Jack London
The Sunlanders
Children of the Frost, 1902.

Juhász Viktor fordítása

A NAPFÉNYBEN ÉLŐK

Bakvölgy isten háta mögötti falucska a sarkvidéki tenger partján. Nem túlságosan nagy, lakói békések, meg a környező törzsek embereinél is békésebbek. Bakvölgyben kevés férfi él, de annál több nő; éppen ezért terjedt el az üdvös és szükségszerű többnejűség gyakorlata. Az asszonyok lelkesen szülnek gyermeket, és egy fiúgyermek világrajövetelét mind a mai napig hatalmas tetszésnyilvánítással fogadják. És itt van még Aab-Waak, akinek állandóan oldalra biccen a feje, mintha egyszer csak elfáradt volna a nyaka, és nem bírná többé elviselni a ráruházott kötelességet.
Mindezek okait – mindazt, ami miatt békés természetűek, többnejűségben élnek, és amiért Aab-Waaknak olyan fáradtan lóg a feje – a múltban kell keresni, amikor a Search nevű sóner horgonyt vetett a közeli öbölben, és amikor Tyee, a törzs főembere kieszelte a tervet, amellyel – úgy gondolta – egy csapásra meggazdagodhat. Bakvölgy lakói, akik unokatestvérei a nyugaton élő Éhes Népnek, mind a mai napig jól emlékeznek rá, mi történt akkor, és még most is haragos szavakkal beszélnek róla. Ha valaki belekezd a történetbe, azonnal közelebb húzódnak hozzá a gyermekek, és bölcsen azon töprengenek, milyen őrültek is voltak ezek a rokonok, akik akár őseik is lehettek volna, ha nem bőszítik fel a Napfényben Élőket; amiért aztán keserves árat kellett fizetniük.
A történet akkor vette kezdetét, amikor egy napon hat férfi szállt partra a Search fedélzetéről, súlyos csomagokkal megrakodva, mintha maradni szándékoznának, és Níga iglujában szállásolták el magukat. Nem mintha nem fizettek volna bőkezűen cukorral meg liszttel, de Níga akkor is mélyen fel volt háborodva, amiért Meszácsi, a lánya, jövendőt mondott nekik, és úgy döntött, hogy Bill-Emberrel, a fehérek vezetőjével osztja meg ételét és fekhelyét.
– Ez a lány nagyon sokat ér – panaszkodott Níga a tanácstűznél, amikor a hat fehér ember már aludt. – Igen sokat, hiszen sokkal több férfi lakik itt, mint nő, és nagyon magas árat megadnának érte. Ounenk, a vadász egy új kajakot ajánlott meg egy puskát, amit az Éhes Néppel cserélt. Ezt ajánlotta, és látjátok, most elveszítettem, és nekem nem maradt semmim!
– Én is licitáltam érte – mordult fel egy hang, amelyben némi vidámság is megbújt, és a fényben egy pillanatra felbukkant Pílo széles, barátságos arca.
– Te is, bizony – erősítette meg Níga. – És voltak mások is. Miért ilyen nyughatatlanok a Napfényben Élők? – csattant fel zsémbesen. – Miért nem maradnak otthon? A Hó Népe sem vándorol el a Napfényben Élők földjére.
– Jobb lenne megkérdezni őket, miért jöttek! – kiáltotta egy hang a sötétből. Aab-Waak utat tört magának a tömegben, és az emberek elé állt.
– Úgy bizony! Miért jöttek? – morajlott a tömeg, és Aab-Waak felemelt kézzel intette őket csendre.
– Az ember nem ássa fel csak úgy a földet – kezdte. – És én emlékszem a Bálna Népére, akik olyanok, mint a Napfényben Élők, és akiknek a jégben maradt a hajójuk. Nektek is emlékeznetek kell a Bálna Népére, akik megrepedt csónakokkal érkeztek meg hozzánk, és akik dél felé mentek kutyákkal meg szánokkal, amikor eljött a fagy, és hó borította a földet. És emlékezzetek, amíg a fagyra vártak, egyikük gödröt ásott a földbe, aztán egy másik is, aztán egy harmadik, míg a végén mindegyikük ásott. Hogy mit szedtek ki a földből, azt nem tudjuk, mert elzavartak minket, és nem láttunk semmit. De amikor elmentek, odamentünk, megnéztük, és nem találtunk semmit. Mégis, sok föld van itt, és nem ástak fel mindent.
– Úgy ám, Aab-Waak! – kiáltották az emberek ámultan.
– Éppen ezért én azt gondolom – fejezte be Aab-Waak a mondandóját –, hogy a Napfényben Élők beszéltek erről a többi Napfényben Élőnek, és ezek azért jöttek, hogy ássanak a földben.
– De hogyan lehet az, hogy Bill-Ember beszél a nyelvünkön? – kérdezte egy apró, összeaszott öreg vadász. – Bill-Ember, akit ezelőtt sohasem láttunk?
– Bill-Ember járt már ezelőtt a Hó Földjén – felelte erre Aab-Waak –, máskülönben nem beszélné a Medve Népének nyelvét, ami olyan, mint az Éhes Nép nyelve, s nagyon hasonlít a bakvölgyiek beszédére. Mert a Napfényben Élők közül nagyon sokan jártak a Medve Népénél, kevesebben az Éhes Nép táboraiban, és egyet sem láttunk itt, kivéve a Bálna Népét, és most azokat, akik Níga iglujában alszanak.
– A cukor, amit adtak, nagyon jó – jegyezte meg Níga –, és a lisztjük is.
– Nagyon gazdagok – tette hozzá Ounenk. – Tegnap jártam a hajójukon, és mindenféle okos vasszerszámokat láttam, meg késeket, puskákat, lisztet, cukrot, meg rengeteg furcsa ennivalót.
– Így van, testvérek! – Tyee felpattant, és magában örömmel nyugtázta, milyen tiszteletteljes csend támad az emberei között. – A Napfényben Élők gazdagok. És bolondok is. Mert nézzétek csak! Idejönnek közénk büszkén, vakon, és még csak nem is gondolkodnak, bármennyire gazdagok is legyenek. Most is csak horkolnak, pedig mi sokan vagyunk, és nem félünk tőlük.
– De talán ők sem félnek tőlünk, mert olyan nagy harcosok – vetette ellen egy összeaszott, apró termetű vadász.
Tyee erre csak gúnyos fintorral felelt.
– Nem, egyáltalán nem látszanak annak. Ők délen élnek, a nap fényében, és olyan gyengék, mint a kutyáik. Emlékeztek, milyen kutyája volt a Bálna Népének? A mi állataink a második napon széttépték, mert gyenge volt, és nem tudott harcolni. A napfény meleg, az élet pedig könnyű az ő országukban, és ott a férfiak az asszonyok, az asszonyok pedig gyermekek.
Többen egyetértően bólogattak; a nők nyakukat nyújtogatva figyeltek.
– Azt mondják, hogy jók az asszonyaikhoz, akiknek nem kell sokat dolgozniuk – kuncogta Likeeta; a széles csípőjű, egészséges, fiatal teremtés Tyee lánya volt.
– Szóval te is Meszácsi nyomába lépnél, igaz? – kiáltotta az apja dühösen. Aztán heves mozdulattal a törzs tagjai felé intett. – Látjátok, testvérek? Ez a Napfényben Élők terve. Szemet vetettek lányainkra, és egyesével viszik el őket tőlünk. Ahogy Meszácsi elment, megfosztva Nígát az őt megillető ajándéktól, úgy megy el velük Likeeta is, és sorban mindegyikük, mi pedig itt maradunk becsapva. Beszéltem egy vadásszal a Medve Népéből, és tudom, hogyan megy ez. Vannak közöttünk az Éhező Népből; halljuk őket, vajon igazat mondtam-e!
Az Éhező Nép hat vadásza megerősítette, hogy Tyee igazat beszél, aztán mesélni kezdték szomszédaiknak, miféle szerzetek ezek a Napfényben Élők, és miképpen viselkednek. A fiatalok, akik még nem találtak maguknak feleséget, dühösen motyogtak, akárcsak az öregek, akik illő árat szerettek volna kérni lányaikért; a haragos mormogás egyre hangosabbá és kivehetőbbé vált.
– Nagyon gazdagok, mindenféle okos vasszerszámaik vannak, meg rengeteg késük és puskájuk – jegyezte meg Tyee fortélyosan, akiben egyre határozottabb formát öltött az ötlete; tudta, hogyan gazdagodhat meg nagyon rövid idő alatt.
– Bill-Ember puskája az enyém! – jelentette ki Aab-Waak hirtelen.
– Nem, az engem illet! – kiáltotta Níga. – Mert Meszácsi árát meg kell kapnom valahogyan.
– Békesség! Ó, testvéreim! – Tyee széles mozdulatokkal elkezdte feloszlatni az összegyűlt tömeget. – Az asszonyok és gyermekek menjenek az iglukba. Ez itt férfiak beszéde; csak az ő fülüknek való.
– Sok puska van, jut mindenkinek – mondta, amikor az asszonyok kelletlenül visszavonultak. – Nem kétlem, hogy minden férfira két puska jut, és még nem is beszéltem a lisztről meg a cukorról meg a sok más dologról. És nem lesz nehéz. Azt a hat Napfényben Élőt, akik Níga iglujában alszanak, ma éjjel megöljük. Holnap békében elmegyünk a hajójukhoz, mintha kereskedni akarnánk, és amikor eljön a megfelelő időpont, végzünk a testvéreikkel is. És holnap éjjel nagy mulatság lesz, lakoma, meg a kincsek felosztása. És a legszegényebb embernek is több mindene lesz, mint ezelőtt a leggazdagabbnak. Mit szóltok, testvéreim, bölcsen beszéltem?
Halk, egyetértő morgás volt a válasz, és ezzel kezdetét vették az előkészületek. Az Éhező Nép hat embere gazdagabb törzsből jött, ezért mindannyian rendelkeztek puskával, és bőven el voltak látva lőszerrel. De a helybéliek közül csak néhány ember szoríthatott fegyvert a kezébe, és az egész törzsben alig akadt golyó és lőpor. Ezt a hiányosságot azonban pótolta a rengeteg csonthegyű nyílvessző és hajítódárda, amivel távolról csaphattak le ellenfeleikre; közelharcban pedig jó hasznát vették az orosz és jenki gyártmányú acélkéseiknek.
– Ne csapjatok zajt! – Így hangzott Tyee utolsó parancsa. – Minden oldalról vegyétek körül az iglut, és álljatok szorosan egymás mellett, nehogy a Napfényben Élők megszökhessenek. Ezután te, Níga, hat fiatal harcos kíséretében bemászol oda, ahol alszanak. Ne vigyetek puskát, mert az váratlanul elsülhet, hagyatkozzatok inkább karotok erejére és a késekre!
– És azt akarom, hogy mindenki tudja, Meszácsinak nem eshet bántódása, mert nagyon sokat ér – suttogta Níga rekedten.
A kis létszámú csapat kúszva körülvette az iglut; mögöttük kucorogtak az asszonyok és a gyermekek, akik reményteljes várakozástól hajtva előbújtak megnézni a gyilkosságot. A kurta augusztusi éjszaka a végéhez közeledett, és a hajnal szürke fényében Níga és a többi fiatal harcos homályos alakoknak tűntek. Egyszer sem torpantak meg, négykézláb surrantak be az iglu hosszú alagútján, majd sorban eltűntek szem elől. Tyee felállt, és a kezét dörzsölgette. Eddig minden rendben ment. A jégkunyhót körülvevő sorfalból egyre többen emelték fel a fejüket, és ők is vártak. Mindenki vérmérséklete szerint képzelte el az odabent lezajló jelenetet – az alvó férfiakat, a meglendülő késeket, a sötétben arató halált.
A csendet egy Napfényben Elő hangos kiáltása törte meg, aztán eldördült egy lövés. Az igluban zűrzavaros lárma harsant. A körben álló harcosok gondolkodás nélkül berontottak a bejáraton. A kunyhóban féltucat ismétlőfegyver kezdett kelepelni; a szűk térben összezsúfolódott helybéliek semmit sem tudtak tenni ellene. Az elöl haladók tébolyultan kapálózva próbáltak visszavonulni az orruk előtt mennydörgő, tüzet köpő puskák elől; közben a hátul igyekvők ugyanilyen őrült erővel szorították őket előre. A nagy, 45-ös kaliberű lövedékek vagy fél tucat embert lőttek keresztül, és a kunyhó bejáratában sebesült harcosok fetrengtek; az egész jelenet egy borzalmas mészárszékre emlékeztetett. A fegyvereket célzás nélkül ürítették a tömegbe, és úgy kaszáltak velük, mintha gépfegyverek lennének. A halálos zápor ellen senkinek sem volt esélye.
– Ilyet nem láttam még soha! – zihálta az Éhező Nép egyik embere. – Csak benéztem oda, és úgy hevernek a testek, mint leölt fókák a jégen!
– Nem megmondtam, hogy talán ők is harcosok? – kotyogta közbe a töpörödött, öreg vadász.
– Várható volt – felelte erre Aab-Waak komoran. – A saját csapdánkba estünk.
– Ó, ti ostobák! – nyugtatta őket Tyee. – Bolondok fiai! Nem ezt terveztük, amit végül tettetek. Nígának és a hat fiatalnak csak be kellett volna mennie. Sokkal ravaszabb vagyok én, mint a Napfényben Élők, de ti nem bíztok bennem, és ezzel megraboltok erőmtől; ez pedig rosszabb, mintha egyáltalán nem is lennék ravasz!
Erre senki nem mondott semmit; minden tekintet az iglura szegeződött: a tiszta északkeleti ég háttere előtt bizonytalanul kirajzolódtak szörnyűséges körvonalai. A tetőbe vágott lyukon keresztül lassan kacskaringózott kifelé a puskák füstje; néha egy-egy kínlódó sebesült kúszott ki a szürke fénybe.
– Kérdezzük meg, mi történt Nígával és a hat fiatal harcossal! – parancsolta Tyee. A kérdés végigfutott a csatárláncba fejlődött embereken, és hamarosan megérkezett a válasz is: – Níga és a hat fiatal harcos nincsen többé.
– És mennyien nincsenek még többé! – zokogott fel egy asszony hátul.
– Annál több jut annak, aki megmaradt – mondta erre Tyee komoran. Aztán Aab-Waakhoz fordult: – Most menj, és szerezz sok-sok fókabőrt, olajjal megtöltve! A vadászok borítsák az egészet az iglu külső gerendáira és az ajtóba! És lobbantsátok lángra, mielőtt a Napfényben Élők lyukakat ütnek a falban a fegyvereiknek!
Még be sem fejezhette a mondatot, amikor a gerendák között szétmállott a föld, a résben megjelent egy puskacső, majd a következő pillanatban az Éhező Nép egyik tagja az oldalához kapott, és a levegőbe ugrott. A második lövés eltalálta a tüdejét, és azonnal a földre küldte. Tyee meg a többiek azonnal szétszóródtak, lőtávolságon kívülre menekültek, miközben Aab-Waak sietős szavakkal sürgette az olajos tömlőket szorongató férfiakat. Azok óvatosan kikerülték a kunyhó falában egymás után megjelenő lőréseket, és olajjal locsolták végig a száraz uszadékfa gerendákat, amiket a Bakvölgy-folyó sodort magával a déli erdőkből. Ounenk előreugrott egy lángoló üszökkel a kezében, és a következő pillanatban felcsaptak a lángok. Percek teltek el, de nem történt semmi; mindenki keze ügyében tartotta a fegyverét, miközben a tűz egyre nagyobb erőre kapott.
Tyee boldogan dörzsölte a markát, miközben a recsegve-ropogva égő, megszikkadt építményt bámulta.
– Most megvannak, testvéreim! Csapdában!
– És senki sem viheti el előlem Bill-Ember puskáját! – jelentette ki Aab-Waak.
– Kivéve Bill-Embert! – sipította a vén vadász. – Mert vigyázzatok, itt jön!
A bejárat lángfüggönye mögül megperzselődött, megfeketedett takaróba burkolózott, nagydarab fehér ember ugrott elő; őt követte a hasonlóképpen védekező Meszácsi és a másik öt Napfényben Élő. Az Éhező Nép tagjai rosszul irányzott sortűzzel próbálták megállítani a rohamot, miközben a helybéliek nyilak és dárdák záporát zúdították a fehérekre. De a Napfényben Élők futás közben lekanyarították magukról az égő pokrócokat, és láthatóvá váltak a vállukra erősített hevederek. Minden tulajdonuk közül ők inkább ezeket próbálták megmenteni. Fürgén, céltudatosan rohantak; áttörtek a gyűrűn, és futva megindultak a hatalmas sziklatömb felé, ami a reggel erősödő fényében feketén tornyosult a falu fölé, fél mérföldnyire a házak mögött. De Tyee féltérdre rogyott, és megcélozta a leghátsó fehéret. Amikor meghúzta a ravaszt, fülsüketítő ordítás harsant: a férfi arccal előrezuhant, majd nagy nehezen ismét feltápászkodott, de aztán ismét elzuhant. Egy másik Napfényben Élő, a körülötte zuhogó dárdákkal mit sem törődve, visszarohant hozzá, föléhajolt, és a vállára kapta. De a helybéliek lassan kezdték beérni őket, és egy nagy erővel elhajított dárda átütötte a sebesült férfi testét. Az felkiáltott, majd hirtelen egész testében elernyedt; társa letette a földre. Eközben Bill-Ember meg három társa is megtorpant, és ólomzáport zúdított a közeledő dárdásokra. Az ötödik Napfényben Élő elesett társa fölé hajolt, kitapintotta a pulzusát, aztán nyugodtan levágta róla a szíjakat, és kezében a lőszerrel meg a fegyverrel felegyenesedett.
– Micsoda bolond! – kurjantotta Tyee, aki éppen nagyot szökellt, hogy átugorja az Éhező Nép egyik elhullott tagjának a tetemét.
Saját puskája nem volt kibiztosítva, ezért nem vehette hasznát; inkább odakiáltott az egyik emberének, hogy szúrja le az ötödik Napfényben Élőt, aki megfordult, és társai puskalövéseinek fedezékében szaladt visszafelé. Az apró termetű, vén vadász kezében meglendült a dárda, és még futás közben elhajította.
– A Farkasra mondom, remek dobás volt! – harsant fel Tyee dicsérete, amikor a menekülő férfi előrebukott; a hátából kiálló dárda lassan rezgett.
A töpörödött vénség köhögni kezdett, és leült. Ajkát vékony, vörös csík festette pirosra, ami aztán egyre vastagabbra hízott. Ismét felköhögött – minden egyes lélegzetvételét hangos sípolás kísérte.
– Ők sem félnek semmitől, mert nagy harcosok mind – zihálta, és céltalanul kaszált a kezével. – És nézzétek! Ott jön Bill-Ember!
Tyee felpillantott. Négy helybéli és az Éhező Nép egyik tagja éppen lerohanta az elesett férfit, aki hiába térdelt fel, mert a lándzsák visszalökték a földre. De a Napfényben Élők golyói egyetlen szemvillanásnyi idő alatt négyet leterítettek közülük. Az ötödik, egyelőre sértetlen vadász felmarkolt két puskát, de abban a pillanatban, ahogy felállt, eltalálták a karját, és a becsapódás ereje majdnem teljesen megpördítette a tengelye körül; a második golyó megállította, a harmadik pedig földre taszította. Bill-Ember a következő percben már a helyszínen volt, elvagdosta a szíjakat, és felkapta a puskákat.
Ezt Tyee is látta, akárcsak felbomlott sorokban előrenyomuló embereit, és a hirtelen felpislákoló kétség hatására úgy döntött, inkább marad a földön, és megnézi, mi történik ezután. Meszácsi érthetetlen okból visszarohant Bill-Emberhez, de mielőtt elérhette volna, Pílo kirontott a többiek közül, és átnyalábolta a lányt. Megpróbálta a vállára hajítani, de Meszácsi nem hagyta magát, és tíz körömmel tépett az arcába. Aztán elgáncsolta a férfit, és mindketten a földre zuhantak. Amikor ismét talpra kászálódtak, Pílo fogást váltott a lányon: egyik karjával átfogta az álla alatti részt, így a csuklója egyenesen a torkába mélyedt. Fejét a lány keblei közé fúrta – Meszácsi ütései ezért csak vastag, sűrű hajkoronájára záporozhattak –, és lassan elkezdte felemelni a földről. Ekkor ért oda hozzájuk az elesett társai puskáit cipelő Bill-Ember. Amikor Meszácsi meglátta, megpördült, és fogva tartotta a férfit. Bill-Ember jobbjában meglendült a puska, és még csak nem is lassított, csak lesújtott a vadászra. Pílo úgy zuhant a földre, mintha mennykő csapott volna belé, és Tyee látta, miként iramodik előre, egymás mellett a Napfényben Élő és Níga leánya.
A helybéliek az Éhező Nép egyik emberének vezetésével megpróbálták lerohanni őket, de elvetélt kísérletüket egyszerűen felőrölte a pusztító golyózápor.
Tyee-nek elakadt a lélegzete, és csak magának mormolta:
– Mint a dér a reggeli napfényben…
– Mondom én, nagy harcosok – suttogta erőtlenül a vénséges vén vadász, aki teljesen kimerült a tüdővészes köhögéstől. – Tudom. Hallottam. Ezek tengeri rablók és fókavadászok; és ők gyorsan, pontosan lőnek, mert ilyen az ő életük és a munkájuk.
– Mint a dér a reggeli napfényben… – ismételte Tyee, aki fedezéket keresve lekucorodott a haldokló ember mögé, és onnan pislogott ki időnként.
Ezt már nem lehetett igazán harcnak nevezni, mert a helyiek nem mertek továbbmenni, de ahhoz túlságosan közel voltak a Napfényben Élőkhöz, hogy visszarohanjanak társaikhoz. Hárman azért megpróbálták. Szétszóródtak, és úgy iszkoltak, mint a nyulak; de egyikük törött lábbal zuhant a földre, másikukat keresztüllőtték, a harmadik pedig, hiába kanyargott és ugrált össze-vissza, a falu határában bukott fel. Így hát inkább az összes vadász lekucorodott a különböző mélyedésekbe; azok, akik a nyílt terepen maradtak, beásták magukat a földbe, miközben a Napfényben Élők lövedékei felszántották körülöttük a talajt.
– Ne mozdulj! – könyörgött Tyee, amikor észrevette, hogy Aab-Waak kúszva, araszolva közeledik feléje. – Ne mozdulj, jóságos Aab-Waak, mert különben halált hozol a fejünkre!
– Sok mindenkit megjelölt ma a halál – kacagott Aab-Waak –, így tehát, mint te is mondtad, sok-sok kincs jut mindenkinek. Amott, a nagy szikla mögött apám zihál, és mögötte, összegörnyedve, mintha csomóra kötötték volna, a bátyám hever. De az ő részük is az enyém lesz, és ez így van jól.
– Ahogy mondod, jóságos Aab-Waak, és ahogy én is mondtam; de mielőtt osztozkodni kezdenénk, meg kell szereznünk azt, amit el fogunk osztani, és a Napfényben Élők még nem haltak meg.
Az előttük magasodó kőtömbről sivítva lepattant egy lövedék, és alig hibázta el a fejüket. Tyee reszketve lekucorodott a földre, de Aab-Waak csak vigyorgott, és megpróbálta követni a golyó röptét, bár mindhiába.
– Olyan gyorsak, hogy az ember nem is látja őket – jegyezte meg.
– De sokan elhullottak közülünk – folytatta Tyee.
– És sokan megmaradtak – felelte erre a másik. – És szorosan ölelik a földet, mert most már járatosak ők a harc módozataiban. Sőt, még haragosak is. Ha pedig megöljük azokat a Napfényben Élőket, akik a hajón maradtak, nem marad több a földünkön, mint négy. Lehet, hogy sokáig tart megölni őket, de a végén ez is bekövetkezik majd.
– Hogyan mehetnénk mi a hajóra, ha sem erre, sem arra nem indulhatunk? – kérdezte Tyee.
– Rossz hely az, ahol Bill-Ember és társai bújnak – magyarázta Aab-Waak. – Minden oldalról megindulhatunk ellenük, és ez nem jó. Ezért megpróbálják majd a sziklának vetni a hátukat, és megvárni, amíg a testvéreik a hajóról segítségükre nem jönnek.
– A testvéreik sohasem fognak lejönni a hajóról! Megmondtam.
Tyee kezdte ismét visszanyerni a bátorságát, és amikor a Napfényben Élők visszavonultak a sziklához, és ezzel bizonyították, hogy Aab-Waak jóslata nem tévedett, már megint olyan könnyű volt a szíve, mint ezelőtt.
– Csak hárman maradtunk! – panaszolta az Éhező Nép egyik tagja, amikor ismét összegyűltek megbeszélni a haditervet.
– Ezért hát mindannyian négy puskát kaptok fejenként, nem pedig kettőt – vágott vissza Tyee.
– Jól harcoltunk.
– Úgy igaz. És ha úgy történne, hogy csak ketten maradtok, akkor fejenként hat puskát vihettek el.
– És ha egy sem marad közülük? – suttogta Aab-Waak szégyenlősen.
– Akkor miénk lesznek a fegyverek, a tiéd meg az enyém – súgta vissza Tyee. Mivel azonban meg akarta békíteni az Éhező Nép harcosait, az egyiküket kinevezte a hajó elleni támadás vezetőjének. A csapatban helyet kapott a törzs harcosainak kétharmada, és bőrökkel meg csereárukkal megpakolva elindultak a tengerpart felé, ami vagy tizenkét mérföldre lehetett onnan. Akik itt maradtak, nagy félkört alkotva felsorakoztak a mellvéd körül, amit Bill-Ember meg a többi Napfényben Élő közben elkezdett megépíteni. Tyee gyorsan tanult, ezért azonnal parancsot adott az embereinek, hogy ássanak sekély lövészárkokat.
– Sok idő eltelik majd, mire észbe kapnak – magyarázta Aab-Waaknak –, és mivel az eszük máshol jár, nem sokat gondolnak majd a dologra, és nem akarnak maguknak nagyobb bajt. És az éjszaka sötétjében az embereink majd előbbre kúsznak, a reggel fényében azt látják majd, hogy ott vagyunk a közelükben.
Délben már akkora volt a hőség, hogy az emberek abbahagyták a munkát, és ebédet készítettek a szárított halból meg a fókaolajból, amit az asszonyok hordtak fel nekik. Volt némi vita a Napfényben Élők ennivalójáról, ami Níga kunyhójában maradt, de Tyee addig nem volt hajlandó szétosztani, amíg a hajó ellen indult csapat vissza nem ér. Az elégedetlenség hulláma egyre csak dagadt, amikor a vita hevében tompa dörrenés visszhangzott a tengerpart felől. Az élesebb szeműek még azt a sűrű füstfelhőt is ki tudták venni, ami ugyan gyorsan szertefoszlott, de ők akkor is azt bizonygatták, hogy az bizony a Napfényben Élők hajója felett lebegett. Tyee úgy gondolta, ez csak a fehérek nagy puskája lehetett. Aab-Waak nem volt benne biztos, de ő úgy vélte, ez valamiféle jelzés volt. Mindenesetre, mondta, ideje volt, hogy történjen valami. Öt vagy hat órával később magányos alak bukkant fel a tenger felől, a nagy lapályon, és az asszonyok meg a gyermekek egy emberként rohantak elé. Ounenk volt, mezítelenül, zihálva, sebesülten. A homlokán éktelenkedő vágásból még mindig csorgott a vér. Rémisztő szögben álló bal karja élettelenül lógott az oldala mellett. De a legkülönösebb mind közül a szemében izzó, vad csillogás volt, amit az asszonyok nem tudtak mire vélni.
– Hol van Pesakk? – kérdezte egy öreg szkvó élesen.
– És Olitli? És Polak? És Ma-Kúk? – Egyre többen kezdtek el kiabálni.
De a férfi nem szólt semmit, hanem áttört a lármás tömegen, és támolyogva Tyee felé vette az útját. Az öregasszony visítani kezdett, és a nők, akik követték a vadászt, egymás után csatlakoztak hozzá. A férfiak kimásztak az árkokból, és visszaszaladtak Tyee mellé, sőt még a Napfényben Élők is felkúsztak a torlasz tetejére, hogy lássák, mi történik odalent.
Ounenk megtorpant, kitörölte a vért a szeméből, és körülnézett. Szóra nyitotta a száját, de kiszáradt ajka teljesen összetapadt. Likeeta hozott neki vizet, amit egy mordulással elfogadott, és sokáig ivott.
– Volt harc? – szólalt meg végül Tyee. – Jó harc volt, mondd?
– Hó! Hó! Hó! – Ounenkből olyan hirtelen és olyan vadul szakadt fel a nevetés, hogy a többiek azonnal elcsendesedtek.
– Nem volt még ilyen harc sohasem! Ezt mondom én, Ounenk, aki vadállatokkal és emberekkel is harcolt. És mielőtt szavamat feledném, hadd mondjak nektek bölcs dolgokat. Ha a Napfényben Élőkkel harcolunk, mi is megtanuljuk, hogyan kell küzdeni. És ha elég sokáig csatázunk velük, nagy harcosok leszünk, mint a Napfényben Élők, vagy máskülönben – csak halottak! Hó! Hó! Hó! Micsoda küzdelem volt!
– Hol vannak a fivéreid? – Tyee megragadta a férfit, és addig rázta, míg az kiabálva kérte, hogy engedje el, mert fáj.
De Ounenk egészen kijózanodott.
– Fivéreim? Nincsenek többé.
– És Pome-Lí? – kiáltotta az Éhező Nép két megmaradt tagja közül az egyik. – Pome-Lí, anyámnak a fia?
– Pome-Lí sincsen – felelte rá Ounenk monoton hangon.
– És a Napfényben Élők hajója, a kincsek, a fegyverek, meg a mindenféle holmik? – követelőzött Tyee.
– Nincsen már a Napfényben Élők hajója, sem a kincsek, sem a fegyverek, meg a mindenféle holmik – hangzott a változatlanul monoton válasz. – Egyik sincsen. Semmi sincsen. Csak én vagyok.
– És te egy bolond vagy.
– Igaz, lehet – mondta erre Ounenk zavartalanul. – Olyat láttam, ami nyugodtan bolondot csinálhatott belőlem.
Tyee inkább nem szólt semmit, és mindannyian kivárták, míg Ounenk végre hajlandó volt elmesélni az egész történetet.
– Nem vittünk puskákat, ó, Tyee – kezdett bele végül a vadász –, semmilyen puskát sem, testvéreim, csak késeket meg vadászíjakat meg dárdákat. És kettesével meg hármasával odamentünk a hajóhoz a kajakokban. A Napfényben Élők örvendeztek, amikor megláttak minket, és mi kiterítettük a bőröket, ők előhozták az áruikat, és minden a legnagyobb rendben volt. És Pome-Lí várt, megvárta, míg a nap magasan a fejünk felett volt, és ők leültek az ételükhöz; és akkor felkiáltott, mi pedig rájuk vetettük magunkat. Soha nem láttam még ilyen harcot és ilyen harcosokat. A meglepetés miatt gyorsan végeztünk a felével, de a maradék olyan volt, mintha ördögök lettek volna, mert megsokszorozták magukat, és mindenhol harcoltak.
Hárman a hajó árbocának vetették a hátukat, és mire meghaltak, a lábaik előtt a mieink hevertek. Néhányan szereztek puskát, és nyitott szemmel lőttek ránk, nagyon gyorsan, nagyon pontosan. És egy odament a nagy puskához, ami egyszerre sok kicsi golyót lőtt ki. Így volt, higgyetek nekem!
Ezzel Ounenk a fülére mutatott, amit szépen kicakkozott a sörét.
– De én, Ounenk, hátulról leszúrtam a dárdámmal. És ezzel a módszerrel, egyesével, lassan végeztünk az összessel, kivéve a főemberüket. És már ott álltunk körülötte számosan, és ő egyedül volt, amikor retteneteset kiáltott, áttört közöttünk, pedig öt nagy ember lógott rajta, és leszaladt a hajó belsejébe. És akkor, amikor már a miénk volt a hajó minden kincse, és közülük csak a főember maradt, akit hamarosan úgyis meg fogunk ölni, akkor mintha a világ összes puskáját elsütötték volna – hatalmas lárma volt! És mint a madár, felrepültem az égbe, mint a még élő testvéreim, meg a halott fehérek, az apró kajakok, a nagy hajó, a puskák, a kincs – minden felszállt a levegőbe. Higgyetek nekem, Ounenknek, aki elmondta nektek ezt a történetet, és aki egyedül visszatért.
Hatalmas csend borult az összegyűlt tömegre. Tyee ámultan Aab-Waakra pillantott, de nem szólt semmit. Még az asszonyok is annyira megdöbbentek, hogy egyikük sem kezdett rá a halottakat sirató énekre.
Ounenk büszkén pillantott végig rajtuk.
– Én vagyok, aki egyedül visszatért – ismételte meg.
De ebben a pillanatban Bill-Ember barikádján eldördült egy puska. Hangos csattanás hallatszott, és Ounenk mellkasa megroppant. Hátratántorodott, aztán ismét előrehajolt; arcára meglepetés ült ki. Levegőért kapkodott, de ajkán komor mosoly derengett fel. A válla megrogyott, térde megcsuklott. Megrázta magát, mint egy fuldokló, aztán felegyenesedett. De ismét megroggyant az egész teste, és lassan, nagyon lassan lecsúszott a földre.
A Napfényben Élők gödrétől jó egy mérföld választotta el őket, de a halálnak ez nem volt távolság. A falubéliek torkából fülsüketítő, haragos kiáltás harsant, és tisztán kihallatszott belőle a vérre szomjazó bosszúvágy és a vadak értelmetlen, állatias dühe. Tyee és Aab-Waak megpróbálta visszatartani a többieket, de egyszerűen félrelökték őket; nem tehettek mást, némán figyelték a tébolyult rohamot. De a Napfényben Élők egyetlen lövést sem adtak le, és mire a csapat megtette a távolság felét, többen megálltak és vártak, annyira megriasztotta őket a rejtekhelyre boruló titokzatos csend. Az elvakultabbak rohantak tovább. Amikor a megmaradt távolság felét is megtették, a barikád mögött még mindig nem moccant semmi. Kétszáz méterre járhattak, amikor lassítottak, és egy csoportba verődtek; száz méternél már legalább tucatnyian megtorpantak, és gyanakodva vitatkozni kezdtek.
Ebben a pillanatban füst csapott fel a barikád mögül, és a támadók úgy szóródtak szerteszéjjel, mint egy maréknyi eldobott kavics. Először négyen buktak fel, őket újabb négy ember követte, és utána gyors ütemben hullottak mind, immáron egyesével, míg csupán egyetlen egy vadász maradt, és ő is a nyakába szedte a lábát, hogy megmeneküljön a füle körül fütyülő haláltól. Őt Noknak hívták, hosszú lábú, magas ifjú volt, aki most úgy rohant, mint ezelőtt még soha. Szinte madárként repült a lapály felett, és egyfolytában kanyargott, szökellt, és ugrált jobbra meg balra. A puskák egy pillanatra sem hallgattak el, a golyók szabályos rendben süvítettek egymás után, de Nok felugrott, lebukott, ismét felugrott, és egy karcolás sem érte. Aztán pillanatnyi csend következett, mintha a Napfényben Élők feladták volna, és Nok egyre kisebb kanyarokat írt le, míg a végén már nyílegyenesen szaladt előre. Aztán amikor ismét szabályos ütemben szökellt, a gödörben eldördült egy magányos fegyver, és Nok kétrét görnyedt a levegőben, összerándulva csattant a földön, aztán visszapattant, mint egy réce, és végül rongycsomóként elhevert.
– Ki lehet olyan gyors, mint a sebes szárnyú ólomlövedék? – morfondírozott Aab-Waak.
Tyee felmordult, és elfordult. A közjátéknak egyelőre vége volt, és akadt ennél sürgetőbb gondjuk is. Az Éhező Népből egyetlen ember maradt, a törzs megmaradt tagjai negyven főt számláltak; és még mindig volt négy Napfényben Élő, akikkel le kellett számolniuk.
– Nem engedjük ki őket a gödörből – mondta –, és amikor az éhség úrrá lesz rajtuk, olyan könnyedén mészároljuk le őket, mintha gyerekek lennének.
– De miért harcolnánk? – érdeklődött Olúf, az egyik fiatal. – A Napfényben Élők kincse már nincsen. Nem maradt más, csak amit Níga iglujában találtunk, csupa értéktelen…
Sietve elhallgatott, amikor a füle mellett csattanva elszáguldott egy lövedék. Tyee gúnyosan felkacagott.
– Legyen ez a válasz. Mi mást tehetnénk ezekkel az őrültekkel, akik nem akarnak meghalni?
– Micsoda ostobaság! – tiltakozott Olúf, aki most már éberen fülelt, hátha újabb lövedékeket kell elkerülnie. – Nem helyes, hogy ezek a Napfényben Élők így harcoljanak. Miért nem halnak meg könnyedén? Ostobák, mert nem tudják, hogy már halottak, és ilyen sok bajt okoznak nekünk.
– Az előbb a sok kincsért harcoltunk, most azért, hogy élhessünk – összegezte Aab-Waak velősen.
Aznap éjjel volt egy kisebb összecsapás a barikád mögöttiek és az árokban őrködők között, és eldördült néhány lövés. Reggelre Níga iglujából eltűntek a Napfényben Élők holmijai. Ők maguk jöttek el értük – a nappali fényben tisztán látszottak a nyomaik. Olúf felmászott a sziklára, hogy nagy kődarabokat hajigáljon le a gödörbe, de a perem túlságosan kinyúlt a mélység fölé, ezért inkább csak válogatott sértéseket zúdított a nyakukba, és rettenetes kínzásokat helyezett számukra kilátásba, amire Bill-Ember a Medve Népének nyelvén válaszolt neki, gúnyos szavakkal. Tyee, aki kinézett az egyik árokból, meg is sérült: egy lövedék felszakította a vállát.
A rákövetkező borzalmas napok és vad éjszakák során, miközben az árkok fedezékében egyre közelebb nyomultak, többször összevitatkoztak azon, vajon nem lenne-e bölcsebb elengedni a Napfényben Élőket. De ettől mindig megriadtak, és az asszonyok már a puszta lehetőség hallatán állandóan keserves jajgatásban törtek ki. Amennyit eddig láttak belőlük, az éppen elég volt. Mindeközben végig fütyültek és jajgattak körülöttük a golyók, és a halottak névsora egyre hosszabb lett. A napfelkelte aranyszín fényében egyszer csak eldördült egy fegyver, és egy megsebzett asszony kezét felcsapva zuhant a földre a falu távoli peremén; a déli hőségben az árkokban kucorgó férfiak szüntelenül hallották a lövedékek fülsértő dalát, és tudták, hogy a halál vár rájuk; az este szürke derengésében a pislákoló tüzek mellett golyók verték fel a port. És éjszakánként a gyászoló asszonyok elnyújtott, siránkozó dala, a „Va-hú-ha-a, Va-hú-ha-a” lebegett a táj felett.
De mint azt Tyee beígérte, az éhség végül megtörte a Napfényben Élőket. Egy napon, amikor már kora őszi szellők fújtak, az egyikük a sötétség leple alatt átmászott a rögtönzött mellvéden, és szárított halat lopott. De már nem tudott visszamenni, és a reggel fénye a faluban találta, amikor hiábavalóan próbált elrejtőzni. Így hát egymaga bocsátkozott harcba ellenfeleivel, akik szorosan körülvették; négyüket lelőtte a pisztolyával, és mielőtt elfoghatták és megkínozhatták volna, maga ellen fordította a fegyvert, és meghalt.
Ettől mindegyik harcoson komor hangulat lett úrrá. Olúf tette fel a kérdést hangosan:
– Ha egy ember ilyen nehezen hal meg, mi lesz a maradék hárommal? Ezután Meszácsi bukkant fel a barikádon, és nevükön szólított három kutyát, akik a közelbe merészkedtek – ez újabb adag húst és újabb haladékot jelentett nekik –, és ezzel ismét elhalasztották a bosszú napját, ami kétségbeesést ébresztett a törzs tagjainak szívében. És Meszácsi fejére csak úgy záporoztak a különböző nemzedékek átkai.
A napok lassan vonszolták magukat egymás után. A nap sietve haladt dél felé, az éjszakák egyre hosszabbak lettek, fagyosan hideg lett a levegő. És a Napfényben Élők továbbra sem adták fel a barikádot. A végtelennek tűnő feszültség egyre hosszabbra nyúlt, az emberek idegei kezdték felmondani a szolgálatot, és Tyee hosszan, keményen töprengett. Ezután parancsba adta, hogy gyűjtsék össze a törzs raktáraiból az összes prémet és bőrt. Ezekből hatalmas, henger alakú bálákat építtetett, és mindegyik bála mögé egy harcost állított.
Miután a parancsszó elhangzott, a munkára majdnem egy egész kurta nap ráment; lassú, fárasztó munka volt egyesével görgetni a bálákat. A Napfényben Élők lövedékei egyfolytában csattogva és kopogva verték a mozgatható fedezékeket, de nem bírták átütni őket, és a harcosok üvöltöttek a gyönyörűségtől. De nem volt már messze az éjszaka, és Tyee, aki biztos volt a sikerben, visszahívta a bálásokat az árkokba.
Reggel aztán kezdetét vette az igazi előrenyomulás, amit a gödör lakói érthetetlen csenddel fogadtak. A bálákat kezdetben nagy távolság választotta el egymástól, de a harcosok lassan szűkítették a kört. Amikor száz méterre megközelítették a barikádot, már majdnem teljesen összeértek, ezért Tyee parancsát, amellyel megállásra szólította fel az embereit, suttogva is tovább tudták adni. A gödörben lapulók semmilyen életjelet nem adtak. A harcosok hosszan, éberen fürkészték a mellvédet, de semmi sem mozdult. Folytatták az előrenyomulást, és ötven méter után ismét megálltak. Még mindig semmi jelét nem látták az idegeneknek, és egy moccanás sem hallatszott bentről. Tyee megcsóválta a fejét, és még Aab-Waak is kétkedő arcot vágott. De ettől függetlenül elhangzott az újabb parancs, és folytatták az útjukat tovább, amíg a bálák teljesen össze nem értek, és a gödröt bőrből meg prémből álló, tömör sánc vette körül.
Tyee a háta mögé pillantott, és látta az asszonyokat meg a gyermekeket, akik komor arccal gyülekeztek az elhagyott árkoknál. Aztán előrenézett, a csendes gödör felé. Az emberek idegesen izegtek-mozogtak, majd Tyee parancsára előregörgették minden második bálát. A kettős vonal megmozdult, és ismét minden bála egymáshoz ért. Aztán Aab-Waak önkényesen előrelökdösött egyet. Amikor a bőr- és prémgolyó a barikádnak döccent, hosszú ideig várt. Ezután néhány kődarabot hajított le a gödörbe, de nem történt semmi; így hát végül rendkívül óvatosan felállt, és lenézett. A talajt vastag rétegben borították az üres töltényhüvelyek, ezen kívül nem látott mást, csak néhány fehérre rágcsált kutyacsontot és pár pocsolyát, ahol egy hasadékból víz szivárgott elő. Ennyi volt az egész. A Napfényben Élőknek nyomuk veszett.
Többen suttogva boszorkányságot emlegettek, páran óvatosan panaszkodtak, és a sötét pillantásokat látva Tyee-t kezdte hatalmába keríteni a balsejtelem; de azért sokkal könnyebben lélegzett, amikor Aab-Waak a szikla lábánál rátalált az idegenek nyomaira.
– A barlang! – kiáltotta Tyee. – Megsejtették, milyen bölcs ötletem támad, és elmenekültek a barlangba!
A szikla egy hatalmas lépesmézre hasonlított, mivel keresztül-kasul behálózták a különböző, föld alatti járatok. Ezek egy központi aknán keresztül jutottak levegőhöz. A törzs tagjai kiáltozva követték Aab-Waakot, és amikor utolérték, már ők is világosan látták, hol mászták meg a Napfényben Élők a sziklát, és hol másztak be a lyukba huszonvalahány láb magasban.
– Ezzel vége! – jelentette ki Tyee a kezét dörzsölgetve. – Adjatok hírt róla, hogy készülhetünk az ünnepségre, mert ezek a Napfényben Élők most csapdába estek, csapdába bizony. A fiatalok majd felmásznak, és eltorlaszolják kövekkel a barlang száját, hogy Bill-Ember meg a társai, meg Meszácsi mind az éhségbe pusztuljanak bele lent, az árnyékok között és átkozódva haljanak meg a sötétben.
Kijelentését megkönnyebbült, örömteli kiáltások fogadták. Houga, az Éhező Nép utolsó megmaradt tagja neki is iramodott a nem túl meredek lejtőnek, és pillanatok múlva már fel is húzódzkodott a fenti kiálló sziklanyelvre. De ahogy felbukkant a perem fölött, tompa dörrenés visszhangzott végig az alagútban, és a vadász egy másodpercig elkeseredetten kapaszkodott a csúszós sziklába. Szorítása kelletlenül egyre enyhült, aztán lezuhant, egyenesen Tyee lába elé, ahol még remegett egy kicsit, mint valami hatalmas, borzalmas kocsonya, aztán végleg elcsendesedett.
– Honnan tudhattam, hogy ilyen nagy és bátor harcosok? – kérdezte Tyee harsányan, akinek eszébe jutottak az előbb látott sötét pillantások meg panaszos szavak, és úgy érezte, mondania kell valamit saját maga védelmében.
– Sokan voltunk és mind boldogok – jelentette ki az egyik férfi kertelés nélkül. Egy másik elrévedő arccal babrálgatta dárdája nyelét.
De Olúf kiáltása lecsitította őket.
– Figyelmezzetek rám, testvérek! Van más út is! Ifjúkoromban véletlenül sokat játszottam ezen a meredélyen. Van ott egy nyílás, amit eltakarnak a sziklák, és senkinek nincsen rá oka, hogy odamenjen; ezért titok, és senki nem tud róla. Nagyon szűk, és sokáig csúszol előre a hasadon, aztán ott vagy a barlangban. Ma éjjel mi is így kúszunk majd, hang nélkül, és hátulról meglepjük a Napfényben Élőket. És holnapra megint béke lesz, és az eljövendő években soha többé nem kell veszekednünk a Napfényben Élőkkel.
– Soha többé! – kiáltották kórusban a kimerült férfiak. – Soha többé! – És Tyee együtt harsogott velük.
Aznap éjjel az asszonyok és gyermekek csapata összegyűlt a barlang ismert bejárata előtt – szívükben halottaik emlékével, kezükben kövekkel, késekkel meg dárdákkal. Egyetlen Napfényben Élő sem merészkedhetett le úgy a lejtőn, hogy észre ne vegyék, és agyon ne verjék. A faluban csak a sebesültek maradtak, és minden épkézláb fegyverforgató – ők legalább harmincan voltak – Olúf nyomában araszolt felfelé a titkos nyíláshoz. Harminc métert kellett megtenniük éles sziklaperemek és ingatag kőhalmok között, s mivel a kődarabok egyetlen érintésre leomolhattak, csak egyesével indultak útnak. Olúf volt az első: halkan visszaszólt a következőnek, majd eltűnt a hasadékban. Őt követte a második, a harmadik és a többi meg a többi, míg egyedül Tyee maradt odalent. Hallotta az előtte kapaszkodó férfi hívó szavát, de hirtelen megrohanták a kétségek, és maradt még egy kicsit, hogy alaposan végiggondolja a dolgot. Fél órával később felmászott a sziklára, és bekukkantott a hasadékba. Szinte odakint érezte, milyen szűk is ez a folyosó, ahol a sötétség már-már kitapinthatóvá vált. A falak közé szorított éjszaka megrémítette, és nem mert bemászni. Az összes embere, aki eddig meghalt, akár helybéli, akár az Éhező Nép vadásza, az elsőként elpusztult Nígától kezdve Hougáig, mind ott volt vele. Ott üldögéltek mellette, de ő inkább választotta azt az iszonyatos rémületet, amit egykori társai jelenlétében érzett, mintsem szembe kelljen néznie azzal a borzalommal, ami odalent lapul a sűrű feketeségben. Sokáig üldögélt ott, amikor egyszer csak valami puha, hideg dolog simított végig gyengéden az arcán, és akkor tudta, hogy leesett az első hó. Aztán beköszöntött a tompa fényű hajnal, utána a ragyogó nappal jött; ekkor hallotta meg azt a halk, torokhangú zokogást, ami időnként végighullámzott a folyosón, s egyre hangosabbá és kivehetőbbé vált. Tyee lecsusszant a peremtől, megállt a legfelső, kiugró sziklán, és várt.
A zokogó valami nagyon lassan közeledett, többször megtorpant, de végül csak elért idáig, és Tyee addigra biztos volt benne, hogy ez a hang nem a Napfényben Élőktől származik. Benyúlt a hasadékba, de ahol egy fejet kellett volna kitapintania, ott csupán egy vállat érzett, mintha az illető lehajtott fejjel, könyökére támaszkodva kúszott volna előre. Aztán a fejet is megtalálta, de az teljesen lebicsaklott: a padlóhoz szorult, úgy, hogy az illető feje búbja a sziklát söpörte.
– Te vagy az, Tyee? – kérdezte a fej. – Mert én vagyok, Aab-Waak, aki olyan szerencsétlen és nyomorult most, mint egy törött dárda. Fejem a porban, és nem bírok lemászni segítség nélkül.
Tyee felkapaszkodott hozzá, felráncigálta a földről, nekitámasztotta a falnak, de Aab-Waak feje továbbra is a mellkasára bukott, és így zokogott meg nyöszörgött tovább.
– Jajj-úúú-jajj! – sírta. – Olúf elfelejtette, hogy Meszácsi is tudta a titkot, és megmutatta a Napfényben Élőknek, máskülönben hogyan várhattak volna a keskeny alagút végében? Ezért lettem én ilyen szerencsétlen, nyomorult ember, jajj-úúú-jajj!
– És meghaltak ezek az átkozott Napfényben Élők ott, a keskeny alagút végében? – förmedt rá Tyee.
– Honnan tudhattam volna, hogy ott várnak? – hörögte Aab-Waak. – Hiszen testvéreim mentek előttem, sokan-sokan, de semmi zaj nem hallatszott. Honnan tudhattam volna, hogy ilyen csendben lesznek? És mielőtt megtudhattam volna, két kezet éreztem a nyakamon, ezért nem tudtam kiáltani és figyelmeztetni testvéreimet. Így kapott el a három Napfényben Élő. És miközben a kezek egy helyben tartottak, valaki megpördítette a lábamat, és akkor egész testemben megfordultam, mint ahogyan a mocsárban szoktuk kitekerni a kacsák nyakát, és így tekerték ki az én nyakamat is.
– De a sors nem akarta, hogy meghaljak – folytatta Aab-Waak, akinek hangjából most kicsendült maradék, szánalmas büszkesége. – Én maradtam meg egyedül. Olúf meg a többiek ott hevertek, sorban a földön, és némelyikük arca arra nézett, amerre a hátuk volt. Nem volt jó dolog rájuk nézni; mert amikor az élet visszatért belém, láttam mindannyiukat a fáklya fényében, amit a Napfényben Élők mellettünk hagytak, és velük együtt hevertem egy sorban.
– És? És? – ámult Tyee, aki annyira megrökönyödött, hogy ennél többet nem is bírt kinyögni.
A következő pillanatban felpattant, és egész testében megborzongott, mert az alagútban felharsant Bill-Ember hangja.
– Rendben van – mondta a férfi. – Azt az embert kerestem, aki törött nyakkal csúszkál az alagútban, és lám, megtaláltalak téged, Tyee. Dobd. el fegyvered, és halljam, ahogy csattan a sziklák között!
Tyee szenvedő arccal engedelmeskedett, és Bill-Ember felbukkant a fényben. Tyee kíváncsian bámult rá. A férfi törődött volt, sovány és mocskos, szeme parázsként izzott beesett üregében.
– Éhes vagyok, Tyee – mondta. – Nagyon éhes.
– Sárkolonc vagyok a csizmádon – felelte erre Tyee. – A te szavad az én törvényem. Tudd meg, nem én parancsoltam ellened az embereimet! Én azt tanácsoltam…
De Bill-Ember megfordult, és lekiáltott az alagútba.
– Hé! Charley! Jim! Hozzátok a nőt, és gyertek fel!
– És most eszünk – mondta, amikor két társa és Meszácsi is csatlakozott hozzá. Tyee rosszallóan dörzsölgette a kezét.
– Nincsen sok minden, de az nagyon jó.
– Azután elindulunk dél felé a hóban – folytatta Bill-Ember.
– Legyen az utatok könnyű és gondtalan!
– Hosszú lesz az út. Kutyákra és ennivalóra lesz szükségünk – de sokra.
– Olyan kutyát választasz, amilyet csak akarsz, és annyi ételt, amennyit elbírnak. Bill-Ember átkúszott a hasadék peremén, és nekiállt lemászni.
– De visszajövünk még, Tyee. Visszajövünk, és sokáig maradunk ezen a földön.
Így történt, hogy Bill-Ember, az ő testvérei és Meszácsi útrakeltek dél felé, ahová nem vezetett út. A következő évben pedig a Search II. horgonyt vetett az öbölben. Azok a falusiak, akik életben maradtak, mert sebeik miatt nem mászhattak be az alagútba, most a Napfényben Élők parancsait követik, és gödröket ásnak a földbe. Nem halásznak és nem vadásznak többé, de naponta fizetést kapnak, amiért lisztet, cukrot, kalikót, és ilyesféle holmikat vásárolnak, amelyet a Search II. hoz magával minden évben a Napfényes Földekről.
És ez a bánya titokban működik, mint a legtöbb északi bánya; és a Társaság tagjain kívül – ami Bill-Embert, Jimet és Charley-t jelenti – senki sem tud a sarkvidéki tenger partján található faluról. Aab-Waak a mai napig furcsa szögben tartja a fejét, jós lett belőle, és a békéről prédikál a fiataloknak, amiért nyugdíjat kap a Társaságtól. Tyee művezető a bányában. De azóta új elméletet állított fel a Napfényben Élőkkel kapcsolatban.
– Ők, akik a nap fényében laknak, nem gyengék – mondja, miközben pipázgatva figyeli, amint megérkezik az éjszakai műszak, hogy felváltsa a nappalosokat. – Mert a nap beleszivárog a vérükbe, és olyan nagy lánggal égeti őket belülről, hogy a végén csupa szenvedély és vágy tölti ki őket. Mindig lángolnak, ezért nem is veszik észre, ha bántják őket. Ráadásul ott lakozik bennük még a nyugtalanság is, ami olyan, mint egy ördög, és ezért szétszóródnak a föld színén, hogy robotoljanak, szenvedjenek és harcoljanak, vég nélkül. Én tudom. Én vagyok Tyee.