett, de az adrenalinszintje már kezdett csökkenni. Hirtelen nagy megkönnyebbülést érzett. Még mindig látta maga előtt a szemét, miközben annak idején az autójába dobta a benzinbombát.

A SIG Sauert sokáig keresték a bozótban. Miután ráakadtak, visszamentek a házba. Zalacsenko csodálatosan érezte magát. Ellátta Niedermann kezét. A vágás mély volt, tűt és cérnát kellett kerítenie, hogy összevarrja – ezt még a novoszibirszki katonai iskolában tanulta, tizenöt évesen. De legalább érzéstelenítésre nem volt szükség. Viszont elképzelhető volt, hogy a seb súlyos, és Niedermann-nak kórházba kell mennie. Sínbe tette az ujját, és bekötözte. Ezt majd eldöntik reggel.

Mikor végzett, kinyitott egy sört, Niedermann pedig a fürdőszobába ment kiöblíteni a szemét.

32. FEJEZET

Április 7., csütörtök

Blomkvist kilenc után érkezett meg a göteborgi központi pályaudvarra. A vonat behozott valamit, de így is késett. Az utazás utolsó órájában különböző autókölcsönzőket hívogatott. Először arra gondolt, hogy majd Alingsåsban szerez kocsit, és onnan indul el, de az ottani iroda már zárva volt. Végül is sikerült kibérelnie egy Volkswagent. A Järntorgetre kellett mennie érte. Úgy döntött, nem próbál kiigazodni a követhetetlen göteborgi tömegközlekedésen, így taxival ment.

A kocsi kesztyűtartójában nem volt térkép. Egy benzinkútnál vásárolt, zseblámpával, ásványvízzel és egy kávéval együtt, amit a tartóba tett a műszerfalon. Fél tizenegykor hagyta el a várost Alingsås felé.

A róka megállt, és nyugtalanul körbenézett. Tudta, hogy eltemettek itt valamit. De ekkor a bozótban zajt csapott egy óvatlan éjszakai állat, és a róka azonnal ugrásra készen állt. Tett egy óvatos lépést. De mielőtt folytatta volna a vadászatot, levizelte a foltot, hogy megjelölje a területét.

Bublanski általában nem hívta a kollégáit késő este, de most nem bírta ki. Felvette a kagylót, és tárcsázta Modig számát.

– Bocs, hogy ilyen későn hívlak. Fenn voltál még?

– Nem érdekes.

– Most értem Björck jelentésének a végére.

– Nyilván ugyanolyan nehéz volt letenned, mint nekem.

– Sonja… te hogy értelmezed ezt? Szerinted mi folyik itt?

– Szerintem Gunnar Björck, aki, ha emlékszel rá, igencsak előkelő helyen van a kuncsaftok listáján, elmegyógyintézetbe csukatta Lisbeth Salandert, miután az megpróbálta megvédeni magát és az édesanyját egy szadista őrülttől, aki a nemzetbiztonságnak dolgozott. A bűnsegédje volt többek között dr. Teleborian is, akinek a tanúvallomására alapoztuk az értékelésünket Salander mentális állapotáról.

– Sonja, fel tudnál venni reggel nyolckor?

– Persze.

– Elugrunk Smädalarőbe, és elbeszélgetünk Gunnar Björckkel. Utánaérdeklődtem, táppénzen van.

– Már előre várom.

Beckman a feleségére nézett, aki a nappali szoba ablakánál állt, és a vizet bámulta. Kezében tartotta a mobiltelefonját, és a férfi tudta, hogy Blomkvist hívását várja. Szomorúnak látszott, így hát odament hozzá, és átkarolta a vállát.

– Blomkvist felnőtt ember – mondta. – De ha ennyire aggódsz, hívd fel azt a rendőrt.

Berger felsóhajtott.

– Már órákkal ezelőtt meg kellett volna tennem. De nem ez a baj.

– Olyasmi, amiről tudnom kéne?

– Valamit eltitkoltam előled. És Mikael elől is. Meg mindenki más elől a lapnál.

– De micsodát?

Berger odafordult felé, és elmesélte, hogy főszerkesztői állást ajánlottak neki a Svenska Morgon-Postennél.

– De nekem miért nem mondtad el? Ez óriási előrelépés, gratulálok!

– De úgy érzem, hogy áruló lettem.

– Mikael meg fogja érteni. Ha menni kell, akkor menni kell. És neked most kell.

– Tudom.

– Már eldöntötted?

– Igen, eldöntöttem. Csak nem mertem elmondani senkinek. És most ráadásul olyan, mintha a legnagyobb bajban hagynám cserben őket.

Beckman átölelte a feleségét.

Armanskij megdörzsölte a szemét, és kinézett a sötétbe. – Szólnunk kell Bublanskinak – mondta.

– Nem – válaszolta Palmgren. – Sem Bublanski, sem más hatósági személy nem mozdította soha a kisujját sem, hogy segítsen rajta. Hadd intézze el ő maga az ügyeit.

Armanskij Salander egykori gyámjára nézett. Még mindig nem győzött csodálkozni, mennyit javult Palmgren állapota karácsony óta, mikor utoljára látta. Még mindig hadart, de életerő csillogott a szemében. Palmgren elmondta neki, mit derítettek ki Blomkvisttel. Armanskijt mintha fejbe vágták volna.

– Megpróbálja megölni az apját!

– Az lehetséges – mondta Palmgren nyugodtan.

– Vagy Zalacsenko próbál végezni vele!

– Az is előfordulhat.

– És mi csak itt várjunk?

– Dragan… te jó ember vagy. De amit Lisbeth Salander tesz vagy nem tesz, és hogy túléli-e, vagy sem, azért te nem vagy felelős. Sosem tudtam rokonszenvezni azokkal, akik a saját kezükbe veszik a törvényt. De sosem ismertem még senkit, akinek ilyen jó oka lett volna rá. Lehet, hogy cinikusan hangzik, de ma éjjel, függetlenül attól, hogy te vagy én mit gondolunk róla, megtörténik, aminek meg kell történnie. A születése óta meg volt írva a csillagokban. Neked és nekem annyi marad, hogy eldöntsük, hogyan viselkedünk majd Lisbethtel szemben, ha esetleg visszatér.

Armanskij felsóhajtott, és komoran nézett az öreg ügyvédre.

– És ha a következő tíz évet börtönben tölti, legalább ő választotta a sorsát – folytatta Palmgren. – Én akkor is a barátja maradok.

– Nem is tudtam, hogy ennyire szabados elveket vallasz.

– Én sem.

Miriam Wu a mennyezetet bámulta. Égett a kislámpa az ágya mellett, és a kórházi rádió halkan az On a Slow Boat to Chinát játszotta.

Előző nap tért magához a kórházban, ahova Paolo Roberto hozta. Nyugtalanul aludt és ébredt, majd újra elaludt, nem is igazán tudva, mennyi idő telt el. Az orvosok azt mondták neki, hogy agyrázkódása volt, és mindenképpen pihennie kell. Betört az orra és három bordája, és egész testét zúzódások borították. A bal szemöldöke annyira bedagadt, hogy alig látott ki alóla. Az is fájt, amikor próbált megfordulni az ágyban. De még a lélegzetvétel is. A nyaka is sajgott, és a biztonság kedvéért merevítő volt rajta. Az orvosok biztosították róla, hogy teljesen fel fog épülni.

Mikor estefelé felébredt, Paolo Roberto ült az ágya mellett. Megkérdezte, hogy van. Ő meg azon gondolkodott, vajon ő is olyan szörnyen néz-e ki, mint a férfi. Kérdezgette Robertót, ő pedig válaszolt. Valamiért nem is volt olyan meglepő, hogy Salander barátja. Most már értette, hogy került a férfi a raktárba. De meglepte az a makacsság, amivel a furgont követte. És megrémítette a hír, hogy a rendőrség holttesteket ásott ki a raktár közelében.

– Köszönöm – mondta. – Megmentetted az életemet.

A másik csak a fejét rázta, és egy darabig csendben ült.

– Próbáltam elmagyarázni Blomkvistnek, de nem igazán vette le. Te bokszolsz, gondolom, te inkább megérted.

Megértette. Senki, aki nem volt ott, nem érthette, milyen egy szörnyeteggel küzdeni, aki nem érez fájdalmat. Belegondolt, milyen tehetetlen volt akkor.

Aztán csak felemelte bekötözött kezét. Sokáig nem beszéltek. Nem volt több mondanivalójuk. Mikor felébredt, Paolo Roberto már nem volt ott. Szerette volna, ha Salander valahogy jelentkezik.

Tudnia kéne, hogy Ronald Niedermann őt kereste.

Salander nem kapott levegőt. Elvesztette az időérzékét, de tudta, hogy meglőtték, és rájött – inkább ösztönösen, mint tudatosan –, hogy eltemették a föld alá. A bal karja használhatatlan volt, minden apró mozdulatára belenyilallt a vállába a fájdalom, és az öntudat és eszméletlenség határán lebegett. Levegőhöz kell jutnom. A fejében olyan fájdalom lüktetett, amilyet még soha életében nem érzett.

Jobb keze az arca alá került az eséskor, és most ösztönösen elkotorta vele a földet az orra és a szája elöl. A talaj homokos volt, és aránylag száraz. Sikerült egy ökölnyi helyet kaparnia az arca előtt.

Fogalma sem volt, mióta fekhet itt. Végre megformálódott benne egy világos gondolat, és a szívét marokra szorította a pánik. Nem tudott mozdulni. Óriási tömegű föld szorította a sziklaréteghez. Élve eltemettek!

Próbálta mozdítani a lábát, de alig tudta megfeszíteni az izmait. Aztán elkövette azt a hibát, hogy megpróbált felállni. Lenyomta a fejét, és próbálta felemelni a testét, de ebben a pillanatban áramütésként csapott a halántékába a fájdalom. Nem szabad hányni! A tudata megint elhomályosult.

Amikor újra tudott gondolkozni, óvatosan nekiállt megállapítani, melyik testrészei használhatóak. Az egyetlen végtagja, amit egy-két centire mozgatni tudott, a jobb keze volt az arca előtt. Levegő kell. A levegő fölötte volt, a sírja fölött.

Salander kaparni kezdett. Lenyomta a könyökét, és sikerült egy kis mozgásteret csinálnia. Keze fejével eltolva a földet kiszélesítette a területet az arca előtt. Ásni kell.

Felfedezte, hogy a két térde és könyöke közt van egy rés. Ide szorult az őt életben tartó levegő nagy része. Ide-oda tekergette a felsőtestét, és érezte, hogy a föld beomlik az alatta lévő résbe. A mellkasát szorító nyomás enyhült egy kicsit. A karját is tudta már mozgatni.

Egyik percről a másikra, félig öntudatlanul dolgozott. Kikaparta az arca elől a laza földet, és egyik marokkal a másik után tömte maga alá. Fokozatosan kiszabadította a karját annyira, hogy el tudta tolni a földet a feje fölül. Centiről centire szélesítette arca körül a helyet. Valami keményre fogott rá, kis gyökérre vagy gallyacskára. Kapart tovább felfelé. A talaj még mindig laza volt, teli levegővel.

A róka, odvába visszafelé menet, megint megállt Salander sírján. Két mezei egeret fogott, és nagyon meg volt elégedve, de most hirtelen egy másik lény jelenlétét érezte. Megdermedt, és hegyezte a fülét. Orra és bajsza remegett.

Salander keze, mint a feltámadt halotté emelkedett ki a földből.

Salander hideg levegőt érzett a karján. Újra kapott levegőt.

Fél óráig tartott, mire kiásta magát a sírjából. Csodálkozott, hogy nem tudja mozgatni a bal kezét, de gépiesen kaparta tovább a földet a jobbal.

Kellett valami más, amivel áshat. Visszahúzta a karját a lyukba, a kabátja felső zsebébe nyúlt, és kiszabadította a cigarettatárcát. Kinyitotta, és azzal lazította, majd kanalazta el a földet. Végre meg tudta mozdítani a jobb vállát, és a feje fölé nyomta. Kapart tovább, amíg fel nem tudta emelni a fejét is. A jobb karjával együtt az már a föld fölött volt. Részben a felsőtestét is tudta mozdítani, és addig ficánkolt, amíg a föld végre a lábát is elengedte.

Lehunyt szemmel kecmergett ki a sírból, és meg sem állt, míg a válla egy farönknek ütközött. Lassan elfordult, hogy a fára támaszkodhasson, és a keze fejével kidörgölte a földet a szeméből, mielőtt kinyitotta. Koromsötét volt, és a levegő jéghideg. Mégis izzadt. Tompa fájdalmat érzett a fejében, a bal vállában és a csípőjében, de nem vesztegette az erejét arra, hogy töprengjen rajta, miért. Tíz percig csak ült, és lélegzett. Aztán nagy nehezen talpra állt, és ekkor megfordult vele a világ. Előrehajolt, és elhányta magát.

Botorkálva elindult. Fogalma sem volt, merre megy. A bal lábában elviselhetetlen volt a fájdalom. Minduntalan térdre bukott, és minden alkalommal erősebb nyilallás hasított a fejébe.

Nem tudta, mióta botorkál a sötétben, amikor egyszer csak fényt látott meg a szeme sarkából. Irányt változtatott. Csak a fészerhez érve vette észre, hogy egyenesen visszasétált Zalacsenko házához. Imbolygott, mint a részegek.

A fotocellák az úton és az irtásnál vannak. Most a másik irányból jött. Nem vehették észre.

A fehér faházat nézte.

Katt. Fa. Katt. Tűz.

Benzineskannáról és gyufáról álmodozott.

Embertelen erőfeszítéssel a fészer felé indult, és elvánszorgott egy keresztrúddal lezárt ajtóig. Jobb vállát aláfeszítve emelte meg a keresztrudat, ami a földre esett, és döngve az ajtónak csapódott. Belépett, és körülnézett a sötétben.

Fáskamra volt. Itt ugyan nem talál benzint.

A konyhaasztalnál ülő Zalacsenko felkapta a fejét, amikor meghallotta a keresztrúd döndülését. Széthúzta a függönyt, és meresztgette a szemét a sötétségbe. Kellett néhány másodperc, amíg a szeme hozzászokott. A szél egyre erősebben fújt. Az időjárás-jelentés viharos hétvégét jósolt. Aztán meglátta, hogy a fáskamra ajtaja résnyire nyitva van.

Niedermann-nal hoztak be fát délután. Nemigen volt rá szükség, csak azért csinálták, hogy Salander lássa, jó helyen van, és előjöjjön.

Niedermann biztosan nem tette vissza a helyére a keresztrudat. Néha hihetetlenül kétbalkezes tudott lenni. Zalacsenko a nappali felé pillantott, ahol Niedermann szundikált a heverőn. Gondolt rá, hogy felébreszti, de aztán úgy döntött, hagyja.

Ha benzint akart, Salandernek át kellett mennie a pajtába, ahol az autók álltak. Lihegve nekitámaszkodott egy favágó tőkének. Egy perce ülhetett ott, amikor meghallotta Zalacsenko műlábának nehézkes lépteit.

Blomkvist a sötétben elvétette az utat Mellbynél, Sollebrunntól északra. Ahelyett, hogy lekanyarodott volna Nossebro felé, egyenesen továbbment, és csak Trökörna előtt ébredt rá a tévedésére. Megállt, és megnézte a térképet.

Aztán káromkodva visszafordult Nossebro felé.

Salander egy másodperccel azelőtt kapta fel jobb kezével a baltát, hogy Zalacsenko belépett a fáskamrába. Annyi ereje nem volt, hogy a feje fölé emelje, így felfelé lendítette, ép csípőjére helyezve a súlyát, és félfordulatot leírva a testével.

Abban a pillanatban, hogy Zalacsenko felkapcsolta a villanyt, a balta éle becsapódott a jobb arcába, összezúzva a járomcsontját, és néhány milliméterre beleállva a homlokába. Azt sem tudta, mi történt, de a következő másodpercben az agya jelezte a fájdalmat, és felüvöltött.

Niedermann felriadt, és zavartan felült. Sikolyt hallott, amiről először el sem hitte, hogy embertől származik. Odakintről jött. Aztán felismerte Zalacsenko hangját, és felugrott.

Salander megvetette a lábát, és újra lecsapott, de a teste nem engedelmeskedett az akaratának. Bele akarta állítani a baltát az apja fejébe, de messze eltévesztette a célját, és a térdkalácsa alatt találta el. A fegyver éle olyan mélyen ült, hogy a nyele kicsúszott a kezéből, amikor Zalacsenko előrezuhant. Az öregember lihegett és sikoltozott.

Salander lehajolt, hogy felvegye a baltát. Mintha villám csapott volna a fejébe, és megrázkódott vele a föld. Le kellett ülnie. Kinyúlt, és megtapogatta az apja zsebeit. Megtalálta a pisztolyt, ami még mindig az öregembernél volt, és arra összpontosította a tekintetét, miközben dülöngélt vele a világ.

Egy 22-es kaliberű Browning.

Egy szaros kis cserkészpisztoly.

Ezért volt még életben. Ha Niedermann SIG Sauerével lövik fejbe, most egy hatalmas üreg tátongana a koponyáján.

Ebben a pillanatban meghallotta Niedermann botladozó lépteit, majd a férfi alakja betöltötte az ajtónyílást. Niedermann megtorpant, és értetlen tekintettel meredt az elé táruló látványra. Zalacsenko eszeveszetten jajgatott. Arca véres maszk volt. A térdébe ékelődve egy balta. Mellette pedig a véres és mocskos Salander ült a földön. Mintha egy horrorfilmből lépett volna elő.

Ő, aki nem érzett fájdalmat, és olyan volt, mint valami tank, sosem szerette a sötétet.

Saját szemével látta a sötétség teremtményeit, és mindig várt rá valami megnevezhetetlen iszonyat. Most ez az iszonyat alakot öltött. Az a lány ott a földön halott volt. Efelől nem lehetett semmi kétség. Ő maga temette el.

Ez a teremtmény tehát nem lehetett lány, hanem valami, ami a túloldalról jött vissza, és amin sem emberi erő, sem emberi fegyver nem győzhetett.

Az élő emberből holttesté alakulás már meg is kezdődött. Bőre olyanná vált, mint a gyík pikkelyei. Csupasz fogai hegyesek, arra valók, hogy darabokat tépjenek ki a zsákmányból. Hüllőnyelve körbenyalta az ajkát. Véres kezén tízcentis, borotvaéles karmok meredeztek. Látta, hogy a szeme ragyog. Hallotta mély hangú morgását, és látta, hogy az izmai megfeszülnek, hogy a torkának ugorjon.

Tisztán látta a farkát, amint vészjóslóan söpri a padlót.

Aztán felemelte a pisztolyt, és lőtt. A golyó olyan közel süvített el Niedermann füle mellett, hogy érezte a szelét. Látta, hogy a lány szájából lángnyelvek lövellnek.

Ez már túl sok volt.

Nem gondolkozott tovább.

Sarkon fordult, és rohant az életéért. Salander utána lőtt, és megint elvétette. Niedermann ettől csak még gyorsabban futott. Átugrotta a kerítést, és az országút irányában beleveszett a sötétbe.

Salander elképedve nézte.

Az ajtóhoz vonszolta magát, és meresztette a szemét, de már nem látta sehol. Zalacsenko a sikoltozást egy idő után abbahagyta, de még mindig nyögdécselt. Megnézte a pisztolyt, látta, hogy csak egy töltény maradt, és elgondolkozott rajta, hogy fejbe lövi Zalacsenkót. Aztán eszébe jutott, hogy Niedermann odakint van a sötétben, ezért jobb lesz, ha nem pazarolja el a golyót.

Percekig tartott, mire a keresztrudat a helyére rakta. Keresztültántorgott az udvaron, be a házba, és a konyhában egy kisasztalon megtalálta a telefont. Egy olyan számot tárcsázott, amit nem hívott már két éve. Az üzenetrögzítő jelentkezett.

Üdvözlöm. Itt Mikael Blomkvist. Jelenleg nem tudok beszélni, de kérem, adja meg a nevét és a telefonszámát, és amint tudom, visszahívom. Bip.

– Mir-sz-voh – mondta, de hallotta, hogy összemosódnak a szavai. Nyelt egyet. – Mikael, Salander vagyok.

Nem tudta, hogy folytassa. Letette a kagylót.

Niedermann SIG Sauere szétszedve hevert az asztalon, tisztításra várva. Mellette Nieminen P-83 Wanadja. A földre dobta Zalacsenko Browningját, odabotorkált, elvette a Wanadot, és ellenőrizte a tárat. Megtalálta a PDA-ját is, és zsebre vágta. Aztán a mosogatóhoz vánszorgott, és megtöltött vízzel egy piszkos csészét. Négy csészével ivott meg. Amikor felnézett, meglátta az arcát egy régi borotválkozó tükörben a falon. Puszta rémületből majdnem rálőtt. Amit látott, inkább hasonlított állatra, mint emberi lényre. Eszelős volt, eltorzult arccal és tátogó szájjal. Sár borította mindenét. Arcát és nyakát véres föld masszája fedte.

Közelebb ment a tükörhöz, s csak most ébredt tudatára, hogy a bal lábát maga után húzza. Éles fájdalmat érzett a csípőjében, ahol Zalacsenko első lövése eltalálta. A második a lapockáját érte, és megbénította a bal karját. Az is fájt.

De a fejében olyan éles volt a fájdalom, hogy megtántorodott tőle. Lassan felemelte a kezét, és megtapogatta a tarkóját. Ujjaival kitapintotta a bemeneti seb kráterét.

Ahogy benyúlt a lyukba, iszonyodva ráeszmélt, hogy hozzányúlt a saját agyához, hogy a sebe olyan súlyos, hogy haldoklik, talán már nem is lenne szabad élnie. Fel nem tudta fogni, hogy állhat még a lábán.

Ólmos fáradtság fogta el. Nem tudta, elájulni vagy elaludni készül, de a konyhapadhoz ment, ahol kinyújtózott, és fejének sértetlen jobb oldalát egy párnára tette.

Muszáj volt lefeküdnie, hogy visszanyerje az erejét, de tudta, hogy elaludnia nem szabad, hiszen Niedermann még odakint van. Előbb-utóbb visszajön. Előbb-utóbb Zalacsenko is összeszedi magát annyira, hogy idemásszon a fáskamrából. De nem volt már annyi ereje, hogy talpon maradjon. Majd megfagyott. Kibiztosította a pisztolyt.

Niedermann tanácstalanul álldogált a Sollebrunnból Nossebróba vezető úton. Egyedül volt a sötétben. Kezdett újra racionálisan gondolkozni, és nagyon szégyellte magát, amiért elszaladt. Nem értette, mi történhetett, de az egyetlen logikus következtetés az volt, hogy a lány túlélte a lövést. És valahogy ki is ásta magát.

Zalacsenkónak szüksége volt rá. Vissza kell mennie a házba, hogy kitekerje a lány nyakát.

Ugyanakkor egyre erősebb lett benne az érzés, hogy mindennek vége. Már régóta érzett ilyesmit. Attól a pillanattól kezdve, hogy Bjurman megkereste, folyamatosan romlottak a dolgok. Zalacsenkóra rá sem lehetett ismerni, miután meghallotta Lisbeth Salander nevét. Az óvatosságot és önmérsékletet, amiről évek óta prédikált, mintha elfújták volna.

Niedermann habozott.

Zalacsenkónak segítségre volt szüksége.

Ha ugyan Salander még meg nem ölte.

Nem volt egyszerű a döntés.

Az ajkába harapott.

Sok éve volt már az apja társa. Szép idők voltak. Elég sok pénzt tudott félretenni, és azt is tudta, hol tartja Zalacsenko a saját vagyonát. Megvoltak az eszközei és a képességei, hogy egyedül vigye tovább az üzletet. Az lett volna az ésszerű döntés, ha egyszerűen elsétál, és vissza sem néz. Ha Zalacsenkónak sikerült valamit belevernie, az az volt, hogy mindig képes legyen érzelgősség nélkül hátat fordítani egy megoldhatatlan problémának. Ez volt a túlélés alapszabálya. Veszett ügyért a kisujjad se mozdítsd.

A lány nem volt természetfölötti lény. De épp elég rossz volt így is.

Alábecsülte őt.

Niedermann úgy érezte, kettészakad. Az egyik fele szeretett volna visszamenni, és elkapni Salandert. A másik tovább akart rohanni az éjszakába.

A zsebében ott volta tárcája az útlevelével. Nem akart visszafordulni. Nem volt a tanyán semmi, amire szüksége lehetett. Leszámítva talán egy kocsit.

Még mindig ott állt, amikor egyszer csak egy autó reflektorai tűntek fel a domb túloldala felől. Márpedig neki semmi más nem kellett, csak egy autó, ami elviszi Göteborgba.

Életében vagy legalábbis kislánykora óta először, Salander képtelen volt úrrá lenni a helyzetén. Az évek során sokszor kellett verekednie, és megaláztatásokat, valamint különböző hivatalos és magánjellegű igazságtalanságokat elviselnie. Annyi testi és lelki pofont kapott, hogy az volt a csoda, hogy egyáltalán elviselte.

De eddig mindig képes volt fellázadni. Nem válaszolt Teleborian kérdéseire, és ha fizikai erőszak érte, mindig képes volt visszavágni vagy elmenekülni.

Egy betört orrot még csak kibírt volna valahogy.

Egy lyukat a koponyáján nem.

Ezúttal nem tehette meg, hogy hazavonszolja magát, bebújik az ágyba, magára húzza a takarót, két napig alszik, aztán éli tovább az életét, minta mi sem történt volna.

Olyan súlyosan megsérült, hogy egyedül nem tudta megoldani a helyzetet. Annyira kimerült, hogy a teste nem engedelmeskedett az elméje parancsainak.

Muszáj aludnom egy kicsit, gondolta. Aztán hirtelen rájött, hogy ha most elalszik, talán soha többé nem ébred fel. Elemezte ezt a lehetőséget, és lassanként arra jutott, hogy nem nagyon érdekli. Ellenkezőleg, valahol legbelül vonzotta a gondolat. Pihenni. Soha többé nem ébredni fel.

Az utolsó gondolata Miriam Wu volt.

Bocsáss meg, Mimmi!

Még mindig a kezében tartotta Nieminen kibiztosított pisztolyát, amikor lecsukódott a szeme.

Blomkvist messziről meglátta Niedermannt a reflektor fényében, és azonnal felismerte. Nehéz is lett volna nem felismerni a két méternél is magasabb szőke behemótot. Niedermann felé futott, és mindkét karjával integetett. Blomkvist lassított. A laptoptáska külső zsebéből elővette a Salander íróasztalán talált Colt 1911 Governmentet. Niedermanntól ötméternyire állt meg, és leállította a motort, mielőtt kiszállt.

– Kösz, hogy megállt – lihegte Niedermann. – Volt egy… egy balesetem. Be tudna vinni a városba?

Meglepően magas volt a hangja.

– Be hát – felelte Blomkvist, és Niedermannra fogta a pisztolyt. – Feküdjön a földre.

Niedermann megpróbáltatásainak ezen az éjszakán nem akart vége szakadni. Döbbenten bámult Blomkvistre.

Nem félt sem a pisztolytól, sem az embertől, aki tartotta. Ugyanakkor tisztelte a fegyvereket. Erőszakban és fegyverek közt élte le az életét. Ha valaki pisztolyt fogott rá, mindig feltételezte, hogy kész használni. Hunyorogva próbálta kivenni a vele szemben álló férfi vonásait, de a reflektor fényében csak homályos körvonalakat látott. Rendőr? Nem tűnik annak. A rendőrök meg szokták mondani, hogy azok. Legalábbis a filmekben.

Mérlegelte a lehetőségeket. Tudta, hogy ha a másik közelébe jut, el tudja venni tőle a pisztolyt. De elég nyugodtnak tűnt a hangja, és a kocsiajtó mögött állt. Egy vagy akár két lövést is leadhat. Ha gyorsan mozog, talán elvéti, vagy legalábbis nem talál létfontosságú szervet, de ha megsebesül, az megnehezítheti a menekülést. Okosabb lesz kivárni egy jobb lehetőséget.

– Azt mondtam, a földre most! – ordította Blomkvist. Kicsit lejjebb engedte a pisztolyt, és az út menti árokba lőtt egyet.

– A következő a térdedbe megy – mondta hangosan és tisztán. Niedermann letérdelt, amitől még jobban elvakította a fényszóró.

– Ki maga? – kérdezte.

Blomkvist a szabad kezével a zsebébe nyúlt, elővette a benzinkútnál vásárolt elemlámpát, és Niedermann arcába világított vele.

– Kezeket hátra, lábakat szét – parancsolta. Megvárta, míg Niedermann vonakodva engedelmeskedik.

– Elég, ha én tudom, te ki vagy. Ha csak megpróbálkozol valami hülyeséggel, szó nélkül lelőlek. Csak hogy tudd, most a tüdődre célzok.

A földre tette a lámpát, eloldotta az övét, és hurkot csinált belőle, pontosan úgy, ahogy két évtizeddel korábban a katonai kiképzés során a kirunai lövészeknél megtanulta. Az óriás lába közé lépett, a karjára tette a hurkot, és szorosra húzta a könyökénél. A hatalmas Niedermann gyakorlatilag tehetetlen volt.

És most hogyan tovább? Blomkvist körbenézett. Teljesen egyedül voltak a sötét országúton. Paolo Roberto nem túlzott, amikor leírta Niedermannt. Óriási volt. Ez felvetette a kérdést, hogy egy ekkora darab ember mit rohangál az éjszaka közepén, mintha maga az ördög kergetné.

– Lisbeth Salandert keresem. Gondolom, találkoztál már vele.

Niedermann nem válaszolt.

– Hol van Lisbeth Salander?

Niedermann furcsán nézett rá. Nem értette, mi történik vele ezen a különös éjszakán, amikor minden rosszul sül el.

Blomkvist vállat vont. Az autóhoz ment, kinyitotta a csomagtartót, és talált benne egy tekercs kötelet. Az út közepén mégsem hagyhatta Niedermannt összekötözve, így hát körülnézett. Harminc méterrel arrébb az úton közlekedési táblát pillantott meg: VIGYÁZAT, JÁVORSZARVAS-ÁTKELÉS.

– Felállni!

Niedermann nyakához nyomta a pisztolyt, odavitte a táblához, majd rászólt, hogy üljön le az árokpartra, és vesse a hátát a táblának. Niedermann habozott.

– Egyszerű a történet – mondta Blomkvist. – Megölted Dag Svenssont és Mia Johanssont. Ők a barátaim voltak. Elengedni nem foglak, úgyhogy vagy leülsz, és nyugton maradsz, vagy térden lőlek. Választhatsz.

Niedermann leült. Blomkvist a nyaka köré tekerte a vontatókötelet, és szilárdan a tábla rúdjához rögzítette a fejét. Tizenöt méter kötél kellett ahhoz, hogy a törzsét is odakötözze, de valamennyit azért hagyott a karjának is, majd néhány tetszetős tengerészcsomóval zárta le a művet.

Mikor elkészült, újra megkérdezte, hol van Salander. Most sem kapott választ, úgyhogy vállat vont, és otthagyta Niedermannt. Csak a kocsihoz visszaérve érezte meg az adrenalint, és ébredt tudatára annak, hogy mit tett. Johansson arca villant fel a szeme előtt.

Rágyújtott, és ivott egy kis vizet. A sötét alakra pillantott a tábla tövében. Aztán a térképre nézett, és látta, hogy egy kilométerre sincs a Karl Axel Bodin tanyájához vezető bekötőút. Beindította a motort, és elhajtott Niedermann mellett.

Lassan elhaladt a Gosseberga felé mutató tábla mellett, és úgy száz méterrel arrébb, egy fészer mellett megállt. Elővette a pisztolyt, és bekapcsolta a zseblámpát. Friss keréknyomokat látott a sárban, amiből arra következtetett, hogy korábban egy másik autó is parkolt itt, de nem állt meg azon töprengeni, hogy ez mit jelenthet. Visszasétált a leágazáshoz, és rávilágított a postaládára. Pf. 192. – K. A. Bodin. Elindult a bekötőúton.

Majdnem éjfél volt, mire meglátta Bodin tanyájának fényeit. Megállt egy pár percre, de semmit sem hallott a szokásos éjjeli neszeken kívül. Nem ment egyenesen a házhoz, hanem megkerülte a mezőt, és a pajta felől közelítette meg az épületet. Úgy harminc méterre tőle megállt az udvaron. Minden idegszála megfeszült. Az, hogy Niedermann úgy rohant, elég ok volt, hogy feltételezze, valami katasztrófa történt itt.

Félúton volt a ház felé, amikor zajt hallott. Megpördült, és a pisztolyt felemelve féltérdre ereszkedett. Néhány másodperc alatt felmérte, hogy a hang az egyik gazdasági épületből jön. Valaki nyöszörgött. Gyorsan a fészerhez sietett. Kilesett a sarok mögül, és látta, hogy odabent ég a lámpa.

Hallgatózott. Valaki mozgott a fészerben. Maga elé tartva a pisztolyt, bal kézzel leemelte a keresztrudat, kinyitotta az ajtót, és farkasszemet nézett egy véres arcból rámeredő, rettegő szempárral. A földön egy balta hevert.

– Uramisten… – rebegte. Aztán meglátta a műlábát. Zalacsenko.

Világos volt, hogy Salander itt járt, de hogy mi történt, azt el sem bírta képzelni. Becsukta az ajtót, és a helyére tette a keresztrudat.

Tudva, hogy Zalacsenko a fáskamrában van, Niedermann pedig összekötözve gubbaszt a sollebrunni országúton, Blomkvist sietve átvágott az udvaron. Előfordulhatott, hogy van még bent valaki, aki veszélyes lehet, de a ház üresnek, szinte elhagyatottnak tűnt. A pisztolyt a föld felé tartva kinyitotta a bejárati ajtót. Sötét előszobába jutott, de látta, hogy a konyhaajtó mögül fény szűrődik ki. Semmi sem hallatszott a falióra ketyegésén kívül. Belépett a konyhába, és meglátta a padon Salandert.

Egy pillanatig kővé dermedve bámulta a szétroncsolt testet. Észrevette, hogy a padról lelógó keze egy pisztolyt szorongat. Odament, és letérdelt mellé.

Eszébe jutott, hogy talált rá Svenssonra és Johanssonra, és először azt hitte, Salander is meghalt. De aztán látta, hogy a mellkasa még mozog egy kicsit, és meg is hallotta gyenge, reszkető légzését.

Lenyúlt, és óvatosan megpróbálta elvenni tőle a fegyvert.

Abban a pillanatban a lány ujjai összeszorultak a pisztoly agya körül. Résnyire kinyitotta a szemét, és hosszú másodpercekig bámult rá zavaros tekintettel. Aztán meghallotta, hogy mond valamit, de olyan halkan, hogy alig értette.

Kalle Köcsög Blomkvist…

Aztán lecsukódott a szeme, és elengedte a pisztolyt. Blomkvist a padlóra tette a fegyvert, majd elővette a mobilját.

Jegyzetek

1 2004 decemberében 1 svéd korona 27,4 fontot ért (a ford.)

2 Ez azonban nem a tökéletes szám definíciója. Tökéletesnek azokat a számoknak nevezzük, amelyek egyenlők osztóik összegével. (a ford.)

3 A társadalmi jelenségeket a nemi szerepeken keresztül vizsgáló tudományos irányzat (a ford.)

4 Ian Fleming: From Russia with Love (Az orosz titkosszolgálat egy szuperkémnőt bíz meg James Bond meggyilkolásával.)

5 Skandinávia-szerte népszerű, köményes gabonapálinka

6 távollétében

7 Az állam és az önálló egyének

8 John Ausonius, aki 1991 augusztusa és 1992 februárja között egy embert megölt és tizenegyet súlyosan megsebesített különböző lőfegyverekkel, köztük egy lézerirányzékkal ellátott puskával (a ford.)

9 Anna Lindh svéd külügyminisztert 2003. szeptember 10-én egy bevásárlóközpontban szúrta le az elmebeteg Mijailo Mijailovic (a ford.)

10 Kb. 10 millió forint (a ford.)

11 Országos felnőttképzési intézmény Svédországban (a ford.)

12 Svédországban az alkohol árusítása állami monopólium. Szeszesitalokat, a leggyengébbek kivételével, kizárólag a Systembolaget hálózatában lehet beszerezni (a ford.)

13 Astrid Lindgren mesesorozatának címszereplője

14 Az emberek 98%-ánál magasabb IQ-t mutató egyének nemzetközi szervezete

15 Az autizmus enyhébb formájának is tartják. Átlagos vagy átlagon felüli intelligencia, de gyenge kapcsolatteremtő szociális beilleszkedő-készség jellemzi (a ford.)

16 A kurdok nem hivatalos fővárosa Délkelet-Törökországban (a ford.)

Table of Contents

Stieg LarssonA lány, aki a tűzzel játszik

PROLÓGUS

I. RÉSZ IRREGULÁRIS EGYENLETRENDSZEREK

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

II. RÉSZ OROSZORSZÁGBÓL SZERETETTEL

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

III. RÉSZ ABSZURD EGYENLETEK

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

IV. RÉSZ TERMINÁTOR ÜZEMMÓD

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

30. FEJEZET

31. FEJEZET

32. FEJEZET

Jegyzetek