Louisa May Alcott

A NYOLC UNOKATESTVÉR

Louisa May Alcott: Eight Cousins

Published in Puffin Books, 1995

Fordította: Leyrer Ginda

Annak a sok kisfiúnak és kislánynak, akiknek

a rengeteg levelére lehetetlenség lett volna

válaszolni, ezért ezt a könyvet nekik ajánlom

mint afféle békejobbot barátnőjüktől:

L.M. ALCOTT-TÓL

I. FEJEZET

Két lány

Rose magában üldögélt a nagy nappaliban, maga mellé készítve apró zsebkendőjét, hogy felitassa vele első könnyeit. A kislányt ugyanis gondok gyötörték, azok alapján pedig valóságos könnyzáporra lehetett számítani. Ebbe a szobába húzódott vissza, amelyet megfelelő helynek talált a szenvedésre, mivel sötét volt és csendes, teli régi bútorokkal, komor függönyökkel. A falakon körben ünnepélyes, parókás úriemberek, fennkölt, főkötős dámák, és tágra nyílt szemű, fecskefarkú kabátba vagy rövid szoknyába öltöztetett gyermekek portréi látszottak. Valóban alkalmas hely volt a siránkozásra; és a futó tavaszi zápor az ablaküvegen kopogva mintha vele zokogta volna: – Sírj csak! Én veled érzek.

Rose-nak valóban volt oka a szomorúságra; nem volt édesanyja, s nemrégiben az édesapját is elveszítette, aminek következtében nem volt már igazi otthona sem, csak ez itt, ahol a nagynénjei laktak. Még csak egy hete lakott velük, és bár a kedves, öreg hölgyek minden tőlük telhetőt megtettek, hogy felvidítsák – ez bizony nem nagyon sikerült nekik. A kislány különbözött minden gyermektől, akivel addig találkoztak; néha úgy érezték, mintha egy bánatos pillangót vettek volna a gondjaikba.

A kislány szabadon mozoghatott a házban, és az első napokban azzal foglalta el magát, hogy felderítette a szobákat. A hatalmas, régi udvarház mindenféle zugokat, meghitt szobákat és titokzatos folyosókat rejtett. Ablakok bukkantak fel a legváratlanabb helyeken, kis erkélyek néztek romantikusan a kertre, és volt egy nagy, emeleti folyosó, teli a világ minden részéből származó különleges tárgyakkal; a Campbellek ugyanis nemzedékeken át hajóskapitányok voltak.

Plenty néni még azt is megengedte Rose-nak, hogy átböngéssze a nagy porcelános vitrinét, ami telis-teli volt a gyerekek által kedvelt kincsekkel. Ám Rose, úgy tűnt, nemigen érdeklődik az efféle ínyencségek iránt. Kifogyván az ötletekből, Plenty néni reményvesztetten feladta a harcot.

A halk szavú Peace néni szebbnél szebb kézimunkákkal próbálkozott, és olyan babaruhatárat készített, amely még egy idősebb gyermeket is elbűvölt volna. Ám Rose figyelmét nem kötötték le a kis rózsaszín kalapkák és apró harisnyák, habár kötelességtudóan varrogatott, amíg nagynénje észre nem vette, hogy a könnyeit törölgeti egy esküvői ruha uszályával. E fölfedezés véget vetett ennek a próbálkozásnak is.

Ekkor a két idős hölgy összedugta a fejét, és kitalálta, hogy kerít egy mintagyereket a környékről, hogy játsszon az unokahúgukkal. Ám Annabel Bliss volt a legfélresikerültebb kísérletük, mivel Rose látni sem bírta a kislányt, és azt mondta, annyira hasonlít egy viaszbabára, hogy legszívesebben belecsípne, hogy meglássa, följajdul-e. Így aztán a takaros kis Annabelt hazaküldték, és az ötletekből kifogyva a nagynénik néhány napig hagyták, hogy Rose maga találjon elfoglaltságot.

A rossz idő és a hideg a négy fal közé kényszerítette a kislányt, aki azután a legtöbb időt a könyvtárban töltötte, ahol az apja könyveit tárolták. Sokat olvasott, olykor kicsit sírdogált, majd vidám dolgokról álmodozott: olyasmikről, amikben a nagy fantáziájú gyermekek mindig vigasztalást találnak. Ez volt a kedvenc elfoglaltsága, ám nem tett jót neki, mivel sápadttá vált, szemei alatt karikák jelentek meg, és egyre nyugtalanabb lett, pedig Plenty néni még azt is megengedte neki, hogy főzőcskézzen, Peace néni pedig úgy kényeztette, akár egy ölebet.

A kislány bágyadtságát látva a szegény nagynénik azon törték a fejüket, milyen új szórakozást találjanak ki neki. Elhatározták, hogy valami nagyon merész dologgal próbálkoznak, amely azonban nem sok sikerrel kecsegtetett. Ezen a szombat délutánon még egy szót sem szóltak Rose-nak a tervükről; békén hagyták a gyermeket, egészen addig, míg el nem érkezett az idő a nagy meglepetésre. Nem gondolták volna, hogy ez a különös kislány a lehető legváratlanabb helyen talál majd elfoglaltságot magának.

Mielőtt egyetlen könnycsepp is végiggördülhetett volna az arcán, egy hang törte meg a csöndet, s ő fülelni kezdett. Csak egy madárka dalolt, ez a jószág azonban különösen tehetségesnek tűnt, hallva, ahogy a halk csiripelés vidám fütyörészésre vált, majd trilla következett, végül valóságos hang kavalkádba torkollott az egész, mintha a madárka kacagott volna. Rose is elnevette magát, és megfeledkezve minden bajáról, felugrott és felkiáltott:

– Ez egy poszáta! Hol lehet?

Végigrohant a hosszú folyosón, mindkét ajtón kikukucskált, de semmilyen tollas teremtményt nem látott, kivéve egy tépett jércét egy bojtorjánlevél alatt. Megint hallgatózott, és úgy találta, hogy a hang a házból jön. Továbbment, átélve az üldözés izgalmát, s az énekét cifrázó madár végül a porcelánosvitrin felé vezette őt.

– Idebenn van? Milyen különös! – mondta. Ám amikor belépett a szobába, egyetlen madarat sem látott, kivéve az örökösen csókolózó fecskéket a kantoni porcelánon, amely a polcok szélén sorakozott. Rose arca hirtelen felderült, és óvatosan félrehúzva a tolóajtót, belesett a konyhába. Egyszeriben vége szakadt a dalnak. Az egyetlen teremtmény, akit látott, egy kék kötényes lány volt, aki a tűzhelyet súrolta. Rose egy percig bámulta őt, majd hirtelen megkérdezte:

– Hallottad a poszátát?

– Talán Phebe-madárnak kellene nevezni, nem poszátának – válaszolt a lány, s fekete szemeiben huncut fény csillant meg.

– Hová repült?

– Még mindig itt van.

– Hol?

– A torkomban. Szeretnéd hallani?

– Hát persze! Várj, átjövök. – Ezzel Rose átmászott a tolóajtón a fehér szekrény túloldalára, és leült a túloldali nagy polcra, mivel túlságosan sietett és kíváncsi volt ahhoz, hogy az ajtót használja.

A lány megtörölte a kezét, keresztbe tette a lábát a kis szőnyegszigeten, amely a szappanosvíz-tenger közepén állt, és ekkor valóban, vékony torkából előtört a madárdal, a csiripelés, a fütty, a trilla, a galambbúgás, és még sok-sok madár hangja. A végén, éppen úgy, mint az imént, a seregély vidám dalával, amint a zöld mezőn énekel egy meleg júniusi napon, zárta az előadást.

Rose-t annyira lenyűgözte, hogy csaknem lepottyant az ülőhelyéről, s a kis koncert végén vidáman megtapsolta.

– Ó, ez gyönyörű volt! Ki tanított meg rá?

– A madarak – válaszolta a lány mosolyogva, majd újra munkához látott.

– Ez igazán csodálatos! Én is tudok énekelni, de az fele ilyen szép sincs. Megmondanád a neved, kérlek?

– Phebe Moore.

– Már hallottam Phebe-madárról; de nem hiszem, hogy az igazi is ilyen szépen tudna énekelni – nevetett Rose, mialatt érdeklődve nézte a szappandarabok szétmorzsolódását a téglákon. – Itt maradhatok, és nézhetem, ahogy dolgozol? Olyan magányos vagyok a nappaliban.

– Hogyne, ha ehhez van kedved – válaszolt Phebe, ügyesen kicsavarva a rongyát, ami nagyon tetszett Rose-nak.

– Nagyon szórakoztató lehet így pancsolni a vízben, és dörzsölni a szappant. Én is szívesen kipróbálnám, de azt hiszem, a nagynénéimnek nem tetszene, ha megtenném – mondta Rose, akit nagyon érdekelt ez az újfajta elfoglaltság.

– Nagyon hamar beleunnál, így jobb, ha nem piszkítod be magad, és inkább csak nézed.

– Gondolom, sokat segítesz az édesanyádnak.

– Nincs egyetlen rokonom sem.

– Akkor hol laksz?

– Remélem, hogy itt fogok. Debby szeretné, ha volna még segítsége a házimunkában, és most engem próbálnak ki egy hétig.

– Jó volna, ha itt maradnál, mert minden olyan unalmas ebben a házban – mondta Rose, akinek nagyon megtetszett ez a lány, aki úgy dalolt, mint egy madár, de úgy dolgozott, mint egy felnőtt.

– Én is remélem, mivel már tizenöt éves vagyok, elég idős ahhoz, hogy megkeressem a kenyeremet. Te is itt fogsz lakni egy darabig, nem igaz? – kérdezte Phebe, fölpillantva kis vendégére, és azon csodálkozva, hogyan unatkozhat a kislány, amikor selyemszoknyát és csipkés kötényt visel, csinos lánc függ a nyakán, és a haját bársonypánt fogja össze.

– Igen, addig maradok, amíg a nagybátyám el nem jön értem. Most már ő a gyámom, és fogalmam sincs, mit fog kezdeni velem. Neked van gyámod?

– Te jó ég, dehogy! Egy dologház lépcsőjén hagytak, amikor még csecsemő voltam. Miss Rogers később megkedvelt, befogadtak, és azután ott éltem. Most azonban meghalt, így magamról kell gondoskodnom.

– Milyen izgalmas! Olyan, mint Arabella Montgomery története A cigány gyermekében. Olvastad? – kérdezte Rose, aki nagyon szerette a talált gyerekekről szóló történeteket, és rengeteg ilyet olvasott.

– Én egyáltalán nem olvasok könyveket, és ha van egy kis szabadidőm, akkor az erdőbe rohanok. Ott jobban ki tudom pihenni magam, mint ha olvasnék – válaszolt Phebe, aki közben befejezte a súrolást, és már hozzá is kezdett a következő munkához.

Rose figyelte őt, ahogy elővett egy nagy tálnyi babot, hogy kiválogassa, és arra gondolt, milyen lenne az élete, ha neki is mindig dolgoznia kellene, és soha nem játszhatna. Most azonban Phebe úgy vélte, rajta a sor, hogy kérdezősködjön, és bánatosan így szólt:

– Gondolom, te sokat jártál iskolába.

– Ó, szent ég, de még mennyit! Majd' egy évig bentlakásos iskolába jártam, és már torkig vagyok a leckékkel. Minél több tanulnivalóm volt, Miss Power annál többet adott. Olyan szerencsétlennek éreztem magam, hogy kis híján kisírtam a szememet. Papa soha nem adott föl nehéz dolgokat, és olyan érdekesen magyarázott, hogy vele nagyon szerettem tanulni. Ó, olyan boldogok voltunk, és úgy szerettük egymást. Most azonban papa már nincs többé, és én egyedül maradtam.

A könnyek, amelyek csak nem akartak megjelenni, amikor Rose ült, és várt rájuk, most maguktól kicsordultak – pontosan kettő –, és végiggördültek az arcán, többet mondva a fájdalmáról és a szeretetéről, mint akárhány szó.

Egy percig néma csend lett a konyhában, csak a kislány zokogása hallatszott, és az eső együtt érző kopogása. Phebe abbahagyta a babok átrázogatását egyik tepsiből a másikba, szeme megtelt szánalommal, amint Rose lehajtott, fürtös fejére nézett. Érezte, hogy a csinos medál alatt dobogó szív fájdalmasan sajog, és a csipkés kötényt több könny felszárítására használták már, mint amennyit ő egész eddigi életében hullatott.

Valahogy egyszeriben jobban tetszett neki a saját barna vászonruhája, és kék kockás köténye. Az irigység együttérzéssé változott, és ha lett volna bátorsága, bizony átölelte volna szomorú kis látogatóját.

De félve, hogy ez nem volna épp illendő, csak ennyit szólt vidám hangon:

– Biztos vagyok benne, hogy nem vagy egyedül, ha ennyi rokonoddal élsz, akik mind nagyon gazdagok és okosak. Debby szerint úgy el fognak kényeztetni – mivel te vagy az egyetlen lány a családban –, hogy még meg is unod.

Phebe utóbbi szavaira Rose önkéntelenül is elmosolyodott a könnyein keresztül, és felderült arccal kukucskált ki a köténye mögül, tettetett kétségbeeséssel:

– Éppen ez az egyik legnagyobb bajom! Hat nagynénim van, és mindegyik meg akar szerezni magának, én viszont egyiküket sem ismerem valami jól. Papa ezt a helyet a Nagynénik dombjának nevezte, most már értem, miért.

Phebe vele nevetett, majd bátorítóan azt mondta:

– Mindenki így nevezi; szerintem is nagyon találó név, mivel az összes Mrs. Campbell itt lakik a közelben, és gyakran eljönnek ide meglátogatni az öreg hölgyeket.

– A nagynéniket még csak el tudnám viselni, de ott van a rengeteg unokatestvérem, tetejébe mindegyik szörnyű fiú, márpedig én utálom a fiúkat! Néhányan meglátogattak múlt szerdán, én azonban lefeküdtem, és mikor a nénikém feljött értem, bebújtam a takaró alá, és úgy tettem, mintha aludnék. Pedig valamikor muszáj lesz találkoznom velük, de már előre félek tőle. – Rose megrázkódott; korábban kettesben élt beteges apjával, így mit sem tudott a fiúkról, és afféle furcsa vadállatoknak képzelte őket.

— Ó! Szerintem meg fogod kedvelni őket. Láttam, ahogy itt rohangáltak, amikor hazajöttek a foktól. Néha csónakáznak, máskor lovagolnak. Ha szereted a csónakázást vagy a lovaglást, remekül fogsz szórakozni.

– De egyiket sem szeretem! Félek a lovaktól, a csónakon rosszul vagyok, a fiúkat pedig egyenesen utálom! – Szegény Rose a kezeit tördelte az előtte álló megpróbáltatások gondolatára. Ezeket a szörnyűségeket egyenként talán el tudta volna viselni, ám egyszerre mindet – ez túl sok volt neki, és már-már arra gondolt, hogy azonnal visszatér a gyűlölt iskolába.

Phebe úgy nevetett a lány panaszain, hogy a babok táncra perdültek a tepsiben, mégis megpróbálta vigasztalni őt.

– Talán a nagybátyád magával visz valahová, ahol nincsenek fiúk. Debby szerint nagyon kedves ember, és mindig egy rakás szép holmit hoz, mikor eljön.

– Látod, ez is csak egy újabb gond, mivel én egyáltalán nem ismerem Alec bácsit. Szinte soha nem látogatott meg minket, habár gyakran küldött nekem szép ajándékokat. Most már hozzá tartozom, és rá kell hallgatnom egészen tizennyolc éves koromig. Lehet, hogy egyáltalán nem fogom kedvelni, állandóan csak ezen aggódom.

– Nos, én a helyedben nem aggódnék, hanem megpróbálnám jól érezni magam. Biztos vagyok benne, hogy ha nekem volnának rokonaim, akiknek pénzük van, és semmi más dolgom nem volna, mint szórakozni, én biztonságban érezném magam – kezdte Phebe, de nem folytatta, mivel kintről hirtelen zaj hallatszott, ami mindkettőjüket megijesztette.

– Kitört a vihar – mondta Phebe.

– De hiszen ez egy cirkusz! – kiáltott Rose, aki magaslati ülőhelyéről megpillantott egy színes szekeret és néhány hosszú sörényű és farkú pónit.

A zaj elült, és a lányok éppen folytatták volna a bizalmas beszélgetést, amikor megjelent az öreg Debby, aki elég mérgesnek, és délutáni szunyókálásából ébredve álmosnak is tűnt.

– A nappaliban várják önt, Miss Rose.

– Jött valaki?

– A kislányoknak nem illik kérdéseket feltenni, hanem azt kell tenniük, amit mondanak nekik – Debby csak ennyit válaszolt.

– Remélem, nem Myra néni érkezett; ő mindig halálra rémít, amikor arról faggat, hogy elmúlt-e a köhögésem, és annyira sopánkodik felettem, mintha a halálomon lennék – mondta Rose, aki arra készült, hogy úgy tér vissza, ahogy érkezett, mivel a tolóajtó, amelyet méretes karácsonyi pulykákra és pudingokra készítettek, elég nagy volt ahhoz, hogy egy vékony kislány átférjen rajta.

– Azt hiszem, fogja még kívánni, hogy bárcsak Myra néni lett volna, ha megtudja, ki érkezett. Meg ne lássam, hogy még egyszer így jön be a konyhámba, különben bezárom a kamrába – morgott Debby, aki úgy gondolta, kötelessége minden adandó alkalommal megfeddni a gyerekeket.

II. FEJEZET

A klán

Rose olyan gyorsan igyekezett be a porcelános szobába, ahogyan csak tudott, és ott azzal szórakoztatta magát, hogy Debbyre fintorgott, amíg az rendbe rakta az öltözékét, és bátorítani próbálta őt. Azután lassan végigsettenkedett a folyosón, és lekukucskált a nappaliba. Senkit sem látott ott, minden olyan csendes volt, hogy azt hitte, a vendégek az emeleten vannak. Így aztán bátran belibbent a félig nyitott ajtón, amely mögött olyan látvány fogadta, hogy a lélegzete is elállt.

Hét fiú állt ott egy sorban – különböző korúak és magasságúak, de mindegyik szőke, kék szemű, skót kosztümbe öltözve és mosolyogva. A fiúk biccentettek, és kórusban mondták:

– Hogy vagy, unokatestvérünk?

Rose-nak torkán akadt a szó, és rémülten nézett körül, mintha menekülni készülne, mivel rémülete megtöbbszörözte a fiúk számát, s már-már úgy látta, mintha a szoba tele lenne velük. Mielőtt azonban elszaladhatott volna, a legmagasabb fickó előlépett a sorból, és kedvesen megszólította:

– Ne ijedj meg! Ők itt a klán tagjai, akik a köszöntésedre jöttek ide. Én vagyok a főnök, Archie, és állok rendelkezésedre.

A kezét nyújtotta, mialatt beszélt, Rose pedig félénken beleejtette kacsóját a fiú nagy, barna mancsába, amely összezárult a kicsi fehér kéz körül. Nem is engedte el, amíg a bemutatkozás folyt.

– Teljes díszben jelentünk meg, mivel mindig adunk a stílusra, ha valamilyen különleges alkalom adódik. Remélem, tetszünk neked így. Most pedig elmondom, kik ezek a fickók, és utána barátok leszünk. Ez a jól megtermett itt Charlie, a Herceg, ő Clara néni fia. A néninek csak egy fia van, így ő különleges példány. Ez itt Mac, a Könyvmoly, vagyis röviden Moly. Ez a csinos fickó Steve, az Úrfi. Nézd csak meg a kesztyűjét és a csokornyakkendőjét, kérlek! Ők Jane néni gyermekei, megérik a pénzüket, elhiheted. Ezek itt a Kölykök, az én öcséim, Geordie és Will, valamint Jamie baba. Most pedig, uraim, lépjenek elő, és mutassák be, hogyan kell viselkedni.

Erre az utasításra, Rose legnagyobb bánatára, még hat kéz nyúlt felé, és nyilvánvaló volt, hogy azt várják tőle, mindet rázza meg. Nagy megpróbáltatás volt ez a szégyenlős kislány számára, ám figyelmeztette magát, hogy a fiúk mind a rokonai, akik köszönteni jöttek őt, így aztán a lehető legudvariasabban próbálta azt viszonozni.

Midőn ennek a nyomasztó ceremóniának a végére értek, a klán sora felbomlott, és hirtelen úgy tűnt, mintha mindkét szoba megtelne fiúkkal. Rose gyorsan behúzódott egy nagy szék mögé. Onnan nézte a betolakodókat, és azon töprengett, mikor jön a nagynénje, hogy megmentse őt.

Hogy férfiasan megfeleljenek a kötelességüknek – ami elég terhes volt számukra –, szaladgálás közben mindegyik kis fickó megállt egy pillanatra a lány széke mellett, és valamit odaszólt Rose-nak. Amint a hasonlóan tömör válasz megérkezett a lánytól, megkönnyebbült ábrázattal mind továbbálltak.

Először Archie állt meg mellette, és rátámaszkodva a széktámlára, atyai hangon ezt mondta:

– Nagyon örülök, hogy eljöttél hozzánk, kedves rokon. Remélem, szépnek találod a Nagynénik dombját.

– Azt hiszem, annak fogom találni.

Mac kirázta a haját a szeméből, megbotlott egy zsámolyban, és azt a kérdést vetette oda Rose-nak:

– Hoztál magaddal könyveket?

– Négy teli ládával. A könyvtárban vannak.

Mac ekkor eltűnt a szobából, és Steve, felvéve azt a testtartást, amely a leginkább hangsúlyozta a ruházatát, mézes-mázos mosollyal így szólt:

– Nagyon sajnáltuk, hogy nem találkozhattunk múlt szerdán. Remélem, már nem vagy náthás.

– Már nem, köszönöm. – Egy mosoly jelent meg Rose arcán, amikor visszaemlékezett a takaró alatti bujkálására.

Érezve, hogy megkülönböztetett figyelemmel fogadták a közeledését, Steve is odébbállt, magasabban hordva a csokornyakkendőjét, mint valaha. Charlie, a Herceg lépkedett végig a szobán, és nemtörődöm módon szólította meg a lányt:

– Mama csókoltat, és reméli, hogy elég jól leszel, hogy eljöhess hozzánk jövő héten egy napra. Rettentő unalmas lehet itt egy ilyen kicsi lánynak, mint te vagy.

– Tizenhárom és fél éves vagyok, még ha tényleg kicsinek is látszom! – kiáltott fel Rose a félénkségéről megfeledkezve, mivel sérelem érte csak nemrég elért tizenéves korát.

– Bocsásson meg, hölgyem, igazán nem gondoltam volna. – Ezzel Charlie is elment, nevetgélve és elégedetten, amiért sikerült földühíteni félénk kis unokanővérét.

Geordie és Will, a két erőteljes, tizenegy és tizenkét éves fiú együtt érkezett. Tágra nyílt kék szemüket Rose-ra meresztették, és úgy szegezték neki a kérdéseiket, mintha célba lövést gyakorolnának rajta.

– Elhoztad magaddal a majmodat?

– Nem, elpusztult szegény.

– Neked is lesz csónakod?

– Remélem, nem.

Ekkor a két nagyobb fiú elégedett ábrázattal, sietve továbbállt, és a kis Jamie gyermeki őszinteséggel a lényegre tért:

– Hoztál nekem valami finomat?

– Igen, sok cukorkát – válaszolt Rose, amire Jamie az ölébe telepedett, cuppanós puszit nyomott az arcára, és kijelentette, hogy nagyon szereti őt.

Ezek a fejlemények kissé zavarba hozták Rose-t, mivel a többi fiú végignézte a jelenetet, és mind kacagott rajta. Zavarában így szólt a kis tolakodóhoz:

– Láttad? Erre járt egy cirkusz!

– Mikor? Hol? – kiabáltak a fiúk egyszerre, óriási izgalomban.

– Nem sokkal azelőtt, hogy megjöttetek. Legalábbis azt hiszem, egy cirkusz volt, mivel egy fekete-piros szekérfélét láttam, valamint sok-sok kis pónit, és…

A hirtelen támadt hangzavarban nem tudta folytatni. Archie magyarázta el a felbolydulás közepette, miért nevetnek megint:

– Az a mi új kocsink volt, és a shetland pónik. Nem járt itt semmiféle cirkusz, kedves rokon.

– De hát annyian voltak, és olyan gyorsan mentek, a szekér pedig olyan rikító piros volt – próbálta megmagyarázni a tévedését Rose.

– Gyere, és nézd meg őket! – kiáltott fel Herceg. Mielőtt Rose felocsúdhatott volna, már magukkal is hurcolták a fészerbe, ahol egymás szavába vágva bemutatták neki a három borzas pónit, és a vidám színekben pompázó, új szekeret.

Rose még soha nem járt a birtoknak ebben a szegletében, és nem volt biztos benne, hogy illendő dolog itt tartózkodnia. Ám amikor megemlítette, hogy a néniknek ez talán nem fog ez tetszeni, az összes fiú egyszerre kiabálta:

– De hiszen azt kérték, hogy szórakoztassunk téged, és ez idekinn sokkal inkább sikerülhet, mint bent a házban bolondozva.

– Félek, meg fogok fázni a kabátom nélkül – kezdte Rose, aki szeretett volna maradni, bár kissé úgy érezte magát, mint egy partra vetett hal.

– Nem, dehogy fogsz! Majd mi teszünk róla, hogy ne fázz meg! – kiáltottak a fiúk újra, míg az egyik a lány fejére csapta a sapkáját, a másik a vállára terített egy durva kabátot, a két ujját megkötve a lány nyakán, a harmadik kis híján megfojtotta őt a kocsi takarójával, míg a negyedik kinyitotta az ott álló régi hintó ajtaját, és meghajolva így szólt:

– Lépjen be, hölgyem, és helyezze kényelembe magát. Mi majd elszórakoztatjuk.

Így Rose díszpáholyból nézte az előadást, amelyet nagyon élvezett. A fiúk egy skót táncot adtak elő, de olyan ügyesen és látványosan, hogy a lány tapsolt, és úgy nevetett, ahogy már régóta nem.

– Na, hogy tetszett, kislány? – kérdezte Herceg odalépve hozzá, kipirultán és kifulladva a tánc végén.

– Lenyűgöző volt! Életemben még csak egyszer voltam színházban, de az ottani tánc fele olyan jó sem volt, mint ez. Milyen ügyes fiúk vagytok! – mondta Rose úgy mosolyogva a rokonaira, akár egy királynő az alattvalóira.

– Bizony, nagyszerű társaság vagyunk, és ez csak egy kis ízelítő volt a tudományunkból. Nincsenek itt a dudáink, pedig azzal aztán

Éneklünk és játszunk neked

egy édes melódiát

– válaszolt Charlie, akit nagyon fellelkesítettek a lány dicsérő szavai.

– Nem is tudtam, hogy skót származásúak vagyunk; papa soha nem beszélt erről, és egyáltalán nem is foglalkozott Skóciával. Talán csak annyit, hogy régi balladákat énekeltetett velem – mondta Rose, aki kezdte úgy érezni, mintha maga mögött hagyta volna Amerikát, és valahol máshol lenne.

– Mi sem tudtuk az utóbbi időkig. Scott regényeit olvastuk, és akkor hirtelen rájöttünk, hogy a nagyapánk skót volt. Így előástuk a régi történeteket, szereztünk egy skót dudát, kockás ruhát öltöttünk, és életünket a klán dicsőségének szenteljük. Egy ideje már ezt játsszuk, és remekül szórakozunk. A családnak is tetszik, és magam is úgy gondolom, hogy kedélyes egy társaság vagyunk.

Archie jelentette ki ezt a másik kocsi lépcsőjéről, amelyre leült, a többi fiú pedig elé vagy mögé telepedett, hogy ők is részt vehessenek a társalgásban.

– Én Fitzjames vagyok, ő pedig Roderick Dhu. Egy nap majd a kardvívásunkat is be fogjuk mutatni neked. Nagyszerű dolog, elhiheted – tette hozzá Herceg.

– Igen, és hallanod kellene, ahogyan Steve játszik a dudán. Úgy megríkatja, akár egy valódi zenész – kiabált ki Will a kocsi belsejéből, azon igyekezve, hogy ő is tovább dicsérje rokonai képességeit.

– Mac olyan fickó, aki bármilyen régi történetet képes előásni, és elmagyarázza, hogyan öltözködjünk, vagy lelkesítő részleteket keres, amelyeket aztán megtanulnunk verselni vagy énekelni – tette hozzá Geordie, hogy a hiányzó Moly is kapjon egy jó szót.

– No és mit csinálsz te és Will? – kérdezte Rose Jamie-től, aki mellette ült, mintha elhatározta volna, hogy nem veszíti őt szem elől, amíg az ígért ajándékot meg nem kapja.

– Ó, én vagyok a kis lóti-futi, akit el lehet küldeni bárhová. Will és Geordie a hadsereg, amikor masírozunk; ők a szarvasok, ha vadászunk; esetleg az árulók, amikor le akarunk fejezni valakit.

– Akkor nagy szükség van rájuk, belátom – mondta Rose, mire a „hasznos” fickók visszafojtott büszkeséggel mosolyogtak, és elhatározták, hogy az első adandó alkalommal eljátsszák majd az unokanővérüknek Wallace-t és Montrose-t.[1]

– Fogócskázzunk! – kiáltott Herceg, felhúzva magát a gerendára, és jó alaposan hátba vágta Steve-et.

Nem törődve a kesztyűjével, Úrfi utána eredt, és a többiek is mind szétszaladtak, mintha mindenáron ki akarnák törni a nyakukat, vagy legalábbis kificamítani a végtagjaikat, méghozzá mielőbb.

Rose számára, aki nemrég érkezett a szigorú bentlakásos iskolából, új és szokatlan látvány volt mindez, lélegzetvisszafojtva nézte a mozgékony fiúkat. Mutatványaikat még szegény, megboldogult majmocskája, Mopsz attrakcióinál is szórakoztatóbbnak találta.

Will éppen abban a pillanatban szerzett magának általános elismerést azzal, hogy elsőnek sikerült eltalálnia egy magasan kiálló gerendát, amikor megjelent Phebe egy csuklyás köpenyben, kezében törlőruhával, valamint egy üzenettel Plenty nénitől, miszerint: „Miss Rose haladéktalanul jöjjön be!”

– Jól van, bevisszük őt – mondta Archie, és kiadott egy titokzatos parancsot, amelynek oly gyorsan engedelmeskedtek, hogy mielőtt Rose kiléphetett volna a hintóból, a fiúk már megragadták a jármű rúdjait, és kivontatták őt a fészerből. Körbementek a kerten, fel egészen a bejárati ajtóig, vidám kiáltások kíséretében, amelynek hatására két sapka az emeleti ablakig repült, és Debby hangosan felsikoltott a hátsó tornácon:

– Ezek a szörnyetegek meg fogják ölni szegény törékeny kis teremtést!

Ám a „szegény törékeny kis teremtés” nagyon is élvezte ezt az utat, és kipirulva, vidáman és rendetlenül futott föl a lépcsőn. Plenty néni sopánkodva fogadta őt, és arra kérte, hogy azonnal jöjjön be, és pihenjen le.

– Ó, kérem, ne! Hisz teázni jöttünk az unokatestvérünkhöz; igazi mintagyerekek leszünk, ha megengedi, hogy maradjunk még, nénikénk! – ordibálták a fiúk, akik nemcsak az unokatestvérükkel való együttlétet élvezték, de a teázásról sem akartak lemaradni, mivel tudták, hogy Plenty nénikéjük jóvoltából közben a hasukat is jól megtömhetik.

– Nos, drágáim, semmi akadálya, csak maradjatok csendben, és hagyjátok, hogy Rose megigazítsa a ruháit, és rendbe hozza magát. No, akkor menjünk, és nézzük, mi van vacsorára! – mondta az idős hölgy, és elindult befelé, sarkában a közelgő lakomára váró klánnal.

– Én lekvárt szeretnék, nénikém!

– Jó sok szilváslepényt kérek!

– Mondja meg Debbynek, hogy hozza ki a sült körtéket!

– Én a citromos süteményt pártolnám, hölgyem.

– Együnk sült almát is, Rose-nak ízleni fog.

– Inkább tortát enne, én biztos vagyok benne.

Negyedóra múlva, amikor Rose lejött, megfésülködve és a legszebb fodros kötényében, a fiúk már a hosszú folyosón gyülekeztek. A lány megállt a lépcső közepén, hogy szemügyre vegye őket, mivel addig még nem igazán nézte meg magának újonnan felfedezett unokatestvéreit.

Többé-kevésbé hasonlítottak egymásra, habár az egyik világosabb, a másik sötétebb árnyalatú szőke volt, egyesek arca inkább barna, másoké rózsás volt. Korban a tizenhat éves Archie-tól a tíz évvel fiatalabb Jamie-ig terjedt a skála. Egyik sem volt különösebben jóképű, kivéve Herceget, ám mindegyik erős, vidám fickó volt, és Rose úgy vélte, a fiúk talán nem is olyan szörnyűek, mint ahogy korábban gondolta. Mindegyikük egy-egy annyira jellemző dologgal foglalkozott, hogy Rose önkéntelenül elmosolyodott, őket figyelve. Archie és Charlie, akik nyilvánvalóan nagy barátságban voltak, fel-alá járkáltak egymás mellett, és a Bonnie Dundee-t fütyörészték. Mac egy sarokban olvasgatott, a könyvet közel tartva rövidlátó szeméhez. Úrfi a kalaptartó előtti ovális tükörben igazgatta a haját. Geordie és Will egy telehold formájú óra belső szerkezetét vizsgálták, Jamie pedig, aki addig a lábtörlőt rugdosta a cipősarkával a lépcső előtt, azonnal indult követelni a nyalánkságait, mihelyt meglátta Rose-t.

A lány kitalálta a szándékát, és megelőzte a kérést azzal, hogy ledobott hozzá egy maroknyi savanyú cukrot.

A kicsi örömteli kiáltására az idősebbek felnéztek, és önkéntelenül elmosolyodtak, mivel a kis rokon leány a lépcsőn szemrevaló látványt nyújtott félénk, bársonyos tekintetével, fénylő fürtjeivel és nevető arcával. A fekete ruháról eszükbe jutott, hogy a lány gyászol, és a fiúszívek megteltek együttérzéssel, és a vággyal, hogy jók legyenek a kis rokonhoz, akinek immár nem volt más otthona, csak ez.

– Itt is van, és milyen jól néz ki! – kiáltott föl Steve, puszit dobva a lánynak.

– Jöjjön, kisasszony, a tea elkészült – tette hozzá Herceg bátorítóan.

– Majd én bevezetem őt! – Ezzel Archie a karját nyújtotta méltóságteljesen. Ettől a megtiszteltetéstől Rose céklavörös lett, és legszívesebben visszaszaladt volna az emeletre.

Vidám vacsora volt, és a két idősebb fiú csak fokozta a hangulatot azzal, hogy valami közelgő érdekes eseményre utalgatva cukkolták a kisebbeket. Kijelentették, hogy szokatlanul nagyszerű dolog lesz, de ennél többet egyelőre nem voltak hajlandók elárulni.

– Láttam már valaha ilyet? – kérdezte Jamie.

– Nem emlékezhetsz rá; de Mac és Steve már igen. Nekik nagyon tetszett annak idején – válaszolt Archie, amelynek következtében az említett két fiú egy darabig nem vett tudomást Debby sült almájáról, mindegyre csak a fejét törte.

– Kinek lesz meg először? – kérdezte Will, akinek a szája teli volt lekvárral.

– Azt hiszem, Plenty néninek.

– És mikor? – kérdezte Geordie, türelmetlenül fészkelődve a székén.

– Valamikor hétfőn.

– Szent ég! Miről beszél ez a fiú? – kiáltott az idős hölgy a magas váza mögül, amely csak a főkötője tetején lévő masnit engedte látni.

– Hát a néni nem is tudja? – kérdezték a fiúk kórusban.

– Nem, és ez a legjobb az egészben, mivel ő is nagyon odavan érte.

– Milyen színű? – kérdezte Rose csatlakozva a mókához.

– Kék és barna.

– Meg lehet enni? – kérdezte Jamie.

– Néhány ember azt gondolja, hogy igen, de én ugyan meg nem kóstolnám – válaszolt Charlie annyira kacagva, hogy kilötyögtette a teáját.

– Kinek a valamije? – vágott közbe Steve.

Archie és Herceg egy pillanatig tanácstalanul egymásra néztek, majd Archie válaszolt, huncut csillogással a szemében, amitől Charlie újra elnevette magát.

– Campbell nagyapáé.

Ez egy bonyolult rejtély volt, és így feladták a találgatást, habár Jamie elárulta Rose-nak, hogy nem hiszi, hogy ki fogja bírni hétfőig anélkül, hogy megtudná, mi ez az óriási jelentőségű dolog.

Nem sokkal a tea után a klán eltávozott, teli torokból énekelve, hogy „minden kéksapkás a határon túl van”.

– Nos drágám, hogy tetszenek az unokafivéreid? – kérdezte Plenty néni, amint az utolsó póni is eltűnt a kanyarban, és elült a zaj.

– Eléggé, nénikém, de Phebe-t jobban kedvelem. Ettől a választól Plenty néni kétségbeesetten széttárta a karjait, és elbaktatott, hogy közölje Peace nővérével, hogy ő aztán soha nem fog kiigazodni ezen a gyereken, és hogy micsoda megkönnyebbülés, hogy Alec nemsokára megérkezik, és leveszi a vállukról a terhet.

Kimerülve a szokatlanul mozgalmas délutántól, Rose összekuporodott a kanapén, hogy pihenjen egy kicsit, és törhesse a fejét a nagy rejtélyen. Fogalma sem volt, hogy ő lesz az első, aki megtudja majd, miről is van szó.

Töprengése közepette elaludt, és azt álmodta, hogy újra otthon van, a saját kis ágyában. Úgy tűnt, mintha felébredt volna, és lattá az apját, amint az fölé hajol, és azt mondja: – Én kicsi Rose-om. – Igen, papa – válaszolt Rose, majd azt érezte, hogy az apja a karjába veszi, és gyengéden megcsókolja. Olyan édes és olyan valóságos volt ez az álom, hogy egy kiáltással felébredt. Egy barna képű, szakállas férfi karjaiban találta magát, aki magához vonta őt, és az apjáéhoz annyira hasonló hangon suttogott a fülébe, hogy a lány akaratlanul is hozzásimult:

– Te vagy az én kislányom, én pedig Alec bácsi vagyok.

III. FEJEZET

Nagybácsik

Mikor Rose másnap reggel fölébredt, nem tudta, hogy csak álmodta-e, ami előző este történt, vagy valóban lejátszódott a jelenet. Így kiugrott az ágyból, felöltözött, habár egy órával korábban volt, mint amikor általában kelni szokott. Képtelen lett volna egy szemhunyásnyit is aludni, mivel alig várta, hogy lemenjen, és megnézze, hogy a nagy utazókabát és a bőröndök valóban az előszobában vannak-e. Úgy emlékezett, mintha megbotlott volna bennük, amikor lefekvéshez indult, mivel a nagynénjei szigorúan ágyba küldték őt a szokott időben: teljesen maguknak akarván a kedvenc unokaöccsüket.

Napfényes idő volt, ezért Rose kinyitotta az ablakokat, hogy beengedje a balzsamos májusi levegőt a tengerről. Amint kihajolt kis erkélyén, egy korai madarat figyelve, ahogy az kukacokra vadászik, és azon gondolkodva, vajon meg fogja-e kedvelni Alec bácsit, egy férfit látott átugrani a kerti falon, és fütyörészve a ház felé közeledni az ösvényen. Először azt hitte, hogy egy betolakodó, de mikor jobban megnézte magának, látta, hogy nem más, mint a nagybátyja, aki reggeli tengeri fürdőzéséből tért vissza. Előző este alig mert rápillantani, mivel amikor megpróbálta, mindig egy fürkésző, kék szempárt látott, amely rá szegeződött. Most azonban volt ideje jól megszemlélni, ahogy lassan ballagott és meg-megállva körülnézett, mintha örömmel töltené el, hogy újra láthatja a régi házat.

Barna, víg kedélyű ember volt, kék felöltőt viselt. Kalap nem volt a fején, göndör fürtjeit időről időre megrázta, akár egy kutya a vizes bundáját. Széles vállai voltak és határozott mozdulatai, egész lénye erőt és biztonságot sugárzott. Ez tetszett Rose-nak, anélkül hogy meg tudta volna magyarázni, miért. Ekkor azt mondta magában, nem kis megkönnyebbüléssel: Azt hiszem, mégiscsak kedvelni fogom őt, habár úgy tűnik, olyan ember, aki nem ismeri a tréfát. – Ekkor a bácsi felpillantott, hogy megnézze a feje fölött bimbódzó vadgesztenye ágakat, és meglátta az őt figyelmesen vizsgáló kis arcot. Integetett a lánynak, köszönésként biccentett és vidám, harsány hangon ezt kiáltotta:

– Korán fent vagy a fedélzeten, kicsi húgom.

– Felébredtem, hogy megnézzem, tényleg megjött-e, bácsikám.

– Valóban? Nos, akkor gyere le, és győződj meg róla!

– Nem mehetek ki a házból reggeli előtt, uram.

– Ó, valóban – mondta, majd megvonta a vállát. – Akkor majd én jövök föl a fedélzetre, és tisztelgek neked – tette hozzá, és Rose legnagyobb döbbenetére Alec bácsi felmászott az egyik hátsó oszlopon, keresztül a tetőn, majd átlendült a lány erkélyére. Amint megérkezett a széles balusztrádra, így szólt: – Még mindig kételkedik a valódiságomban, kis hölgy?

Rose-nak a lélegzete is elállt, és csak mosolyogni tudott, amint odalépett a bácsihoz, hogy köszöntse őt.

– Hogy van az én kislányom ma reggel? – kérdezte két hatalmas, meleg markába fogva a kis hideg kezet, amelyet a lány odanyújtott neki.

– Elég jól, köszönöm, uram.

– Ó, de hisz nagyon jól kellene. Miért nem így van?

– Mindig fejfájással ébredek, és fáradtnak érzem magam.

– Nem alszol jól?

– Sokáig ébren fekszem, azután mindenfélét álmodom, és ezért nem pihenem ki magam.

– Mivel foglalkozol egész nap?

– Olvasgatok, varrogatok, néha szundítok vagy üldögélek a nénikémmel.

– Nem szaladgálsz kint a szabad levegőn, vagy végzel házimunkát, vagy lovagolsz?

– Plenty néni azt mondja, hogy nem vagyok elég erős ahhoz, hogy fizikai munkát végezzek. Néha kikocsizom vele, de az nem nagyon szórakoztat.

– Ez nem lep meg – mondta Alec bácsi félig-meddig magának, majd gyorsan hozzátette: – Kikkel játszottál?

– Senkivel, csak Annabel Bliss-szel, de ő egy akkora liba volt, hogy nem tudtam elviselni. Tegnap eljöttek a fiúk, akik elég kedveseknek tűnnek, de természetesen nem játszhattam velük.

– Miért nem?

– Túl idős vagyok ahhoz, hogy fiúkkal játsszam.

– Egyáltalán nem: éppen erre lenne szükséged, mivel túlságosan megkíméltek eddig mindentől. Az unokatestvéreid jó fiúk, és az eljövendő években sokat leszel velük, úgyhogy jobb, ha összebarátkoztok, és sokat játszotok együtt. Majd kerítek neked lányokat is, ha találok egy normálisabbat, akit nem rontott el teljesen az ostoba neveltetése.

– Phebe normális, az biztos, és én kedvelem őt, habár csak tegnap találkoztam vele először – kiáltott Rose hirtelen felderülve.

– És ki ez a Phebe, ha szabad tudnom?

Rose lelkesen elmondta mindazt, amit a lányról tudott, Alec bácsi pedig hallgatta, furcsa mosollyal az ajkán, ámbár a tekintete, amint a lány arcát fürkészte, komoly maradt.

– Örülök, hogy az ízlésed nem arisztokratikus, de nem nagyon értem, mit eszel ezen a dologházi ifjú hölgyön.

– Kinevethet, de tényleg kedvelem. Nem tudom megmondani, miért, talán mert olyan vidám és dolgos. Nagyon szépen énekel, és elég erős ahhoz, hogy súroljon és söpörjön, és nincs semmi gondja, amely aggasztaná őt – mondta Rose, kissé mulatságosan vegyítve az érveket abbéli igyekezetében, hogy megmagyarázza a rokonszenvét.

– Honnan tudod?

– Onnan, hogy beszéltem neki az én gondjaimról, és megkérdeztem, őt mi aggasztja, mire ő azt felelte: – Semmi, csak az, hogy iskolába szeretnék járni, és egy nap fogok is.

– Vagyis az, hogy elhagyták, hogy nincstelen és hogy keményen kell dolgoznia, nem jelent számára gondot? Bátor kislány lehet, örülnék neki, ha megismerhetném. – Alec bácsi elismerően bólintott, úgy, hogy Rose azt kívánta, bárcsak ő lenne az, aki ezt kiérdemelte.

– És neked miféle gondjaid vannak, gyermekem? – kérdezte egy percnyi hallgatás után.

– Kérlek, ne kérdezd ezt, bácsikám.

– Nekem nem mondhatod el őket úgy, mint Phebe-nek? Volt valami a hanghordozásában, amitől Rose úgy érezte, jobb, ha kiönti a szívét, és egyszerre túl lesz az egészen, így hát elpirulva és lesütött szemmel beszélni kezdett:

– A legnagyobb bánatom a drága papa elvesztése.

Amint ezt kimondta, Alec bácsi a karjaiba zárta, és magához húzta őt, majd így szólt a papáéhoz olyannyira hasonlatos hangján:

– Ez olyan bánat, amelyre nem ismerek gyógyírt, gyermekem, de megpróbálok segíteni, hogy minél kevésbé érezd. Mi van még ezenkívül, drágám?

– Olyan fáradt vagyok mindig, és nem érzem jól magam. Nem tudok mindent megcsinálni, amit szeretnék, és ez bosszant – sóhajtott Rose, nyugtalan mozdulattal dörzsölgetve sajgó fejét.

– Ebből viszont már ki tudunk kúrálni, és ki is fogunk – szólt a nagybátyja, olyan határozott bólintással toldva meg szavait, hogy még göndör fürtjei is meglibbentek a fején, így Rose megláthatta az ősz szálakat a barnák alatt.

– Myra néni szerint az egészségem nem túl szilárd, és soha nem fogok megerősödni – jegyezte meg Rose elmélázva, mintha betegesnek lenni valami kellemes dolog volna.

– Myra néni egy… khm!… nagyszerű hölgy, de sajnos az a szokása, hogy azt hiszi, mindenki fél lábbal a sírban van, és, szavamra, talán még sértésnek is veszi, ha valaki nem kerül bele mielőbb! Majd mi megmutatjuk neki, hogyan kell megerősödni, és a sápadt kis kísérteteket piros arcú, egészséges leánykákká változtatni. Ez az én dolgom, tudod – tette hozzá, lehalkítva a hangját, mivel hirtelen kitörése kissé megriasztotta Rose-t.

– El is felejtettem, hogy bácsikám orvos! Örülök neki, mivel tényleg jobban akarok lenni. De remélem nem fog teletömni orvosságokkal, mivel már eddig is rengeteget beszedtem, és egyáltalán nem éreztem jobban magam.

Mialatt beszélt, Rose egy kis asztalra mutatott, közvetlenül az ablak mellett, amelyen számtalan üvegcse sorakozott.

– Aha! Most akkor meglátjuk, miben sántikáltak ezek a jó asszonyságok. – Ezzel dr. Alec fölsorakoztatta az üvegeket maga előtt a korláton, mindegyiket alaposan szemügyre vette, némelyiket megmosolyogta, másoknál a homlokát ráncolta. Miután az utolsót is letette, így szólt:

– Most pedig megmutatom, mi a legjobb, amit ezekkel a löttyökkel tehetünk – és villámgyorsan, egyiket a másik után ledobta az erkély alatti virágágyásba.

– De Plenty néninek ez egyáltalán nem lesz ínyére, és Myra néni is dühös lesz, mivel a legtöbbjét ő küldte! – kiáltott Rose félig rémülten, félig azonban boldogan a határozott intézkedés láttán.

– Most már az én betegem vagy, és vállalom a felelősséget azért, amit tettem. Az én gyógymódom egyértelműen eredményesebb, mivel máris jobb színed van – mondta olyan szívből nevetve, hogy Rose is csatlakozott hozzá, majd kissé csípősen ezt mondta:

– No és ha az ön gyógyszereit sem fogom jobban kedvelni ezeknél, és azokat is a kertbe dobálom, akkor mit fog szólni?

– Ha ilyen vacakokat írnék fel, engedélyt adok rá, hogy kihajigáld őket az ablakon, de olyan gyorsan, ahogyan csak tudod. Mármost, mi lenne a következő probléma?

– Reméltem, hogy nem fogja megkérdezni.

– De hát hogyan segíthetnék rajtad, ha nem ismerem a gondjaidat? Gyerünk, halljuk a hármas számút!

– Azt hiszem, ez egyáltalán nem helyes, de néha azt kívánom, bárcsak ne lenne ennyi nénikém. Mindegyik nagyon jó hozzám, és én is örömet akarok szerezni nekik, de annyira különböznek egymástól, hogy néha úgy érzem, darabokra szaggatnak – mondta Rose, megpróbálva kifejezni, hogyan érezheti egy elkóborolt kiscsirke, amelyet egyszerre hat tyúk szeretne a szárnyai alá venni.

Alec bácsi hátraszegte a fejét, és úgy kacagott, akár egy kisfiú, mivel teljes mértékben el tudta képzelni, ahogy a jó hölgyek mindegyike a maga kezébe akarta kaparintani az irányítást, aminek az lett a vége – mint amikor egy csónakban mindenki másfelé próbál evezni, s csak a vizet kavarják föl –, hogy szegény Rose azt sem tudta, hol áll a feje.

– Az a tervem, hogy mától kezdve bevezetem a nagybácsik uralmát; majd meglátjuk, az hogy fog tetszeni. Egészen magamnak foglak kisajátítani, és senki sem szólhat bele semmibe, kivéve, ha én kérek tanácsot veled kapcsolatban. Másképp nem lehet rendet tartani a fedélzeten, márpedig én vagyok a kapitány ezen a kis hajón, legalábbis egy ideig. Mi a következő?

Ám Rose ekkor elhallgatott, és annyira elpirult, hogy a bácsi akár ki is találhatta, miről van szó.

– Nem hiszem, hogy azt el tudom önnek mondani. Nem lenne ildomos, és úgy sejtem, ez többé már nem okoz gondot.

Amint elpirulva eldadogta ezeket a szavakat, dr. Alec a távolban lévő tenger felé fordította a tekintetét, és olyan komolyan és gyengéden mondta a következőket, hogy Rose minden szavát örökre a szívébe zárta:

– Gyermekem, nem várom el, hogy rögtön megszeress engem, és megbízz bennem. Ám szeretném, ha elhinnéd, hogy teljes szívemből igyekezni fogok, hogy teljesítsem új kötelességemet. Ha hibákat is ejtenék, ami bizonyára megesik majd, senki más nem fogja jobban bánni, mint én. Az én hibám, hogy idegen vagyok a számodra, de immár a legjobb barátod akarok lenni. Ez csak az egyike a hibáimnak, de soha semmit nem bántam jobban, mint most ezt. Édesapád és én egyszer régen összezördültünk, és akkor azt hittem, soha nem leszek képes megbocsátani neki, így évekig felé sem néztem. Hála istennek, kibékültünk, amikor utoljára találkoztam vele, és akkor elmondta nekem, hogy ha valaha arra kényszerül, hogy elhagyja a kislányát, rám bízza őt, mint szeretete legbecsesebb zálogát. Nem leszek képes betölteni a helyét, de meg fogom próbálni, hogy apja helyett apja legyek a kislányának, és ha valaha csak feleannyira fogsz szeretni, mint azt a jó embert, akit elveszítettél, büszke és boldog leszek. Elhiszed ezt nekem, és megpróbálod?

Volt valami Alec bácsi arcán, ami a szíve mélyéig meghatotta Rose-t, és amikor a férfi, szemében aggódó, nyugtalan kifejezéssel felé nyújtotta a kezét, hát nem tudta megállni, hogy ne hajoljon oda hozzá, és ne pecsételje meg az elhangzottakat egy ártatlan csókkal. A bácsi erős karja egy darabig ölelte, és a kislány úgy érezte, mintha a széles mellkast megkönnyebbült sóhaj hagyná el. Ám egy szót sem szóltak, amíg a kopogtatás mindkettőjüket fel nem riasztotta.

Rose bedugta a fejét az ablakon, és azt mondta: – Szabad! – dr. Alec pedig sietve megtörölte a szemét a kabátja ujjával, és újra fütyörészni kezdett.

Phebe lépett be egy csésze kávéval a kezében.

– Debby azt mondta, hozzam ezt be, és segítsek felöltözni – mondta, tágra nyitva fekete szemeit, mintha azon csodálkozna, hogy a csudába került ide a „tengerész”.

– Már felöltöztem, nincs szükségem segítségre. Remélem, jó erős a kávé – tette hozzá Rose, mohón vizsgálva a gőzölgő csészét.

Ám nem kapta meg, mivel egy nagy barna kéz elvette, és a nagybátyja gyorsan így szólt:

– Várj csak, kislányom. Hadd nézzem meg, mielőtt meginnád. Minden reggel megiszol egy ekkora adag erős kávét, Rose?

– Igen, uram, és nagyon szeretem. A nénikém szerint ez felélénkít, és mindig jobban is érzem magam utána.

– Ez megmagyarázza az álmatlan éjszakákat, a szapora szívverésedet, amely mindig föllép, ha egy kicsit megerőlteted magad, és ezért sárgás és sápadt az arcod, ahelyett hogy rózsás lenne. Nem kapsz több kávét, kicsikém; egy idő múlva magad is be fogod látni, hogy igazam van. Van friss tej odalent, Phebe?

– Igen uram, rengeteg. Éppen most hozták be az istállóból.

– Ez a megfelelő reggeli ital a páciensemnek! Menj, és hozz fel egy kancsóval, és egy másik csészét is, mert én is innék. A loncnak nem fog ártani, mivel neki nincs idegrendszere. – Ezzel, Rose nagy bánatára, a kávé követte a gyógyszerek útját.

Dr. Alecnek feltűnt a sértett arckifejezés a lány arcán, de nem vett róla tudomást, sőt hamarosan el is tüntette, amikor vidáman ezt mondta:

– Van egy nagyszerű csészém a csomagomban, azt neked fogom adni, hogy abból idd a tejet. Fából faragták, és attól mindennek jobb íze lesz, amit beletöltenek, olyan, akár egy varázsbögre. Erről jut eszembe: az egyik doboz, amit tegnap este Phebe föl akart cipelni, a tiéd. Tudtam, hogy egy hús-vér kislány vár engem itthon, ezért mindenféle furcsa és érdekes csecsebecsét összeszedtem útközben, azt remélve, hogy találsz majd köztük olyat, ami tetszeni fog. Holnap korán reggel átkutatjuk. Lám, itt is van a tejünk! Igyunk Miss Rose Campbell egészségére, mégpedig fenékig!

Rose lehetetlennek találta, hogy duzzogjon, amikor egy egész doboznyi ajándék ígéretével kecsegtették. Így akarata ellenére is mosolygott, amikor a saját egészségére ürítette a poharat, és úgy találta, hogy a friss tej nem is olyan kellemetlen orvosság.

– Most pedig mennem kell, mielőtt újra rajtakapnak, hogy tilosban járok – mondta dr. Alec, és nekiveselkedett, hogy ugyanúgy távozzon, ahogyan érkezett.

– Mindig úgy jön és megy, akár egy macska, bácsikám? – kérdezte Rose, akinek nagyon tetszettek a bácsi furcsaságai.

– Kisfiú koromban mindig az ablakon másztam ki és be, hogy ne zavarjam a nénikéimet. Mostanra pedig egészen megszoktam, mivel ez a legrövidebb út, és formában tart, amikor nincs a közelben árboc, amelyre fölmászhatnék. Viszlát a reggelinél.

Ezzel lecsúszott az esőcsatornán, át a tetőn, és eltűnt a bimbózó lonc között.

– Hát nem mulatságos ez a gyám? – kiáltott Phebe, amikor kivitte a csészéket.

– Azt hiszem, nagyon kedves – válaszolt Rose, aki utánament, és a nagy ládákat vizslatva megpróbálta kitalálni, melyik lehet az övé.

Mikor a nagybátyja a csengő hangjára megjelent, ott találta a lányt, aki aggódó ábrázattal nézegette a gőzölgő edényt az asztalon.

– Ismét valami gondod akadt, Rosy? – kérdezte, megsimogatva a lány selymes haját.

– Bácsikám, csak nem zabkását fog etetni velem? – kérdezte Rose drámai hangon.

– Talán nem szereted?

– U-tá-lom! – válaszolt Rose, s szavait nyomatékosítandó felhúzta az orrát, megborzongott és nyögött egyet.

– Nem is vagy igazi skót lány, ha nem szereted a zabkását! Kár, mert magam készítettem, és azt hittem, nagyon jót fogunk lakmározni belőle, főként a tetején úszkáló tejszínhabbal. Nos, semmi baj. – Ezzel csalódott arccal leült.

Rose elhatározta, hogy nem enged, mivel valóban szívből utálta ezt az ételt, de mivel Alec bácsi nem erőltette, hogy egyen, hirtelen meggondolta magát, és úgy döntött, mégis megkóstolja.

– Megpróbálok enni belőle, hogy örömet szerezzek önnek, bácsikám, de az emberek mindig azt mondják, menynyire tápláló étel a zabkása, és én pont emiatt utálom – mondta, félig-meddig szégyenkezve az ostoba kifogás miatt.

– Én nem akarom, hogy megszeresd, csak azt akarom, hogy a kislányom olyan egészséges és erős legyen, mint Jessie fiai, akik ezen nőttek fel, annak rendje és módja szerint. Nem ettek pirítóst vagy sülteket, ezért a legizmosabb és legszebb legények a környéken. Adjon isten, jó reggelt, nénikém!

Dr. Alec megfordult, hogy köszöntse az idős hölgyet, miközben Rose, eltökélve, hogy ha belepusztul is, enni fog, az asztalhoz ült.

Percek alatt megfeledkezett róla, mit is eszik, annyira lekötötte őt az asztalnál folyó beszélgetés. Nagyon jól szórakozott azon, hogy Plenty néni „drága kisfiam”-nak szólítja negyvenéves unokaöccsét, Alec bácsi pedig olyan érdekes történeteket tudott az égvilágon mindenről, hogy a gyűlölt kása egy zokszó nélkül elfogyott.

– Remélem, eljössz velünk a templomba, Alec, ha nem vagy túl fáradt – mondta az idős hölgy, amikor befejezték a reggelit.

– Ezért jöttem Calcuttából idáig, hölgyem. Csak előbb értesítenem kell a nővéreimet az érkezésemről, mivel csak holnapra vártak, tudja, és hatalmas felfordulás lesz a templomban, ha a fiúk váratlanul meglátnak engem.

– Majd felküldöm Bent a dombra, Myrához pedig magad is átugorhatsz. Örülni fog neked, és idő is van rá.

Dr. Alec azonnal elindult, nem is látták viszont, amíg a régi hintó meg nem jelent az ajtóban, és Plenty néni vasárnapi öltözékben le nem sietett hozzá Rose-zal, aki kis fekete árnyékként követte.

Így kiöltözve útnak indultak, és Alec bácsi nem győzte a kalapját emelgetni egész úton, mivel mindenki, akivel találkoztak, rájuk mosolygott, meghajolt, és a lehető legvidámabban köszöntötte őket.

Hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy a fiúk értesítése bölcs előrelátás volt, mivel az időpont és a hely szelleme ellenére a fiúk olyan izgatottak voltak, hogy a szüleik rettegve ültek, attól tartva, hogy bármikor botrány törhet ki. Egyszerűen lehetetlen volt megakadályozni, hogy a hét szempár Alec bácsira szegeződjön, és a prédikáció alatt elkövetett csibészségeket el sem lehetett volna képzelni előre.

Rose egy idő után már nem mert felnézni, mivel ezek a haszontalan fiúk úgy mutatták ki iránta táplált érzelmeiket, hogy hamarosan nevetni vagy sírni lett volna kedve jókedvében, illetve zavarában. Charlie az anyja legyezője mögül kacsintgatott rá csábosan; Mac a mellette lévő magas alakra mutogatott nyíltan; Jamie pedig olyan meredten bámult a padból, hogy Rose már attól félt, kiesik a szeme; George megbotlott egy térdeplőben, és három könyvet is elejtett zavarában; Will matrózokat és kínaiakat rajzolt tiszta kézelőjére, és felmutatta őket, Rose legnagyobb zavarára. Steve majdnem az egész társaságot felbolygatta azzal, hogy úgy tett, mintha nem tudná visszatartani az örömét. Még a méltóságteljes Archie is, megfeledkezve a tekintélyéről, beleírta az énekeskönyvébe: „Nem megmondtam, hogy kék és barna?”, majd udvariasan átnyújtotta Rose-nak.

Az egyetlen megváltást az jelentette számára, hogy Mac bácsira próbálta összpontosítani a figyelmét, aki testes, nyugodt úriember volt, és úgy tűnt, egyáltalán nem vesz tudomást a klán mesterkedéseiről, mivel békésen elszundított a pad sarkában. Ő volt az egyetlen nagybácsi, akivel Rose az elmúlt években találkozott, mivel Jem bácsi és Steve bácsi, Jessie néni és Clara néni férjei, folyton a tengeren voltak, Myra néni pedig özvegy volt. Mac bácsi nagyon gazdag és elfoglalt kereskedő volt, otthon pedig olyan csendes, akár egy kisegér, mivel a seregnyi nő között ki sem merte nyitni a száját, inkább hagyta, hogy a felesége diktáljon.

Rose kedvelte a nagydarab, kedves és csendes férfit – aki eljött hozzá az apja halála után – mivel mindig teli doboz finomságokat és ajándékokat küldött neki, amikor még az iskolában volt. Gyakran meghívta a lányt a raktárába is, amely zsúfolásig volt teával, fűszerekkel, borral és mindenféle egzotikus gyümölcsössel, és megengedte, hogy elvegye, amit csak megkívánt. Azelőtt titokban sajnálta, hogy nem ő lett a gyámja, ám amióta találkozott Alec bácsival, már nem bánta annyira, mivel nem különösebben lelkesedett Jane néniért.

Mikor vége lett az istentiszteletnek, dr. Alec amilyen gyorsan csak tudott, kiment a templom tornácára, és ott a hét kis medvebocs mind rácsimpaszkodott, míg a nővérei kezet ráztak vele, és vidám arccal, örömteli szívvel köszöntötték őt. Rose-t kis híján agyonnyomták az ajtó mögött, amikor megpróbált kijutni a tornácra, de Mac bácsi kiszabadította őt, és betette a kocsiba, ahol biztonságban lehetett.

– Most pedig, hölgyek, azt szeretném, hogy gyertek, és ebédeljetek Aleckel, és te is, Mac, természetesen. A fiúkat azonban nem tudom meghívni, mivel nem számítottunk e derék ember érkezésére holnapnál hamarabb, és nem készültem elegendő étellel. Küldd haza a fiúkat, és mondd meg nekik, hogy várjanak hétfőig, mivel igazán megdöbbentem azon, ahogy a templomban viselkedtek – mondta Plenty néni, majd követte Rose-t a kocsiba.

Bárhol máshol a csalódott fiúk hangos tiltakozásban törtek volna ki, itt azonban csak morgolódást lehetett hallani, amíg dr. Alec meg nem oldotta a helyzetet azzal, hogy így szólt:

– Ne bánkódjatok, öregfiúk! Holnap mindenért kárpótollak benneteket, ha most csendben elporoszkáltok. Ha nem, hát egy fia ajándékot sem láttok a nagy utazóládáimból.

IV. FEJEZET

Nagynénik

Rose a vacsora alatt mindvégig érezte, hogy nemsokára ő lesz a téma, és hamarosan meg is bizonyosodhatott róla, mivel Plenty néni azt súgta a fülébe, amikor bementek a nappaliba:

– Szaladj csak, és üldögélj egy kicsit Peace nővéremmel, kedvesem! Szereti, ha felolvasol neki, miközben pihen, nekünk pedig sok dolgunk van itt.

Rose engedelmeskedett. A fenti, csendes szobák annyira hasonlítottak egy kápolnára, hogy hamarosan megnyugodott, és talán öntudatlanul is a kedves öreg hölgy boldogságának a záloga lett, aki már évek óta üldögélt itt, arra várva, hogy enyhüljön a fájdalma.

Rose ismerte szomorú románcának a történetét, amely gyengéd varázst kölcsönzött az öreg nagynéninek, akit a kislány amúgy is nagyon szeretett. Mikor Peace néni húszéves volt, férjhez menni készült. Minden készen állt, az esküvői ruha ott hevert az ágyon, a virágokat megrendelték, már csak órák voltak hátra a nagy eseményig, amikor azt az üzenetet kapták, hogy a vőlegény meghalt. Mindenki azt hitte, hogy a szelíd Peace is bele fog halni, ám nagyon bátran viselte a csapást. Félretette a menyasszonyi ruháját, és igyekezett tovább élni az életét. Mára szép, törékeny idős hölgy lett, a haja fehér, mint a hó, az orcája sápadt. Nem viselt gyászt, csak lágy, világos színeket, mintha még mindig a soha meg nem történt esküvőre készülődne.

Harminc évig éldegélt így, lassan elhervadva, ám vidáman, dolgosan, és teli érdeklődéssel minden iránt, ami a családban történt. Különösen a körülötte felnövő fiatal lányok jó-és balsorsa izgatta, akiknek a tanácsadójuk, bizalmasuk és barátnőjük volt minden örömükben és bánatukban. Igazán gyönyörű vénkisasszony volt, ezüstös hajával, derűs arcával, és békesség lengte körül, amely mindenkit megnyugtatott, aki csak a közelébe került.

Plenty néni a szöges ellentéte volt: köpcös, hirtelen haragú, csípős nyelvű idős hölgy, fürkésző szempárral; az arca pedig olyan ráncos volt, akár egy aszalt alma. Mindig jöttment, és mindenhol ott volt. Olyan volt, mint a bibliai Márta, akit elárasztottak a mindennapi ügyek-bajok, és ő nagyon jól érezte magát ettől.

Rose előérzete beigazolódott, és amíg halkan zsoltárokat olvasott föl Peace néninek, a többi hölgy az ő becses személyével foglalkozott, elég szókimondóan.

– Nos, Alec, hogy tetszik a kis védenced? – kezdte Jane néni, amint letelepedtek, és Mac bácsi befészkelte magát a sarokba, hogy folytassa a szundikálást.

– Jobban tetszene, ha az elejéről kezdhettem volna a nevelését. Szegény George olyan elvonultan élt, hogy ez sajnos nagyon rossz hatással volt a gyermekre. Mióta pedig meghalt, még rosszabb helyzetben van szegény, ha abból indulok ki, amilyen állapotban van.

– De fiacskám, mi azt tettük, amit a legjobbnak gondoltunk, amíg arra vártunk, hogy elrendezd a dolgaidat, és haza gyere. Mindig is mondtam George-nak, hogy nem jól neveli azt a leányt, de nem hallgatott rám, most pedig itt vagyunk egy fedél alatt a gyerekkel. Ami engem illet, bevallom, annyi fogalmam van arról, mit kezdjek vele, mintha egy különös, egzotikus madarat bíztál volna rám, amilyet távoli tájakról hoztál mindig haza. – Ezzel Plenty néni megcsóválta a fejét, amitől a főkötőjén sorakozó keményített lila szalagok úgy rázkódtak összevissza, akár a krókusz bimbói tavasszal.

– Ha megfogadta volna az én tanácsomat, ott maradt volna abban a kitűnő iskolában, ahová elküldtem. Ám a nénikénk úgy gondolta, az lesz a legjobb, ha elhozzuk onnan, csak azért, mert panaszkodott. Most viszont csak lézeng, amióta itt van. Ez a lehető legártalmasabb egy ilyen furcsa, elkényeztetett gyereknek, mint Rose – mondta Mrs. Jane szigorúan.

Soha nem tudta megbocsátani az idősebb hölgyeknek, hogy engedtek Rose kérlelésének: hadd várja meg a gyámapja érkezését, mielőtt elkezdené az újabb iskolaévet. Az az intézmény pedig valódi elitképző volt, és sok nagyszerű hölgyet nevelt már a padjaiban.

– Én soha nem hittem, hogy megfelelő hely lenne egy jó anyagi körülmények között élő gyermek számára, egy örökösnő számára, mivel Rose valójában az. Nagyon jó az olyan lányoknak, akik tanítással és hasonló tevékenységekkel akarják megkeresni a kenyérrevalót. Amire neki szüksége van, az még egy-két év egy divatos iskolában, hogy aztán tizennyolc éves korában készen álljon arra, hogy kilépjen a nagyvilágba – jegyezte meg Clara néni, aki egykor gyönyörű lány volt, és még most is vonzó nőnek volt mondható.

– Istenem, istenem! Milyen rövidlátók is vagytok, hogy iskolákról és jövőbeli tervekről beszéltek, amikor egyértelmű, hogy ez a boldogtalan gyermek már fél lábbal a sírban van – sóhajtott Myra néni drámaian, fekete kalapjának gyászos mozdulatával kísérve szavait. Fejfedőjét még idebent sem vette le, mivel krónikus hörghurutban szenvedett.

– Mármost nekem az a véleményem, hogy a drága kis teremtésnek csupán levegőre, gondoskodásra, és arra van szüksége, hogy békén hagyják. Van a szemében valami, amitől megszakad a szívem, és ami azt mutatja, hogy olyasmire van szüksége, amit egyikünk sem adhat meg neki: egy anyára – mondta Jessie néni, akinek könnybe lábadt a szeme arra a gondolatra, hogy a saját fiai maradnának mások gondjaira, mint Rose.

Alec bácsi, aki csendben mindenkit végighallgatott, hirtelen az utolsóként szólt nővéréhez fordult, és határozott, helyeslő bólintással azt mondta:

– Rátapintottál a lényegre, Jessie, és ha te mellettem állsz, és segítesz nekem, remélem, hogy amennyire csak tudjuk, elfeledtetjük ezzel a gyermekkel, hogy apátlan-anyátlan árva.

– Én minden tőlem telhetőt megteszek, és azt hiszem tényleg szükséged lesz rám, mivel lehetsz bármilyen bölcs is, nem tudsz megérteni egy olyan kis törékeny, félénk teremtést, mint Rose. Erre csak egy nő képes – mondta Mrs. Jessie, rámosolyogva a fivérére anyai szeretettől átitatott mosolyával.

– Nem hallgathatom el azt a véleményemet, hogy én, akinek magamnak is volt lánya, lennék a legalkalmasabb Rose felnevelésére, és nagyon meg vagyok döbbenve, hogy George nem rám bízta őt – vetette közbe Myra néni szomorkás és fontoskodó hangon. Ő volt az egyetlen a családban, akinek megadatott, hogy lánya szülessen, és úgy érezte, hogy ezáltal különlegessé vált, habár rosszmájú emberek azt rebesgették, hogy a kislánya halálát az okozta, hogy szeretetében túlgyógyszerezte.

– Én a legkevésbé sem hibáztatom őt, ha arra gondolok, milyen veszélyes kísérleteket végeztél a szegény kis Carrie-n – kezdte Mrs. Jane kemény hangon.

– Jane Campbell, egy szót sem akarok hallani többet! Az én megboldogult kis Caroline-omat nem veheted a nyelvedre! – kiáltott fel Myra néni, s már fel is állt, hogy elhagyja a szobát.

Dr. Alec visszatartotta őt, ráérezve, hogy most azonnal közbe kell lépnie, és tisztáznia az álláspontját, szilárdan ragaszkodva hozzá, ha a jövőben valaha is sikeresen akarja képviselni azt.

– Ejnye, kedves testvéreim, ne veszekedjünk már, és ne akarjuk szétszaggatni szegény Rose-t; habár, ha engem kérdeztek, szegény kicsike már így is eléggé szét van hullva! Egy évig itt volt köztetek, és mindent kipróbálhattatok rajta, amihez csak kedvetek volt. Nem mondhatom, hogy nagyon sikeresek lettek volna, de ez azért van, mert túl sok volt az eszkimó, és csak egyetlen fóka. Most én is szeretném az én akaratomat érvényesíteni vele kapcsolatban egy évig. Ha a végén nem lesz jobb színben, mint most, akkor feladom, és valaki más gondjaira bízom őt. Ez eléggé igazságos, azt hiszem.

– Már nem is lesz köztünk egy év múlva szegény kislány, tehát senkinek nem kell utána a gondjaiba vennie – mondta Myra néni, úgy hajtogatva fekete kesztyűit, mintha már a temetésre készülne.

– Jupiterre, Myra, miattad még egy szent is elveszítené a türelmét! – kiáltott föl dr. Alec villámló tekintettel. – A károgásoddal halálra rémíted azt a gyereket, mivel túl élénk a fantáziája, és hihetetlen rémmeséket tud kitalálni. Betetted a bogarat a fülébe, hogy ingatag az egészsége, és most folyton ezen töri a fejét. Ha nem lenne egészséges, mostanra már tényleg fél lábbal a sírban lenne azok után, amit műveltél vele. Nem tűröm, hogy bárki is beleszóljon abba, ahogyan nevelem! Kérlek, fogadjátok ezt el. Vegyétek le a kezeteket róla, és hagyjátok, hogy egyedül próbálkozzam, amíg nem szólok, hogy szükségem van segítségre!

– Nocsak, nocsak! – hallatszott a sarokból, ahol Mac bácsi addig látszólag szundikált.

– Te vagy a kijelölt gyám, így mi semmit sem tehetünk. Ám én azt jósolom, hogy teljesen el fogod kényeztetni azt a lányt – válaszolta Jane néni mogorván.

– Köszönöm, nővérkém. El tudom képzelni, hogy ha egy asszony olyan remekül fel tud nevelni két fiút, mint te, akkor egy férfi is, ha jól összeszedi magát, legalábbis megkísérelheti ugyanazt egy lánnyal – válaszolt dr. Alec huncut csillogással a szemében, a többiekből pedig kitört a nevetés, mivel az egész család nagyon jól tudta, hogy Jane fiai elkényeztetettebbek voltak, mint az összes többi unokatestvér együttvéve.

– Én igazán nyugodt vagyok, mivel biztos vagyok benne, hogy Alec kezében javulni fog a gyermek egészsége, és egy év múlva készen fog állni arra, hogy visszatérjen Madame Roccabellához, és befejezze a tanulmányait – mondta Clara néni megigazítva a gyűrűit, és csendes megelégedéssel arra az időre gondolt, amikor csinos és művelt unokahúgát majd bevezetheti a társaságba.

– Feltételezem, hogy itt maradsz a régi házban, hacsak nem tervezed, hogy megnősülsz, aminek egyébként éppen ideje volna – vágott közbe Mrs. Jane, akinek nagyon rosszul esett a fivére iménti szurkálása.

– Köszönöm, azt nem. Gyere, szívjunk el egy szivart, Mac – zárta le hirtelen a vitát dr. Alec.

– Ne nősülj meg; elég asszony van már így is a családban – motyogta Mac bácsi, majd az urak sietve távoztak.

– Peace néni azt mondja, mindnyájatokat látni szeretne – jelent meg Rose, mielőtt a hölgyek újra kezdhették volna.

– Nagyon beteges, ó, be nagyon! Istenem, istenem! – mormolta Myra néni, amint gyászkalapja árnyékot vetett Rose-ra, és fekete kesztyűinek érdes vége megérintette a kislány arcát, amely már amúgy is elvörösödött a sok tekintet kereszttüzében.

– Örülök neki, hogy ezek a szép kis loknik természetesek: nemsokára nagyon értékesek lesznek ám – mondta Clara néni, félrehajtott fejjel méregetve a lányt.

– Most, hogy megérkezett a nagybátyád, nem várom el, hogy átnézd a tavalyi tankönyveidet. Remélem, hogy nem fogod teljesen haszontalan tevékenységekre pocsékolni az idődet – tette hozzá Jane néni, mártírarccal kilibegve a szobából.

Jessie néni egy szót sem szólt, csak megcsókolta kis unokahúgát, és olyan gyengéd tekintettel nézett rá, hogy Rose egy pillanatig hozzábújt, majd hálásan nézett utána, amikor az ajtó becsukódott mögötte.

Miután a vendégek hazamentek, dr. Alec még majd egy óráig fel-alá járkált a földszinti folyosón az alkonyi fényben. Olyan erősen gondolkodott, hogy időről időre összehúzta a szemöldökét vagy mosolygott, és nemegyszer megállt, hogy még jobban figyelhessen saját gondolataira. Hirtelen félhangosan megszólalt, mintha végre dűlőre jutott volna:

– Hiszen akár most azonnal is elkezdhetem, és kitalálhatok valami újat ennek a gyereknek, amivel lefoglalhatja magát, mielőtt Myra sopánkodásai és Jane prédikációi valódi kékharisnyát faragnának belőle.

Beletúrva az egyik utazóládába, amely a sarokban állt, rövid keresgélés után előhúzott egy finoman hímzett selyem kispárnát, és egy sötét fából faragott bögrét.

– Kezdetnek ez is megteszi – mondta, amint felrázta a párnát, és letörölgette a port a bögréről. – Nem lehet túlságosan hevesen belefogni, mivel az csak megrémítené Rose-t. Szelíden és kedvesen kell megnyernem magamnak, amíg teljesen meg nem bízik bennem, akkor pedig bármire rá tudom majd venni.

Phebe éppen ekkor lépett ki az ebédlőből. Egy kis tálcán barna kenyeret hozott, mivel Rose nem kaphatott meleg süteményt a teához.

– Megszabadítalak néhánytól – mondta dr. Alec, levéve egy tekintélyes szeletet. Bement a dolgozószobájába, ott hagyva a férfi étvágyán alaposan meghökkent Phebe-t.

Még jobban csodálkozott volna azonban, ha látta volna, hogy dr. Alec kicsi gombócokat gyúr a kenyérből, és beleteszi egy szép kis elefántcsont dobozba, amelyből előzőleg kivette a saját piruláit.

– Így ni! Ha ragaszkodnak hozzá, hogy orvosságot adjunk neki, majd felírom ezt. Ez nem árthat, én pedig érvényesíteni fogom az akaratomat. A kecske is jóllakik, és a káposzta is megmarad. Ha lehetséges, nem fogok veszekedni, de elárulom a csalást, amint működik majd a kísérletem – mondta magában, s ahogy kilépett a szobából az ártalmatlan orvossággal, úgy festett, mint egy csintalan kisfiú.

Rose a fenti folyosón álló kis orgonán játszott halkan, hogy Peace néni is hallhassa. Mialatt az idős hölgyekkel beszélgetett, Alec bácsi a gyermek kapkodó muzsikáját figyelte, és egy másik Rose-ra gondolt, aki annak idején neki zenélt. •

Amikor nyolcat ütött az óra, így kiáltott:

– Itt az idő, hogy a kislányom lefeküdjön, különben nem tud majd korán felkelni, pedig nekem rengeteg jobbnál jobb tervem van holnapra. Gyere, és nézd meg, mit találtam neked ízelítőül.

Rose berohant, és sugárzó, érdeklődő arccal figyelt, mialatt dr. Alec roppant meggyőzően azt mondta:

– Világ körüli utam során néhány nagyszerű orvosságra leltem, és mivel kellemesek is, úgy gondoltam, hogy együtt kipróbálhatjuk őket. Ez egy gyógynövényekkel bélelt párna, amit egy bölcs öregasszony adott nekem Indiában. Sáfrány, mák és más nyugtató hatású növények vannak benne. Hajtsd le rá a buksidat ma éjszaka, és aludj édesen, mélyen. Holnap reggel pedig frissen és fejfájás nélkül fogsz felébredni.

– Valóban? Milyen finom illata van! – Ezzel Rose lelkesen átvette a szép kispárnát, és édes illatát szagolgatva a doktor újabb orvosságának a leírását hallgatta.

– Ez pedig a csésze, amelyről már meséltem neked. Azt beszélik, csak akkor hatásos, ha az tölti meg, aki inni fog belőle, ezért meg kell tanulnod tehenet fejni. Majd én megtanítalak.

– Attól tartok, hogy nem fogom tudni megtanulni – jelentette ki Rose, de azért jóindulattal szemlélte a csészét is, mivel a fogóján egy furcsa, táncoló manó volt látható, amely mintha épp beleugrani készült volna a bögre fehér tengerébe.

– Nem gondolod, hogy a tejnél valami erősebb italra lenne szüksége, Alec? Igazán nagyon aggasztana, ha nem kapna valami szíverősítőt – mondta Plenty néni, aki gyanakodva szemlélte az új gyógymódokat, mivel jobban hitt a maga ódivatú orvosságaiban, mint a varázsbögrékben és a mákkal kitömött keleti párnákban.

– Nos, hölgyem, egy tablettát is adhatok neki, ha így látja jónak. Nagyon egyszerű gyógyszer, és nagy dózist is be lehet venni belőle, mivel nincsenek mellékhatásai. Ugye tudja, hogy a hasis kenderből készül. Nos, ez kukorica-és rozskivonatból, amelyeket a régiek gyakran használtak gyógyításra, és remélem, a jövőben is így tesznek majd.

– Te jó ég, és, milyen egyszerűnek tűnik! – mondta Plenty néni, felvéve a szemüvegét, hogy jobban szemügyre vehesse a pirulákat, olyan tiszteletteljes érdeklődéssel az arcán, hogy dr. Alec kis híján elnevette magát.

– Ebből vegyél be reggelente egyet, most pedig jó éjszakát, drágám – mondta, egy szeretetteljes csókkal búcsúzva betegétől.

Azután, amint a kislány elment, mindkét kezével a hajába túrt, komikus kétségbeeséssel és aggodalommal:

– Ha belegondolok, hogy mit vállaltam, nénikém, kedvem lenne megszökni, és vissza se jönni, amíg Rose tizennyolc éves nem lesz!

V. FEJEZET

Öv és doboz

Mikor másnap reggel Rose kijött a szobájából a csészéjével a kezében, az első ember, akivel találkozott, Alec bácsi volt, aki a szemben lévő szoba ajtajában állt, és úgy tűnt, figyelmesen vizsgálja a helyiséget. Mikor meghallotta a kislány lépteit, megfordult, és énekelni kezdett:

– Hová mész, szép kis lányka?

– Tehenet fejni megyek, uram, felelte – énekelte a választ Rose a bögrét meglengetve, majd együtt befejezték a dalt.

Mielőtt bármelyikük megszólalt volna, egy fej bukkant elő a folyosó távolabbi szobájából, akkora és olyan fodros főkötőben, akár egy káposzta, és egy meglepett hang ezt kiáltotta:

– Mi a csudát műveltek itt ilyen korán?

– Kitisztítjuk a torkunkat a mai napra, asszonyom. Nézze csak, nénikém, megkaphatnám ezt a szobát? – kérdezte dr. Alec meghajolva, akár a hajón a kapitány előtt.

– Bármelyik szobát, amelyik tetszik, kivéve a nővéremét.

– Köszönöm. És körülnézhetek a kamrákban és egyéb zugokban, hogy úgy rendezhessem be, ahogyan szeretném?

– Édes fiam, akár a feje tetejére is állíthatod a házat, ha úgy döntesz, hogy itt maradsz.

– Megfontolandó ajánlat, az már bizonyos. Itt maradok, hölgyem; itt van az én kis horgonyom, így aztán annyit leszek itt, hogy a végén még rám is unnak.

– Az lehetetlen. Vedd fel a kabátodat, Rose! Ne fáraszd ki őt a lehetetlen ötleteiddel, Alec! Igen, nővérkém, jövök már! – Ezzel a káposzta eltűnt szem elől.

Az első fejőlecke elég különös volt; ám sok ijedtség és még több ügyetlenkedés után végül Rose-nak sikerült megtöltenie a bögréjét. Ezalatt Ben föltartotta Clover tehén farkát, hogy ne tudjon vele csapkodni, dr. Alec pedig megpróbálta elterelni a figyelmét, hogy ne bámulja az új fejőlányt. A tehén persze mindkét eljárást nehezményezte.

– Fázósnak tűnsz, pedig milyen sokat nevettünk. Szaladgálj egyet a kertben, attól majd kimelegszel – mondta az orvos, ahogy kiléptek a fészerből.

– Túl idős vagyok ahhoz, hogy rohangáljak, bácsikám. Miss Power mindig azt mondta, hogy az már nem illik egy tizenéves lányhoz – válaszolt Rose jól nevelten.

– Fenntartom magamnak a jogot, hogy külön véleményem legyen ezektől a Miss Akárkiktől, és mint a kezelőorvosod, elrendelem, hogy rohangálj. Gyerünk! – mondta Alec bácsi olyan arckifejezéssel és mozdulattal, amelyet látva Rose olyan gyorsan futásnak eredt, ahogyan csak tudott.

Azon igyekezve, hogy megfeleljen neki, körbeszaladta a virágágyásokat, amíg vissza nem ért a tornáchoz, ahol a bácsikája állt. Zihálva, kipirult arccal ült a lépcsőkre roskadva.

– Jól csináltad, kicsikém. Látom, nem felejtetted el, hogy kell használni a lábaidat, annak ellenére, hogy már tizenéves vagy. Nagyon szoros az öved, vedd lazábbra, akkor mélyebb levegőt tudsz venni, és nem kell ennyire zihálnod.

– Nem is szoros, uram, nagyon is jól tudok lélegezni – kezdte Rose, és igyekezett összeszedni magát.

Nagybátyja erre nem szólt semmit, csak felemelte, és kioldotta az új övét, amire pedig a kislány olyan büszke volt. Mihelyt a kapocs kioldódott, az öv néhány ujjnyit tágult, mivel lehetetlen volt visszatartani a megkönnyebbült sóhajt, amely látványosan cáfolta Rose iménti állítását.

– Nem is éreztem, hogy szoros lenne. Egyáltalán nem tűnt szorosnak. Természetesen kioldottam volna, amikor így lihegek, de soha nem tettem, mert szinte soha nem futok – magyarázta Rose, akit kissé zavarba hoztak a fejlemények.

– Látom, hogy még félig sem töltöd meg a tüdődet, és ezért tudod úgy viselni ezt a kínzóeszközt, hogy észre sem veszed. Micsoda ötlet beszorítani ilyen törékeny kis derekat kemény bőrbe és acélkapcsokba, amikor pedig nőnie kellene – mondta dr. Alec, szúrós szemmel vizsgálva az övet. Néhány lyukkal lazábbra tette a. kapcsot, Rose titkolt bánatára, mivel nagyon büszke volt karcsú derekára, és naponta képes volt megörülni annak, hogy nem olyan duci, mint egy volt osztálytársa, Luly Miller, aki hasztalan próbálta leplezni gömbölyded formáit.

– Le fog esni, ha ilyen laza – mondta aggódva, ahogy ott állt, és figyelte, ahogy a nagybátyja huzigálja az övet.

– Nem fog, ha mindig mélyeket lélegzel, hogy fennmaradjon. Azt szeretném, ha így tennél, és ha kitöltötted ez a méretet, akkor megint lazítunk rajta egyet, és addig fogjuk tágítani, amíg olyan nem lesz a derekad, akár Hébéé, az ifjonti életerő istennőjéé, és nem olyan lapos, mint egy vasalódeszka. Ez a legcsúnyább dolog, amit csak el lehet képzelni.

– De hát hogy néz ki! – Rose lebiggyesztett ajkakkal nézte, ahogy az öv lötyög nádszálvékony derekán. – El fogom hagyni, és akkor rosszul fogom érezni magam, mivel nagyon sokba került: valódi acélból és orosz bőrből van. Szagolja csak meg, milyen finom!

– Ha elveszíted, adok majd neked egy még szebbet. Egy puha selyemöv sokkal jobban illik egy ilyen csinos kislányhoz, mint ez a kemény, páncélozott alkalmatosság. Rengeteg olasz kendőm és török sálam van a ládáimban. Á, ez már inkább kedvedre való, nem igaz? – és megcsipkedte a lány arcát, amelyen kis gödröcskék jelentek meg a mosolygástól.

– Nagy butaság tőlem, de jó dolog ezt tudni… – ezzel elhallgatott, elpirult, és lehajtotta a fejét, mivel szégyellte, amit mondani készült – gondolja, hogy csinos vagyok?

Dr. Alec szemei vidáman csillogtak, ám nagyon komoly hangon így szólt:

– Rose, csak nem vagy hiú?

– Attól tartok, az vagyok – válaszolta a lány félénk hangon a hajfüggöny mögül, amely eltakarta kivörösödött arcát.

– Ez nagyon sajnálatos tulajdonság – sóhajtotta a nagybácsi, mintha elszomorítaná e vallomás.

– Tudom, hogy az,..és próbálok küzdeni ellene. Ám az emberek mindig bókolnak nekem, és ezt nagyon szeretem hallani, mivel valóban azt gondolom, hogy nem vagyok visszataszító.

Ez az utolsó szó, és a hangsúly, amellyel kiejtették, már túl sok volt dr. Alecnek, aki nem tudta visszatartani a nevetést, Rose nagy megkönnyebbülésére.

– Nagyon is egyetértek veled, és hogy még kevésbé legyél visszataszító, szeretném, ha olyan remek lány lenne belőled, mint Phebe.

– Phebe! – Rose olyan döbbentnek tűnt, hogy a nagybátyja majdnem újra elnevette magát.

– Igen, Phebe, mivel neki megvan az, amire neked is szükséged van: az egészség. Ha ti, drága kislányok, rájönnétek, miben is rejlik az igazi szépség, és nem tartanátok olyan fontosnak az éhezést és a sápadt arcbőrt, jó sok időt és fáradságot megtakarítanátok. Az egészséges testben lévő boldog lélek a legszebb, legyen szó akár nőről, akár férfiról. Érted, amit mondok, kicsim?

– Igén, uram – válaszolt Rose, akit nagyon mellbevágott a dologházi lánnyal való összehasonlítás. Szívére vette, és ezt azzal mutatta ki, hogy sietve hozzátette: – Gondolom, azt szeretné, hogy söpörjek és súroljak, valamint hogy egy régi barna ruhát viseljek, aminek mindig feltűröm az ujját, mint Phebe?

– Nagyon szeretném, ha úgy tudnál dolgozni, mint ő, és ha olyan erős karjaid lennének, mint neki. Régóta nem volt szebb látványban részem, mint amikor ma reggel láttam őt, könyékig a szappanos vízben, úgy énekelve akár egy pacsirta, amíg a hátsó lépcsőfeljárót súrolta.

– Nos, azt kell mondanom, hogy ön a legkülönösebb ember, akivel valaha találkoztam! – Rose csak ennyit tudott mondani a nyilvánvaló ízlésficam hallatán.

– És még ki sem mutattam a fogam fehérét! Készülj föl, hogy ennél nagyobb meglepetésekben is lesz még részed – mondta a férfi olyan pajkos arckifejezéssel, hogy Rose igen megörült a megszólaló csengőnek, amely megakadályozta, hogy még több sebet üssenek a hiúságán.

– Megtalálod a dobozodat kinyitva a nénikéd nappalijában, és kedvedre kotorászhatsz benne. Én meg körbejárom a házat, hogy be tudjam rendezni a szobámat – mondta dr. Alec, amint felálltak a reggelizőasztal mellől.

– Nem segíthetnék, bácsikám? – kérdezte Rose, aki nagyon szerette volna hasznossá tenni magát.

– Köszönöm, de nem szükséges. Majd kölcsönkérem Phebe-t egy időre, ha Plenty néni képes őt nélkülözni egy kicsit.

– Megkaphatsz bárkit és bármit, Alec. Rám is szükséged lesz, tudom, ezért kiadom az utasításokat a vacsorával kapcsolatban, és máris a rendelkezésedre állok. – Ezzel az idős hölgy elviharzott, telve jóindulattal és igyekezettel.

– Bácsikám rá fog jönni, hogy én képes vagyok olyan dolgokra is, amelyekre Phebe nem, úgy bizony! – gondolta Rose, majd határozottan biccentett, amint elindult Peace nénihez és a régóta vágyott dobozhoz.

Minden kislány el tudja képzelni, milyen remek szórakozás kutakodni egy ládányi kincs között, az egyik csinos holmit a másik után húzva elő, amíg a levegő meg nem telik a szantálfa és a pézsma fűszeres illatával, a szoba élénk színekkel, s az ember szíve örömmel. Rose kezdte megbocsátani dr. Alecnek a zabkásás diétát, amint meglátott egy gyönyörű, elefántcsont kézimunkadobozt; elfogadta az öve meglazítását, amikor megtalált egy rakás, a szivárvány minden színében pompázó selyemövet; amikor pedig néhány különlegesen szép rózsaolaj-üvegcsére is rábukkant, úgy érezte, hogy ezek csaknem jóváteszik azt a hatalmas bűnt, hogy a bácsikája Phebe-t különb lánynak tartja nála.

Ezalatt dr. Alec, úgy tűnt, a szaván fogja Plenty nénit, és valóban a feje tetejére állította a házat. A zöld szobában óriási felfordulás volt: a sötét damasztfüggönyöket Phebe karjaira terítve lehetett látni, a kis kályha Ben vállán a pincébe vándorolt, a hatalmas ágykeret pedig darabokban, három hordár segítségével került föl. Plenty néni folyamatosan jött-ment a különböző szobák, kámforos ládák és ágyneműtartók között, olyan arckifejezéssel, mintha ez a felfordulás szórakoztatná és egyben meg is lepné őt.

Dr. Alec különös mutatványainak a felét sem tudjuk itt bemutatni, ám ahogy Rose fel-felpillantott a dobozából, azt látta, hogy nagybátyja egy bambuszszéket, egy régimódi piszkavasat, egy különleges mintájú japán paravánt, futószőnyegeket, végül a fején egy hatalmas mosdótálat cipel.

– Micsoda különös szoba lesz ez – mondta Rose, ahogy ott üldögélt, és „örömszerző cukorkákkal” frissítette magát, amelyek egyenesen Kairóból érkeztek.

– El tudom képzelni, hogy neked tetszik ez, drágaságom – válaszolt Peace néni, mosolyogva tekintve föl néhány csinos holmiból, amelyeket kék selyemből és fehér muszlinból állított össze.

Rose nem látta a mosolyt, mivel a nagybátyja éppen ebben a pillanatban állt meg az ajtóban, mire a lány felugrott, hogy táncra perdüljön előtte, s gyermeki örömtől sugárzó arccal így kiáltott:

– Nézzen rám! Nézzen rám! Olyan nagyszerűen festek, hogy nem is ismerek magamra. Nem jól vettem fel ezeket a dolgokat, gondolom, de olyan nagyon tetszenek!

– Olyan vagy a fezzel a fejeden, meg a kendőkkel, mint egy tarkabarka papagáj. Földerül a szívem, látva, hogy a kis fekete kísértet szivárványszínt ölt – mondta Alec bácsi, nagy elégedettséggel szemlélve az előtte táncoló színpompás kis alakot.

Nem mondta ki, de arra gondolt, hogy Rose még a mosdóteknő mellett álló Phebe-nél is szívderítőbb látvány, ahogy egy lila fezt biggyesztett a szőke hajára, jó néhány élénk színű sálat tekert a dereka köré, és felvett egy valóban gyönyörű, skarlátvörös kabátot, amelynek egy aranyszínű nap volt a hátára hímezve, egy ezüst hold az elejére, és csillagok körben az ujjaira. Lábán török papucs ékeskedett, nyaka körül pedig borostyán, korall és más színes nyakláncok függtek. Egyik kezében egy illatszeres üveget tartott, másikban pedig egy doboz fűszeres keleti édességet.

– Úgy érzem magam, mintha az Ezeregyéjszaka szereplője lennék, és arra várok, hogy egy varázsszőnyeget vagy egy talizmánt találjak valahol. Csak azt nem tudom, hogyan köszönhetem meg valaha is ezeket a gyönyörűségeket – mondta megállva, mintha hirtelen elárasztotta volna szívét a hála.

– Majd én megmondom, hogyan. Azzal, hogy leveszed a fekete ruhákat, amelyeket nem lett volna szabad ilyen sokáig egy gyermeken hagyni, és azokat a színeseket hordod, amelyeket hoztam. Jót fog tenni a hangulatodnak, és ezt a régi, szomorú házat is felvidítja majd. Nem igaz, nénikém?

– Azt hiszem, igazad van, Alec. Szerencsére még nem kezdtünk tavaszi ruhákat csináltatni neki, Myra szerint ugyanis nem viselhet semmi lilánál világosabbat. Pedig túlságosan sápadt ezekhez a sötét színekhez.

– Engedelmeddel elmagyaráznám Miss Hemmingsnek, miket készíthet ezekből a holmikból. Meg fogsz lepődni, ha meglátod, mennyi mindent tudok a szegélyek felvarrásáról, a ruhaujjak Táncolásáról vagy a lyukak befoltozásáról – mondta dr. Alec, szakértő mozdulattal paskolva egy kupac muszlint, vásznat és selymet.

Peace néni és Rose annyira kacagott, hogy a bácsi nem kérkedhetett tovább a tudományával, egészen addig, amíg abba nem hagyták, amikor is jókedvűen azt mondta:

– Ez nagyon jó módszer arra, hogy kitöltsük a meglazított övet; hát nevess csak Morgiana, én pedig visszatérek a munkámhoz, mert különben soha nem leszek kész.

– Nem tudtam megállni a nevetést, a „befoltozott lyukak” annyira vicces volt! – mondta Rose, visszatérve a dobozához. – De igazán, nénikém – tette hozzá komolyan –, attól tartok, nem érdemlek meg ennyi gyönyörű holmit. Nem volna helyesebb Phebe-nek ajándékozni néhányat? De a bácsikámnak talán nem tetszene…

– Egyáltalán nem bánná, de ezek a holmik nem illenek Phebe-hez. Néhány olyan ruha, amelyet már nem hordasz, hasznosabb volna a számára, ha át tudnánk alakítani a méretére – válaszolt Peace néni azzal az óvatos hanghordozással, amely annyira próbára teszi az ember türelmét, ha mindenáron jótékonykodni akar.

– Inkább újakat adnék neki; azt hiszem, büszke lány, és talán zokon venné, ha levetett ruhákat kapna. Ha a nővérem lenne, rendben volna így, mivel a testvérek nem bánják, ha régi ruhákat kapnak. De ő nem a testvérem, ezért ez nem helyénvaló, tudja. Tudom már, hogyan oldom meg a helyzetet! Örökbe fogadom őt! – Rose arca sugárzott ötlete nagyszerűségétől.

– Attól tartok, törvényesen nem teheted meg, amíg nagykorúvá nem válsz, és talán tőle is meg kellene kérdezni, egyáltalán tetszik-e neki a terv. Mindenesetre lehetsz hozzá nagyon kedves, hiszen bizonyos szempontból mindannyian testvérek vagyunk, és segítenünk kell egymáson.

A kedves, öreg arcról olyan szeretet sugárzott, hogy Rose azonnal el akarta rendezni a dolgot, így rögtön berohant a konyhába. Phebe a régi piszkavasakat fényesítette, és annyira elmerült a munkába, hogy megriadt, amikor egy hang így kiáltott:

– Szagold meg, kóstold meg, és nézz ide rám!

Phebe megszagolta a rózsaolajat, megkóstolta az „örömszerző cukorkát”, amelyet Rose a szájába dugott, és tágra nyílt szemmel bámult, ahogy a kis Morgiana fel-alá vonult a konyhában, akár egy paradicsommadár.

– Szavamra, csodálatos vagy! – csak ennyit tudott mondani, két piszkos kezét széttárva.

– Egy egész halom hasonlóan csodás dolgom van odafent. Mindet megmutatom neked, és meg is felezném veled, csakhogy a nénikém szerint nem tudnád őket használni, ezért valami mást adok neked. Nincs ellenedre, ugye? Örökbe is akarlak fogadni, ahogy Arabellát is örökbe fogadták a mesében. Hát nem nagyszerű lenne?

– No de Miss Rose, talán elvesztette az eszét?

Nem csoda, hogy Phebe ezt kérdezte, mivel Rose nagyon gyorsan beszélt, és annyira furcsán mutatott az új ruháiban, valamint annyira lelkesen magyarázkodott, hogy nem is tudta abbahagyni. Látva Phebe megdöbbenését, lecsendesedett, és visszafogottabban, de nagyon bájosan azt mondta:

– Nem igazság, hogy nekem annyi mindenem van, neked pedig olyan kevés. Olyan jó akarok lenni hozzád, mintha a nővérem volnál, mivel Peace néni szerint mindannyian testvérek vagyunk. Azt gondoltam, hogy ha most örökbe fogadnálak, már amennyire ez egyáltalán lehetséges, sokkal jobb volna. Megengeded, hogy így tegyek?

Rose nagy meglepetésére, Phebe leült a padlóra, és az arcát a kötényébe rejtette, anélkül hogy egy szót is válaszolt volna.

Ó, istenem, most megsértettem, és nem tudom, hogyan engeszteljem meg – gondolta Rose, akit nagyon leforrázott ajánlatának fogadtatása.

– Kérlek, bocsáss meg. Nem akartalak megbántani, és remélem, hogy nem hiszed… – elhallgatott, mivel úgy érezte, valahogy jóvá kell tenni korábbi szavait.

Ám Phebe újra meglepte őt, amint leengedte a kötényt, s lám: az arca sugárzott a mosolytól. Szemei könnyesek voltak, és átölelte Rose-t, miközben ezt mondta zokogva-nevetve:

– Úgy gondolom, te vagy a legdrágább kislány a világon. Azt tehetsz velem, amit akarsz.

– Vagyis tetszik neked a tervem? Nem azért sírtál, mert úgy tűnt, hogy túlságosan leereszkedő vagyok veled? Igazán nem akartam az lenni – kiáltotta Rose boldogan.

– Azt hiszem, nagyon is tetszik a terved. És csak azért sírtam, mert eddig senki sem volt még ennyire jó hozzám, így hát nem tudtam visszatartani a sírást. Ami a leereszkedést illeti, akár végig is lépkedhetsz rajtam, ha úgy tartja kedved, azt sem fogom bánni – mondta Phebe, hálásan gondolva a lány szavaira, hogy mindannyian testvérek vagyunk. Ezek a szavak utat találtak elárvult szívéhez, és bele is vésődtek.

– Most pedig játsszuk azt, hogy én vagyok a jó szellem a palackból, vagy inkább egy jó tündér, aki a kéményen keresztül érkezett. Te pedig Hamupipőke vagy, és el kell árulnod, mi a kívánságod – mondta Rose, aki megpróbált tapintatosan fogalmazni.

Phebe megértette ezt, mivel megvolt a magához való esze, még ha a dologházból jött is.

– Nem érzem, hogy bármire is szükségem lenne pillanatnyilag, Miss Rose, de hogy is háláljam meg mindazt, amit tettél? – merengett, megtörölve az arcát, amelyen egy könnycsepp a legkevésbé romantikusan készült legördülni.

– Hiszen nem is tettem semmit, csak egy kis cukorkát adtam! Tessék, vegyél még egy kicsit, edd meg őket munka közben, és gondold ki, mit tehetnék érted. Most mennem kell pakolni, hát isten veled, és ne feledd, hogy örökbe fogadtalak.

– Sokkal édesebb dolgot adtál nekem, mint a cukorka, soha nem fogom elfelejteni. – Ezzel, gondosan letörölve a kezéről a port, Phebe megszorította a kicsi kezet, amelyet Rose lelkesen nyújtott felé. Fekete szemével követte a távozó vendéget, olyan hálásan tekintve rá, amelytől pillantása egészen fényes és lágy lett.

VI. FEJEZET

Alec bácsi szobája

Nem sokkal vacsora után, amikor Rose az új szerzeményei felét sem tudta átnézni, dr. Alec felajánlotta neki, hogy elkísérheti a kocsin, hogy segítsen elvinni az ajándékokat a nagynénjeihez és az unokaöccseihez. Rose szívesen ment vele, mivel ki szeretett volna próbálni a dobozból egy különösen puha burnuszt, amelynek nemcsak nagyon csinos csuklyája, hanem minden irányba fityegő kis bojtjai is voltak.

A nagy kocsi teli volt csomagokkal, és még Ben ülésén is indiai szablyák, egy óriási kínai papírsárkány, valamint Afrikából való lakkozott ökörszarvak voltak. Alec bácsi, aki a ruháit tekintve tetőtől talpig kék volt, arcát tekintve viszont barna, egyenes derékkal ült, érdeklődéssel szemlélve a jól ismert helyeket. Ezalatt Rose, aki szokatlanul elegánsnak tudta magát, miközben kényelmes ruhákat viselt, hátradőlt puha kelméiben, és azt játszotta, hogy keleti hercegnő, aki királynői vizitre indul alattvalói közé.

Az első három helyen csak rövid ideig maradtak, mivel Myra nénit a szokásosnál is jobban kínozta a hörghurutja, Clara néni otthona telve volt vendégekkel, Jane néni pedig mindenáron Európa, Ázsia és Afrika lakosságát, terményeit és politikai életét akarta megtárgyalni úgy, hogy attól még Alec bácsi is elvesztette a türelmét, és oly gyorsan távozott, amilyen gyorsan csak lehetett.

– Most pedig remekül fogunk szórakozni! Remélem, a fiúk otthon lesznek – mondta Rose megkönnyebbült sóhajjal, ahogy egyre feljebb kapaszkodtak Jessie néni házához.

– Ezt a házat hagytam utoljára, hogy a fiúk már biztosan hazaérjenek az iskolából. Igen, ott van Jamie a kapuban, és minket vár. Most látni fogod, hogyan gyűlik össze a klán; mindig együtt töltik a szabadidejüket.

Abban a pillanatban, hogy Jamie meglátta a közeledő vendégeket, éles füttyöt hallatott, amelyre szerte a mezőről, a házakból és a fészerekből válasz érkezett, és az unokatestvérek minden irányból feléjük rohantak, kiabálva: – Hurrá, itt van Alec bácsi! – Körbeállták a szekeret, akár az útonállók, leszedtek róla minden csomagot, foglyul ejtették az utasokat, és diadalmasan bemasíroztak velük a házba.

– Anyácska! Anyácska! Itt vannak egy csomó ajándékkal! Gyere le, nézd, mennyi minden van itt! Gyorsan! – ordította Will és Geordie, miközben letépkedték az ajándékokról a csomagolópapírt és a madzagokat, amelyektől hamarosan hatalmas rendetlenség lett az egész szobában.

Jessie néni kisvártatva le is jött, csinos főkötőjét csak félig-meddig erősítve a fejére, ám olyan sugárzó arccal, hogy a csálén álló főkötő még jól is állt neki. Alig volt ideje köszönteni Rose-t és a doktort, mielőtt a fiúk teljesen körbefogták, és mindegyik azt követelte, hogy nézze meg az ő ajándékát, és örüljön együtt vele, mivel Anyácska mindent megosztott velük. A nagy szarvakkal úgy hadonásztak körülötte, mintha a mennyezetig akarnák felöklelni őt. A szablyák úgy csapkodtak a feje körül, mintha végezni akarnának vele. Ölében a négy égtájról származó legkülönbözőbb tárgyak sorakoztak, a hét izgatott fiú pedig egyszerre beszélt hozzá.

A néni azonban élvezte ezt, istenem, valóban! Ott ült mosolyogva, mindent megcsodált, meghallgatta a hozzá fűződő magyarázatokat, és úgy tűnt, mintha a zaj egyáltalán nem zavarná őt. Pedig olyan hangosak voltak, hogy Rose befogta a füleit, dr. Alec pedig azzal fenyegetőzött, hogy azonnal elmegy, ha nem hagyják abba. Ez a fenyegetés megtette a hatását, és mialatt egyik oldalról a nagybácsi fogadta a köszöneteket, a másik oldalról a nagynéni tett föl Rose-nak néhány bizalmas kérdést:

– Nos hát, drágám, hogy vagy mostanában? Remélem, jobban, mint egy héttel ezelőtt.

– Jessie néni, azt hiszem, nagyon boldog leszek, most, hogy a bácsikám megérkezett. Mindenféle furcsaságokat művel, de annyira jó hozzám, és én nagyon szeretem őt – Ekkor, közelebb húzódva Anyácskához, Rose mindent elmondott neki, egészen a csodálatos doboz csábító tartalmának a felsorolásáig.

– Nagyon örülök, drágám. De Rose, figyelmeztetnem kell téged egy fontos dologra: ne hagyd, hogy a nagybátyád elkényeztessen!

– De én szeretem, ha kényeztetnek, nénikém.

– Efelől semmi kétségem, de ha egy év múlva neveletlenebb leszel, mint most, őt fogják hibáztatni, és azt mondják majd, hogy a kísérlete csődöt mondott. Nagy kár lenne, nem igaz? Pedig mindent megtenne érted, és meg is tesz, ha a jó szíve nem homályosítja el az éleslátását.

– Erre még sohasem gondoltam. Megpróbálok majd jó maradni. De mit tegyek? – kérdezte Rose aggódva.

– Ne tiltakozz, ha valami egészséges dolgot akar veled tenni. Ha jókedvűen elfogadsz mindent, amit mond, és még szereted is őt, akkor kisebb áldozatokat is meghozhatsz a kedvéért.

– Mindent meg fogok tenni, igazán. És ha valamivel kapcsolatban gondom akad, jöhetek tanácsért? A bácsikám azt mondta, és én is úgy érzem, hogy nem kell félnem a nénitől.

– Bármikor fordulhatsz hozzám, drágám. Ez az a hely, ahol megtalálhatjuk a leggyorsabb gyógymódot a kisebb bajaidra. Erre valók az anyák is, úgy vélem. – Ezzel Jessie néni magához ölelte a kis göndör fürtös fejet, olyan gyengéd pillantással, amelyből látszott: nagyon jól tudja, milyen orvosságra van szüksége a gyermeknek.

Olyan édes és megnyugtató volt ez, hogy Rose sokáig elüldögélt volna így, amikor egy vékony kis hang ezt mondta:

– Mama, nem gondolod, hogy Nózi is örülne néhány kagylónak? Rose odaajándékozta Phebe-nek néhány csinos holmiját. Nagyon szép volt tőle. Én is megtehetem?

– Ki az a Nózi? – kérdezte Rose felkapva a fejét a különös név hallatán.

– Az én babám, meg akarod nézni? – kérdezte Jamie, akit lenyűgözött az örökbefogadásról szóló történet, amelyet az imént hallott.

– Igen, nagyon szeretem a babákat. De, kérlek, ne mondd el a fiúknak, mert kinevetnek.

– Engem sem nevetnek ki, és sokat játszanak a babámmal, de ő engem szeret a legjobban. – Ezzel Jamie elrohant, hogy előhozza a kedvencét.

– Én is elhoztam magammal a régi babámat, de elrejtettem, mert már túl nagy vagyok ahhoz, hogy játsszak vele. De mégse tudom eldobni őt, annyira a szívemhez nőtt – mondta Rose, titkosan suttogva a nagynénjével.

– Eljöhetsz, és játszhatsz Jamie-ével, amikor csak akarsz. Mi idefent hiszünk a babák varázsában – mondta Jessie néni, és magában mosolygott, mintha mulatna valamin.

Éppen ebben a pillanatban tért vissza Jamie, és Rose megértette a mosoly okát, mivel a kisfiú „babája” egy csinos kis négyéves lányka volt, aki olyan gyorsan totyogott be, ahogyan csak képes volt rá pufók lábain. Egyenesen a kagylókhoz sietett, felmarkolt egy jó adagot, és így szólt széles mosollyal, amely látni engedte fehér fogait:

– Ez mind Dimmyé és az enyém, Dimmyé és az enyém!

– Ez az én babám, hát nem aranyos? – kérdezte Jamie, büszkén szemlélve a kedvencét, hátra tett kézzel és terpeszállásban; ezt a férfias pózt a bátyjaitól tanulta el.

– Nagyon aranyos baba. De miért hívod Nózinak? – kérdezte Rose, akit elbűvölt az élő játékszer.

– Mert olyan kis kíváncsi, mindig mindenbe beleüti az orrát, és mivel a Kíváncsi Fáncsi nem illett hozzá, Nózinak neveztük el. Nem túl szép név, de nagyon kifejező.

Valóban az volt, mivel miután a kislány megvizsgálta a kagylókat, mindent a kezébe vett, amit csak meglátott, és addig folytatta a kutakodást, amíg Archie rajta nem kapta, hogy az egyik faragott elefántcsont sakkfiguráját szopogatja, vajon cukorból van-e? Ruhája apró zsebében rizspapír képeket is találtak összegyűrve, továbbá kis híján összetörte Will strucctojását, amikor megpróbált ráülni.

– Gyere, Jim, vidd el őt innen. Rosszabb ez a gyerek, mint a kiskutyák. Nem lehet itt, mert mindent tönkretesz – mondta az idősebb testvér, felemelve a kislányt, és átnyújtva őt az öccsének, aki tárt karokkal fogadta, és bátran megjegyezte:

– Jobb, ha vigyázol a szádra, mivel örökbe fogom fogadni Nózit, ahogy Rose tette Phebe-vel, azután pedig nagyon kedvesnek kell lennetek hozzá, nagyfiúk!

– Jó, de előbb fogd, és vidd el őt, Baba! Majd szerzünk egy kalitkát, abban tarthatod, különben nem engedjük őt ide, mert lassan már rosszabb lesz, mint egy kismajom. – Ezzel Archie visszatért a többiekhez, mialatt Jessie néni, aki úgy látta, hogy vihar készül, azt javasolta, hogy Jamie vigye haza a babáját, mivel csak kölcsönbe kapta, és már biztosan hazavárják.

– Az én babám jobb, mint a tiéd, nem igaz? Mert tud járni, beszélni és énekelni, a tiéd pedig semmit nem tud, ugye? – kérdezte Jamie büszkén, miközben figyelte a kis Nózit, aki éppen ekkor úgy döntött, hogy tréfás táncba kezd, és hozzá egy jól ismert mondókát énekel:

Cirmos cica, baj, hová lett a vaj?

Ott látom a bajuszodon, most lesz neked jaj.

A nagyszerű előadás után a kislány Jamie védőszárnyai alatt visszavonult. Mindketten szörnyű zajt csaptak, ahogy a tengeri kagylókkal trombitáltak.

– Most már mennünk kell, Rose, mert azt szeretném, ha napnyugta előtt hazaérnél. Eljössz velünk egy körre, Jessie? – kérdezte dr. Alec, ahogy a távolban elcsendesült a muzsika.

– Nem, köszönöm. De úgy látom, hogy a fiúknak szükségük van egy kis friss levegőre, ezért, ha nincs ellenedre, ők hazakísérhetnek benneteket, de nem mehetnek be. Azt csak ünnepnapokon szabad.

Jessie néni alig ejtette ki s száján ezeket a szavakat, mikor Archie már kiadta a parancsot:

– Adjátok tovább, fiúk: csizma és nyereg, de gyorsan!

– Értettem! – Egy pillanat múlva a fiúknak nyomuk sem volt, csak a rengeteg szemét jelezte a padlón, hogy ott voltak.

A kocsi és kísérete olyan tempóban száguldott le a dombról, hogy Rose belekapaszkodott a nagybátyja karjába. A kövér, öreg lovakat ugyanis felizgatta a körülöttük rohangáló és ugráló pónik látványa, és olyan gyorsan ügettek, ahogyan csak tudtak. Az élénk színű kis kocsi előttük gurult, mivel Archie és Charlie lenézték a pónikat, amióta ezt a nagyszerű kocsit beszerezték. Ben élvezte a mókát, és a fiúk olyan ugrándozást rendeztek, hogy Rose kijelentette: mégiscsak a cirkusz a megfelelő név a csapatra.

Amikor elérték a házat, leszálltak a nyeregből, és díszőrséget álltak a lépcső két oldalán, tisztelegve, mialatt Alec bácsi lesegítette őladységét a hintóból. Ekkor újra szalutáltak, majd nyeregbe ugrottak, és élénk csatakiáltások közepette elviharzottak az úton, olyan módon, amit igazi arab stílusnak tartottak.

– Ez látványos volt, és hát minden jó, ha a vége jó – mondta Rose, majd felszökellt a lépcsőn, hátrapillantva, hogy lássa, hogyan táncolnak a bojtok.

– Szerzek neked is egy pónit, mihelyt egy kicsit erősebb leszel – mondta dr. Alec, aki mosolyogva figyelte a lányt.

– Ó, én soha nem tudnék felülni egy ilyen borzasztó, szeszélyes kis szörnyetegre. Rémisztően forgatják a szemüket, és összevissza ugrándoznak. Belehalnék a félelembe – kiáltott Rose, aggodalmas mozdulattal csapva össze a kezeit.

– Csak nem vagy gyáva?

– A lovakkal kapcsolatban bizony az vagyok.

– Na jó, gyere, nézd meg az új szobámat! – Ezzel felvitte őt az emeletre, minden megjegyzés nélkül.

Ahogy Rose a nagybátyja mögött baktatott, eszébe jutott Jessie néninek tett ígérete, és már bánta, hogy olyan kérlelhetetlen volt a pónival kapcsolatban. De még jobban megbánta néhány perccel később, és erre minden oka meg is volt.

– Most pedig nézz körül, és mondd el, mit gondolsz! – mondta dr. Alec kinyitva az ajtót, és előre engedve Rose-t. Látták, ahogy Phebe a hátsó lépcsőn szemeteslapáttal a kezében dolgozik.

Rose besétált a szoba közepére, megállt, és körülnézett. Szeme csak úgy ragyogott a nagy változás láttán.

Ezt a szobát a könyvtár fölé építették valakinek a szeszélyéből, de már hosszú évek óta nem használták, egyedül csak karácsonykor, amikor a régi ház megtelt vendégekkel. Három ablaka volt, az egyik keletre nézett, és az öblöt lehetett onnan látni, a másik délre, ahol a vadgesztenyefák zöld lombjai susogtak, a harmadik pedig nyugatra, a dombok és az alkonyi égbolt felé. Arrafelé most vörös volt az ég alja, amely a szobát is titokzatos fénnyel töltötte meg. Hallani lehetett a tenger távoli moraját, és egy vörösbegy énekelte altatódalát a rügyekkel teli faágak között.

Rose volt az első, aki látta és hallotta mindezt, és gyermeki tisztaságával át is érezte a szépségét. Ezután más megvilágításban is szemügyre vette a szobát: ami egykor oly kopár, mozdulatlan és kihalt volt, most megtelt fénnyel, melegséggel és egyszerű kényelemmel.

Indiai szőnyegek borították a padlót, itt-ott egy vidám színű futószőnyeggel. A régi kályha a széles kandallószőnyegen állva csak úgy ontotta a meleget, és fölszárította a rég nem használt szoba nyirkosságát. Bambuszfotelek és – székek álltak összevissza a szobában, valamint kecses asztalkák a meghitt sarkokban. Egyiken egy csinos kis kosár volt, másik íróasztalként szolgált, a harmadikon néhány ismerős külsejű könyv hevert. Egy beugróban keskeny, fehér ágy állt, fölötte a falon gyönyörű Madonna-képpel. A félig csukott japán paraván mögött látni lehetett a szépen festett, kék fehér mosdókészletet egy márvány állványon. Nem messze tőle egy nagy fürdőkád volt török törölközőkkel és egy akkora szivaccsal, mint Rose feje.

A bácsikám bizonyára úgy szereti a hideg vizet, akár egy kacsa – gondolta a lány megborzongva.

Ekkor megpillantott egy magas tálalót, amelynek félig nyitott ajtaja mögül egy sor fiók, polc és más zegzug tűnt elő, amely annyira fel tudja vidítani a gyerekek szívét.

Micsoda nagyszerű hely lenne az új holmijaimnak! – gondolta a kislány, aki el sem tudta képzelni, mit rejtegethet a bácsikája ebben a cédrusfa alkalmatosságban.

Ó, jaj nekem, micsoda édes kis fésülködőasztal! – ez volt a következő megjegyzése, még mindig csak magában, ahogy közelebb lépett a vonzó bútordarabhoz.

Egy kerek, ódivatú tükör függött az asztalka fölött, tetején egy aranyozott sassal, amely egy kék szalagot tartott a csőrében. Ezzel a szalaggal egy fehér muszlinfüggöny volt fölerősítve, amely az asztal két oldalán omlott le, egészen a földig. Az asztalon kis, elefántcsont nyelű ecsetek sorakoztak, két karcsú ezüst gyertyatartó, egy porcelán gyufás-doboz, néhány kisebb tálca, amelyekben apró csecsebecséket lehetett tartani. De a legszembetűnőbb egy hatalmas, kék selyempárna volt, hetyke csipkeszegéllyel, és hímzett, rózsaszínű rózsabimbókkal a sarkaiban.

Ez a díszpárna kissé meglepte Rose-t; valójában az egész asztalt nem tudta hová tenni, és ravaszkás mosollyal azt gondolta: A bácsikám egy piperkőc, ezt soha nem hittem volna. – Ekkor azonban Alec bácsi kinyitotta egy hatalmas szekrény ajtaját, és egy hanyag kézmozdulatot téve így szólt:

— A férfiak szeretik, ha elég helyük van a kacatjaik számára, Gondolod, hogy ez megfelelő lesz?

Rose bekukucskált a szekrénybe, és hátrahőkölt, habár csak annyit látott, amit általában találhatunk egy szekrényben: ruhákat, csizmákat, dobozokat és táskákat. Ó, de hisz ezek a ruhák kicsi fekete és fehér szoknyák voltak! Ez a sok kicsi csizma soha nem lehetett dr. Alec lábán. A nagy zöld dobozból egy szürke fátyol kandikált ki, és… igen! A táska, amely az ajtón fityegett, Rose saját kézitáskája volt, egyik sarkán egy lyukkal. A lány hirtelen körülnézett a szobában, és rájött, miért tűnt túl kifinomultnak egy férfi számára, és miért van az ő Újszövetsége és imakönyve az éjjeliszekrényen, miért vannak rózsabimbók a kék díszpárnán. Egy szívmelengető pillanat alatt átfutott az agyán, hogy ez a földi paradicsom az övé, és nem tudva, hogyan fejezhetné ki másként a háláját, dr. Alec nyakába ugrott, és azt kiáltotta:

– Ó, bácsikám, olyan jó vagy hozzám! Megteszek bármit, amit kérsz tőlem: felülök a vad lovakra, jéghideg fürdőt veszek, és még az ízetlen kotyvalékokat is megeszem. Még azt is hagyni fogom, hogy a ruhám lógjon rajtam, hogy kimutassam, mennyire hálás vagyok ezért a gyönyörű, édes, meseszép szobáért!

– Akkor hát tetszik? De hát miből gondolod, hogy a tiéd, te fruska? – kérdezte dr. Alec, miközben elégedett arckifejezéssel leült, és izgatott kis unokahúgát az ölébe vette.

– Nem gondolom, hanem tudom, hogy az enyém. Látom az arcodon, de úgy érzem, hogy egy kicsit sem érdemlem meg. Jessie néni figyelmeztetett, hogy el fogsz kényeztetni, nekem pedig azt nem szabad hagyni. Attól tartok, hogy ez már annak a kezdete, és talán – jaj, nekem! – talán nem is szabadna elfogadnom ezt a csodálatos szobát! – Rose megpróbált olyan képet vágni, mint aki nem tud elég hősies lenni, hogy lemondjon erről az ajándékról, még akkor sem, ha az volna a leghelyesebb.

– Mrs. Jessie-vel még számolok ezért – mondta dr. Alec összeráncolva a szemöldökét, habár a lelke mélyén érezte, hogy a nővérének igaza van. Azután felragyogott a mosolya, amely olyan volt, mintha a nap kelt volna fel barna arcán, így szólt:

– Ez a gyógyítás része, Rose. Azért helyezlek ebbe a szobába, hogy a három leghatékonyabb orvosságomat könnyedén megkaphasd. Sok napfény, friss levegő és hideg víz. Ezeken kívül szükséged van a vidám környezetre és némi elfoglaltságra; Phebe meg fogja neked mutatni, hogyan kell rendben tartani ezt a szobát. A kis szobalányod lesz, de egyben a barátod és a tanítód is. Nagyon nehéznek és kellemetlennek tűnik ez, kicsikém?

– Nem, sőt nagyon is kellemesnek. Mindent megteszek, hogy jó páciens legyek. De igazán nem tudom, hogyan lehetne bárki is beteg egy ilyen gyönyörű szobában – mondta Rose boldog sóhajjal, ahogy a tekintete egyik szép bútorról a másikra siklott.

– Akkor hát jobban szereted az én orvosságomat, mint Myra néniét, és talán már nem is akarod kihajítani az ablakon?

VII. FEJEZET

Utazás Kínába

– Gyere, kicsi lány, van számodra egy újabb adag gyógyszerem. Félő, ezt nem fogod annyira szeretni, mint a legutóbbit, de egy idő múlva majd megbarátkozol vele – mondta dr. Alec egy héttel a nagy meglepetés után.

Rose a szép kis szobájában üldögélt; legszívesebben itt töltötte volna minden idejét. Mosolyogva nézett fel, mivel már rég nem félt a nagybátyja orvosságaitól, és mindig készen állt arra, hogy „bevegyen” egy újat. A legutóbbi egy kis kertészkedő készlet volt, amellyel segített rendbe tenni a virágágyásokat, és mindenféle izgalmas és érdekes dolgokat tudott meg a növényekről, míg dolgozott. Habár tanult botanikát az iskolában, az nagyon száraz tantárgynak tűnt Alec bácsi életszerűbb leckéihez képest.

– Miről van szó ezúttal? – kérdezte, és zokszó nélkül becsukta a kézimunkakosarát.

– Sós víz.

– Hogyan kell bevennem?

– Vedd fel az új ruhát, amelyet Miss Hemmings küldött tegnap, és gyere le a partra! Ott majd megmutatom.

– Igen, uram – felelte Rose engedelmesen, magában hozzátéve, miközben kirázta a hideg: – Túl korán van még a fürdéshez, tehát biztosan azzal a szörnyű csónakkal kapcsolatos dologról van szó.

Az új ruha felvétele – amely kék flanelből készült, és fehér szegély volt rávarrva, valamint egy kis matrózsapka tartozott hozzá hosszú szalagokkal – elterelte a figyelmét a közelgő megpróbáltatásokról. Éles füttyszó emlékeztette, hogy a nagybátyja várja őt. Végigrohant a kerten, le a homokos ösvényen, ki a tengerpartra, amelynek egy rövid szakasza a házhoz tartozott. Ott találta dr. Alecet, aki egy kecses fehér-piros csónakkal foglalatoskodott, amely ott ringatózott a dagályban.

– Ez egy édes kis csónak, a Bonnie Belle pedig szép név – mondta Rose, aki megpróbálta leplezni idegességét.

– A tiéd, úgyhogy ülj ide a kormányhoz, és tanuld meg irányítani, amíg készen nem állsz arra, hogy evezni is megtanulj!

– Minden csónak így imbolyog? – kérdezte a lány, aki a parton piszmogott, úgy téve, mintha a sapkáját igazgatná.

– Ó, igen, úgy hánykolódnak, mint a dióhéjak, ha a tenger egy kicsit viharos – válaszolt a tengerész nagybácsi, akinek fogalma sem volt a lány titkos rettegéséről.

– Ma viharos a tenger?

– Nem nagyon; egy kicsit talán fodrozódik kelet felé, de amíg a szél meg nem fordul, semmi bajunk nem lesz. Gyere!

– Tudsz úszni, bácsikám? – kérdezte Rose, belekapaszkodva a férfi karjába, ahogy az megfogta a kezét.

– Akár egy delfin. Na gyere!

– Ó, kérlek, nagyon erősen tarts, amíg le nem ülök! Miért van a kormány olyan messze? – És lenyelve néhány rémült sikolyt, Rose elbotorkált a távoli ülésig, és úgy ült ott mindkét kezével kapaszkodva, mintha arra számítana, hogy bármelyik hullám hajótörést okozhat.

Alec bácsi nem vett tudomást a félelméről. Türelmesen oktatta őt a kormányzás művészetére, amíg a lány annyira el nem merült abban, hogy merre van a jobb és a bal, hogy meg is feledkezett arról, hogy azt hajtogassa: juj, valahányszor egy nagyobb hullám oldalba csapta a csónakot.

– Hová megyünk? – kérdezte, miközben friss szél fújta az arcát, és gyorsan sodorta őket a kis öböl közepe felé.

– Mi lenne, ha Kínába mennénk?

– Az egy kicsit hosszú út lenne, nem?

– Nem úgy, ahogy én megyek. Kerüljük meg a fokot a kikötő felé, és arra úgy húsz percen belül megpillanthatod Kínát.

– De jó lesz!

Rose, miközben a körülötte feltáruló látványban gyönyörködött, azon gondolkodott, hogyan lehetséges ez.

Mögöttük a Nagynénik dombja zöldellt, tetején a kis ligettel és a tenger felé néző oldalán az ismerős, tágas, festői házakkal. Amint megkerülték a fokot, eléjük tárult a hajókkal teli nagy öböl. Mögötte terült el a város a felszalagozott árbocok fölé magasodó templomtornyaival.

– Oda megyünk? – kérdezte Rose, aki ebből az irányból még soha nem látta a gazdag, régi kikötővárost.

– Igen. Mac bácsinak éppen most érkezett be az egyik hajója Hongkongból, és arra gondoltam, talán meg szeretnéd nézni.

– Ó, igen! Nagyon szeretek körbenézni Mac bácsi raktáraiban. Minden olyan érdekes és új ott nekem. Kína pedig különösen érdekel, hiszen te már jártál ott.

– Megmutatok neked két valódi kínait, akik nemrég érkeztek. Whang Lo és Fun See tetszeni fog neked, majd meglátod.

– Csak azt ne kérd, hogy beszéljek velük, bácsikám. Biztosan elnevetném magam a furcsa nevükön, a cofjukon és a ferde szemükön. Csak hagyd, hogy utánad menjek, azt élvezném a legjobban.

– Jól van; most pedig irányítsd a csónakot a móló felé, ahol a nagy hajó áll, a fura zászlóval. Az a Rádzsa, és ha sikerül, felmegyünk rá.

Bekormányozták a csónakot a hajók közé. A mólóknál a víz zöld és nyugodt volt, és furcsa moszatok nőtték be a síkos pilléreket. Különleges szagok csapták meg az orrát, és különös dolgokat látott, de Rose-nak minden tetszett. Azt képzelte, mintha valóban Hongkongban kötnének ki, amikor felmentek a hatalmas Rádzsa lépcsőin a félhomályban. Ládákat és bálákat emeltek ki a hajó gyomrából, amelyeket erős hordárok vittek tovább a raktárakba. A munkások taszigálták egymást, kiabáltak, és kis talicskákat toltak zörögve, vagy csigákkal nyikorogtak, amelyek nehéz rakományokat emeltek föl a levegőbe, majd beeresztették a hatalmas ajtókon, amelyek elnyelték mind, mint megannyi óriási száj.

Dr. Alec felemelte Rose-t a fedélzetre, akiknek megadatott neki az a gyönyörűség, hogy minden zugba beledughatta kíváncsi kis orrát, kockáztatva, hogy eltapossák, elkeveredik vagy megfullad.

– Nos, gyermekem, hogy tetszene egy világ körüli út velem, egy olyan szép, régi bárkán, mint ez? – kérdezte a nagybácsi, amint egy percig megpihentek a kapitány kabinjában.

– Szeretnék világot látni, de nem egy ilyen kicsi, piszkos, büdös járművön. Egy jachton mennénk, amely tiszta és kényelmes. Charlie szerint ez a megfelelő módja az utazásnak – válaszolta Rose, aki gyanakodva vette szemügyre a kis helyiséget.

– Nem is vagy igazi Campbell, ha nem szereted a kátrány és a sós víz szagát, és Charlie sem az a luxusjachtjával. Most pedig gyere a szárazföldre, és csevegjünk egyet a kínaiakkal!

Miután végigmentek a színes raktárépületen, mindent jól megnézve és végigkóstolva, megtalálták Mac bácsit és a sárga bőrű úriembereket az irodájában, ahol mindenféle csecsebecsék, kóstolók, érdekességek és újonnan érkezett kincsek voltak fölhalmozva látványos összevisszaságban.

Amint lehetősége nyílt, Rose visszahúzódott egy sarokba, egy porcelánbálvány és egy zöld papírsárkány közé. Ami azonban még ennél is zavaróbb volt, Fun See előtte ült egy teásszekrényen, és úgy bámulta őt fekete szemével, hogy Rose azt se tudta, hová nézzen.

Mr. Whang Lo idősebb úriember volt, amerikai módon öltözött, a copfját takarosan a feje köré tekerte. Angolul beszélt, és a lehető legmindennapibb témákról tárgyalt buzgón Mac bácsival – így hát Rose számára ő csalódást jelentett. Fun See viszont igazi kínainak látszott, hegyes cipőjétől kezdve egészen pagoda-kalapjáig. Úgy tűnt, kiöltözött, mivel selyemkabát és fényes nadrág volt rajta. Alacsony és kövér volt, és viccesen járt. A szemei nagyon is „ferdék” voltak, ahogy Rose mondta, a copfja hosszú, ahogy a körmei is. Sárga arca pufók és fényes volt, mindent összevéve nagyon takaros kínainak hatott.

Alec bácsi elmondta neki, hogy Fun See azért érkezett, hogy iskolába járjon, és csak némi gyarmati angolt beszél, így Rose-nak nagyon kedvesen kellett viselkedni a szegény fickóval, aki még csak kamasz volt, habár csaknem annyi idősnek nézett ki, mint Mr. Whang Lo. Rose megígérte, hogy kedves lesz, de igazán fogalma sem volt, hogyan szórakoztathatná a fura vendéget, aki úgy nézett ki, mintha egy tapétán lévő tájképről lépett volna le, és úgy bólogatott felé, akárcsak a játék mandarinja, amitől a lány alig tudta visszatartani a nevetést.

Udvarias zavarodottsága közepette Mac bácsinak feltűnt, hogy a két fiatal ijedten méregeti egymást, és láthatóan örömét lelte benne, hogy így ismertesse össze őket. Felvett egy dobozt az asztaláról, és odaadta Fun See-nek, aki úgy tűnt, nagyon megörült neki.

Fölállt ültéből, és elkezdte kicsomagolni a dobozt, nagy gondossággal és ügyes mozdulatokkal. Rose figyelte őt, azon gondolkodva, mi lesz ebből. Ekkor a csomagolópapír közül előtűnt egy teáskanna, amelyet meglátva Rose lelkesen tapsikolt, mivel a kanna olyan volt, mint egy pufók kínai. Kalapja volt a fedő, copfja a fogó, pipája pedig a ki-öntő. Lábai is voltak, felkunkorodó orrú cipőkkel, és a mosoly a kerek, álmos arcon annyira hasonlított Funéra, amint felé nyújtotta a kannát, hogy Rose elnevette magát, ez pedig láthatóan nagyon tetszett a kínainak.

Két csinos, fedeles csésze és egy míves, skarlátvörös tálca egészítette ki a készletet, amelynek láttán az ember megkívánta a teát, még akár kínai módra is, tej és cukor nélkül.

Amikor Fun elrendezte a holmikat Rose előtt egy asztalon, kézzel-lábbal elmutogatta, hogy mindezt Rose kapta a nagybátyjától. Rose hasonló módon próbálta kifejezni a köszönetét, amire a kínai visszatért a teásládájához, és mivel nem volt más eszközük a beszélgetésre, csak ültek ott egymásra mosolyogva és bólogatva. Ez kissé kínossá vált egy idő után, de ekkor úgy tűnt, valami eszébe jutott Funnak.

Leugrott az ülőalkalmatosságról, és olyan gyorsan, ahogy csak hosszú kabátja engedte, elkacsázott. Rose remélte, hogy nem sült patkányért, párolt kutyáért vagy valami egyéb egzotikus étekért ment el, amelyet aztán udvariasságból meg kellene ennie.

Mialatt különös, új barátjára várt, próbálta csiszolni az elméjét, ami nagyon tetszett volna Jane néninek. Az urak mindenféléről beszélgettek, Rose pedig figyelmesen hallgatni kezdte őket, és elraktározott az emlékezetében mindent, amit csak tudott. Remek memóriája volt, és szeretett volna elismerést szerezni azzal, hogy képes lesz valami hasznos információt visszamondani, amikor esetleg szemére vetik majd a tudatlanságát.

Éppen azt próbálta megjegyezni, hogy Amoy kétszáznyolcvan kilométerre van Hongkongtól, amikor Fun visszacsoszogott egy olyan tárggyal a kezében, amit a lány kis kardnak gondolt. Ám ekkor a kínai kiterítette a hatalmas legyezőt, és átadta Rose-nak egy sor kínaiul elmondott bók kíséretében, amelyek jelentése, ha értette volna, még jobban mulattatta volna a lányt, mint a hangzása.

Még soha életében nem látott ilyen elképesztő méretű legyezőt, és azonnal elmerült a csodálatában. Természetesen a rajta lévő képeknek egyáltalán nem volt térhatásuk, ám Rose-nak emiatt csak még jobban tetszett. Egyik helyen egy gyönyörű hölgy volt látható, kék kötőtűkkel a hajában, közvetlenül egy pagoda tornyán üldögélve. Egy másik elbűvölő képen egy kis patak csordogált egy kövérkés úriember házának küszöbe előtt, majd ki a kéményen. Egy harmadikon egy cikkcakkos fal ment föl egészen az égig, akár egy villám, és egy kétfarkú madár egy tojást helyezett egy halász fejére, akinek a csónakja a Holdon kötött ki.

Mindent egybevéve elbűvölő kis holmi volt, és Rose egész délután ellegyezgette volna magát vele, Fun legnagyobb megelégedésére, ha dr. Alec figyelme nem terelődött volna hirtelen felé, mivel egy legyezőmozdulattól a haja a szeriébe omlott. Eszébe jutott, hogy ideje menniük. Így a szép kis porcelánt visszacsomagolták, Rose összecsukta a legyezőjét, és még néhány csomag válogatott teával, amelyet dr. Alec zsebébe tömtek az idős hölgyek számára, fölkerekedtek. Fun a három meghajlással és kilenc koppantással köszöntötte őket, amellyel a császárt, a mennyek fiát szokták üdvözölni.

– Úgy érzem, mintha tényleg Kínában jártam volna, és biztos vagyok benne, hogy úgy is nézek ki – mondta Rose, amint kihajóztak a Rádzsa árnyékából.

Valóban úgy nézett ki, mivel Mr. Whang Lo adott neki egy kínai napernyőt, Alec bácsitól kapott néhány lampiont, hogy felvidítsák az erkélyét, a nagy legyező az ölében hevert, a teáskészlet pedig a lábánál.

– Nem rossz módszer a földrajz tanulmányozására, nem igaz? – kérdezte a nagybátyja, aki észrevette, hogy a lány milyen figyelmesen hallgatta a beszélgetésüket.

– Nagyon kellemes volt, és igazán úgy gondolom, hogy ma többet tanultam Kínáról, mint az összes iskolai órán együtt, habár mindig bemagoltam a leckét, olyan gyorsan, ahogyan csak tudtam. Senki sem magyarázott meg semmit nekünk, így csak arra emlékszem, hogy onnan származik a selyem, és a nőknek egészen apró lábuk van. Láttam, hogy Fun megnézte az enyémet, és biztosan azt gondolta, hogy borzasztó nagy – válaszolt Rose, hirtelen megvetően vizsgálva a csizmáit.

– Majd otthon elővesszük a térképet és a földgömböt, én pedig megmutatom neked, merre jártam, és elmesélem, mi minden történt velem. Ez majdnem olyan jó lesz, mint utazni.

– Annyira szeretsz utazni, hogy biztos vagyok benne, hogy nagyon unalmas lehet neked itt, bácsikám. Tudod, hogy Plenty néni szerint egy-két éven belül megint elmész?

– Nagyon valószínű.

– Ó, jaj! Mi lesz velem akkor? – sóhajtott Rose elkeseredetten, mire Alec bácsi arca felragyogott az őszinte örömtől, és jelentőségteljesen így szólt:

– Mikor legközelebb elmegyek, magammal viszem a kis horgonyomat is. Jó lesz így?

– Igazán, bácsikám?

– Igazán, húgocskám.

Rose örömében ugrott egyet, amitől a csónak imbolyogni kezdett, a leány pedig gyorsan lecsillapodott. Ám boldogságot sugározva ült ott, és megpróbálta kigondolni azt a néhány száz kérdést, amelyet feltétlenül föl kell tennie, amikor dr. Alec egy mögöttük haladó pompás csónakra mutatott.

– Milyen ügyesen eveznek ezek a fickók! Nézd csak meg őket, és tanulj majd tőlük, ha eljön a te időd.

A Viharmadár legénysége egy tucat magabiztos tengerészből állt, akiken szép kék ing és fényes sapka volt, csillagokkal és vasmacskákkal telehintve.

– Milyen szépen haladnak, pedig csak kisfiúk. De hiszen ezek a mi fiaink! Igen, már látom is Charlie-t, ahogy felénk nevet. Evezz bácsikám, evezz! Ó, gyorsabban, ne hagyd, hogy utolérjenek! – kiáltott Rose olyan izgatottan, hogy az ernyője kis híján a vízbe pottyant.

– Rendben, gyerünk! – Ezzel nekilódultak, az evezők hosszú, egyenletes mozdulataival, amelyektől a Bonnie Belle csak úgy hasította a vizet.

A fiúk is teljes erejükből eveztek, de dr. Alec előbb érte volna el a fokot, ha Rose, felbuzdulásában, nem hátráltatta volna őt azzal, hogy a kormányt összevissza rángatja, tengerészhez a lehető legkevésbé méltón. Amikor éppen újra jó irányba állította volna, lerepült a kalapja. Ezzel vége szakadt a versenynek, és amíg a kalapot próbálták kihalászni, a másik csónak beérte őket. Az ifjú matrózok evezőiket a levegőbe emelték, készen egy kis tréfálkozásra.

– Rákot fogtál, bácsikám?

– Nem, egy tintahalat – válaszolta, amint a csöpögő kalapot az ülésre tette száradni.

– Mit csináltatok?

– Megismerkedtünk Funnal.

– Jó neked, Rose! Tudom, kiről beszélsz. Meg fogjuk kérni őt, mutassa meg, hogyan kell sárkányt röptetni, mivel mi nem tudjuk fenntartani a levegőben. Hát nem mókás figura?

– De, nagyon mókás és nagyon kínai.

– Jól van, elég a viccelődésből, inkább mutasd meg, mit kaptál.

– Jobb lenne, ha azt a legyezőt vitorlának használnád.

– Add kölcsön Úrfinak az ernyődet! Nem szereti, ha leég a csinos kis orra.

– Nocsak, bácsikám, lámpaünnepet fogtok rendezni?

– Nem, kenyér és vajünnepet fogunk rendezni, mivel vacsoraidő van. Az a fekete felhő nem tréfál, nemsokára vihar lesz. Jobb, ha gyorsan hazamentek, anyátok aggódni fog, Archie.

– Igenis, kapitány. Jó éjszakát, Rose. Gyere ki gyakrabban, és mindent megtanítunk neked, amit az evezésről tudni kell – invitálta a lányt Charlie a maga szerény módján.

Ekkor a csónakok eltávolodtak egymástól, és a vízen át, a Viharmadár felől a fiúk egyik kedvelt tréfás dala hallatszott:

„Óh, timballó! milyen boldogság,

bödönben töltöttük az éjszakát!

s egész éjszaka ahogy sápad a Hold

kis vitorlánk csak egy borsózöld folt,

a bronzhegyek árnya alatt!”

Messze kék, messze kék

a dzsömblik országa, a boldog vidék,

a fejük zöld, a kezük lila,

s a csónakuk szőrszita![2]

VIII. FEJEZET

És mi lett belőle

– Bácsikám, tudnál kölcsön adni kilenc pennyt? Megadom, mihelyt megkapom a zsebpénzemet – rontott be a könyvtárba Rose egy este.

– Azt hiszem, tudnék, és nem is számolok fel érte kamatot, így aztán nem kell sietned, hogy visszafizesd. Gyere majd vissza, és segíts elrendezni ezeket a könyveket, ha éppen nincs más dolgod – válaszolt dr. Alec, olyan készségesen nyújtva át a pénzt, ami mindig felderíti az ember szívét, ha kisebb kölcsönért folyamodik.

– Máris jövök; magam is szerettem volna rendbe tenni a könyveimet, de hozzájuk sem mertem nyúlni, mivel mindig csóválod a fejed, ha olvasok.

– Akkor is csóválni fogom a fejem, mikor írsz, ha nem vagy képes jobbra, mint ez a katalógus.

– Tudom, hogy nem sikerült jól, de kapkodva készítettem, és most is rohannom kell. – Ezzel Rose elment, megkönnyebbülve, hogy megúszott egy fejmosást.

Ám megkapta a magáét, amikor visszatért, mivel Alec bácsi még mindig a könyvek listáját próbálta kibogozni, és makacsul azt kérdezgette, az oldal alján lévő kusza írásra mutatva:

– Ez a Porrá tört csontok akar lenni, hölgyem?

– Nem, uram; ez az Elveszett paradicsom.[3]

– Nos, ezt örömmel hallom, mivel már attól féltem, hogy sebészetet vagy gazdálkodást szeretnél tanulni. És ez micsoda, kérlek? Babák kötényben, ha jól olvasom.

– Ó, az Bacon esszéi.

– Miss Power semmi olyan ódivatút nem tanított neked, mint a szépírás, azt már látom. Most pedig vess egy pillantást erre a kis emlékeztetőre, amelyet Plenty nénitől kaptam, és figyeld meg, milyen takarosan formálja a betűket. Leányiskolába járt, és néhány hasznos dolgot alaposan megtanult. Ez sokkal jobb, mint bebiflázni fél tucat úgynevezett magasabb tudományt, ha engem kérdezel.

– Nos, úgy emlékszem, nagyon okos lánynak tartottak az iskolában, és mindent bebifláztam, amit megtanítottak. Luly és én voltunk az osztályelsők, és különösen kiemelték a francia-, és a zenetudásunkat, és egyéb hasonló dolgokat – mondta Rose, akinek kissé rosszul esett Alec bácsi kritikus megjegyzése.

– Elhiszem; de ha a francia nyelvtant nem tudtad jobban, mint az angolt, attól tartok, nem érdemelted meg a dicséretet, kedvesem.

– Nos, tényleg tanultunk angol nyelvtant is, bácsikám, és nagyon jól tudtam mondatot elemezni. Miss Power mindig minket szólított fel, ha jött valaki ellenőrizni. Ugyanolyan szépen tudok beszélni, mint a legtöbb lány.

– Hát persze, hogy tudsz, de mindannyian túl hanyagul beszélünk az anyanyelvünkön. Most pedig rövid gondolkodási idő után mondd meg, hogy ezek a kifejezések helyesek-e: „Luly és én”, „egyéb hasonló dolgokat”, és „mint a legtöbb lány”.

Rose a haját babrálta, és lebiggyesztette az ajkát, de el kellett ismernie, hogy nem beszélt túl választékosan. Végül, rövid szünet után szégyenlősen, csaknem morcosan így szólt:

– Azt hiszem, nem fogalmaztam igazán szépen, de tudom, hogyan kellett volna mondani, szerintem.

– Köszönöm, de kérlek, ne mondd azt, hogy szerintem. Akkor még jobban fogom szeretni az én kis jenkimet. Figyelj rám, Rosy, nem akarom azt mondani, hogy én mindenben hibátlan vagyok, és az én beszédemben is találhatsz nyelvtani, fogalmazási vagy stílusbeli hibákat. Mindig szólj is rám, ha úgy gondolod, valamit helytelenül mondtam, én pedig meg fogom köszönni neked. Évekig hánykolódtam a nagyvilágban, és a beszédem hanyaggá vált. De azt szeretném, ha a kislányom tanult és művelt lenne, még akkor is, ha az elkövetkező években sok tudományt nem is sajátít el. Legyünk alaposak, nem számít, mennyire lassít minket.

Olyan őszintén beszélt, és olyan szomorúnak tűnt, amiért felzaklatta Rose-t, hogy a lány odament hozzá, leült a széke karfájára, majd bűnbánóan így szólt:

– Sajnálom, hogy duzzogtam, bácsikám, ahelyett hogy megköszöntem volna, hogy így törődsz velem. Szerintem… vagyis: úgy gondolom, igazad van abban, hogy legyünk alaposak, mivel sokkal jobban megértettem mindent, amikor papa adott néhány leckét, mint amikor Miss Powerrel végigrohantunk annyi mindenen. Kijelenthetem, hogy a fejemben voltaképpen zűrzavar volt, benne egy kis franciával és némettel, történelemmel és aritmetikával, valamint nyelvtannal és zenével. Néha úgy éreztem, hogy szétmegy a fejem. Biztosan nem véletlen, hogy annyit fájt. – Ezzel meg is fogta a fejét, mintha a zűrzavarnak már az emlékébe is beleszédülne.

– Pedig azt egy nagyszerű iskolának tartják, és biztosan az is volna, ha az a holdkóros asszonyság nem tartaná szükségesnek teletömni a növendékei fejét, akár egy hálaadási pulykát, ahelyett hogy egészséges mennyiséget tanítana nekik. Ez a legtöbb amerikai iskola hibája, és a szegény kicsi fejek továbbra is fájni fognak, ha így folytatjuk.

Alec bácsi egyik hobbija a lovaglás volt, és Rose attól félt, hogy elmegy ügetni, de ehelyett bejött hozzá, és azzal terelte el a lány gondolatait, hogy kihúzott zsebéből egy vastag jegyzetfüzetet, és hirtelen így szólt:

– Mac bácsi minden vagyonodat az én rendelkezésemre bocsátotta, így én adom oda a havi zsebpénzedet: itt van. Feltételezem, hogy jegyzed a kiadásaidat, nemde?

– Köszönöm. Igen, Mac bácsi adott egy kis könyvecskét, amikor iskolába mentem, és abba mindig lejegyeztem a kiadásaimat. De csakhamar belezavarodtam, mivel a számok az egyetlen dolog, amihez igazán nem értek – mondta Rose, miközben felforgatta az íróasztalát, hogy megtalálja a viharvert kis könyvet. Ám amikor megtalálta, rögtön el is szégyellte magát.

– Nos, mivel a számok elég fontosak a legtöbbünknek, és egy nap majd talán rengeteg kiadást és bevételt kell lekönyvelned, nem lenne okosabb most rögtön elkezdeni megtanulni, hogyan oszd be a pennyjeidet, még mielőtt a fontok megzavarják a fejedet?

– Azt hittem, hogy te majd elvégzed a bonyolultabb feladatokat, és beosztod a fontokat, már ahogy nevezed őket. Miért az én fejem főjön miattuk? Annyira utálok számolgatni!

– Én fogom kezelni a pénzedet, amíg nagykorú nem leszel, de azt szeretném, ha megtanulnád, hogyan kell bánni vele, és fokozatosan egyre önállóbban osztanád be. Így nem fogsz mások becsületességétől függeni.

– Szent ég! Mintha nem bíznék rád akár milliókat is, ha annyi pénzem lenne – kiáltott fel Rose, akit a puszta feltételezés is felháborított.

– Á, de hát könnyen kísértésbe eshetek, ez néha megesik a gyámapákkal. Ezért jobb, ha szemmel tartasz, és hogy ezt megtehesd, mindent meg kell tanulnod a pénzről – válaszolt dr. Alec, amint leírt egy bejegyzést a saját takaros jegyzetfüzetébe.

Rose a válla mögül kukucskálva nézte, hogyan csinálja, majd a saját kezében lévő számhalmazra pillantott, és kétségbeesetten felsóhajtott.

– Bácsikám, amikor összeadod a kiadásaidat, soha nem fordul elő, hogy több pénzed van, mint az elején volt?

– Nem; általában úgy találom, hogy jóval kevesebb van. Neked ilyesfajta gondjaid vannak?

– Igen, ez nagyon különös, de soha nem sikerül letisztáznom a dolgokat.

– Talán én segíthetek neked – kezdte Alec bácsi nagyon tiszteletteljes hangon.

– Azt hiszem, az jó volna, mivel ha könyvelnem kell a kiadásaimat, az a legfontosabb, hogy helyesen kezdjem. De kérlek, ne nevess ki! Tudom, hogy nagyon buta vagyok, és a könyvem szégyenfolt, de tényleg soha nem tudtam, hogyan kell csinálni. – Rose aggódó sóhajjal feladta a számolgatást.

Dr. Alec nehezen tudta megállni, hogy ne nevessen, és Rose mély hálát érzett, amikor bátorító hangon így szólt:

– Úgy tűnik, teljesen összekeverted a dollárokat és a centeket. Talán ha ezeket kiválogatjuk, minden a helyére kerül.

– Kérlek, csináljuk meg, és aztán mutasd meg egy üres papíron, hogyan lehetne az én könyvem is olyan rendezett, mint a tiéd.

Ahogy Rose a bácsikája mellett állt, és figyelte, milyen könnyedén teremt rendet a káoszban, magában pedig eldöntötte, hogy előássa a régi számtankönyvét, és újra átnézi a legfontosabb szabályokat, de leginkább a törtekről szóló részt, s csak azután olvas újra tündérmeséket.

– Gazdag lány vagyok, bácsikám? – kérdezte hirtelen, amint egy számoszlopot másolt a papírra.

– Inkább szegény, azt mondanám, hiszen kölcsön kellett kérned kilenc pennyt.

– Az a te hibád volt, mivel megfeledkeztél a zsebpénzemről. De igazán, idővel gazdag leszek?

– Attól tartok, igen.

– Miért tartasz ettől, bácsikám?

– A túl sok pénz rossz dolog.

– De odaadhatom másoknak, tudod. Úgy gondolom, ez a legkellemesebb része annak, ha az embernek sok pénze van.

– Örülök, hogy így érzed, mivel valóban sok jót tehetsz a vagyonoddal, ha tudod, hogyan használd fel okosan.

– Majd te megtanítasz rá, és ha felnövök, alapítunk egy iskolát, ahol csak a legalapvetőbb tárgyakat fogják oktatni, az összes gyerek zabkását fog enni, a lányoknak pedig egy jardnyi széles derekuk lesz – mondta Rose csipkelődő mosollyal.

– Pimasz kis fruska vagy, hogy így rám támadsz az első tanítási kísérletem kellős közepén. De várj csak, legközelebb még keserűbb orvosságot kapsz tőlem, kisasszony!

– Tudtam, hogy nevetni van kedved, ezért meg akartalak nevettetni. Most pedig jó leszek, mesterem, és figyelek a leckére.

Így dr. Alecnek jutott egy kis nevetés, Rose pedig leült, és olyan leckét kapott számolásból, amelyet soha nem felejtett el.

– Gyere, és olvass föl nekem; elfáradtak a szemeim, és olyan kellemes itt üldögélni a tűz mellett, mialatt kint zuhog az eső, és Jane néni fent prédikál – mondta Alec bácsi, amikor a múlt havi kiadásokat rendbe tették, és szépen letisztázták a papíron.

Rose nagyon szeretett felolvasni, és ezért örömmel adta elő bácsikájának azt a fejezetet a Nicholas Nicklebyből[4], amikor a Kenwigs kisasszonyok francialeckét vesznek. A lehető legjobb formáját hozta, érezve, hogy kritikus füllel hallgatják, és azt remélve, hogy más hiányosságokat már nem fedeznek fel rajta.

– Folytassam, uram? – kérdezte félénken, amikor véget ért a fejezet.

– Ha nem vagy még nagyon fáradt, drágám. Nagyon szívesen hallgatlak, mivel kitűnően olvasol – ez a válasz Rose szívét büszkeséggel és örömmel töltötte el.

– Valóban így gondolod, bácsikám? Úgy örülök! Papa tanított meg rá, régen órákig olvastam neki. De azt hittem, talán csak azért hallgatja szívesen, mivel annyira szeret.

– Mint ahogy én is, de valóban szokatlanul szépen olvasol. Nagyon örülök neki, mert ez ritka képesség, és én nagyra értékelem. Gyere ide, erre a kényelmes, alacsony székre. Itt jobb a világítás, és meg tudom húzni a copfodat, ha túl gyorsan olvasol. Látom már, hogy vigasza és reménysége leszel bácsikádnak öregkorában, Rosy, – Ezzel dr. Alec közel húzta magához a lányt, és olyan apai gyengédséggel nézett rá, hogy Rose úgy érezte: nagyon könnyű lesz szeretni őt, és engedelmeskedni neki, mivel bácsikája tudta, hogyan kell a dicséretet és a szidást úgy adagolni, hogy az embernek jó érzése legyen tőle.

Amikor egy újabb fejezetet végigolvastak, kocsi kerekeinek a zaját hallották, és ebből tudták, hogy Jane néni távozni készül. Mielőtt lemehettek volna, hogy elbúcsúzzanak tőle, megjelent az ajtóban. Esőkabát volt rajta és szemüveg, amely úgy villogott a csuklyája mélyéről, akár a macskaszem, és ettől úgy nézett ki, mint egy nagy múmia.

– Gondoltam! Halálra kényezteted ezt a gyereket, ha megengeded, hogy késő estig fennmaradjon, és butaságokat olvasson. Remélem, hogy átérzed a felelősség súlyát, amelyet a válladra vettél, Alec – mondta a hölgy gúnyos elégedettséggel, hogy látta, milyen rosszul mennek a dolgok.

– Azt hiszem, nagyon is jól át tudom érezni, Jane nővérem – válaszolt dr. Alec, komikusan megvonva a vállát, és egy pillantást vetve Rose sugárzó arcára.

– Nagyon szomorú látni, hogy egy tehetséges leány ilyenekkel vesztegeti az idejét. Az én fiaim bezzeg egész nap tanultak, Mac pedig még ma is folyton a könyveket bújja. Semmi kétségem afelől, hogy még egyetlen leckéd sem volt, mióta itt vagy, nem igaz?

– Ma öt leckém is volt, asszonyom – hallatszott Rose váratlan válasza.

– Ezt örömmel hallom. És el tudnád mondani, mik voltak ezek?

– Navigáció, földrajz, nyelvtan, matematika és az önuralom gyakorlása.

– Nagyon furcsa leckék, szavamra. No és mit tanultál ebből a figyelemre méltó kavalkádból, ha megtudhatom?

Rose szemében huncut szikra villant, amikor válaszolt, és közben cinkosan a nagybátyjára nézett.

– Nem is tudom mindet elmondani, asszonyom. Megtudtam néhány hasznos információt Kínáról, amely önnek is tetszene, különösen, ami a teákat illeti. A legjobbak a Lapsing, a Souchong, az Assam Pekoe, a ritka Ankoe, a Flowery Pekoe, Howqua keveréke, az illatos Caper, a Padral tea, a fekete Congou, és a zöld Twankey. Sanghaj a Woosung folyó partján található, Hongkong azt jelenti, „az édes vizek szigete”, Szingapúr pedig „az oroszlán városa”. A chop olyan kis csónakot jelent, amelyben laknak, a teát pedig kis csészealjakból isszák. A fő termékek a porcelán, a tea, a fahéj, a kelmék, a bádog és az ópium. Gyönyörű templomaik vannak és különös isteneik. Kantonban található a Szent Sertések lakhelye, tizennégyen vannak, nagyon nagyok, és mind vakok.

Ennek a figyelemre méltó előadásnak hihetetlen hatása volt, különösen az utolsóként említett ténynek. Teljesen kifogta a szelet Jane néni vitorlájából. Annyira váratlan volt és változatos, hogy a néni egyszerűen nem találta a szavakat. Szemüvege egy percig Rose-ra szegeződött, majd egy gyors „No hiszen !”-nel a kiváló asszonyság távozott, beszállt a kocsijába, és elhajtott, teljesen megdöbbenve, és kissé zavarban.

Még jobban megdöbbent volna, ha látja, hogy tiszteletre méltó sógora győzelmi táncot lejt Rose-zal a folyosón annak örömére, hogy ez egyszer elhallgattatták az ellenséget.

IX. FEJEZET

Phebe titka

– Miért mosolyogsz így magadban, Phebe? – kérdezte Rose, miközben egyik reggel együtt dolgoztak, mivel dr. Alec a házimunkát tartotta a lányok számára legmegfelelőbb testgyakorlásnak. Így Rose leckéket vett Phebe-től söprésből, portörlésből és ágyazásból.

– Egy remek kis titok járt az eszemben, ezért mosolyogtam.

– Én is megtudhatom valamikor?

– Gondolom, meg fogod.

– Tetszeni fog?

– Ó, azt nem hiszem!

– Hamarosan megtudom?

– Valamikor a héten.

– Tudom, mi az! A fiúk tűzijátékot rendeznek július negyedikén, és valami meglepetéssel készülnek számomra. Nem igaz?

– Azt beszélik.

– Nos, én tudok várni. Csak egy dolgot árulj el: a bácsikám is benne van?

– Hát persze! Semmi mókából ki nem maradna.

– Akkor minden rendben, és biztosan valami jó dolog lesz.

Rose kiment az erkélyre, hogy kirázza a szőnyegeket, és miután jól kiporolta, kiakasztotta mindet a korlátra, hogy szellőzzenek. Közben szemügyre vette a növényeit. Jó néhány magas váza és cserép állt ott; a júniusi napfény valamint az eső csodákat tett a beléjük ültetett magvakkal és hagymákkal. Hajnalka és sarkantyúka kúszott föl a korlátokon, és egymással versengve borultak virágba. Lonc futott fel a falra, mintha találkozni akart volna szépséges szomszédaival, a vadszőlő pedig minden lehetséges helyre eljuttatta zöldellő leveleit.

Az öböl vize szikrázott a napfényben, és friss szellő susogott a vadgesztenyefák lombjai között. A kert odalent tele volt rózsákkal, pillangókkal és méhekkel. A madarak kórusban csiripeltek és daloltak, szorgoskodva a nyári melegben. A távolban fehér szárnyú sirályok halásztak a tengerben, amelyen vitorlás hajók siklottak föl és alá, akár a madarak.

– Ó, Phebe, micsoda gyönyörű nap! Bárcsak a titkod most azonnal kiderülne! Szeretném ezt a napot kellemesen tölteni. Te hogy vagy vele? – kérdezte Rose úgy hadonászva a karjaival, mintha repülni szeretne.

– Én gyakran vagyok így vele, de várnom kell a szép napokra, habár folyton azért dolgozom, hogy egyszer majd elérjem őket. Jól van, most már be tudja fejezni, mihelyt elül a por. Mennem kell lemosni a lépcsőket. – Ezzel Phebe elbaktatott a seprűjével, menet közben énekelve.

Rose lehajolt ott, ahol volt, és elgondolkodott, mennyi jó napja volt az utóbbi időben, mivel a kertészkedés remekül ment, úszni és evezni tanult. Kocsikáztak és sétáltak is, valamint csendes órákat töltött együtt Alec bácsival, olvasva és beszélgetve. De a legjobb az volt, hogy a régi gondjai és kedvetlensége nem kísértették többé. Egész nap tudott dolgozni és játszani, éjszaka mélyen aludt, és egészséges, boldog gyermek módjára élvezte az életet. Messze nem volt olyan erős és testes, mint Phebe, de sokat fejlődött. Egykor sápadt orcái kipirultak, kezei megteltek és lebarnultak, és az öv sem lötyögött már annyira. Senki nem beszélt már az egészségéről, s ő meg is feledkezett róla, hogy betegesnek kellene lennie. Nem szedett orvosságot, kivéve dr. Alec három gyógyszerét, és úgy tűnt, hogy azok valóban nagyon jót tettek neki. Plenty néni szerint a tabletták hatása volt, de mivel az első adagot nem követte másik, az idős hölgy minden bizonnyal tévedett.

Rose olyan rózsás volt, hogy méltóvá vált a nevére. Ahogy ott állt, magában mosolygott, mivel boldogabb titkok tudója volt, mint Phebe bármelyik titka – olyan titoké, amelyet ő maga sem tudott még, amíg néhány évvel később fel nem fedezte az egészség értékét és pótolhatatlanságát.

Nézd csak! – szólt a cserkészlány –

A csinos kék köntösét,

A fejére tűzött kis kendőt,

És cseppnyi cipellőjét.

Egy hang szavalta ezt odalentről, és egy hatalmas rózsa találta el az arcát.

– Miről álmodik a hercegnő odafent a függőkertjében? – tette hozzá dr. Alec, amikor Rose visszadobta egy hajnalkával.

– Azon gondolkodtam, hogy csinálhatnánk valami kellemeset ezen a szép napon. Valami újat és érdekeset, mivel ez a szellő felélénkít és megvidámít.

– Mi lenne, ha áteveznénk a szigetre? Csak délután akartam menni, de ha inkább most lenne kedved, akár azonnal is indulhatunk.

– Igen! Hát persze, hogy lenne kedvem! Negyed óra múlva jövök, bácsikám. Előbb muszáj befejeznem a szobámat, mert Phebe-nek másutt is rengeteg dolga van.

Rose felkapta a szőnyegeket, és már el is tűnt velük. Ezalatt dr. Alec bement, és magában ennyit mondott, elnézően mosolyogva:

– Talán felborítom a napirendet egy kicsit, ám egy gyermek örömének a felét az adja, ha akkor teljesül az óhaja, amikor szeretné.

A poroló soha nem járt szaporábban, mint Rose kezében aznap reggel, és egy szoba sem lett tiszta olyan gyorsan, mint az övé. Az asztalok és székek olyan sebesen kerültek a helyükre, mintha maguktól mozogtak volna, a függönyök úgy rázódtak ki, mintha szélvihar tombolna. A porcelán csörömpölt, és a kicsi csecsebecsék úgy táncoltak, mintha földrengés lenne. A csónakázóruha egy szempillantás alatt fölkerült a lányra, és Rose szökdécselve ment ki, nem is sejtve, milyen soká láthatja viszont csinos kis szobáját.

Alec bácsi éppen egy hatalmas kosarat helyezett a csónakba, amikor megérkezett. Mielőtt elindultak volna, Phebe rohant feléjük egy furcsa, formátlan csomaggal, ami esőköpenybe volt csomagolva.

– Ennek az ebédnek a felét sem tudjuk megenni, és biztos vagyok benne, hogy ennyi meleg ruhára sem lesz szükségünk. Én nem terhelném meg ennyire a csónakot – mondta Rose, aki titokban még mindig tartott a víztől.

– Nem tudtál kisebb csomagot készíteni, Phebe? – kérdezte dr. Alec, aki gyanakodva szemlélte a csomagot.

– Nem, uram, ilyen sietve semmiképpen sem – nevette el magát Phebe, és megpaskolt egy különösen nagy kitüremkedést.

– Nos, jó lesz ballasztnak. Ne feledd el átadni az üzenetet Mrs. Jessie-nek, kérlek.

– Nem fogom, uram. Rögtön elküldöm neki. – Ezzel Phebe felrohant a parton, olyan gyorsan, mintha szárnyak segítenék haladtában.

– Először ellátogatunk a világítótoronyhoz, mivel még nem jártál arra, és érdemes megnézni. Mire ott végzünk, elég meleg lesz, és a szigeten, a fák alatt fogunk ebédelni.

Rose bármire készen állt, és nagyon élvezte a látogatást a foknál lévő világítótoronyban, különösen a keskeny lépcső és a nagy világítócsarnok tetszett neki. Sokáig időztek itt, mivel dr. Alecnek, úgy tűnt, nem sietős. Folyton a látcsövén keresztül kémlelte a tengert, mintha valami érdekes dolog felbukkanását várna. Már elmúlt dél, amikor elérték a szigetet, és Rose alig várta már az ebédet, mivel jóval előbb megéhezett.

– De hiszen ez gyönyörű! Bárcsak a fiúk is itt lennének! Milyen nagyszerű volna, ha mind velünk töltenék a vakációt! Hiszen ma van az első napja, nem igaz? Ó, bárcsak előbb eszembe jutott volna, és akkor talán velünk jöhettek volna – mondta, miközben kényelmesen heverészve ették a szendvicseket egy öreg almafa alatt.

– Tényleg eszünkbe juthatott volna. Legközelebb majd nem sietünk ennyire. Azt hiszem, azok a fickók leszedik a fejünket, ha rájönnek, mit tettünk – válaszolt dr. Alec, és nyugodtan szürcsölte hideg teáját.

– Bácsikám, valami sült szagát érzem – mondta hirtelen, úgy fél óra múlva Rose, és félretette az ebéd maradványait.

– Én is. Azt hiszem, ez hal.

Egy pillanatig mindketten a levegőt szimatolták, akár a vadászkutyák, majd dr. Alec felpattant, és határozottan így szólt:

– Valami itt nincs rendjén! Senkinek sem szabad erre a szigetre jönni engedély nélkül. Meg kell néznem, ki merészel halat sütögetni az én magánbirtokomon.

A kosarat az egyik karjára akasztotta, a csomagot a másikra, és az árulkodó illatok felé indult. Látszólag olyan dühös volt, akár egy oroszlán. Rose az ernyője árnyékába húzódva ballagott mögötte.

– Olyanok vagyunk, mint Robinson Crusoe és a szolgája, Péntek, midőn azt kémlelik, vannak-e a vademberek a szigeten – szólalt meg Rose hirtelen, akinek gyermeki fantáziáját lekötötték ezek a kedves, régi történetek.

– Itt is vannak! Két sátor és két csónak, szavamra! Ezek a gazemberek jól letelepedtek itt, az nyilvánvaló.

– Több csónaknak kellene lenni, és egy sátornak sem. De hol lehetnek a foglyok?

– Itt vannak a nyomaik – mondta dr. Alec, rámutatva a halfejekre és farkakra, amelyek szerteszét hevertek a fűben.

– Ott pedig még több – mondta Rose nevetve, ahogy rámutatott egy bíborszínű kupacra, amely homárokból állt.

– A vademberek talán a zsákmányukat fogyasztják most; nem hallod a kések pengését abból a sátorból?

– Oda kell lopóznunk, és bekukucskálni. Robinson óvatos volt, emlékszel, Péntek pedig úgy rettegett, hogy szinte az eszét vesztette – tette hozzá Rose, tovább folytatva a játékot.

– Ám ez a Robinson rajtakapja őket, tekintet nélkül a következményekre. Ha megölnek és felfalnak, fogd meg a kosarat, és rohanj a csónakhoz! Elég tartalékunk van az útra hazafelé.

Ezzel Alec bácsi közvetlenül a sátor bejárata előtt termett, és behajítva a nagydarab csomagot, akár egy bombát, mennydörgő hangon felordított:

– Kalózok, adjátok meg magatokat!

Egy csattanást, kiáltást, majd nevetést lehetett hallani, és előbújtak a vademberek, felfegyverkezve késekkel és villákkal, csirkecsontokkal és bádogpoharakkal, amelyekkel mindannyian a betolakodóra támadtak, könyörtelenül püfölve őt, miközben ezt kiabálták:

– Túl hamar jöttél! Még csak félig vagyunk kész. Mindent elrontottál! Hol van Rose?

– Itt vagyok – válaszolt egy megdöbbent hang, és ekkor meglátták Rose-t, egy kupac piros flanel úszónadrágon üldögélve, amelyeket homárnak nézett, és ahová nevettében esett, amikor fölfedezte, hogy a kannibálok a saját gézengúz unokatestvérei.

– Ti haszontalan fiúk! Mindig valami tervet forraltok ellenem, és mindig sikerül is becsapnotok, mert nem vagyok hozzászokva az ilyen trükkökhöz. A bácsikám is csak olyan, mint a többi fiú, és ez a legjobb móka – mondta a lány, ahogy a fiúk körbevették, félig szemrehányóan, félig üdvözlőén, de maradéktalanul élvezve a kétszeres meglepetést.

– Úgy volt, hogy csak délután jöttök! És mama is el akart jönni, hogy fogadjon titeket. Most még nagy rendetlenség van, kivéve a ti sátratokban. Azt rendeztük be először, így leülhettek oda, és nézhetitek, hogyan dolgozunk – mondta Archie, aki mint mindig, most is a szóvivő volt.

– Rose a csontjaiban érezte, ahogy Debbie mondja, hogy valami van a levegőben, és azonnal indulni akart. Így elindultunk, de még vagy egy óráig távol tartottam volna őt, ha a sült hal le nem buktatott volna titeket – magyarázta Alec bácsi, aki a rettenthetetlen Robinsonból ismét visszaváltozott szelíd nagybácsivá.

– Mivel ez az ülőke egy kissé nedves, azt hiszem, felállók – mondta Rose, amint az első izgalma kissé elcsitult.

Egy sor halszagú kéz nyúlt felé, hogy fölsegítse, és Charlie, aki egy evezővel szétszórta a nadrágokat a füvön, így szólt:

– Úsztunk egy nagyot ebéd előtt, és én megmondtam a Kölyköknek, hogy szórják szét ezeket, különben nem fognak megszáradni. Remélem, hogy elhoztad a holmidat, Rose, mivel te is a Homárokhoz tartozol. Nagyon jól fogunk szórakozni azzal, hogy megtanítunk fejest ugrani, lebegni, és taposni a vizet.

– Én semmit sem hoztam… – kezdte Rose, de a Kölykök (egyébként Will és Geordie) félbeszakították őt. Kezükben a nagy csomagot tartották, amelyet annyira megbontott a reptetés, hogy egy piros flanel tunika bukkant elő az egyik végében, és egy kis kék köntös a másikon. A kitüremkedéseket egy piperetáska, gumikesztyűk és egy ezüst bögre okozta.

– Ó, az a ravasz Phebe! Ez volt a titok, és ő csomagolta össze ezeket a holmikat, miután én lementem a csónakhoz – kiáltott Rose csillogó szemmel.

– Szerintem valami összetört benne, mert egy kis üvegcserép hullott ki – jegyezte meg Will, mialatt a lány lábához tette a csomagot.

– Mutass nekem egy lányt, aki bárhova is elmenne tükör nélkül. Nekünk hetünknek együtt sincs egy sem – tette hozzá Mac férfias megvetéssel.

– De Úrfinak van; rajtakaptam, ahogy a fák mögött a frizuráját igazgatta fürdés után – vágott közbe Geordie, nyíltan rámutatva Steve-re, aki gyorsan elhallgattatta őt egy frissen lecsupaszított csirkecsonttal a fejére mért jól irányzott ütéssel.

– Gyerünk már, lusta matrózok, munkára, különben nem leszünk kész, mire mama megjön. Vidd be Rose holmiját a sátrába, és mondj el neki mindent, Herceg. Mac és Steve, hozzátok ide a maradék szalmát, az egyik lábatok itt, a másik ott. Ti, kicsik pedig szedjétek le az asztalt, ha már mindent felfaltatok, ami belétek fért. Kérlek, bácsikám, szeretném a tanácsodat kérni a határvonalakról, és a konyha helyéről.

Mindenki engedelmeskedett a Főnöknek, így Charlie a sátrába kísérte Rose-t, és az ő szolgálatának szentelte magát. A lánynak nagyon tetszett a helye, és még inkább a program, amelyet egyre részletesebben megismert, míg a fiúk dolgoztak.

– Mindig elmegyünk valahová táborozni a szünidőben, és idén arra gondoltunk, hogy kipróbáljuk a szigetet. Közel van, és a tűzijátékunk jól látható lesz innen.

– Tehát itt maradunk július negyedikéig? Három egész napig! Jaj nekem, micsoda móka lesz!

– Egyem a szívedet, mi gyakran egy hétig is táborozunk, mármint a nagyobb fiúk. Idén azonban a kicsik is jönni akartak, így elhoztuk őket is. Nagyon jó játékaink vannak, majd meglátod; van egy barlangunk, ahol Kidd kapitányt fogunk játszani. Hajóroncsaink is vannak, versenyeket rendezünk, és mindenféle egyéb játékot. Arch és én már kissé kinőttünk az ilyesmiből, de azért részt veszünk benne, hogy örömet okozzunk a kicsiknek – tette hozzá Charlie, akinek hirtelen eszébe jutott, hogy már tizenhat éves.

– Nem is tudtam, hogy a fiúk ilyen jókat játszanak. Azelőtt soha nem tűntek érdekesnek a játékaik. De talán azért, mert azelőtt nem is nagyon ismertem fiúkat, és talán azért is, mert ti szokatlanul kedvesek vagytok – jegyezte meg Rose olyan őszinte elismeréssel, amely nagyon hízelgő volt.

– Furfangos társaság vagyunk, azt meghiszem, de tudod, sok előnyünk is van. Egy egész törzsre való van belőlünk, azután a családunk már ősidők óta itt lakik, továbbá elég sok „dohányunk” van, ezért uralkodhatunk a többi fiú felett, és azt tehetjük, amihez csak kedvünk szottyan. Tessék, hölgyem, ide, erre a szögre akaszthatja a törött tükrét, és kedvére megigazíthatja a haját. Kaphatsz egy kék takarót vagy egy pirosat, és szalmapárnát vagy díszpárnát a fejed alá, amelyiket óhajtod. Csinosíthatod magad kedvedre, és olyan szabad és gondtalan lehetsz, mint az indiánlányok a sátraikban, mivel ezt a sarkot nektek, hölgyeknek tartottuk fenn. Soha nem lépjük át a határvonalat, amit a bácsikánk megrajzol, csak ha engedélyt kapunk rá. Van még bármi, amit tehetek érted, kedves rokon?

– Köszönöm, nem. Azt hiszem, a többit akkorra hagyom, amikor a nénikém megérkezik. Megyek, és segítek, ha szabad.

– Hát persze, gyere, és vedd gondjaidba a konyhát. Tudsz főzni? – kérdezte Charlie, miközben elvezette a lányt egy sziklamélyedéshez, ahol Archie éppen akkor erősített fel egy vitorlavászon ellenzőt.

– Tudok készíteni teát és pirítóst.

– Nos, majd mi megmutatjuk, hogyan kell halat sütni és halászlevet főzni. Most csak tedd föl szépen ezeket a fazekakat és lábasokat a polcokra, és egy kicsit rendezkedj, mivel Jessie néni ragaszkodik hozzá, hogy ő is kivegye részét a munkából, és azt szeretném, hogy mire megjön, valami rend legyen.

Négy órára a táborban katonás rend volt, és a fáradt munkások letelepedtek a Kilátó sziklára, hogy lessék Mrs. Jessie-t és Jamie-t, aki soha nem ment messzire a mamája kötényétől. Olyanok voltak, mint egy raj kék madár, mivel mindegyikük matrózöltözékben volt, annyi kék szalaggal a hét sapkán, amennyi egy rőfös boltnak is elég lenne. Nagyon muzikális kék madarak voltak, mivel a fiúk énekeltek, és a hangjuk vidám visszhangja előbb elért Jessie nénihez, mint hogy megpillantotta volna őket.

Abban a pillanatban, amint a csónak megjelent a láthatáron, felvonták a sziget zászlaját, és a kék ruhás csapat hangosan éljenzett, ahogy azt minden lehetséges alkalommal tették, mint minden valamirevaló amerikai fiatal. Ezt az üdvözlést egy fehér kendő lengetésével viszonozták, valamint a kis fickó éles „Hej! Hej! Hej!” kiáltásával. Jamie a kormányrúdnál állt, és férfiasan lengette a kalapját, mialatt az anyai kéz szorosan tartotta őt hátulról.

Kleopátra, kikötvén az arany gályával, sem részesült szívélyesebb üdvözlésben, mint Anyácska, akit a fiúk a sátrához kísértek. Az irántuk érzett szeretetből mosolyogva fogadta a háromnapos kényelmetlenséget. Ezalatt Jamie azonnal Rose-hoz szegődött, és biztosította arról, hogy megvédi majd a számtalan rájuk leselkedő veszélytől.

Hosszú évek tapasztalata alapján Jessie néni tudta, hogy a fiúk mindig éhesek, ezért azt javasolta, hogy vacsorázzanak, majd el is vonult elkészíteni az ételt, egy hatalmas köténnyel felszerelkezve, fején egy kalappal, amit Archie biggyesztett rá. Rose segített neki, és próbálta olyan hasznossá tenni magát, mit Phebe, habár a különös formájú asztal, amelyet meg kellett terítenie, nem könnyítette meg a dolgát. Végül sikerült végrehajtania a feladatot, és a fák alatt összegyűlt a túláradóan vidám társaság, akik mindenki tányérjából ettek, és poharából ittak. Még a rendszeresen megjelenő hangyák és pókok sem zavarták őket, amelyek olyan helyeken bukkantak föl, ahol az ilyen apró rovaroknak semmi keresnivalójuk.

– Soha nem gondoltam volna, hogy szívesen fogok mosogatni, de most még ezt is élvezem – mondta Rose, ahogy a csónakban ült a vacsora után, és ráérősen leöblítette a tányérokat a tengervízben, valamint lustán ringatózott, amikor eltörölte őket.

– Anya nagyon alapos; mi csak le szoktuk őket dörzsölni egy kis homokkal, majd letörölgetjük papírral. Az a legjobb módszer, én ügy vélem – mondta erre Geordie, aki egy másik, mellettük lévő csónakban heverészett.

– Hogy tetszene ez Phebe-nek! Nem értem, a bácsikám miért nem hozta el.

– Gondolom, megpróbálta, de Debby olyan mérges lett erre, akár egy pulyka, és azt mondta, hogy nem tudná őt nélkülözni. Sajnálom, mert mindannyian szeretjük a Phebe-madarat, aki úgy csiripelne itt a szabadban, akár egy igazi madár, nem igaz?

– Neki is szüksége lenne vakációra, akárcsak nekünk. Nem szép dolog, hogy kihagyjuk őt.

Ez a gondolat folyton visszatért Rose fejébe az este folyamán, mivel Phebe nagymértékben hozzájárult volna a kis koncerthez, amelyet este adtak, élvezte volna a holdfénynél elmondott történeteket, gyorsan kitalálta volna a feladványokat, és tiszta szívből nevetett volna az egész mókán. A lefekvés lett volna a legjobb az egészben, mivel Rose szeretett volna valakihez hozzábújni a kék takaró alatt, együtt nevetgélni, és megosztani a titkait, már ahogy azt a lányok szokták.

A többiek már rég aludtak, amikor Rose még mindig ébren volt, izgatottan mindattól az újdonságtól, amely körülvette, és a gondolattól, amely a fejében motoszkált. A távolból hallotta, ahogy a város órája elüti az éjfélt, és egy nagy, fényes csillag, akár egy kémlelő szem, kukucskált be a sátor nyílásán. A hullámok gyengéd csapkodása mintha kifelé hívogatta volna. Jessie néni mélyen aludt Jamie-vel, aki a lábánál feküdt összekuporodva, akár egy kiscica. Egyikük sem mozdult, amikor Rose a takarójába burkolózva kiosont, hogy megnézze, hogy fest az éjszakai világ.

Gyönyörűnek találta, és hogy jobban kiélvezhesse a látványt fiatal szívének minden ártatlanságával, leült egy ott lévő hordóra. Szerencsére dr. Alec meglátta őt, mielőtt megfázhatott volna. Azért jött ki, hogy kinyissa a sátra ajtaját, és egy kis levegőt engedjen be, ekkor pillantotta meg a hordón gubbasztó alakot. Mivel nem félt a kísértetektől, csendben odalépett, és mikor látta, hogy a lány teljesen ébren van, kezét selymes hajára tette, és így szólt:

– Hát az én kislányom mit csinál itt?

– Jól érzi magát – válaszolt Rose, aki egyáltalán nem ijedt meg.

– Kíváncsi vagyok, mi járt az eszében, amitől ilyen komoly arcot vágott.

– Az a történet, amit a bátor tengerészről meséltél, aki átadta a helyét a mentőcsónakon egy hölgynek, és az utolsó csepp vizét egy szegény kisbabának. Azokat az embereket, akik másokért áldozatot hoznak, nagyon szeretik és csodálják, ugye? – kérdezte fellelkesülve.

– Ha az áldozat szívből jön. Ám sokszor a legbátrabbakat nem ismerik, és ezért nem is részesülnek csodálatban. Ez azonban nem kisebbíti a tettük szépségét, habár valószínűleg megkeményíti őket, mivel mindannyian vágyunk az elismerésre – mondta dr. Alec, és alig hallhatóan felsóhajtott.

– Te biztosan jó sok áldozatot hoztál. Elmondanál néhányat? – kérdezte Rose, aki felfigyelt a sóhajra.

– A legutóbbi az volt, hogy leszoktam a dohányzásról – nagybátyja ezt a hétköznapi választ adta Rose álmodozó kérdésére.

– Miért tetted?

– Rossz példa lenne a fiúknak.

– Ez nagyon szép volt tőled, bácsikám! Nehéz volt?

– Szégyellem, hogy ezt kell mondanom, de az volt. Ám egy bölcs öreg fickó egyszer azt mondta: Jót kell cselekedni, az nem szükséges, hogy boldog is legyél tőle.

Rose elgondolkodott a szóláson, mintha kedvére való volna, majd földerült arccal azt mondta:

– Az igazi áldozat az, amikor valami olyanról mondasz le, amit nagyon akarsz, vagy nagyon szeretsz, nem igaz?

– De igen.

– Ha önszántunkból tesszük, mert valakit nagyon szeretünk, és boldoggá akarjuk tenni?

– Igen.

– És kedvesen kell csinálni, örülni neki, nem törődve azzal, ha mások nem figyelnek föl rá?

– Igen, drágám, ez az önfeladás valódi természete; úgy tűnik, jól megértetted. Biztos vagyok benne, hogy életedben sok lehetőséged lesz, hogy a gyakorlatban is alkalmazd. Remélem, nem lesznek nagy megpróbáltatások.

– Úgy gondolom, azok lesznek – kezdte Rose, de hirtelen elhallgatott.

– Nos, hozz meg értem egy áldozatot, és menj aludni, vagy különben a kislányom megbetegszik holnapra, és akkor a nagynénjei azt fogják mondani, hogy a táborozás rosszat tett neki.

– Megyek is. Jó éjszakát! – Egy puszit dobva bácsikájának a kísértet eltűnt, ott hagyva Alec bácsit, aki azokon a váratlan áldozatokon gondolkodott, amelyektől azzá vált, aki.

X. FEJEZET

Rose áldozata

Valóban rengeteg móka kezdődött a Campbell-szigeten másnap, ahogy azt Charlie megjósolta. Rose kivette a részét mindenből, azzal a határozott szándékkal, hogy az utolsó percig kiélvez mindent. Vidám reggelivel kezdődött a nap, majd sikeres halászat következett, ezután pedig a Homárok teljes pompájukban jelentek meg, mivel még Jessie néni is piros flanelruhát öltött. Alec bácsi egyszerűen mindenre képes volt a vízben, és a fiúk azon voltak, hogy ugyanolyan erősnek és ügyesnek látsszanak, így aztán nagy ugrálást és merülést csaptak, s mindegyikük a legkiválóbb akart lenni.

Rose jóval messzebb úszott, mint addig valaha, a nagybátyjával a sarkában. Jessie néni óvatosan pancsolt a sekély részeken, mellette Jamie-vel, aki úgy élt a vízben, mint egy kisbálna az anyja mellett. A fiúk a szélrózsa minden irányába elmerészkedtek, és olyan természetesen mozogtak, mint egy csapat szertelen flamingó. Úgy viselkedtek, mint az a híres táncoló társaság az Aliz Csodaországban történetében.

Egyedül a halászlé tudta kicsábítani őket a sós vízből; ennek a tiszteletre méltó éteknek az elkészítéséhez sok kitűnő elmére volt szükség, így aztán a „vízimanók” kijöttek a partra, és nekiláttak a főzésnek.

Azt mondani sem kell, hogy mikor kész lett, ez volt a valaha főzött legkülönösebb halászlé. A belőle elfogyasztott mennyiség is megdöbbentette volna a világot, ha a titok kitudódik. A nehéz munka után a szieszta volt a legokosabb, amit tehettek, és mindenki lefeküdt a sátrában vagy a szabad ég alatt, ahogy kedve tartotta. A fiúk olyanok voltak, mint a fáradt harcosok: mindenki ott aludt, ahol a földre huppant.

Az idősebbek éppen hogy letelepedtek, hogy szundítsanak egyet, amikor a fiatalabbak már fel is keltek, kipihenve, újabb kalandokra készen. Egy kósza hír miatt mind a barlangba siettek, és ott íjakat, nyilakat, szablyákat, régi kardokat és mindenféle más érdekes eszközöket találtak. A parancsnoki sziklán helyet foglalva Jamie-vel, aki vállalta, hogy mindent elmagyaráz, Rose szeme előtt különböző harci jelenetek játszódtak le, amelyet tehetséges rokonai nagy beleéléssel és történelmi hűséggel adtak elő.

Cook kapitányt az Owhyhee[5] bennszülöttei a lehető leg-vérszomjasabb módon ölték meg. Kidd kapitány hihetetlen kincseket ásott el egy levesestálban az éjszaka közepén, és agyonlőtte mindkét társát, akik ismerték a rejtekhely titkát. Szindbád kötött ki aztán ugyanott, és rengeteg kalandot élt meg, valamint számtalan hajóroncsot fedezett föl.

Rose úgy vélte, hogy ezek messze a legizgalmasabb jelenetek voltak, amelyet valaha látott. Mikor az előadás véget ért a Fidzsi-szigetek bennszülötteinek nagyszabású táncával, akiknek barbár csatakiáltásai elijesztették a sirályokat, a lány nem talált szavakat, amelyekkel a tetszését kifejezhette volna.

Napnyugtakor újabb fürdés következett, majd egy újabb vidám este: a sziklákon figyelték a kivilágított gőzösöket, amelyek a nyílt tenger felé tartottak, valamint a kirándulóhajókat visszatérőben a kikötőbe. Ezzel véget ért a táborozás második napja, és mindenki korán nyugovóra tért, hogy készen álljon a másnapi mulatságokra.

– Archie, mintha hallottam volna, hogy a bácsikám megkért, holnap evezz haza friss tejért és egyéb holmikért.

– Igen, így volt. Miért?

– Én is veled mehetnék? Valami nagyon fontosat kell elintéznem, és tudod, milyen kapkodva indultunk el – Rose bizalmas hangon suttogta ezt, miután jó éjszakát kívánt unokafivéreinek.

– Én szívesen magammal viszlek, és szerintem Charlie-nak sincs ellenére, hogy gyere.

– Köszönöm; akkor ne feledd, hogy állj ki mellettem, mikor holnap reggel engedélyt kérek, és addig senkinek se szólj semmit, kivéve Charlie-t. Ígérd meg! – Rose olyan buzgón kérlelte, hogy Archie a szívére tette a kezét, és szenvedélyesen felkiáltott:

– A holdvilágra esküszöm!

– Csitt! Jól van, ne túlozz! – Rose elégedetten távozott.

– Furcsa kis teremtés, nem igaz, Herceg?

– Inkább kedves kis teremtés, én úgy vélem. Kedvelem őt. Rose kiváló füle mindkét megjegyzést meghallotta, és visszafelé a sátrába ezt mondta magában méltóságteljesen, bár kissé álmosan:

– Kis teremtés, no hiszen! Azok a fiúk úgy beszélnek rólam, mintha kisbaba lennék. Holnap több tisztelettel bánnak majd velem, az biztos!

Archie valóban kiállt mellette másnap reggel, és a kérését teljesítették is, mivel a fiúk azonnal visszafordultak, miután mindent elintéztek. Elindultak, és Rose kissé elkomolyodva integetett a szigetlakóknak, hősies elhatározásának tudatában, amivel az önfeláldozás szép példáját fogja fölmutatni egészen újszerű és megható módon.

Mialatt a fiúk a tejért mentek, Rose Phebe-hez szaladt, megparancsolta neki, hogy hagyja az edényeket, vegye fel a kalapját, és vigyen el egy üzenetet Alec bácsinak, amelyben megmagyarázza némileg rejtélyes eltűnését. Phebe engedelmeskedett, és amikor a csónakhoz ment, Rose elkísérte. A fiúknak azt mondta, hogy még nincs készen, de majd néhányan visszajöhetnek érte, amikor egy fehér kendőt jelként kitesz az erkélyére.

– De miért nem jössz most? Mit forgatsz a fejedben, kisasszony? A bácsikámnak nem fog tetszeni – ellenkezett Charlie megdöbbenve.

– Csak tedd, amit mondtam, kisfiú! A bácsikám meg fogja érteni, és majd mindent megmagyaráz. Engedelmeskedj szépen, mint Phebe, és ne tegyél fel kérdéseket!

Nekem is lehetnek titkaim, nemcsak másoknak! – Rose emelt fővel távozott, olyan felnőttesen, amellyel mély benyomást tett a barátaira.

– Biztosan kiterveltek valamit, ő és a bácsikám. Jobb, ha kimaradunk ebből. Kész vagy, Phebe? Húzd az evezőt, Herceg! – Ezzel kihajóztak. A szigeten mindenki meglepetten fogadta őket.

A Phebe által küldött üzenetben ez állt:

KEDVES BÁCSIKÁM!

Ma helyettesítem Phebe-t, így ő is szórakozhat egy kicsit. Kérlek, ne törődj azzal, amit mond, és mondd meg a fiúknak, hogy legyenek nagyon kedvesek vele az én kedvemért! Ne hidd, hogy könnyű volt ezt tenni; nagyon nehéz lemondani az egész táborozás legjobb napjáról. Ám olyan önzőnek érzem magam, hogy nekem minden mókából jut, Phebe-nek pedig semmi, hogy úgy éreztem, meg kell hoznom ezt az áldozatot. Engedd meg nekem, és ne nevess ki ezért. Igazán nem szeretném, ha megdicsérnének érte, és igazán szeretném megtenni.

Sokszor csókol:

ROSE

– Az isten áldja meg a kis drágát, milyen jó szíve van! Elmenjünk érte, Jessie, vagy hagyjuk, hogy úgy legyen minden, ahogy ő akarja? – kérdezte dr. Alec, amikor magához tért az első megdöbbenéséből.

– Hagyjuk őt, és ne tegyük tönkre az áldozatát. Komolyan gondolja, tudom, és a legjobb mód, ahogyan kimutathatjuk az iránta érzett tiszteletünket, ha egy csodálatos napot szerzünk Phebe-nek. Biztos vagyok benne, hogy megérdemli. – Ezután Mrs. Jessie megkérte a fiúkat, hogy ne mutassák csalódottságukat, és mindent tegyenek meg Rose vendégének a szórakoztatására.

Phebe-t nehezen lehetett visszatartani attól, hogy ne menjen egyenesen haza, és kijelentette, hogy egy csöppet sem fogja magát jól érezni Miss Rose nélkül.

– Nem fog egész nap kitartani, és még dél előtt vissza fog kéredzkedni, bármibe lefogadom – mondta Charlie. A többiek is hajlottak rá, hogy osszák a véleményét, így beletörődtek abba, hogy átmenetileg nélkülözniük kell a sziget kis királynőjét, mivel biztosak voltak benne, hogy mindez csak ideiglenes.

Ám teltek-múltak az órák, és a jelzés nem jelent meg az erkélyen, habár Phebe reménykedve leste azt. Egy arra haladó csónak sem hozta vissza a szökevényt, habár sok szempár kereste a kerek kalap alatti szőke fejet. Elérkezett a napnyugta, és nem hozta vissza Rose-t, csupán gyönyörűre festette az ég alját.

– Igazán nem hittem volna, hogy ez a gyerek ilyen komolyan gondolja. Úgy képzeltem, hogy csak valami fellángolás, de most már látom, hogy nem tréfált, és komolyan veszi az önfeláldozást. Drága kicsi szívem! Ezerszeresen fogom kárpótolni ezért, és meg fogom követni, ha azt hiszi, hogy viszonzásul kapja – szólt dr. Alec önváddal a hangjában, miközben az alkonyi sötétségbe meresztette a szemét, azt képzelve, hogy egy kis alakot lát a kertben üldögélni, ahogyan az előző éjszaka a hordón üldögélt, és ezt a nagylelkű kis tervet szövögette, amelyért nagyobb árat fizetett, mint azt a nagybátyja el tudta volna képzelni.

– Nos, azt nem tudja elkerülni, hogy legalább a tűzijátékot lássa, hacsak nem akkora liba, hogy úgy gondolja, el kell rejtőznie egy sötét szobába, és becsukni a szemét – mondta Archie, aki kissé megbántva érezte magát Rose látszólagos hálátlansága miatt.

– A miénket nagyon jól fogja látni, de a nagyot a domb mögött nem, hacsak papa meg nem feledkezett az egészről, úgy, ahogy van – tette hozzá Steve, rövidre vágva az előadást, amit Mac kezdett el az ősök ünnepségeiről.

– Biztos vagyok benne, hogy az ő látványa szebb lenne, mint akármilyen nagyszerű tűzijáték – mondta Phebe, aki a szökést fontolgatta, ha észrevétlenül el tudná kötni az egyik csónakot.

– Kezdjük el; ha ellenáll ennek a csodálatos invitálásnak is, valódi hősnő lesz belőle – tette hozzá dr. Alec, aki titokban azt remélte, hogy nem fog ellenállni.

Ezalatt Rose napja csendesen és dolgosan telt. Segített Debbynek, kiszolgálta Peace nénit, és makacsul ellenállt Plenty néni kísérleteinek, aki mindenáron vissza akarta őt küldeni a vidám szigetre. Reggel nehéz volt a napfényből a négy fal közé visszatérni. Kint zászlók lobogtak, ágyúkkal lőttek, petárdák pukkantak, és mindenki az ünnepre készülődött. Neki mosogatni kellett, miközben Debby morgolódását és a nagynénik panaszáradatát hallgatta. Nagyon nehéz volt kivárni, hogy elteljen a nap, tudva, milyen vidám lehet minden óra odaát a szigeten, és azt is, hogy csak egy szavába kerülne, és azonnal elvinnék őt oda, ahová tiszta szívéből vágyakozott. A legnehezebb viszont az volt, amikor leszállt az este, és Peace néni már aludt, Plenty néni pedig egy barátnőjével pletykált a nappaliban. Debby a tornácra telepedett, hogy onnan nézhesse a látványosságot, és a kis szobalánynak semmi más szórakozása nem maradt, mint hogy egyedül üldögéljen az erkélyén, és nézze a vidám rakétákat felröppenni a szigetről, a dombról és a városból. Közben zenekarok játszottak, és boldog emberekkel teli csónakok vitorláztak fel és alá a cikázó fényekben.

Ekkor, meg kell vallani, egy-két könnycsepp homályosította el a kék szempárt, és egyszer, amikor egy nagyon fényes rakéta egy pillanatra megvilágította a szigetet, azt képzelte, hogy látta a sátrakat. Ekkor göndör fürtös fejét lehajtotta a korlátra, és a sarkantyúka egy halk suttogást hallhatott:

– Remélem, sajnálják, hogy nem vagyok ott!

De fölszáradtak a könnyei, amikor meglátta, hogy a sziget és a domb mintha válaszolgatnának egymásnak a rakétákkal, amelyeket Jamie süvítőknek, csavarodóknak és pukkanóknak nevezett. Mosolyogva gondolt arra, a fiúk hogyan szorgoskodhatnak, hogy folyamatosan fenntartsák a látványosságot, amikor Mac bácsi lépett mögé, és sietve azt mondta:

– Kislányom, vedd fel a kabátodat, vagy a vállkendődet, vagy bármi meleg ruhát, és gyere velem gyorsan. Phebe-ért jöttem, de a nénikéd azt mondja, hogy nincs itt, így téged viszlek el. Fun lent van a csónakban, elviszünk magunkkal, hogy megnézd a tűzijátékomat. Neked készítettük elő, és nem szabad kihagynod, különben nagyon csalódott leszek.

– De bácsikám – kezdte Rose, úgy érezve, hogy ma talán a legcsekélyebb vidámságot is el kellene utasítania –, talán…

– Tudom, kedvesem, tudom. A nénikéd mindent elmondott. Ám senkinek nincs most nagyobb szüksége rád, mint nekem, és ragaszkodom hozzá, hogy velem gyere – mondta Mac bácsi, akinek, úgy tűnt, nagyon sietős a dolga, mégis szokatlanul kedves.

Így Rose elment vele, és egy furcsa lampionnal a kezében ott találta a kis kínait is, aki segíteni próbált neki. Rose majd megszakadt a nevetéstől, amikor tört angolsággal próbálta vele közölni az érzéseit. A város órái elütötték a kilencet, ahogy az öbölbe értek. Úgy tűnt, hogy a szigeten elfogytak a rakéták, mivel egy sem válaszolt a legutolsóra, amelyet a Nagynénik dombjáról lőttek fel.

– A miénknek vége van, látom, de szerte a városban is vannak még, és majd meglátod, milyen szépek – mondta Rose a köpenyébe burkolózva, és álmodón figyelve a körülötte játszódó jelenetet.

– Remélem, hogy az embereim nem kerültek bajba ott fent – motyogta Mac bácsi, majd egy elégedett kuncogással hozzátette, amikor felfénylett egy szikra az égen – Nem, már ott is van! Nézd, Rosy, figyeld, az hogy tetszik: kimondottan a te tiszteletedre rendeltem.

Rose kimeresztette a szemét, és látta, hogy a szikra egy arany vázává alakul, majd zöld levelek bújnak elő belőle, és végül egy karmazsinszínű virág ragyogta be az éjszakai eget.

– Ez egy rózsa, bácsikám? – kérdezte, összecsapva a tenyerét, amint felismerte a gyönyörű virágot.

– Hát persze, hogy az! Nézd csak meg jobban, és találd ki, hogy azok mik! – válaszolt Mac bácsi nevetve, és úgy élvezte az egészet, akár egy kisfiú.

Egy koszorú jelent meg aztán a váza alatt, amely először úgy tűnt, mintha lila seprűkből állna, de Rose már sejtette, hogy mi lesz belőlük, ezért bácsikája vállába kapaszkodva felállt a csónakban, és izgatottan kiabált:

– Bogáncsok, bácsikám, skót bogáncsok! Hét van belőlük – minden fiúnak egy! Ó, milyen nagyszerű! – Ekkor úgy nevetett, hogy a csónak fenekére esett, és ott is maradt addig, amíg a remek látványosság el nem oszlott.

– Pazar látvány volt, meg kell hagyni – mondta Mac bácsi nagy jókedvvel az előadás sikere miatt. – Most pedig kitegyelek a szigeten, vagy hazavigyelek újra, drága kislányom? – kérdezte, felsegítve Rose-t, olyan elismeréssel a hangjában, hogy a lány ott helyben megcsókolta őt.

– Haza, kérlek, bácsikám, és nagyon-nagyon köszönöm ezt a gyönyörű tűzijátékot, amelyet az én kedvemért rendeztél. Nagyon örülök, hogy láthattam, és tudom, hogy erről fogok álmodni – válaszolt Rose határozottan, habár vágyakozó pillantást vetett a szigetre, amelyhez most olyan közel voltak, hogy érezte a puskapor szagát, és emberalakokat látott mozogni a sötétben.

Hazamentek hát, és Rose álomba merült, magában megállapítva a következőket:

– Nehezebb volt, mint gondoltam, de örülök, hogy megtettem. Igazán semmi jutalmat nem várok érte, csak Phebe örömét.

XI. FEJEZET

Szegény Mac

Egy szempontból Rose önfeláldozása rosszul sült el, mivel – habár a felnőttek csak még jobban megszerették érte, és ezt ki is mutatták – a fiúk nem kezdtek el felnézni rá, ahogy azt előzőleg remélte. Ellenkezőleg, még meg is bántódott, amikor meghallotta, hogy Archie azt mondja: ő semmi értelmét nem látta ennek; Herceg pedig csak tetézte azzal, hogy a következő szavakkal illette Rose-t:

– A legkülönösebb csirke, akit valaha láttam.

Ennek azonban így kellett lennie, és mégis nehéz volt elviselni, mivel habár nem várta el, hogy harsonákkal fogadják, azt mindenki szereti, ha a többiek értékelik a jó cselekedeteit, és bizony csalódottak vagyunk, ha ez nem így történik.

Ám csakhamar eljött az idő, amikor Rose, akaratán kívül, nemcsak az unokafivérei tiszteletét nyerte el, hanem egyúttal a hálájukat és a szeretetüket is.

Nem sokkal a szigeten való táborozás után Mac napszúrást kapott, és egy darabig nagyon rosszul érezte magát. Rosszulléte mindenkit váratlanul ért, néhány napig még a fiú élete is veszélyben forgott. Valahogy átvészelte, és ekkor, amikor a család már megkönnyebbült, újabb gond adódott, amely beárnyékolta az örömüket.

Szegény Mac szeme feladta a harcot, ami nem is csoda, hiszen mindig is túlterhelte, és eleve sem volt túl erős. Most kétszeresen is megszenvedte a betegséget.

Senki sem merte elmondani neki a lesújtó jóslatot, amelyet egy híres szemész közölt a családdal azután, hogy megvizsgálta a fiút. Mac megpróbált türelmesen várakozni, abban bízva, hogy néhány hetes pihenő majd helyrehozza hosszú évek túlerőltetését.

Megtiltották neki, hogy akár egy pillantást is vessen könyvekre, és mivel ez volt az a tevékenység, amelyben a legnagyobb örömét lelte, nagy csapás volt szegény Molynak. Mindenki szívesen olvasott volna fel neki, először a fiúk is megtiszteltetésnek vették a feladatot. Ám ahogy teltek múltak a hetek, és Macnek még mindig az elsötétített szobában kellett feküdnie, alábbhagyott a lelkesedésük, és egyik a másik után vonta ki magát a kötelesség alól. Valóban nehéz feladat volt ezeknek a mozgékony fiúknak a szünidő kellős közepén. Senki nem tett nekik szemrehányást, amikor már csak rövid időre látogatták meg Macet, és folyton elrohangáltak, azzal a kifogással, hogy dolguk van, kifejezve persze a legmélyebb együttérzésüket.

A felnőttek megtettek minden tőlük telhetőt, de Mac bácsi nagyon elfoglalt volt, Jane néni felolvasása olyan volt, mint egy siratóének, amelyet lehetetlen volt hosszú ideig elviselni, a többi nagynéni pedig mind a saját bajával volt elfoglalva, habár elhalmozták a fiút mindenféle nyalánksággal, amit csak el tudtak képzelni.

Alec bácsi önmagában is gyógyírt jelentett, de nem tudta minden idejét a betegnek szentelni. Ha Rose nincs, szegény Moly soha nem lett volna jobban. A lány kedves hangja kedvére való volt, a türelme végtelen, ideje mint a tenger, és buzgó jóindulata nagy vigasztalást nyújtott. Az odaadó szeretet női ösztöne már ekkor nagyon erős volt a gyermekben, és hűségesen a helyén maradt, amikor a többiek már mind elszállingóztak. Órákig üldögélt a sötét szobában, ahol csak egyetlen fénysugár világította meg a könyvét, és felolvasott a fiúnak, aki bekötött szemmel feküdt, és csendben élvezte az egyetlen dolgot, ami egyhangú napjait megédesítette. Néha azonban nyűgös volt, és nehéz volt örömet szerezni neki. Volt, hogy morgolódott, mivel a felolvasónője nem volt képes megbirkózni a száraz könyvekkel, amiket a beteg hallani akart. Néha pedig annyira elesett volt, hogy a lány szíve majd megszakadt érte. A megpróbáltatások ellenére Rose kitartott, és minden leleményességét latba vetette, hogy kedvére tegyen. Amikor szeszélyeskedett, türelemmel volt hozzá, amikor morgolódott, Rose bátran átrágta magát a nehéz oldalakon.

Egy szempontból nem is voltak olyan szárazak ezek az oldalak, mivel a lány könnyei alkalmanként ráhullottak a könyvre. Mikor Mac kétségbeesett, Rose vigasztalta minden lehetséges reménykeltő szóval, amelyet elő mert hozni.

Mac nem sokat szólt, de a lány tudta, hogy hálás, mivel bárki másnál jobban ragaszkodott Rose-hoz. Ha késett, türelmetlen volt, amikor menni készült, szomorú volt, és amikor a feje a legjobban fájt, a lány mindig képes volt álomba becézgetni őt, azokat az altatókat dúdolva, amelyeket annak idején az apja is nagyon szeretett.

– Fogalmam sincs, mihez kezdenék e nélkül a lány nélkül – mondogatta Jane néni.

– Többet ér, mint az összes haszontalan fickó együttvéve – tette hozzá Mac körbetapogatózva, hogy meggyőződjön róla, készen áll-e a kisszék a lány fogadására.

Ez volt az a jutalom, amely kedvére volt Rose-nak; a köszönetek felvidították őt. Amikor nagyon elfáradt, ránézett a zöld szemkötőre, a göndör fürtös fejre, ahogy nyugtalanul feküdt a párnán, valamint a tapogatózó kezekre, bizony összeszorult a szíve, és fáradt hangja új erőre kapott.

Nem is tudta, mennyi mindent tanult mind a könyvekből, amelyekből felolvasott, mind a naponta meghozott áldozatokból. A meséket és a verseket szerette a legjobban, de Macet ezek nem érdekelték, és mivel a kedvenc görögjei és rómaijai tiltólistán voltak, megelégedett az útikönyvekkel, életrajzokkal, a nagy felfedezések és találmányok történetével. Rose először nem osztotta a lelkesedését, ám hamarosan az ő érdeklődése is felébredt Livingstone kalandjai, Hobson eseménydús indiai élete valamint Watt, Arkwright, Fulton és a többiek próbálkozásai és eredményei iránt. Ezek az igaz, tartalmas könyvek segítettek az álmodozásra hajlamos lánynak. Hűséges szolgálata és szakadatlan türelme meghatotta a fiút, és elnyerte a szívét. Hosszú idő múlva mindketten rájöttek, milyen hasznosak voltak azok a látszólag nehéz és kimerítő órák számukra.

Egy napfényes reggelen, amikor Rose leült egy különösen vastag kötet mellé, amelynek a címe A francia forradalom története volt, és arra számított, hogy majd jól meggyűlik a baja a hosszú nevekkel, Mac, aki úgy botorkált a szobában, akár egy vak medve, hirtelen félbeszakította őt, és megkérdezte:

– Milyen nap van ma?

– Azt hiszem, augusztus hetedike.

– Már több mint a fele letelt a szünidőmnek, és még csak egy hetet élveztem belőle! Ez aztán a balszerencse – méltatlankodott, majd elkeseredetten felnyögött.

– Valóban az, de még van hátra a vakációból, és azt talán kiélvezheted majd.

– Talán kiélvezhetem! Biztosan kiélvezem! Az a vénember azt hiszi, hogy az idők végezetéig itt fogok penészedni?

– Szerintem igen, hacsak a szemeid nem kezdenek el gyorsabban javulni, mint eddig.

– Az utóbbi időben mondott valamit erről?

– Tudod, én nem találkoztam vele. Elkezdjem az olvasást? Elég érdekesnek néz ki.

– Olvasd csak, nekem teljesen mindegy. – Ezzel Mac levetette magát a régi kanapéra, ahol sajgó fejét a legkényelmesebben tudta tartani.

Rose nagy lelkesedéssel kezdte az olvasást, és néhány fejezeten keresztül bátran vette az akadályokat, a kimondhatatlan neveket meglátása szerint sikerült jól ejtenie, így a közönsége egyszer sem javította ki őt. Olyan csendben feküdt ott, hogy Rose azt hitte, nagyon érdekli őt a történet. Hirtelen azonban, egy különösen jól sikerült bekezdés közepén Mac félbeszakította, egyenesen felült, levágta a lábait a földre, és izgatottan felkiáltott:

– Állj! Egy szót sem hallottam az egészből, kár is fárasztanod magad, hacsak nem válaszolsz a kérdésemre.

– Mi a baj? – kérdezte Rose, aki kellemetlenül kezdte érezni magát, mivel tudott valamit, és attól félt, a fiú gyanítja ezt. A következő szavai bebizonyították, hogy a lánynak igaza volt.

– Figyelj rám, tudni akarok valamit, és neked el kell mondanod nekem.

– Kérlek, ne… – kezdte Rose könyörgő hangon.

– Muszáj elmondanod, vagy különben leveszem ezt az kendőt, és belebámulok a napba, olyan erősen, ahogyan csak tudok. Gyerünk, hallgatlak! – Félig fölemelkedett, mintha készen állna arra, hogy beváltsa a fenyegetését.

– Jól van! Jól van, elmondom, ha tudom! De ne legyél meggondolatlan, és ne csinálj semmi őrültséget – kiáltott Rose kétségbeesve.

– Nos, jó. Akkor figyelj rám, és ne térj ki a válasz elől, mint mindenki más! Az orvos ugye úgy látja, hogy a szemem rosszabbodott, amióta utoljára megvizsgálta? Anya nem hajlandó megmondani, de te ugye el fogod?

– Azt hiszem, tényleg úgy látta – rebegte Rose.

– Gondoltam! Azt is mondta, hogy nem fogok tudni visszamenni az iskolába, amikor az elkezdődik?

– Azt is mondta – volt a halk válasz.

– Ó!

Ez volt minden, de Rose látta, hogy az unokafivére összeszorítja az ajkait, majd nagyot sóhajt, mintha megütötték volna. Ám bátran viselte a szörnyű hírt, és egy perc múlva makacsul tovább faggatózott:

– Mit gondol, mikor leszek képes újra tanulni? Nagyon nehéz volt erre válaszolni! Ám Rose tudta, hogy kénytelen lesz, mivel Jane néni kijelentette, hogy ő nem lenne képes közölni a fiával, Mac bácsi pedig könyörgött neki, hogy ő mondja el az igazságot a szegény fiúnak.

– Csak jó néhány hónap múlva.

– Hány hónap múlva? – kérdezte Mac rekedt, panaszos hangon.

– Talán egy év.

– Egy teljes év! Hiszen arra számítottam, hogy akkor már főiskolára megyek! – Mac ekkor felhúzta a szemellenzőjét, és döbbent tekintettel nézett Rose-ra. Nem sokára azonban hunyorogni kezdett az egyetlen fénynyaláb miatt.

– Addig még nagyon sok idő van. Türelmesnek kell lenned, és meg kell várnod, amíg teljesen rendbe jön a szemed, különben megint tönkremegy, éppen akkor, amikor a legnagyobb szükséged lenne rá – mondta a lány könnyekkel a szemében.

– Nem csinálom ezt! Valahogy tanulni fogok, és boldogulni fogok. Ez csak humbug, hogy ennyi ideig pihennem kellene. Az orvosok szeretik túlzásba vinni a dolgokat. De én nem fogom ezt eltűrni, esküszöm, hogy nem! – És az ökleivel püfölte a párnát, mintha a szívtelen orvost ütné.

– Most pedig figyelj rám, Mac! – mondta Rose megerősítve magát, habár a hangja reszketett egy kicsit, a szíve pedig sajgott. – Tudod, hogy tönkretetted a szemedet azzal, hogy gyertyafénynél és sötétben olvastál, és későig fennmaradtál, most pedig fizetned kell ezért, az orvos is megmondta. Muszáj vigyáznod magadra, és követned kell az utasításait, vagy különben… megvakulsz.

– Nem!

– De igen, így van. Az orvos azt akarta, hogy mondjuk meg neked, hogy csakis a zavartalan pihenéstől gyógyulhatsz meg. Tudom, hogy ez szörnyen nehéz, de mi mind segítünk neked. Én egész nap felolvasok, ha kell, és vezetlek téged, és kiszolgállak, és mindent megteszek, hogy megkönnyítsem…

Elhallgatott, mivel nyilvánvaló volt, hogy Mac egy szót sem hall ebből. A vakság veszélye, úgy tűnt, nagyon szíven ütötte. Arcát beletemette a párnába, és olyan mozdulatlanul feküdt, hogy Rose egészen megrémült. Ő is mozdulatlanul ült egy darabig, és nagyon szerette volna valahogy megvigasztalni a fiút, de fogalma sem volt, hogyan. Azt kívánta, bárcsak megérkezne Alec bácsi, mivel ő előzőleg megígérte, hogy mindent elmond Macnek.

Ebben a pillanatban azonban fojtott zokogás tört elő a párnából, Rose-nak elszorult tőle a szíve. Ez volt a legszívettépőbb zokogás, amelyet valaha hallott, és habár ez lett volna a megkönnyebbülés legtermészetesebb módja, szegény fiúnak nem lett volna szabad ezt tennie, a már amúgy is elgyötört szemei miatt. A francia forradalom könyve leesett a lány öléből, amikor felpattant, és odarohant a kanapéhoz. Letérdelt mellé, azzal az anyai gyengédséggel szólva hozzá, amelyet a lányok éreznek egy szenvedő teremtmény iránt.

– Jaj, istenem, nem szabad sírnod! Nagyon rosszat tesz szegény szemednek. Vedd ki az arcodat abból a meleg párnából, és hagyd, hogy lehűtsem a szemedet. Meg tudom érteni, hogy így fáj neked, de kérlek, ne sírj. Majd én sírok helyetted is, nekem nem árthat. – Mialatt beszélt, óvatosan elvette a párnát, és látta, hogy a zöld szemellenző összegyűrődött, és foltos lett a fiú forró könnyeitől, amelyek azt mutatták, mennyire szenved. Mac érezte a lány együttérzését, de mivel fiú volt, nem mondott köszönetet ezért. Csak egy moccanásra felült, és azt mondta, miközben megpróbálta letörölni az árulkodó könnycseppeket a kabátja ujjával:

– Ne is törődj vele, a gyenge szemek mindig könnyeznek. Nincs semmi bajom.

Ám Rose felkiáltott, és megragadta a karját:

– Ne nyúlj a szemedhez azzal a durva szövettel! Feküdj le, és engedd, hogy lemossam. Jól van, jó fiú vagy. Attól nem lesz semmi bajod.

– Jó, akkor csináld csak. De ígérd meg, hogy nem mondod el a többieknek, milyen kisbaba voltam, jó? – tette hozzá, miközben egy sóhajjal megadta magát ápolónője utasításainak. Rose elszaladt a gyógyfőzetért és a puha pamutkendőért.

– Persze, hogy nem mondom el. De bárki más is kiborulna, hogy ha… nos, ha ilyen gondjai lennének. Mondhatom, hogy nagyszerűen viseled a megpróbáltatásokat. Majd meglátod, hogy nem is olyan szörnyű, ha már kicsit megszoktad. Továbbá csak idő kérdése, és rengeteg remek dologra leszel képes, még ha tanulni nem is tudnál. Talán kék szemüveget kell majd viselned, hát nem mókás lesz?

Mialatt ontotta magából mindazokat a vigasztaló szavakat, amelyek csak eszébe jutottak, Rose gyengéden mosogatta a fiú szemét, törölgette forró homlokát a levendulaillatú vízzel. Páciense ezalatt nyugodtan feküdt, arckifejezése azonban nagyon elszomorította Rose-t.

– Homérosz is vak volt, és Milton is, és mégis olyasmit alkottak, ami miatt soha nem felejtjük el őket, a fogyatékosságuk ellenére – mondta a fiú ünnepélyes hangon, mintha magát akarná meggyőzni. Még a kék szemüveg említése sem tudott mosolyt csalni az arcára.

– Papának volt egy képe Miltonról, amin a lányai írtak helyette. Nagyon helyes kép volt, mindig ezt gondoltam róla – jegyezte meg Rose komoly hangon, keresve a közös témát a szenvedő fiúval.

– Talán úgy is tudnék tanulni, ha valaki olvasna helyettem, és így nem kellene a szememet használni. Gondolod, hogy idővel lehetne erről szó? – kérdezte reménykedve.

– Biztos vagyok benne, ha elég jó a memóriád. Ez a napszúrás, tudod, nagyon nem tett jót neked, és a fejednek is szüksége van a pihenőre az orvos szerint.

– Legközelebb majd beszélek az öreg fickóval, és kiszedem belőle, mire lehetek még képes. Akkor majd tudni fogom, hogy is állok. Micsoda kötözni való bolond voltam, amikor hagytam, hogy a nap rátűzzön a könyvlapokra, egészen addig, amíg a betűk összefolytak előttem! Most is ezt látom, amikor behunyom a szememet: fekete pontok táncolnak előttem, csillagok és más fura dolgok. Kíváncsi vagyok, hogy minden vakkal így van-e ez.

– Ne is törődj velük. Folytatom az olvasást, jó? Nemsokára izgalmas részhez érkezünk, és akkor megfeledkezel minden bajodról – javasolta Rose.

– Nem, soha nem leszek képes megfeledkezni róla. Hagyd a jó öreg forradalmat! Egy szót sem akarok többet hallani róla. Fáj a fejem, és lázas vagyok. Ó, mennyire szeretnék egy kört menni a Viharmadárral! – és szegény Mac ide-oda hánykolódott, mintha nem tudná, mit kezdjen magával.

– Hadd énekeljek neked, hátha elalszol. Akkor rövidebbnek fog tűnni a nap – mondta Rose, aki felvett egy legyezőt, és a beteg mellé telepedett.

– Talán sikerül elaludnom. Tegnap éjjel nem aludtam valami sokat, és amikor elszundítottam, mindenféle furcsaságokat álmodtam. Figyelj csak, mondd meg a többieknek, hogy mindent tudok, és hogy minden rendben. Nem akarom, hogy beszéljenek róla, vagy hogy sopánkodjanak miattam. Ez minden, most pedig dudorássz nekem, én pedig megpróbálok elaludni. Bárcsak egy teljes évig aludhatnék, és gyógyultan ébrednék.

– Ó, bárcsak, bárcsak így lenne!

Rose olyan szívből mondta ezt, hogy Mac szerette volna elkapni a kötényét, és a kezében tartani a sarkát, hogy maga mellett érezze a lányt. Ám csak ennyit mondott:

– Nagyon jólelkű lány vagy, Rosy. Énekeld a Birkset, az olyan andalító, hogy mindig elszundítok tőle.

Rose elégedett volt az együttérzéséért cserébe kapott viszonzással, és a fiút legyezve álmodozó hangon énekelte a kedves kis skót dalt, amelynek a refrénje így hangzott:

Szép kislány, jössz-e velünk, jössz-e velünk

Az aberfeldie-i Birksekkel?

Hogy a kislány elment-e vagy sem, nem lehet tudni, ám a legény hamarosan elindult Nod földjére, mivel megelégelte a rossz híreket, és azt, hogy férfiasan kellett viselnie azokat.

XII. FEJEZET

A többiek

Rose elmondta mindenkinek, mi történt, és senki sem „sopánkodott” Mac felett, valamint egy szót sem szóltak, amellyel felizgatták volna őt. A fiú beszélt az orvossal, ám nem sok vigaszt merített a beszélgetésből, mert kiderült, hogy amit a doktor tehet, az szinte a nullával egyenlő. Annak a reménye azonban, hogy egy idő múlva majd tanulhat valamennyit, ha jól gyógyul, bátorságot adott neki ahhoz, hogy elviselje a jelen megpróbáltatásait. Miután ezt elhatározta, olyan jól viselte magát, hogy az mindenkit meglepett, mivel senki nem feltételezett ennyi férfias bátorságot a csendes Molyról.

A fiúkat egyaránt megdöbbentette a hatalmas csapás, amely a fiút érte, és az is, ahogy viselte azt. Nagyon jók voltak hozzá, de mindig túlságosan megfontoltak, amikor arról volt szó, hogy valamivel felvidítsák. Rose gyakran csak még letörtebbnek találta Macet a klán látogatása után. Még mindig ő volt a fő ápoló és a legfőbb felolvasó, habár a fiúk is megtettek mindent a maguk módján. Néha megdöbbentek azon, hogy Mac előnyben részesítette Rose társaságát az övékével szemben, és titokban megvallottak egymásnak, hogy a jó öreg Mac örömét leli abban, ha elkényeztetik. Azt viszont észrevették, a lány mennyire hasznára van, és megvallottak, hogy egyedül ő maradt hűséges hozzá – ez a tény sokukban titkos lelkiismeret-furdalást idézett elő.

Rose úgy érezte, hogy ő diktál a betegszobában, ha a házban máshol nem is. Jane néni mindent ráhagyott, mert rájött, hogy a lányt beteg apja mellett szerzett tapasztalatai alkalmassá tették az ápolónői szerepre, és ebben fiatalsága is előny volt, nem pedig hátrány. Mac hamarosan meg volt győződve arról, hogy senki más nem tudná úgy gondját viselni, mint Rose, a lány pedig hamarosan nagyon megkedvelte betegét. Kezdetben még őt gondolta a legkevésbé szeretetre méltónak a hét fiú közül. Nem volt udvarias és érzékeny, mint Archie, nem volt vidám és jóképű, mint Charlie herceg. Nem volt takaros és szófogadó, mint Steve, nem is mulatságos, mint a Kölykök, nem is bizalmas és ragaszkodó, mint a kis Jamie. Elég hirtelen volt, szórakozott, hanyag és esetlen, sőt néha rosszkedvű is. Ezek miatt egy olyan törékeny, érzelmes lánynak, mint Rose, nem lehetett vonzó társaság.

Ám a sorscsapás után sok jó tulajdonságot fedezett föl ebben az unokafivérében, és már nemcsak szánta, de tisztelte és szerette is a szegény Molyt, aki megpróbált türelmes, bátor, sőt még vidám is lenni. Ám ez nehezebb volt, mint azt bárki is gondolta volna, kivéve a kis ápolónőt, aki látta őt a legelkeseredettebb pillanataiban is. A lány hamarosan azon a véleményen volt, hogy a fiút barátai nem értékelik eléggé, és egy alkalommal kiöntötte nekik a szívét, ami nagy hatással volt a fiúkra.

A szünidő a vége felé közeledett, és egyre közelebb volt a pillanat is, amikor Mac kimarad majd a vidám iskolai mókákból, amelyeket pedig annyira szeretett. Ez a tény nagyon lesújtotta Macet, ezért az unokatestvérei mindent elkövettek, hogy felvidítsák őt. Egyik délután egy kissé túlzásba is vitték. Jamie egy kosár szederrel bukdácsolt le a dombról, amelyek egyes-egyedül szedett, ahogy ezt fekete ujjai és szája is tanúsították. Will és Geordie behozták a kiskutyáikat, hogy azok vidítsák fel a beteget a nehéz órákban, a három idősebb fiú pedig bejött megtárgyalni a baseballt, krikettet, és más efféle dolgokat, amelyek csak jobban emlékeztették a beteget arra, mit kell nélkülöznie.

Rose előzőleg kikocsizott Alec bácsival, aki kijelentette, hogy lassan olyan sápadt lesz, akár a krumpli csíra a pincében, annyi időt tölt a sötét szobában. Ám a lány gondolatai egész idő alatt a páciensénél jártak, és abban a pillanatban, ahogy megérkezett, rohant is fel hozzá. A szobában teljes zűrzavar uralkodott.

A lehető legjobb szándékkal ugyan, de a fiúk több rosszat tettek, mint jót, és a látvány, amely Rose szeme elé tárult, igencsak megdöbbentő volt. A kiskutyák csaholtak, a kisebb fiúk ugrándoztak, a nagyobbak pedig mind egyszerre beszéltek. A függönyöket elhúzták, mindenfelé feketeszeder hevert a földön. Mac szemvédője félig lecsúszott, az arca kipirult, a hangulata paprikás volt, és ő volt a leghangosabb, ahogy Steve-vel azon vitatkozott, hogy kölcsönadjon-e neki néhány könyvet, amelyeket már úgysem tud használni.

Márpedig Rose ezt a szobát a saját felségterületének tartotta, és olyan hevesen csapott le a betolakodókra, hogy az teljesen váratlanul érte, és azonnal lecsendesítette a hangoskodókat. Azelőtt még sohasem látták őt kijönni a sodrából, ezért a hatás mindent elsöprő volt, s egyben komikus is. A lány ugyanis úgy terelte ki a társaságot a szobából, akár egy felbőszült kotlós, amely a tojásait védelmezi. A fiúk megszeppenve eloldalogtak, akár a kisbárányok; a kicsik sietve kirohantak, a három idősebb azonban csak a szomszéd szobába vonult vissza. Ott is maradtak, abban a reményben, hogy lehetőségük lesz mindent megmagyarázni, és bocsánatot kérni. Meg akarták békíteni a feldühödött kis hölgyet, aki az asztalokat rendezgette zajosan a szomszéd szobában.

Mialatt várakoztak, a félig nyitott ajtón keresztül nézték, hogyan szorgoskodik, és tömör, de elismerő megjegyzéseket tettek rá. Nyomasztotta őket a kár miatti megbánás, amit bár ártatlanul, de ők okoztak.

– Egy szempillantás alatt rendet rakott a szobában ez a lány. Milyen tökkelütöttek voltunk, hogy beengedtük azokat a kutyákat, és hagytuk, hogy mindent fölforgassanak – jegyezte meg Steve, miután hosszasan bámult be az ajtón.

– Szegény öreg Moly olyan képet vág, mintha rálépett volna, és nem dédelgetné őt, akár egy kiscicát. Már nem dühös az öreg harcos?— tette hozzá Charlie, amikor meghallották, hogy Mac morgolódik a „zavaros feje” miatt.

– Majd Rose helyre teszi őt is. Tőlünk azonban nem volt szép, hogy felizgattuk, utána meg elvárjuk, hogy Rose lenyugtassa. Megyek, és segítek neki, bár még nem tudom, hogyan – mondta Archie, aki nagyon levertnek tűnt, mivel lelkiismeretes fickó lévén magát hibáztatta a meggondolatlan viselkedés miatt.

– Én sem tudom. Furcsa, nem igaz, milyen képességük van a nőknek arra, hogy betegeket gondozzanak! – Charlie eltűnődött ezen a tagadhatatlan tényen.

– Mindig is nagyon jó volt Machez – kezdte Steve, önváddal a hangjában.

– Jobb, mint a saját testvére, mi? – szakította félbe Archie, aki megkönnyebbülést érzett attól, ha mások hibáira mutathat rá.

– Nos, jobb, ha te nem prédikálsz, egyikőtök sem tett többet, mint én, márpedig tehettetek volna, mivel Mac jobban kedvel titeket, mint engem. Azt mondja, hogy én mindig kiborítom, de hát nem tehetek róla, hogy ilyen vagyok – ellenkezett Steve mentegetőzve.

– Mindannyian önzőek voltunk, és elhanyagoltuk őt, úgyhogy ne veszekedjünk erről, hanem próbáljunk meg változtatni ezen – mondta Archie, nagylelkűen magára vállalva a hiba egy részét, noha ő kevésbé volt figyelmetlen, mint a többiek.

– Rose bezzeg kiállt mellette, ahogy kell, és nem csoda, hogy Mac legszívesebben őt tudja maga mellett. Én is így lennék vele, ha engem ért volna ilyen balszerencse – tette hozzá Charlie, érezve, hogy eddig igazságtalan volt a „kicsikével”.

– Megmondom én, mi a helyzet, fiúk. Nem viselkedtünk elég szépen Rose-zal, és ezt most jóvá kell tennünk valahogyan – mondta Archie, aki mindig lelkiismeretesen rendezte az adósságait, még akkor is, ha csak egy lányról volt szó.

– Nagyon sajnálom, hogy kicsúfoltam őt a babája miatt, amikor Jamie előszedte, és hogy bőgőmasinának neveztem őt, amikor megsiratta a halott kiscicát. De a lányok olyan libák néha, hogy nem tudtam megállni – mondta Steve, férfiasan bevallva a bűneit, készen arra, hogy jóvátegye azokat; csak tudná, hogyan.

– Térdre borulok előtte, és a bocsánatáért fogok esedezni, amiért gyerekként bántam vele. Talán ez is kihozta a sodrából. Csak most gondolok bele, hogy mindössze egy-két évvel fiatalabb nálam. De hát olyan kicsi és csinos, hogy mindig játék babának tűnik nekem. – Herceg ezzel végigmérte saját nyúlánk termetét, amely mellett Rose valóban eltörpült.

– Annak a játék babának nagyon jó szíve van, és éles esze is, jobb, ha tudod. Mac azt mondja, hogy néhány dolgot gyorsabban felfog, mint ő; és anya úgy véli, hogy egy különlegesen kedves lány. Így aztán semmi okod rá, hogy fenn hordd az orrod, Charlie, habár tényleg jó magas vagy, Rose mégis jobban szereti Archie-t, mint téged. Azt mondta, azért, mert Archie tisztelettel bánt vele.

– Steve olyan, mint egy mérges kiskakas, de ne izgasd fel magad, fiacskám, mert azzal nem mész semmire. Természetes, hogy mindenki a Főnököt kedveli a legjobban, ez így van rendjén; kupán is vágnék mindenkit, aki nem így gondolja. Tehát nyugodj le, Úrfi, és a saját modoroddal törődj, mielőtt másokét kritizálod.

Így szólt Herceg méltóságteljesen, és kifogástalan modorban, mialatt Archie szerényen hallgatta rokona hízelgő véleményét, és Steve is megadta magát, úgy érezve, hogy megtette kötelességét unokafivérként és testvérként egyaránt. Rövid csend állt be, s ekkor Jane néni lépett be a szomszéd szobába egy bőségesen megrakott tálcával, és hozzálátott, hogy megetesse nagyra nőtt fiókáját. Ez a tevékenységet megtartotta magának, senkivel sem osztotta meg.

– Ha van még egy kis időd, gyermekem, szeretném, ha kerítenél Macnek friss ruhát. Ezen van egy nagy szederfolt, és tisztának kell lennie, mivel holnap kimehet, ha felhős lesz az ég – mondta Mrs. Jane, miközben vastagon megkent egy pirítóst, Mac pedig kilötyögtette a teáját, de senki nem rótta meg ezért.

– Igen, nénikém – válaszolta Rose szelíden. A fiúk alig hittek a fülüknek: ez ugyanannak a lánynak a hangja, aki nemrég azt kiabálva zavarta ki őket a szobából, hogy „kifelé innen, mindenki”?

Nem maradt idejük feltűnés nélkül kisurranni, mielőtt Rose belépett volna a nappaliba, ahol egy szó nélkül leült a kézimunkaasztalhoz. Mulatságos volt látni, milyen pillantásokat vetett a három hórihorgas fiú a törékeny teremtésre, aki higgadtan zöld selyemcérnát fűzött egy tűbe. Mindannyian szerettek volna mondani valamit, ami kifejezi a bűnbánatukat, de egyik sem tudta, hogyan kezdje. Egyértelmű volt Rose arckifejezéséből, hogy mindaddig hűvös távolságtartással viseltet irántuk, amíg annak rendje-módja szerint meg nem békítik. A hallgatás kezdett nagyon kínossá válni, amikor Charlie – akinek a legjobb beszélőkéje volt, így igazi békéltetőként léphetett fel – lassan térdre ereszkedett előtte, öklével a mellét verte, és megtört hangon így szólt:

– Kérlek, most az egyszer bocsáss meg, ígérem, soha többé nem teszek ilyet.

Rose-nak nagyon nehéz volt megőriznie a komolyságát. Visszafogottan válaszolt:

– Mactől kellene bocsánatot kérned, nem tőlem. Nem engem bántottál meg ugyanis; és igazán nem csodálkoznék, ha ő bizony nagyon a szívére vette volna. Ráengedtétek a fényt, felfordítottátok a szobáját, és olyasmikről beszéltetek neki, ami csak elkeserítette.

– Valóban úgy gondolod, hogy megbántottuk őt, kedves rokon? – kérdezte Archie aggodalommal a szemében, míg Charlie bűnbánóan kuporodott le az asztal lábához.

– Igen, úgy gondolom, mivel most rettenetesen fáj a feje, a szemei pedig olyan vörösek, mint… mint ez a tűpárna – válaszolt Rose, és nyomatékul beleszúrta a tűjét az eperszínű, kitömött flanel gombócba.

Steve a haját tépte, bár csak jelképesen, valójában csupán féltett csokornyakkendőjét ragadta meg, majd kioldotta, mintha ez lenne a legnagyobb büntetés, amelyet kiróhat magára ilyen rövid idő alatt. Charlie lerogyott a földre, drámai hangon azt kérve, hogy valaki vigye el, és akassza fel. Ám Archie, aki a legrosszabbul érezte magát, egy szót sem szólt, de magában megfogadta, hogy addig fog felolvasni Macnek, míg a saját szemei is olyan vörösek lesznek, mint száz tűpárna együttvéve.

Amikor látta, milyen mély hatást tett, ahogy a bűnösökkel bánt, Rose úgy érezte, hogy már engedhet, és megvillantott előttük némi reménysugarat. Nem tudta megállni, hogy ne taposson egy kicsit a földön heverő Hercegre, legalábbis szavakkal, mivel ő gyakrabban megbántotta a lányt, mint amit egyáltalán észrevett. Barackot nyomott a fejére, és hihetetlen fölényesen így szólt:

– Ne butáskodj, kelj fel! Majd én megmondom, mit tegyél, ami sokkal hasznosabb, mint a földön fetrengeni és összeszöszözni a ruhádat.

Charlie engedelmesen felült a lábszárára, a többi bűnös pedig közelebb húzódott, hogy jobban hallják az igét, amelyet a lány hirdetni készült. Rose, akinek szívét ellágyította ez az alázat, a lehető leganyáskodóbb hangon szólt hozzájuk:

– Na most, fiúk, ha valóban jót akartok tenni Mackel, ez csak egyféleképpen lehetséges. Ne beszéljetek neki azokról a dolgokról, amikre ő már nem lesz képes, és ne számoljatok be neki arról, milyen jól mulattatok a buta labdátokat ütögetve. Vegyetek valami jó könyvet, és olvassatok föl neki. Biztassátok az iskolával kapcsolatban, és idővel ajánljátok fel neki, hogy segédkeztek a tanulásban. Ez nektek jobban menne, mint nekem, mivel én csak egy lány vagyok. De ne tanuljatok vele görögöt vagy latint vagy bármi olyasmit, amitől megfájdulhat a feje.

– Igen, de te egy csomó dolgot jobban csinálsz, mint mi, már bebizonyítottad – mondta Archie olyan elismerő tekintettel, amely nagyon jól esett Rose-nak, mégsem tudta megállni, hogy ne tegyen Charlie-nak egy jól irányzott megjegyzést. Felszegve a fejét, és az ajkát biggyesztve, amely pedig már szívesebben mosolygott volna, így szólt:

– Örülök, hogy így gondolod, pedig csak egy furcsa csirke vagyok.

Ettől a csípős megjegyzéstől Herceg elrejtette az arcát szégyenében, Steve pedig kihúzta magát, abban a büszke tudatban, hogy ez kivételesen nem neki szólt. Archie nevetett, és Rose, látva, hogy egy vidám, kék szempár csillog felé a barna kezek mögül, barátságosan megcibálta Charlie fülét, s egyúttal átnyújtotta a béke olajágát.

– Mostantól mindannyian jók leszünk, és szép dolgokat találunk ki szegény Mac szórakoztatására – mondta, és olyan megnyerőén mosolygott, hogy a fiúk úgy érezték, mintha a nap hirtelen előbújt volna egy sötét felhő mögül, és ragyogó fénnyel árasztana el mindent.

A vihar megtisztította a levegőt, nyugodt időszak következett, amely alatt mindenféle meglepőbbnél meglepőbb terveket eszeltek ki, mindegyiket szegény Mac lehetséges felvidítására. Rose volt a vezérlő csillaguk, akire mindnyájan a legengedelmesebb alázattal tekintettek. Természetesen ez a derűs és békés korszak nem tarthatott sokáig, de ameddig tartott, nagyon kellemes volt, és mindenkire, akinek része volt benne, a lehető legjobb hatással volt.

– No, meg is van, készen áll holnapra. Nagyon remélem, hogy felhős idő lesz – mondta Rose, befejezve az új szemtakarót, amelynek a készítését a fiúk nagy érdeklődéssel figyelték.

– Én napsütéses időt rendeltem, de majd megmondom az időjárás-felelősnek, hogy változtassa meg. Engedelmes fickó, meg fogja tenni, ne nyugtalankodj! – mondta Charlie, aki visszanyerte a régi, csipkelődő modorát.

– Te könnyen viccelődsz, de hogy tetszene, ha egy ilyen sötétítőt kellene viselned hosszú hetekig, uram? – Rose azzal hűtötte le az újra elszemtelenedő fiút, aki egy párnán ült a lábánál, hogy a szemére húzta az ellenzőt.

– Ez borzalmas! Vedd le, vedd le! Nem csoda, hogy az öregfiú nincs túl jó kedvében, egy ilyen vacakkal a szemén – Charlie olyan komoly képpel nézte a kezében lévő „kínzóeszközt”, hogy Rose gyengéden elvette tőle, és elment, hogy jó éjszakát kívánjon Macnek.

– Hazakísérem Rose-t, mivel már sötétedik, és eléggé félős – mondta Archie, egészen megfeledkezve arról, hogy milyen gyakran nevették ki emiatt a lányt.

– Azt hiszem, nekem kellene mennem, mivel az én fivéremet ápolja – vetette fel Steve, megindokolva előjogát.

– Menjünk mindannyian, annak örülni fog – javasolta Charlie hirtelen kitörő lovagiassággal, amely fellelkesítette a másik kettőt.

– Menjünk! – kiáltották kórusban, és így is tettek, Rose legnagyobb meglepetésére, és titkos megelégedésére. Ámbár Archie volt az egyetlen, aki törődött is vele, mivel a másik kettő kerítéseken ugrált át, versenyt futott, és birkózott egész úton.

Mikor elérték az ajtót, lecsillapodtak, szívélyesen kezet ráztak, meghajoltak, és a legnagyobb eleganciával és méltósággal eltávoztak. Rose, midőn egyedül maradt, kislányos elégedettséggel azt mondta magában:

– Nos, ezt már szeretem, mikor így viselkednek velem.

XIII. FEJEZET

Egy kényelmes kuckó

A szünidőnek vége lett, és a fiúk visszamentek az iskolába, otthagyva a kesergő Macet. Mostanra kijöhetett az elsötétített szobából, de kék lencséjű szemüveget kellett viselnie, amelyen keresztül mindent homályosan látott. Ez átvitt értelemben is igaz volt, mivel semmi mást nem tudott csinálni, mint sétálgatni fel-alá, és elütni az időt anélkül, hogy a szemeit használná. Bárki, aki valaha is ilyen életvitelre kényszerült, tudhatja, milyen kellemetlen, és megértheti, milyen lelkiállapotban volt a fiú, amikor elkeseredetten azt mondta Rose-nak:

– Ha nem találsz ki valami új tevékenységet vagy szórakozást nekem, a falba verem a fejem, erre mérget vehetsz.

Rose Alec bácsihoz rohant tanácsért, aki az ápolónőt és betegét egyaránt egyhónapos vakációra utalta be a hegyek közé, Jessie néni és Jamie kíséretében. Nózi és az édesanyja is csatlakoztak, és az egyik napsütéses szeptemberi reggelen hat nagyon jókedvű utas szállt fel a portiandi expresszre. Két mosolygó édesanya, megrakodva uzsonnás kosarakkal, egy csinos, fiatal lány, könyveket tartalmazó csomaggal a karján, egy magas, vékony fiú, akinek a kalapja a szemébe volt húzva, és két kicsi gyermek, akik rövid lábaikat kinyújtva ültek előttük, és pufók arcukon kimondhatatlan öröm sugárzott, azt hirdetve: tényleg utazunk!

Különlegesen csodálatos naplemente köszöntötte őket, amikor egy hosszú, utazással telt nap után behajtottak a széles, zöld kapun, ahol egy fehér mén, egy tarka tehén, két macska, négy kiscica, rengeteg tyúk és egy tucat ember, öreg és fiatal élte vidám életét. Mindenki barátságosan biccentett és mosolygott, és egy élénk, idős hölgy megcsókolta az újonnan érkezetteket, majd szívélyesen így szólt:

– Na már most, rettentően örülök, hogy találkoztunk! Jöjjenek be, és pihenjenek le. Egy szempillantás múlva vacsorázunk, bizonyára nagyon fáradtak. Lizzie, vezesd föl a vendégeket; Kitty, szaladj, és segíts apádnak behordani a csomagokat! Jenny és én megterítjük az asztalt, mire lejönnek. Egyem a szívüket a kicsikéknek, meg akarják nézni a cicákat. Mindjárt megnézhetitek!

A három takaros leányzó valóban rohant a szolgálatukra, és mindenki azonnal otthon érezte magát, a vendéglátók olyan szívélyesek és kedvesek voltak. Jessie néni a kézzel szőtt szőnyegekről, takarókról és a kecses bútorokról lelkendezett, Rose nem tudott elszakadni az ablakoktól, mivel mindegyikből csodálatos kilátás nyílt. A kicsik egy csapásra összebarátkoztak az ottani gyerekekkel, akik kiscsirkékkel és kiscicákkal megrakodva annak rendje-módja szerint üdvözölték őket.

Egy kürt szava hívta őket vacsorázni, és népes társaság – amelybe a kis Campbelleken kívül még hat gyerek tartozott – gyűlt össze az ebédlőben, a hegyvidékre jellemző farkasétvággyal és túláradó jókedvvel. Lehetetlen volt bárki számára komolynak vagy félénknek maradni, mivel a vidámság úgy áradt, hogy mindenkiből kimosta a tartózkodást vagy a szomorúságot. Atkinson mama, ahogyan a vendéglátójukat nevezték, volt a leghangosabb, de a legszorgalmasabb is. Folyton felugrált, hogy kiszolgálja a gyerekeket, hogy valami új fogást hozzon be, vagy, hogy kizavarja a jószágokat, amelyek annyira barátságosak voltak, hogy a mén bejött az ajtóba cukrot koldulni, a macskák pedig a vendégek ölébe telepedtek, és epekedő pillantásokat vetettek az ételre. A tyúkok megtisztították a konyha padlóját a morzsáktól, és boldog kotkodácsolással vettek részt a társalgásban. Vacsora után mindenki kiment, hogy megcsodálja a naplementét, amíg eltűnt a csodálatos vérvörös szín, és szúnyogok döngicsélése jelezte, hogy ideje nyugovóra térni. Egy orgona hangja lepte meg az újonnan érkezetteket, és a nappaliban ott találták Atkinson papát, aki édes dallamokat játszott a kicsiny hangszeren, amelyet ő maga készített. Az összes gyerek köréje gyűlt, és a szép hangú nővérek vezetésével gyönyörűen énekeltek egészen addig, míg Nózi el nem aludt az ajtó mögött, és Jamie egy hangosat ásított a kedvenc dala kellős közepén, amikor ott tartottak, hogy:

Búgtak a kis galambok, a kislány válaszolt,

mind az öreg fenyő tetejéről.

Az idősebb vendégek, mivel fáradtak voltak, a gyerekekkel együtt mentek ágyba, és úgy aludtak a háziszőttes lepedőkön, amelyeket Atkinson mama készített, mint a bunda. Talán valami nyugtatóporral is megszórta őket, olyan mély és édes volt rajtuk az álom.

Másnap kezdődött az egészséges, szabad ég alatti élet, amely csodát tud tenni a fáradt elmével és a törődött testtel. Az időjárás tökéletes volt, a hegyi levegő olyan élénkké tette a gyerekeket, hogy úgy ugrándoztak, akár a kisbárányok. Az idősebbek mosolyogva sétáltak, és időről-időre azt mondták egymásnak: „Hát nem csodálatos?” Még Mac is, aki világéletében lomha volt, kerítéseken ugrált át, mintha nem tudna ellenállni nekik, és amikor Rose utána rohant a széles karimájú kalappal, azzal állt elő, hogy menjenek be az erdőbe, és vadásszanak vadmacskára.

Jamie és Nózi azonnal felvételt nyert a Kényelmes kuckó Gyalogezredbe – egy igazán nagyszerű társaságba, amelyben kizárólag tisztek voltak, akik mind kalapot viseltek, zászlókat hordtak, kardokkal hadonásztak vagy doboltak. A legsötétebb lelket is felderítette volna a látvány, amikor ez a gáláns sereg teljes fegyverzetben kimasírozott Dove kapitánnyal – egy komoly képű, nagyfejű tizenegy éves fiúval, aki tábornokként vezényelte a csapatot, amely engedelmesen, bár nem túl gyakorlottan végre is hajtotta parancsait. A kis Snow gyerekek nagyon jól csinálták, és Jack Dove hadnagy különösen szép látvány volt, nemkülönben Frank, a dobos, aki a ház lóti-futija volt, és teljes szívvel püfölte hangszerét. Jamie már gyakorlottnak számított, és egyből százados lett belőle, ám a legjobb köztük Nózi volt, akit a közönség ösztönösen megtapsolt, amint fölbukkant a sor végén, kalapja félig a szemére csúszva, zászlója a vállán, fakardja pedig egyenesen a levegőben. Arca sugárzott, és minden loknija vidáman lengett, amint kövér lábaival igyekezett férfiasan tartani a lépést.

Mac és Rose szedret szedtek az út menti bokrokról, amikor a katonák arra masíroztak, anélkül hogy észrevették volna őket. A gyümölcsszedők persze látták az egyszerre kedves és komikus jelenetet. Kissé távolabb volt a családi temető, amely jellemző ezen a vidéken. Pontosan mellette Fred Dove kapitány megálljt parancsolt, s ezt a következő szavakkal magyarázta:

– Ez itt egy temető, és helyénvaló, ha a dobok elhalkulnak, a zászlókat pedig leengedjük, amint elhaladunk mellette. Jobb, ha a kalapunkat is levesszük, azt hiszem, így sokkal illendőbb lesz.

– Hát nem édesek? – suttogta Rose, ahogy a kis csapat elvonult, gyászos dobpergéssel, zászlókat és kardokat leeresztve, kicsi fejük fedetlenül, és gyermeki arcukon, ahogy a levelek árnyékot vetettek rájuk, teljes átszellemültség.

– Kövessük őket, és nézzük meg, mit csinálnak! – javasolta Mac, aki egy alacsony falon üldögélt jóllakva szederrel, amely nagyon finom volt, de már eltelt vele.

Így hát követték őket, és hallották, hogy a dobszó élénkebbé válik, látták, hogy a zászlók újra fent lobognak, miután elhagyták a temetőt, és figyelték, ahogy a kis társaság bemegy a romos templomba, amely három erdei út kereszteződésében állt. Csakhamar énekszó hangjai késztették sietségre a kint lévőket. Odalopóztak a templomhoz, és belestek az egyik törött ablakon.

Dove kapitány fent állt a régi fa szószéken, ünnepélyesen végigtekintett kis csapatán, amelynek tagjai, miután begyömöszölték fegyvereiket a padokba, leültek, és nagy átéléssel, lelkesen elénekelték az egyik vasárnapi iskolai himnuszt.

– Most pedig imádkozzunk – mondta Dove kapitány olyan áhítatosan, akár egy tábori lelkész, és karba téve a kezét egy olyan imába kezdett, amelyről azt gondolta, mindenki ismeri. Kitűnő imádság volt ez, de nem túlságosan illett a napszakhoz, mivel így kezdődött:

Én Istenem, jó Istenem, lecsukódik már a szemem.

Mindenki csatlakozott az imához, és felemelő látvány volt, ahogyan a kicsik lehajtották fürtös fejüket, és a jól ismert szavakat mormolták. Rose szemébe könnyek szöktek, ahogy nézte őket, Mac pedig akarata ellenére levette a kalapját, majd rögtön a fejébe csapta megint, mintha szégyellné kimutatni az érzelmeit.

– Most pedig egy rövid igét fogok elmondani, amelynek a lényege a következő: a kisgyermekek szeretik egymást. Megkértem mamát, hogy adjon nekem egy prédikációt, és ő úgy gondolta, ez megfelelő lesz. Így most üljetek nyugodtan, én pedig elmondom. Marion, ne sutyorogj, hanem hallgass rám! Az a lényeg, hogy jónak kell lenni egymáshoz, és be kell tartani a játékszabályokat. Nem szabad veszekedni, ahogy ma reggel is tettük a kocsi miatt. Jack nem vezetheti azt állandóan, és nem szabad feldühödnie, csak azért, mert én Frankkel szeretek menni. Annette-nek néha muszáj lónak lennie, nem lehet mindig kocsis; továbbá Willie is belenyugodhatna abba, hogy Marion mellé építse a házát, mivel ő úgyis ezt fogja tenni, így kár is ezen vitázni. Jamie jó fiúnak látszik, de őt is kiprédikálom, ha nem lesz az. Nem, Nózi, nem illik puszilkodni a templomban, sem a kalapot feltenni. Mindannyian emlékezzetek rá, amit most mondtam, mivel én vagyok a kapitány, és hallgatnotok kell rám.

Ekkor Jack hadnagy szólalt meg, lázadó hangon:

– Kit érdekel, hogy az vagy, jobb, ha magaddal foglalkozol, és azt is elmondod, hogyan vetted el a kantáromat, és hogyan vetted ki a legnagyobb fánkot, no és te sem tartottad be a szabályokat, amikor kocsikáztunk.

– Igen, és megütötted Franket, láttam – sipítozta Willie Snow felállva a padból.

– No és elvetted a könyvemet, és eldugtad, mert nem mentem veled hintázni, amikor ahhoz volt kedved – tette hozzá Annette, aki a legidősebb Snow gyerek volt.

– Nem fogom a házamat Willie-é mellé építeni, ha ő nem akarja, és akkor mi van? – szólt a kis Marion, csatlakozva a lázadáshoz.

– Én pedig megpuszilom Dimmyt! És azért raktam fel a kalapomat, mert egy tű megszúrt benne – kiabált Nózi, Jamie hiába próbálta elhallgattatni őt.

Dove kapitányt láthatólag meglepte ez a hirtelen fegyelmezetlenség, ám mivel méltóságteljes és nyugodt személy volt, elejét vette a kitörni készülő lázadásnak, méghozzá nagy taktikai érzékkel, a következőképpen:

– Most pedig énekeljük el a záró himnuszt, azt, hogy Isten áldjon mindenkit. Ezt mindenki ismeri, tehát énekeljétek szépen, aztán megyünk ebédelni.

Azonnal helyreállt a béke, és a felhangzó ének elnyomta Rose és Mac elfojtott nevetését, akik nem voltak képesek megőrizni a komolyságukat a figyelemre méltó ceremónia végére. A tizenöt perces pihenő lehetetlenné tette a csapat számára, hogy ugyanolyan csendben meneteljenek ki a templomból, mint ahogy bejöttek. Vagyis meg kell vallani, hogy az egész alakulat olyan gyorsan iszkolt haza, ahogy csak a lábuk bírta, és csakhamar az ebédjüket fogyasztották. Fogalmuk sem volt róla, mit nevezett Jamie – akit egyébként teljesen lenyűgözött a prédikáció – a kapitány szép manőverének.

Meglepő volt, mennyi elfoglaltságot találtak mindannyian a Kényelmes kuckóban. Mac pedig ahelyett, hogy egy függőágyban heverészett volna, és felolvastatott volna magának, ahogy azt előtte elképzelte, a legtevékenyebb volt mind közül. Meghívták, hogy felügyelje, és térképezze föl Skeeterville-t, amelyet a gyerekek építettek fel egy tőzegáfonya-ültetvényen. Nagyon szórakoztatónak találta, hogy kis utakat tervezzen, telkeket jelöljön ki, felügyelje a csatornázási munkákat, és tárgyaljon az „illetékesekkel” a közintézmények legmegfelelőbb elhelyezéséről. Mac ugyanis még mindig kisfiú volt, tizenöt éves kora és könyvszeretete ellenére.

Azután horgászni ment egy joviális öregúrral a vadnyugatról, és habár náthán kívül más egyebet ritkán kaptak el, nagyon jól érezték magukat a nem létező pisztrángokat hajkurászva a patakban. Mac érdeklődni kezdett a földrajz iránt, mindenféle követ és sziklát megvizsgált, bölcsen értekezve „a rétegekről, földtani korszakokról és fosszilis maradványokról”. Rose azonban leveleket és zuzmókat gyűjtött, és leckéket adott a fiúnak botanikából, cserébe a földrajzleckékért.

Nagyon vidám életet éltek tehát, mivel az Atkinson lányok egyfajta folyamatos pikniket szerveztek, méghozzá olyan nagyszerűen, hogy soha senki nem unta meg. Így hát a vendégeik megerősödtek, és jóval a hónap letelte előtt nyilvánvalóvá vált, hogy dr. Alec a megfelelő gyógymódot írta elő a betegeinek.

XIV. FEJEZET

Egy boldog születésnap

Október tizenkettedike Rose születésnapja volt, de úgy tűnt, senki nem tartja észben ezt az izgalmas adatot, a lány pedig tapintatosabb volt annál, hogy megemlítse. A jeles nap előestéjén úgy aludt el, hogy nem tudta, fog-e ajándékot kapni bárkitől. Erre a kérdésre már kora reggel választ kapott, mivel arra ébredt, hogy valaki megsimogatta az arcát, és ahogy kinyitotta a szemét, egy kis fekete-fehér figurát látott a párnáján. A teremtmény kerek, fekete szemeivel meredt rá, ami olyan volt, mint egy pár szeder, és egy kis puha mancs ütögette az orrát, hogy felhívja magára a figyelmét. Kitty Comet volt az, a legédesebb kiscica, amelynek láthatóan küldetése volt, mivel egy rózsaszín masni díszelgett a nyakán, amelyhez egy cetli volt tűzve. A papírdarabon ez állt: Miss Rose-nak, Franktól.

Rose nagyon megörült neki, de ez csak a móka kezdete volt. Egész nap meglepetések és ajándékok bukkantak elő a lehető legváratlanabb helyekről, mivel az Atkinson lányok nagyon találékonyak voltak, Rose pedig a kedvencük volt. A legszebb ajándékot azonban útban a Szeles-hegy csúcsa felé kapta, amikor úgy döntöttek, hogy piknikeznek egyet a különleges alkalom tiszteletére. Három megrakott kosárral indultak el rögtön reggeli után. Mindenki velük tartott, ki-ki elhatározva, hogy felejthetetlenné teszi ezt a napot. Különösen igaz volt ez Atkinson mamára, akin egy akkora kalap volt, amely esernyőnek is beillett volna és magával hozta a kürtjét, hogy össze tudja terelni a nyáját ebédidőben.

– Én elviszem a nénikémet és jó néhány gyereket, így neked pónival kell jönnöd. De kérlek, maradj le tőlünk, amikor az állomás felé megyünk, mivel egy csomag érkezik, és azt nem szabad meglátnod vacsoráig. Nem bánod, ugye? – mondta Mac, aki bizalmasan félrevonta őt a készülődés zűrzavara közepette.

– Egyáltalán nem – válaszolt Rose. – Máskor nagyon rosszul esne, ha azt mondanák, hogy tartsam távol magam, de a születésnap és a karácsony kivétel. Ekkor a mulatság része, hogy nem látunk és nem hallunk semmit, olykor még a sarokba is beparancsolnak. Egy pillanat, és készen is vagyok, Pápaszem.

– Várakozz a nagy juharfa alatt, amíg nem szólok, akkor nem láthatsz meg semmit – tette hozzá Mac, miközben felsegítette a lányt a saját pónijára, amelyet az apja küldött a fiú után. Barkis olyan szelíd és kezes volt, hogy Rose szégyellte magát, amiért félt a lovaglástól. Azért tanulta meg, hogy meglepje dr. Alecet, mikor hazaérnek. Rengeteget ügetett a kis pónival, messze a dombokon túl, Mac kíséretében, aki azonban jobban kedvelte Mr. Atkinson öreg sorreljét.[6]

Felkerekedtek hát, és mikor a vörös juharhoz értek, Rose engedelmesen megállt, ám azt nem tudta megállni, hogy egy pillantást vessen a tiltott irányba, mielőtt Mac szólt volna, hogy szabad. Valóban, ott volt egy hatalmas csomag az ülés alatt, majd meglátott egy magas férfit is, akit Mac sietve rejtett el a kocsi mélyébe. Egy pillantás elég volt, és Rose egy örömkiáltással újra az úton ügetett, olyan gyorsan, ahogyan csak Barkis bírta.

Most aztán meglepem a bácsikámat – gondolta. – Kecsesen odalovagolok hozzá, és megmutatom neki, hogy mégsem vagyok olyan gyáva.

Ettől a céltól vezérelve nógatta Barkist, amelyet csak még jobban megvadított, hogy a lány hagyta szabadon rohanni, le a meredek, köves úton. Az érkezés nagy siker lett volna, ha abban a pillanatban, amikor Rose meg akart állni, és köszönni, néhány kótyagos tyúk nem keresztezte volna az utat hangos kotkodácsolással. Ettől Barkis megijedt, és olyan hirtelen állt meg, hogy óvatlan lovasa szurtos kupacként ért földet egyenesen a megdöbbent sörrel orra előtt.

Rose már fel is pattant, mielőtt Alec bácsi kiugorhatott a kocsiból, és poros karját a férfi nyaka köré fonta a rohanástól elakadó lélegzettel:

– Ó, bácsikám, úgy örülök, hogy itt vagy. Ez sokkal jobb, mint egy kocsiderék ajándék. Olyan kedves tőled, hogy eljöttél!

– De nem ütötted meg magad, gyermekem? Jó nagyot estél, félek, hogy megsérültél – válaszolt a doktor, telve aggódó szeretettel, miközben büszkén végigmérte a lányt.

– Csak a büszkeségem sérült, a csontjaim épek. Milyen kár! Úgy terveztem, hogy szépen érkezem meg, ahogyan kell, de azok a buta tyúkok mindent elrontottak – mondta Rose csalódottan és kissé viharverten.

– Nem hittem a szememnek, amikor megkérdeztem, hol vagy, Mac pedig rámutatott egy kis amazonra, aki hihetetlen sebességgel vágtatott le a domboldalon. Semmivel sem szerezhettél volna nekem nagyobb örömöt; igazán boldoggá tett a látvány, milyen jól lovagolsz. Most pedig nyeregbe szállsz újra, vagy tegyük ki Macet, és te beülsz hozzánk? – kérdezte Alec bácsi, mivel Jessie néni javasolta, hogy induljanak, a többiek ugyanis már sürgették Őket.

– A büszkeség csorbát szenvedett, jobb, ha nem próbálkozik újra, hölgyem – mondta Mac, aki nem hagyta volna ki ezt a remek alkalmat a csipkelődésre.

Az lehet, hogy csorbát szenved, de azt nem tudom, hogy a boka is mindig kificamodik-e? – gondolta Rose, hősiesen leplezve fájdalmát, amint méltóságteljesen válaszolt:

– Jobban szeretnék lovagolni. Gyerünk, és lássuk, ki ér oda előbb.

Ekkor már föl is pattant, el is indult, és mindent megtett, hogy feledtesse az esését azzal, hogy egyenes derékkal ült, könyökét leeresztve, fejét felszegve, és átvéve a könnyedén tovaügető Barkis mozgását.

– Látnod kellene, hogyan ugrat át a kerítéseken, és hogyan versenyez, amikor együtt lovagolunk. Szökellni is tud, akár egy szarvas, ha fogócskázunk. Úgy ugorja át a köveket, és úgy üti el a labdát, akár én – mondta Mac, válaszul a nagybácsi dicsérő szavaira.

– Attól tartok, azt fogod hinni, hogy túlságosan fiús lett, Alec, de igazán olyan boldognak és egészségesnek tűnik, hogy nem volt szívem megfeddni ezért. Senki nem számított rá, hogy így összeszedi magát, olyan egészséges, mint a makk. Azt mondja, úgy tele van energiával, hogy muszáj rohannia és kiabálnia, akár illendő, akár nem – tette hozzá Mrs. Jessie, aki évekkel azelőtt maga is csinos kis süvölvény volt.

– Nagyon jó! Nagyon jó! Ez a legjobb hír, amelyet mondhattál – és dr. Alec elégedetten dörzsölte a tenyerét. – Hagyd, hogy annyit fusson és kiabáljon, amennyit csak akar; ez az egészség biztos jele, és olyan természetes egy gyermeknél, mint egy kis egészséges kölyökállatnál. A fiús lányokból általában erős nők lesznek, én pedig sokkal szívesebben látnám Rose-t focizni Mackel, mint egy hímzőráma fölé görnyedni, ahogy az az affektáló penészvirág, Annabel Bliss teszi.

– No, de nem focizhat már hosszú ideig. Nem szabad megfeledkeznünk róla, hogy hamarosan nőiesebb elfoglaltságokat kell találni számára – kezdte Mrs. Jessie.

– Már Mac sem focizhat sokáig, de annál jobban megállja majd a helyét az üzleti életben, ha ebben edződik. Könnyebb befejezni egy mestermunkát, ha erős alapokon nyugszik, viszont akár be is aranyozhatod a művedet, ha az állványzat roskadozik. Biztos vagyok benne, hogy igazam van, Jessie, és ha a következő hat hónapban is olyan jól haladok a kislányommal, mint eddig, akkor a kísérletem sikeres lesz.

– Biztosan az lesz, hiszen ha összehasonlítom ezt a ragyogó, hamvas arcot azzal a sápadttal, amelytől nemrégen még a szívem is majd' megszakadt, hát bármilyen csodában hinni tudnék – mondta Mrs. Jessie, amikor Rose körülnézett, és körbemutatott, jelezvén a csodálatos kilátást. Olyanok voltak az orcái, mint az érett almák a közeli gyümölcsösben, szemei, akár az őszi égbolt, lányos termetének minden porcikájából életerő sugárzott.

Miután megmásztak a sziklákat, egy tisztáson, nomád körülmények között fogyasztották el ebédjüket, amelynek az elkészítésében a kisebbek is boldogan segédkeztek. Atkinson mama feltette a kötényét, feltűrte az ingujját, és olyan jókedvűen látott munkához, mintha csak a saját konyhájában volna. Vizet forralt egy faállványra akasztott kannában, amely alá tobozokból és rőzséből raktak tüzet. Ezalatt a lányok megterítettek a mohás sziklán, kirakodva mindent, ami szem-szájnak ingere. A gyerekek mindenkinek láb alatt voltak, amíg a kürt hangjára azonnal le nem telepedtek, akár egy csapat éhes kismadár.

Mihelyt a vidám ebédnek és az azt követő rövid pihenőnek vége volt, egyhangúlag megszavazták, hogy játsszanak színházasdit. Két magas fenyő közötti tisztást választottak színhelyül. Kendőket akasztottak fel, mindenkitől összegyűjtöttek valamit, elkülönítették a színészeket és a közönséget, majd gyorsan kiválasztottak egy szót.

Az első jelenetben Mac lépett föl, aki nagyon levertnek látszott, szakadt ruhákat hordott, és láthatóan rengeteg gond nyomta a vállát. Ezután egy föltűnő teremtmény lépett színre barna papírzacskóval a fején. A középen lévő lyukból egy kis rózsaszín orrocska kandikált elő, egy másikon keresztül fehér fogacskákat lehetett látni, fent pedig egy sötét szempár csillogott elszántan. A szája két oldalán egy-egy fűcsomó jelképezte a bajuszt, a zacskó két felső sarka pedig fülek gyanánt be volt hajtva, ahhoz pedig kétség sem férhetett, hogy a hátsójához illesztett fekete sál egy farkinca.

Ez az egyedülálló állat olyan mozdulatokat tett, mintha vigasztalná a gazdáját, és tanácsot adna neki, amelyet az végül meg is fogadott, mivel Mac lehúzta a csizmáit, és felsegítette a jószágra. Végül adott neki egy tarisznyát, megcsókolta a mancsát egy reményteli gesztussal, ezzel a teremtmény elment, olyan élethűen dorombolva, hogy mindenki egyszerre kiabálta: a Csizmás Kandúr!

– A keresett szó a kandúr volt – szólt egy hang, és a „függöny” legördült.

A következő jelenet nagyobb fejtörést okozott, mivel egy másik állat lépett be, ezúttal négykézláb, újfajta farokkal és hosszú fülekkel. Egy szürke sál takarta az arcát, ám egy kíváncsiskodó napsugár leleplezte a sál alatt megcsillanó szemüveglencséket. Az állat hátán egy távol-keleti öltözékben pompázó úriember lovagolt, akinek először némi nehézséget okozott, hogy a nyeregben maradjon, midőn a lova tovaügetett. Hirtelen egy kísértet jelent meg fehérbe öltözve, hosszú, újságpapír szárnyakkal a hátán, és aranyszínű fürtökkel a fején. Nagyszerű látvány volt, hogy amint az állat megpillantotta ezt a jelenést, hátrahőkölt, ám úgy tűnt, a lovas semmit sem lát, és kegyetlenül, ámde hiába ostorozta az állatot, mivel a kísértet útjukat állta, és a jószág moccanni sem volt hajlandó. Kisebb felfordulás következett, a végén a távol-keleti uraság beleesett egy közeli páfránybokorba, mialatt a jól nevelt állat leborult a tünemény előtt.

A gyerekeknek sejtelmük sem volt, mi lehet ez, ám Atkinson mama érdeklődő hangon így szólt:

– Akármi legyek, ha ez nem Bálám és a szamara. Rose nagyon szép angyal, nem igaz?

Szamár – nyilvánvalóan ez volt a kitalálandó szó, és ezzel az angyal visszavonult, világi elégedettséggel mosolyogva, mivel meghallotta az iménti elismerő szavakat.

A következő egy szép kis jelenet volt az erdőben eltévedt gyermekekről. Jamie és Nózi totyogtak be kéz a kézben, és mivel már sokszor elpróbálták a jelenetet, nagyon ügyesen csinálták, időről időre hangosan utasítva egymást. Bogyókat gyűjtöttek, eltévedtek, sírtak, egymást vigasztalták, majd mind a ketten lefeküdtek, és meghaltak. Szemüket tágra nyitva, kis csizmáik orrával a levegőbe mutatva nagyon megható látványt nyújtottak.

– Most pedig a vörösbegyek következnek. Te meg vagy halva, Dimmy, ezért majd én meglesem őket – hallották az egyik ártatlan elhunyt hangját.

– Remélem, hogy igyekeznek, mert egy kövön fekszem, és hangyák mászkálnak a lábamon – mormolta a másik.

Ekkor megérkeztek a vörösbegyek, piros sálakat lengetve a kezükben, és zöld levelekkel a szájukban, amelyeket óvatosan a gyerekekre helyeztek, hogy beborítsák őket. Egy tüskés szederágtól, amelyet egyenesen Nózi orrára tettek, oly vadul tüsszögni kezdett, hogy kicsi lábai a levegőbe meredtek. Jamie felkiáltott: au!, amitől a gyászoló madarak kuncogni kezdtek.

Némi tanakodás után úgy döntöttek, hogy a keresett szó biztosan a beszór, vagy a behint, majd várták, hogy eltalálták-e.

A következő jelenet Annette Snow-t mutatta ágyban fekve, aki láthatóan nagyon beteg volt. Miss Jenny játszotta az aggódó anyukát, és vidám csevegése felvidította a közönséget, amíg Mac orvosnak öltözve meg nem érkezett, nagy jókedvet okozva hatalmas órájával, fennhéjázó stílusával és lehetetlen kérdéseivel. Felírt egy orvosságot, amelynek valami kimondhatatlan neve volt, és, miután húsz dollárt kért a rövid vizitért, távozott.

Az orvosságot a beteg azonnal bevette, majd olyan rosszul lett, hogy kétségbeesett mamája elküldte a szomszédot Mindentudó Asszonyságért. A szomszéd elszaladt, és bejött egy mozgékony, idős hölgy sapkában és szemüvegben, hóna alatt gyógyfüvekkel. Ezeket mindenféle fura módon alkalmazta: egy kis priznicet ide, őrölt macskagyökeret amoda, és némi ökörfarkkórót a szenvedő torkára. A beteg azonnal jobban lett, s az imént még a halálán lévő gyermek felült, és bablevest kért. A hálás szülő ötven dollárt ajánlott a gyógyítónak, ám Mindentudó Asszonyság megvetően elutasította, és mosolyogva elment, kijelentve, hogy egy jótékony cselekedetért nem vár viszonzást, és az orvosok díja csupán humbug.

A közönség végigkacagta a jelenetet, mivel Rose nagyszerűen utánozta Mrs. Atkinsont, és a gyógyfüves kúra különösen találónak bizonyult, mivel a kitűnő hölgy mélyen hitt abban, hogy fűben-fában orvosság van, és ha megfelelően alkalmaznánk őket, az mindenkit meggyógyítana. Ám senki sem élvezte jobban az előadást, mint ő. A leleményes gyerekek eközben felkészültek a pompázatos fináléra.

A zárójelenet rövid volt, de látványos, mivel két vonat száguldott egymással szemben, és összeütköztek a színpad közepén. Ez az általános felfordulás a katasztrófa szót szemléltette.

– Most pedig játsszunk el egy szólásmondást. Én már tudok is egyet – mondta Rose, aki mindenáron ki akart tűnni Alec bácsi előtt.

Így mindenki, kivéve Macet, a vidám vadnyugati fickót, és Rose-t, elfoglalta a helyét a köveken, és megtárgyalták a jól sikerült, változatos jeleneteket, amelyekkel kapcsolatban Nózi kerek perec kijelentette, hogy az övék volt a legeslegjobb.

Öt perc múlva a függöny felgördült, és semmi más nem volt a színen, csak egy nagy barna papír egy fára tűzve, amelyre egy négy órát mutató órát rajzoltak. Egy rövid felirat alatta azt tudatta, hogy hajnali négy óráról volt szó. A közönség még alig vette észre ezt a fontos információt, amikor egy hosszú esőkabátkígyó tekergett elő egy farönk mögül. A giliszta találóbb név lenne rá, mivel a mozgása e hasznos kis állatéhoz volt hasonló. Hirtelen egy nagyon élénk és éber szárnyas jelent meg, csipkedve, csipogva és buzgón kapirgálva. Mellkasán zöld levelek voltak, a farka helyén egy nagy nyaláb az aljnövényzetből. A szárnyát egy színes sál jelezte. Igazán figyelemreméltó madár volt, peckes járású, csillogó szemű, és olyan éles hangú, hogy nyilvánvalóan halálra rémítette a hernyót, ha ugyan hernyó volt az a teremtmény. Összekuporodott, vonaglott, és igyekezett elmászni, ahogyan csak tudott, de nem volt menekvés. A zöld madár észrevette őt, örömteli hangot hallatott, lecsapott rá, majd diadalmasan odébbállt.

– Ki korán kel, aranyat lel; bár ez inkább egy hernyó volt, méghozzá akkora, hogy a madár alig bírta elcipelni – nevetett Jessie néni, mialatt a gyerekek még mindig nevettek Mac előadásán.

– Ez a bácsikám egyik kedvenc szólása, szóval az ő tiszteletére választottam – mondta Rose, előjőve a kétlábú hernyóval az oldalán.

– Nagyon okos, de mi lesz a következő? – kérdezte dr. Alec, ahogy Rose leült mellé.

– A Dove fivérek elő fognak adni egy jelenetet, amelynek címe: Egy esemény Napóleon életében, legalábbis ők így nevezték el. A gyerekek szerint nagyon felemelő, és a kis fickók remekül adják elő – válaszolt kissé leereszkedően Mac.

Egy sátor jelent meg, és előtte fel-alá járkálva egy kis őrszem, aki rövid monológban tájékoztatta a nagyérdeműt, hogy a helyzet nagy aggodalomra ad okot, és hogy aznap már több mérföldnyit menetelt, ezért mindent megadna egy kis pihenőért. Ekkor elhallgatott, rátámaszkodott a fegyverére, és úgy tűnt, hogy elaludt. Lassan le is ereszkedett álmában a földre, míg teljesen el nem feküdt a puskája mellett a fegyelmezetlen kis őrszem. Ekkor belépett Napóleon kokárdás kalapban, szürke kabátban, hosszú szárú csizmában, karba tett kézzel, szigorú ábrázattal és drámai léptekkel. Freddy Dove mindig is nagy sikert aratott ebben a szerepben, és olyan napóleoni pózban jelent meg a színpadon, hogy mindig vastapsot kapott érte. A nagyfejű fiúcska komoly, fekete szemével „kiköpött mása annak a gazember Bonapartynak”, ahogy Atkinson mama mondta.

Néhány nagyszabású tervet forgathatott császári fejében: talán egy átkelést az Alpokon, Moszkva felgyújtását, vagy egy kis kavarodást Waterloonál, mivel csendesen elmélkedve lépkedett, midőn hirtelen halk hortyogás ütötte meg a fülét. Meglátta az alvó katonát, és rámeredt, szörnyű hangon így kiáltva:

– Á, elaludt az őrhelyén! Ezért halálbüntetés jár! Meg kell halnia!

Felvéve a muskétáját, arra készült, hogy ott helyben végrehajtsa az ítéletet, hisz a császárok már csak így szokták. Ám ekkor valami az alvó, kimerült katona arcában meghatotta őt. Ez nagyon is hihető volt, ugyanis Jack, ahogy ott feküdt, nagyon szemrevaló kis katona volt. Csákója félrecsúszott, helyes kis arcán látni lehetett az erőlködést, hogy ne nevesse el magát, rózsaszín szája felett pedig egy hatalmas fekete bajusz ékeskedett. A látvány bármely Napóleonnak meglágyította volna a szívét, s ez sem hazudtolta meg magát, leeresztette a fegyverét, és nagylelkű, megbocsátó hangon így szólt:

– Bátor fickó lehet, csak most elfáradt. Hagyom őt aludni, és őrködöm helyette.

Ezzel a vállára vette a fegyverét, és a felséges személy úgy sétált fel-alá, hogy a kisebbek egészen beleborzongtak. Az őr felébredt, meglátta, hogy mi történt, és úgy gondolta, hogy neki vége. Ám a császár visszaadta a fegyverét, és megnyerő mosollyal, egy sziklára mutatva, amelyen véletlenül egy varjú üldögélt, ezt mondta:

– Légy bátor, légy éber, és ne feledd, hogy ezekről a piramisokról generációk egész sora tekint le rád! – Ezekkel az emlékezetes szavakkal eltávozott, a hálás katona pedig vigyázzba vágta magát, és gyermeki arcán hűséges odaadással tisztelgett.

A taps, amely ezt a kitűnő előadást követte, alig akart elülni, amikor egy hirtelen csobbanás és sikoltás miatt mindenki egy emberként rohant a vízeséshez, amely csobogva zuhogott le a sziklákon. Nózi megpróbált küzdeni az árral, és egy sekély részben kötött ki, ahová Jamie lovagiasan követte őt. Hasztalan próbálta kihalászni a kislányt, mind a ketten a vizet taposták, félig ijedten, félig élvezve a váratlan fürdőzést.

A baleset után sürgősen haza kellett vinni a csuromvizes gyerekeket, így a kocsikat megpakolták, és felkerekedtek, de olyan jókedvűen, mintha megrészegültek volna a friss hegyi levegőtől. Dr. Alec is erre utalt, amikor Mac megjegyezte, hogy olyan vidám, mintha pezsgőt ivott volna a szederbor helyett, amelyet egy marcipánrózsákkal ékesített torta mellett találtak Plenty néni ajándékcsomagjában.

Rose minden mulatságban részt vett, és egyetlen szempillantással vagy szóval sem árulta el, mennyire fáj a bokája. Este azonban kimentette magát a játékból, és inkább Alec bácsival beszélgetett, ami meglepte a férfit, de egyben örömöt is okozott neki. Elárulta a bácsikájának, hogy lovacskásat játszott a gyerekekkel, gyakorlatozott a kis katonákkal, fára mászott, és más efféle szörnyűségeket művelt, amiktől a nénikéi biztosan sírva fakadnának, ha tudnák.

– Engem bizony egy cseppet sem érdekel a véleményük, ha te nem bánod, bácsikám – mondta, amikor maga elé képzelte a jó hölgyek arckifejezését.

– Ó, nagyon helyes, ha nem törődsz velük. Viszont úgy nősz, mintha húznának, és attól félek, hogy lassan velem sem fogsz törődni, és akkor mi lesz velünk?

– Nem, az soha nem történhet meg! Nem is merném, mivel te vagy a gyámapám, és akár kényszerzubbonyt is húzhatsz rám, ha úgy tartja a kedved. – Rose ránevetett, s közben közelebb húzódott hozzá, olyan bizalmas gesztussal, amely mindenkit levenne a lábáról.

– Szavamra, Rosy, kezdem úgy érezni magam, mint az egyszeri ember, aki vett egy elefántot, aztán nem tudta, mit kezdjen vele. Azt hittem, hogy kaptam egy kislányt, akivel játszani lehet az elkövetkező években, de tessék, úgy nősz, akár a gyom, és csakhamar azt fogom észrevenni, hogy egy akaratos kis hölgy van a gondjaimra bízva. Ez aztán a kényes helyzet egy férfinak, aki egyben nagybácsi is!

Dr. Alec tréfás kétségbeesésére azonban hamarosan enyhülést hozott, legalábbis ideiglenesen, a manók tánca a gyepen. A gyerekek töklámpással a fejükön úgy ugrándoztak, akár egy csapat kis lidérc, búcsúmeglepetésként.

Mikor Rose lefekvéshez készülődött, észrevette, hogy Alec bácsi nem feledkezett meg róla. Az asztalon egy kis képráma állt, benne pedig két kis bársonnyal bevont miniatúra.

Mindkét arcképet ismerte, és addig nézte őket, míg a szeme el nem homályosodott a könnyektől, amelyek egyben az öröm és a bánat könnyei voltak: a képek ugyanis a szüleit ábrázolták, megfakult fotókról gyönyörűen lemásolva.

Rose letérdelt, és átölelve a kis szentélyt, egyiket a másik után megcsókolta, majd ezt mondta: – Megfogadom, hogy mindent megteszek, hogy büszkék legyenek rám.

Rose ezzel a kis imával tért nyugovóra a tizennegyedik születésnapján.

Két nappal később a Campbellek hazautaztak; nagyobb létszámban, mint ahogyan érkeztek, mivel dr. Alec is velük tartott, és Kitty Cometet is magukkal vitték, méghozzá királynői kényelemben. Egy kosárba rakták be, egy üveg tejjel, néhány kicsiny szendviccsel, és egy babatányérral, amelyből inni lehetett, valamint egy takaróval, amelyre lefeküdhetett kényelmes utazókosarában. Időről időre kidugta a fejét a kosárból, a létező legelbűvölőbb módon.

Mindenki ölelkezett, csókok csattantak, valamint zsebkendők intettek búcsút. Amikor elindultak, Atkinson mama utánuk szaladt, hogy néhány friss lepényt, még melegen, rájuk tukmáljon, e szavakkal: „A kis drágáknak, ha ráunnának a kenyérre és vajra a hosszú út alatt.”

Ismét megindultak, de újra meg kellett állniuk, mivel a Snow gyerekek jelentek meg visítozva, és követelték a három kiscicát, amit Nózi próbált hidegvérrel kicsempészni az utazótáskájában. Kimentették a boldogtalan jószágokat, akik félig agyonnyomva kerültek vissza jogos tulajdonosaikhoz. Közben még a kis tolvajnak állt feljebb, aki kijelentette: csak azért vitte el a cicákat, mert a testvérükkel akartak menni.

Harmadszor is elindultak, de megint meg kellett állniuk, mert ezúttal Frank rohant utánuk az uzsonnás kosárral, amelyet ott felejtettek, pedig mindenki fogadkozott, hogy eltették.

Ezután azonban minden rendben ment, és a hosszú utazást élvezetesebbé tette Nózi és a kiscica, akik olyan kedvesen játszottak, hogy mindenki kiválóan mulatott rajtuk.

– Rose nem akar hazamenni, mivel tudja, hogy a nénikéi nem fogják engedni, hogy úgy rohangáljon fel-alá, mint a Kényelmes kuckóban – mondta Mac, ahogy közeledtek a régi házhoz.

– Nem is tudnék rohangálni, még ha akarnék se, legalábbis egy darabig. Meg is mondom, miért: kificamítottam a bokámat, mikor leestem Barkisról, és egyre jobban fáj. Mindent kipróbáltam, hogy enyhítsem a fájdalmat, és hogy leplezzem, nehogy gondot okozzak vele – suttogta Rose a fájdalomtól elváltozott arccal, ahogy megpróbált leszállni a kocsiról, és azt kívánta, bárcsak a bácsikája őt vinné a csomagok helyett.

Nem tudni, Mac hogy csinálta, de úgy vitte fel őt a lépcsőn a nappali kanapéjáig, hogy a fájós lába nem is érintette a földet.

– Így ni. Lépj fel óvatosan, és figyelj rám! Ha a bokád miatt feküdnöd kell, én foglak majd kiszolgálni. Tudod, ez így igazságos. Soha nem fogom elfelejteni, milyen jó voltál hozzám. – Ezzel Mac elment Phebe-ért, annyira megtelve hálával és jóindulattal, hogy még a szemüvege is csillogott belé.

XV. FEJEZET

Fülbevaló

Rose ficama súlyosnak bizonyult, mivel elhanyagolta, ezért dr. Alec elrendelte, hogy két hétig a kanapén kell feküdnie. Morgolódott emiatt, de nem mert nyíltan lázadozni, nehogy a fiúk visszaadják neki az egyik türelemről szóló prédikációját, amelyet annak idején az ő okulásukra mondott.

Most Macen volt a sor, és ő hűségesen törlesztette is az adósságát. Mivel az iskolába menésről szó sem lehetett az esetében, elegendő szabad ideje volt, és ennek javát Rose-nak szentelte. Rengeteget szaladgált a lány körül, sőt még azt is megengedte, hogy Rose kötni tanítsa őt, azzal nyugtatva magát, hogy sok bátor skót hős tudta, hogyan kell „forgatni a kötőtűt”. Rose-nak azonban ünnepélyesen titoktartást kellett fogadnia, mielőtt a fiú beleegyezett volna a kézimunkaleckébe, mivel azt már nem bánta, ha Pápaszemnek nevezték, de a Nagyi mégis több lett volna, mint amit férfilelke el tud viselni. Ha bárki a klánból közeledett a betegágyhoz, a kötés azonnal eltűnt, szinte varázsütésre, és ez a rendszeres rejtegetés cseppet sem használt a szegély minőségének, amelyet Rose új sáljához készített.

Egy napfényes októberi délutánon Rose a kézimunkájával foglalatoskodott, kényelmesen elhelyezkedve az emeleti folyosó kanapéján, mialatt Jamie és Nózi – akiket Rose szórakoztatására kértek el – papás-mamást játszottak az egyik sarokban Comet cicával és Rose régi babájával, akik a gyerekek szerepét töltötték be.

Ekkor Phebe jelent meg egy névkártyával a kezében. Rose elolvasta, fintorgott, majd elnevette magát, és így szólt:

– Vezesd be Miss Blisst – és elővette a legsemmitmondóbb arckifejezését, előhúzta a medálját, és megigazította a frizuráját.

– Te szegény drága, hát hogy vagy? Minden egyes nap megpróbáltam eljönni hozzád, amióta hazaértél, de annyi elfoglaltságom volt, hogy igazán nem tudtam szabadulni a mai napig. Nagyon örülök, hogy egyedül talállak, mivel mama azt mondta, itt lehetek egy darabig, és elhoztam neked megmutatni a csipkéimet. Igazán gyönyörűek – fuvolázta Miss Bliss, miközben csókkal üdvözölte Rose-t, aki nem túl lelkesen viszonozta azt, habár udvariasan megköszönte a látogatást, és utasította Phebe-t, hogy húzza oda mellé a karosszéket.

– Milyen nagyszerű, ha van az embernek egy szobalánya! – mondta Annabel, miközben körülményesen helyet foglalt. – De még így is, drágám, nagyon magányos lehetsz, és szükséged lehet egy bizalmas barátnőre.

– Itt vannak az unokafivéreim – szólt Rose méltóságteljesen, mivel kezdett az idegeire menni látogatója leereszkedő stílusa.

– Te jóságos ég, gyermek! Csak nem barátkoztál össze azokkal a fiúkkal? Mama szerint igazán nem helyénvaló, hogy annyi időt töltesz köztük.

– Olyanok ők nekem, mintha az édestestvéreim lennének, és a nagynénéim szerint igenis helyénvaló, hogy velük vagyok – vágott vissza Rose élesen, mivel az jutott eszébe, hogy ehhez Miss Blissnek az égvilágon semmi köze nincsen.

– Csak azt akartam mondani, hogy nagyon örülnék neki, ha kebelbarátnők lennénk, mivel Hatty Masonnel csúnyán összevesztem, és nem állunk szóba egymással. Olyan undok, nem is értem, hogyan lehettem eddig vele. Csak gondolj bele: soha nem viszonozta semmivel, amikor cukorkákat adtam neki, és nem hívott el a báljába. A cukorkákat még csak megbocsátottam volna, de az, hogy ilyen udvariatlanul kihagyott a mulatságból, már több volt a soknál; megmondtam hát neki, hogy látni sem akarom többé.

– Nagyon kedves tőled, de nem hiszem, hogy szükségem van kebelbarátnőre, köszönöm – mondta Rose, amint Annabel befejezte a panaszáradatot, és fakó fejét ingatta a hálátlan Hatty Mason gondolatára.

Miss Bliss a szíve mélyén beképzelt majomnak tartotta Rose-t, de a többi lány mind meg akart vele ismerkedni, csak épp nem tudták, hogyan tegyék. No és a régi ház is kellemes hely volt a látogatásra. A fiúkat is nagyszerű fickóknak tartotta mindenki, és a Campbellek voltak az egyik legelőkelőbb család, legalábbis az édesanyja szerint. Így aztán Annabel lenyelte nemtetszését Rose hűvös válasza miatt, és gyorsan témát váltott.

– Látom, franciául tanulsz. Ki a tanárod? – kérdezte, miközben belelapozott az asztalon heverő Paul és Virginie-be.[7]

– Nem tanulom, mivel olyan jól tudok franciául olvasni, mint angolul, és gyakran órákig ezen a nyelven beszélgetünk a bácsikámmal. Ő úgy beszél, akár egy született francia, és azt mondja, kivételesen jó a kiejtésem.

Rose nem tudta megállni, hogy ne dicsekedjen el ezzel, mivel a francia volt az egyik erőssége, és valóban büszke volt a tudományára, habár rendszerint nem kérkedett vele. Most azonban úgy érezte, nem árt egy kicsit lelombozni Annabelt, és ez jó alkalom volt arra, hogy most ő legyen leereszkedő.

– Ó, valóban! – mondta Miss Bliss kissé leforrázva, mivel a francia neki egyáltalán nem volt erőssége.

– Egy vagy két év múlva külföldre megyek a nagybátyámmal, és ő tisztában van azzal, milyen fontos idegen nyelveket beszélni. A lányok fele nem tud rendesen franciául, hiába végzik el az iskolát, és amikor külföldre vetődnek, nagy bajba kerülnek. Nagyon szívesen segítek neked, mivel természetesen te senkivel sem tudsz otthon franciául beszélgetni.

Annabelnek, habár valóban olyan volt, mint egy viaszbaba, voltak érzései, nemcsak fűrészporral volt kitömve, és ezeket az érzéseket Rose alaposan megsértette fennhéjázó szavaival. Sokkal beképzeltebbnek tartotta őt most, mint valaha, és nem tudta, hogyan forrázhatná le, pedig ez volt a leghőbb vágya. Úgy érezte, mintha pofon ütötték volna, és akaratlanul oda is tette a kezét. Mikor megérintette a fülbevalóját, mégis megvigasztalódott, mert jó alapot talált a visszavágóra.

– Köszönöm, kedvesem, de nincs szükségem segítségre, mivel a tanárunk Párizsból származik, és ő bizonyára jobban beszél franciául, mint a nagybátyád. – Majd, kissé megmozdítva a fejét, hogy a fülbevalói csilingeljenek, hozzátette: – Hogy tetszik az új fülönfüggőm? Papától kaptam múlt héten. Mindenki azt mondja, hogy gyönyörű.

Rose villámgyorsan lekerült a piedesztálról, és immár Annabelé volt a kezdeményezés. Rose-nak tetszettek a csinos holmik, szerette viselni azokat, és mindig is vágyott arra, hogy kilyukasszák a fülét, csakhogy dr. Alec ezt butaságnak tartotta. Örömmel elcserélte volna az egész franciatudományát egy ilyen pár gyöngyös nyelvű arany csengettyűért, amilyent Annabel viselt. A kezeit összecsapva válaszolt, olyan hangon, amely nagy megelégedettséggel töltötte el az érintettet:

– Nagyon édesek! Bárcsak a bácsikám engedné, hogy én is viseljek ilyet, annyira boldog lennék!

– A helyedben nem törődnék vele, mit mond. Papa is kinevetett először, de most már tetszik neki, és azt mondja, hogy a tizennyolcadik születésnapomra gyémántfüggőket fogok kapni – mondta Annabel diadalmasan.

– Nekem is van egy, ami a mamáé volt, és egy másik szép pár, amelyet gyöngyök és türkiz díszít. Nagyon szeretném hordani – sóhajtott Rose.

– Akkor hát tedd azt. Majd én kilyukasztom a füledet. Egy darab selymet kell a lyukakban viselned, amíg meg nem gyógyulnak. A hajad eltakarja majd, egyszer aztán tedd be a legkisebb fülbevalódat, és meglásd, a nagybátyádnak is tetszeni fog.

– Egyszer megkérdeztem tőle, hogy nem tenne-e jót a szememnek, amikor bepirosodott, de csak kinevetett. Pedig így szokták kikúrálni a beteg szemet, nem igaz?

– De igen, és a tiéd tényleg elég piros. Hadd nézzem! Igen, valóban azt hiszem, hogy minél előbb meg kell tenni, mielőtt tovább romlik – mondta Annabel, belenézve a nagy, tiszta szemekbe, amelyeket vizsgálatra tártak nagyra előtte.

– Nagyon fáj a füllyukasztás? – kérdezte Rose bizonytalanul.

– Jaj, istenem, dehogy! Csak egy kis szúrás és húzás, és már kész is van. Én már sok fület kilyukasztottam, és tudom, hogy kell. Gyere, húzd el onnan a hajad, és hozz egy nagy tűt!

– Nem szívesen teszem a bácsikám engedélye nélkül – húzódozott Rose, amikor már minden készen állt az operációra.

– Megtiltotta valaha? – kérdezte Annabel, úgy körözve az áldozata körül, akár egy vámpír.

– Nem, soha!

– Akkor rajta, hacsak nem arról van szó, hogy félsz – kiáltott Miss Bliss, lehajolva, hogy véghezvigye a tettét. Az utolsó szava eldöntötte a dolgot. A szemét behunyva Rose így kiáltott: – Szúrj! –, de olyan hangon, mintha azt kiáltotta volna: „Tűz!”

Annabel szúrt, és az áldozat némán, hősiesen tűrte, habár elsápadt, és a szeme is megtelt könnyel a fájdalomtól.

– Kész is van! Gyakran huzigáld a selyemcérnát, és minden éjszaka kend be a szemeidet, és akkor hamarosan hordani tudod a fülbevalót – mondta Annabel, megelégedve a munkájával, mivel a lány, aki oly szép kiejtéssel beszélt franciául, elgyötörve feküdt a díványon, és olyan képet vágott, mintha mindkét fülét lemetszették volna.

– Borzalmasan fáj, és tudom, hogy a bácsikám neheztelni fog – sóhajtott Rose, akiben megszólalt a lelkiismeret. – Ígérd meg, hogy nem mondod el senkinek, különben bosszantani foglak egész életedben – tette hozzá aggodalmasan, teljesen megfeledkezve a két kis kíváncsiról, akik a sarokból végignézték az egész jelenetet.

– Soha. Jaj nekem, mi ez? – Annabel megrémült, amint léptek és hangok hallatszottak lentről.

– A fiúk! Rejtsd el a tűket! Kilátszik a fülem? Egy szót se! – suttogta Rose a fejét rázogatva, hogy minden nyomát eltüntesse a kihágásuknak a klán éles szemei elől.

A fiúk feljöttek, sorban mindegyik, megrakodva egy mogyorószedő expedíció zsákmányával, mivel mindig mindenről beszámoltak Rose-nak, annak rendje-módja szerint a királynőjük színe elé járulva.

– Milyen sok, és milyen hatalmas szemek! Megpirítjuk őket vacsora után, jó lesz? – vetette föl Rose, mindkét kezét beletemetve a zacskónyi fényes, barna mogyoróba, midőn a klán köré gyűlt, és a fiúk odabiccentettek Annabelnek.

– Ezt a sokat mind neked szedtük, Rosy. Magam ellenőrizem minden szemet: mindegyik nagy és ép – mondta Mac, előhúzva egy marékkal.

– Látnod kellett volna Pápaszemet, ahogy kereste őket. Lehajolt a fáról, és kitörte volna a jó öreg nyakát, ha Arch el nem kapja – jegyezte meg Steve, ahogy elegánsan helyet foglalt az ablakpárkányon.

– Neked csak ne járjon a szád, Úrfi, mivel egy gesztenyét sem tudsz megkülönböztetni egy makktól, és mindenféle szemetet összeszedtél, amíg rád nem szóltam – vágott vissza Mac, kiemelt helyzetének megfelelően a dívány karfájára ülve.

– Akkor viszont nem fogok tévedni, amikor téged megütlek, öreg Moly, úgyhogy vigyázz, mit mondasz! – vágott vissza Steve az idősebb fivér iránti legcsekélyebb tisztelet nélkül.

– Már későre jár, mennem kell, mert mama aggódni fog – mondta Annabel, akinek hirtelen sietős lett, habár titkon remélte, hogy meghívják őt a mogyoróevésre.

Ám senki sem hívta meg, és amíg öltözött és Rose-zal csevegett, a fiúk hangtalanul jeleket adtak le egymásnak, amelyekkel azt a szomorú tényt tárgyalták meg, hogy valakinek haza kell kísérni az ifjú hölgyet. Egyikük sem érezte eléggé hősnek magát, hogy önként vállalja ezt a megpróbáltatást. Még az illemtudó Archie is ki akart bújni a kötelezettség alól, és miközben átsompolyogtak a szomszédos szobába, így szólt Charlie-hoz:

– Nem vagyok hajlandó magamra vállalni az összes lovagias ügyet. Majd Steve hazakíséri ezt a libát, ezzel kimutathatja, hogy tud viselkedni.

– Majd ha fagy! – válaszolt Herceg, aki nem kedvelte Miss Blisst, mivel az megpróbált flörtölni vele.

– Akkor majd én megteszem – és a fiúk legnagyobb megdöbbenésére dr. Alec lépett ki a szobából, hogy felajánlja szolgálatait a libának.

Ezzel azonban elkésett, mivel Mac, Rose pillantásának engedelmeskedve már feláldozta magát, és illemtudóan elbaktatott, miközben a pokol fenekére kívánta a kedves Annabelt.

– Akkor hát leviszem ezt a hölgyet vacsorázni, mivel a másik már talált egy úriembert, aki hazakíséri. Látom, hogy lent már égnek a lámpák, és érzem az illatokból, hogy a nénikém ma valami különösen finomat készített számunkra.

Mialatt beszélt, Alec bácsi felkészült, hogy levigye Rose-t a földszintre, ahogy mindig, ám Archie és Herceg megelőzték, és bűntudatosan felajánlották, hogy karosszéket formálva ketten lecipelik őt. Rose beleegyezett, attól tartva, hogy a bácsikája éles szeme észrevenné az árulkodó cérnadarabokat, így hát a fiúk összekulcsolták a kezüket, és valóságos gyaloghintóban vitték le a lányt, aki jó erősen belekapaszkodott a fiúk göndör üstökébe, míg a többiek a korlát mentén követték őket.

A vacsora a szokásosnál korábban volt, hogy Jamie és a babája is belekóstolhasson a vakációba, mivel csak este hétig maradhattak. Fejenként tizenkét gesztenyét kaptak, de meg kellett ígérniük, hogy másnapig nem eszik meg.

A vacsorát hamar eltüntették, majd a társaság az ebédlőben lévő nagy kandalló köré gyűlt, amelyben hamarosan vígan pattogott a mogyoró a forró lapátokon. Néha ki is ugrottak a tűzből, jól ráijesztve a kisebbekre.

– Gyere Rosy, mesélj nekünk, amíg dolgozunk. Úgysem tudsz segíteni, cserébe szórakoztass minket – javasolta Mac, aki a félhomályban ült, és mogyorót pucolt, és aki tapasztalatból tudta, milyen tökéletes kis Seherezádé az unokanővérük.

– Igen, mi szegény majmok nem égetjük meg a mancsunkat, ha nem kapunk valamit cserébe; tehát halljuk, Cicám – toldotta meg Charlie, aki néhány forró mogyorót a lány ölébe dobott, és az ujjait rázta.

– Nos, valóban van egy tanulságos történet a tarsolyomban, és el is fogom mondani, habár igazából kisebb gyerekeknek való, mint ti vagytok – válaszok Rose, aki nagyon szeretett tanmeséket mondani.

– Vágj bele! – mondta Geordie, és Rose engedelmeskedett, nem sejtve, milyen katasztrofális következményekkel jár majd számára ez a történet.

– Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy kisleány, aki elment meglátogatni egy ifjú hölgyet, aki nagyon kedvelte őt. Ez a hölgy sánta volt, és mindennap be kellett kötözni a lábát, ezért volt egy kosár kötszere, amelyet szépen összehajtogatva tartott. A kislány szeretett játszadozni a kosárral, és egy nap, amikor azt hitte, hogy senki sem látja őt, kivett egy köteget, és betette a zsebébe.

Ekkor Nózi, aki eddig a zsebében megbújó öt meleg mogyorót nézte szeretettel, hirtelen felnézett, és meglepett hangon, mintha a tanmese hirtelen nagyon érdekessé válna számára, azt mondta: „Ó!”

Rose hallotta és látta a kis bűnös lelepleződését, ezért határozottan folytatta, mialatt a fiúk megbökték egymást és kacsintottak, mivel elértették a tréfát.

– Ám egy szempár bizony meglátta ezt a haszontalan kicsi lányt, és mit gondolsz, kinek a szeme volt ez?

– Az Úr szeme – motyogta bűntudattal Nózi, aki két pufók kezét az arca elé tette, habár azok még félig sem takarták el.

Rose-t kissé meglepte ez a válasz, de mivel úgy érezte, hogy elérte a kellő hatást, komolyan hozzátette:

– Igen, a Jóisten látta őt, de a fiatal hölgy is, aki azonban egy szót sem szólt. Látni akarta, hogy a kislány mit fog tenni. A lánykának nagyon jó kedve volt, mielőtt kivette a kötözőt, utána azonban zavarba jött, hamarosan befejezte a játékot, leült egy sarokba, és nagyon elkomorult. Néhány percig gondolkodott, majd felállt, és óvatosan visszatette a tekercset. Ekkor az arca felderült, és újra vidáman játszott. Az ifjú hölgy nagyon örült ennek, és kíváncsi volt, mi vette rá a kislányt, hogy visszarakja a kötözőt.

– Felébredt a lelkiismerete – motyogta egy szégyenlős kis hang, a Nózi kivörösödött arcát takaró kezek mögül.

– És mit gondolsz, miért vette el? – kérdezte Rose tanító nénis hangon, érezve, hogy a hallgatóságot érdekli a mese, és a történtek magyarázata is.

– Olyan szép volt összetekerve, és ki akarta tekerni – válaszolt a vékony hangocska.

– Nos, örülök, hogy ilyen jó lelkiismerete van. Az a tanulság, hogy a lopott holmit nem lehet élvezni, és a tolvaj nem lehet boldog, amíg vissza nem adja. Miért takarja el ez a kislány az arcát? – kérdezte Rose, miután befejezte.

– Nózi úgy szégyelli magát – zokogott a kis bűnös, akit teljesen átjárt a bűntudat, és szörnyű zavarban volt.

– Ugyan, Rose, nem szép dolog, hogy mindenki előtt kiteregeted a kis csínyeit, és erkölcsi szónoklatot tartasz. Neked sem esne jól – kezdte dr. Alec, aki a szipogó kicsit a térdére ültette, és puszikkal, valamint mogyorókkal igyekezett őt megvigasztalni.

Ám mielőtt Rose kifejezhette volna a megbánását, Jamie, aki már jó néhány perce egyre mérgesebb és vörösebb lett, kifakadt, hogy bosszút álljon a sértés miatt, amely az ő szeretett kis babáját érte.

– Én tudok valami rosszat, amit te követtél el, és el is mondom mindenkinek. Azt hitted, hogy nem látunk, de mindent láttunk, és a bácsikánknak ez nem fog tetszeni, a fiúk pedig csúfolni fognak érte. Megígértetted Annabellel, hogy senkinek nem mondja el, pedig kilyukasztotta a füleidet, hogy fülbevalót rakhass bele. Na, most szólj! Ez sokkal rosszabb, mint elvenni egy ócska rongyot. Utállak, amiért megríkattad Nózit.

Jamie összefüggéstelen kifakadása eredményeként Nózi csínytevését azonnal elfelejtették, Rose viszont érezte, most rajta a sor.

– Micsoda? Micsoda? Micsoda? – kiabáltak a fiúk kórusban, kidobva a kezükből a lapátokat és a késeket, hogy Rose köré gyűljenek, aki ekkor bűntudatosan a füléhez kapott. Elárulta magát a mozdulattal, valamint az erőtlen kiáltással is, hogy: – Annabel vett rá! – Belefúrta a fejét a párnákba, akár egy furcsa kis strucc.

– Most pedig kalitkákkal, kosarakkal és malacokkal, meg ki tudja még mivel a fülében fog járkálni, mint a többi lány. Hát nem úgy fog kinézni, mint egy libuska? – kérdezte az egyik kínzója, és megcibálta a lány egyik hajfürtjét, amely kikandikált a párnák közül.

– Nem hittem volna, hogy ilyen butaságot csinál – mondta Mac olyan csalódott hangon, hogy Rose kihallotta: bölcs unokanővére iránt érzett tisztelete jócskán csorbult.

– Az a Bliss lány egy buta tyúk, és nem szabadna megengedni, hogy idejöjjön a lehetetlen ötleteivel – mondta Herceg, aki ellenállhatatlan vágyat érzett arra, hogy megrázza a fiatal lányt, akár egy mérges kutya egy pákosztos macskát.

– Te mit szólsz ehhez, bácsikám? – kérdezte Archie, aki mivel maga is családfő volt, hitt abban, hogy a fegyelmet mindenáron fenn kell tartani.

– Nagyon meg vagyok döbbenve; de belátom, hogy ő végtére is lány, és ugyanolyan hiú, mint a társai – válaszolt dr. Alec sóhajtva, mintha azt megelőzően úgy gondolta volna, hogy Rose egy földre szállt angyal, akin nem fognak a földi kísértések.

– Mit tesz ezzel kapcsolatban, uram? – érdeklődött Geordie, aki kíváncsi volt, milyen büntetést jár a vétkesnek.

– Mivel annyira kedveli az ékszereket, talán kapnia kellene egy orrgyűrűt is. Van nekem egy valahol, amit annak idején egy Fidzsi-szigeteki szépség viselt. Majd előkeresem. – Dr. Alec Jamie gondjaira bízta Nózit, és felállt, mintha azonnal neki is akarna látni a keresésnek.

– Jó! Jó! Csináljuk meg most rögtön! Itt egy tű, úgyhogy fogjátok őt le, fiúk, amíg én kifúrom a helyre kis orrocskáját – kiáltott Charlie elszedve a párnákat, mialatt a többiek úgy táncoltak a kanapé körül, akár egy Fidzsi-szigeteki törzs.

Borzalmas pillanat volt ez, és Rose nem szökhetett meg. Csak annyit tehetett, hogy az egyik kezével megfogta az orrát, a másikat pedig kétségbeesve nyújtotta, és azt kiabálta:

– Ó, bácsikám, ments meg, ments meg! Természetesen megmentette, és amikor erős karjaiban már biztonságban érezte magát, olyan alázatosan vallotta meg a bűnét, hogy a fiúk, miután jót nevettek rajta, elhatározták, hogy megbocsátanak neki; helyette inkább a kísértőjét, Annabelt hibáztatták. Még dr. Alec is megenyhült, és egy pár aranykarikát ígért a lány fülébe, a réz orrkarika helyett. E fordulat volt a bizonyság arra, hogy Rose-ban megvan a nőkre jellemző vonzalom az ékszerek iránt, a bácsikája pedig elég következetlen volt ahhoz, hogy meggyőződése ellenére is megadja a kis bűnbánónak, amire vágyott.

XVI. FEJEZET

Kenyér és gomblyukak

– Mi a csudán töri a fejét a kislányom itt egyedül, és ilyen komoly képet vágva? – kérdezte dr. Alec egy novemberi napon a dolgozószobába lépve, midőn Rose-t karba tett kézzel, a gondolataiba merülve találta.

– Bácsikám, szeretnék veled komolyan elbeszélgetni, ha ráérsz – szólalt meg a lány, mintha nem is hallotta volna a kérdést.

– Állok szolgálatára, hölgyem, örömmel hallgatom – válaszolt a nagybácsi a legudvariasabb modorban. Ha Rose komoly hölgyet játszott, mindig ezzel a játékos tisztelettel bánt vele, ami a lánynak nagyon tetszett.

Mikor Alec bácsi leült mellé, Rose nagyon komolyan így szólt:

– Azon töprengek, milyen szakmát tanuljak. Szeretném, ha tanácsot adnál ebben.

– Szakmát, kedvesem? – kérdezte dr. Alec olyan meglepetten, hogy Rose sietve magyarázkodni kezdett.

– El is felejtettem, hogy te nem hallottad a beszélgetésünket a Kényelmes kuckóban. Tudod, mindig a fenyők alatt ültünk, varrogattunk, és jókat beszélgettünk – úgy értem, a hölgyek együtt –, én pedig nagyon szerettem ezt. Atkinson mama szerint mindenkinek szakmát kell tanulnia, vagy valami olyasmit, amiből meg tud élni, mivel, tudod, még a gazdagok is elszegényedhetnek, márpedig a szegényeknek muszáj dolgozniuk. Az ő lányai nagyon okosak, és rengeteg mindent meg tudtak csinálni. Jessie néni is igazat adott az idős hölgynek; így amikor láttam, hogy a lányok milyen boldogok és függetlenek, én is úgy gondoltam, hogy ki kellene tanulnom egy szakmát. Akkor nem kellene aggódnom a pénz miatt, habár szeretem, ha elegendő van belőle.

Ahogy dr. Alec hallgatta ezt a beszámolót, az arcán a meglepődés, a tetszés és az öröm keveréke tükröződött. Úgy nézett kis unokahúgára, mintha a lány egy csapásra fiatal nővé érett volna. Rose sokat nőtt az utóbbi hat hónapban, és annyit törte a fejét, hogy igencsak meglepte volna a nagybátyját, ha minden gondolatáról tudott volna. Rose egyike volt azoknak a gyerekeknek, akik sok mindent megfigyelnek, sokat gondolkodnak, és olykor meglepik a barátaikat érdekes vagy bölcs megállapításaikkal.

– Nagyon is egyetértek a hölgyekkel, és örömmel segítek neked találni valamit, ha tudok – mondta a doktor nagyon komolyan. – Mihez lenne kedved? Tudod, az ízlés és a tehetség nagy segítség a helyes választásban.

– Semmihez sincs tehetségem, és semmihez sem vonzódom különösebben, ezért nem tudok dönteni, bácsikám. Ezért, azt hiszem, jó lenne valami nagyon hasznos mesterséget választani, mivel nem élvezetből csinálnám, hanem a neveltetésem részeként, és hogy akkor se legyek bajban, ha elszegényedek.

– Hát kérlek, van egy nagyon kitűnő és fontos női tudomány, amelynek az elsajátítását egyetlen lány sem nélkülözheti. Ez hasznos lehet gazdagnak és szegénynek, ugyanis a családok kényelme függ tőle. Ezt a képességet mostanában elhanyagolják, és azt gondolják róla, hogy divatjamúlt, ám ez nagy hiba. Én viszont úgy akarom felnevelni a kislányomat, hogy nem követem el ezt a baklövést. Minden lány neveltetésének fontos részét kellene hogy képezze, és én ismerek is egy nagyszerű hölgyet, aki meg fogja neked tanítani, mégpedig a lehető legkellemesebb módon.

– Ó, de hát mi lenne az? – kiáltott fel Rose lelkesen. Nagyon örült, hogy ilyen segítőkész és szívélyes fogadtatásra talált.

– A háztartás! – válaszolt dr. Alec.

– Az egy szakma? – kérdezte Rose, akinek megnyúlt az arca, mivel mindenféle érdekes és izgalmas dolgok jártak az eszében.

– Igen, mégpedig az egyik legszebb és leghasznosabb mesterség, amelyet egy hölgy elsajátíthat. Talán nem olyan romantikus, mint az éneklés, festés, írás, vagy akár a tanítás; mégis olyan valami, ami mindenkit boldoggá tesz, és az otthont a világ legkényelmesebb, legbarátságosabb helyévé varázsolja. Igen, meresztheted a szemedet, de az tény, hogy inkább látnálak téged jó háziasszonyként, mint a város híres szépségeként. Nem kell hozzá különösebb tehetség, de igenis a neveltetésed lényeges része, és remélem, hogy azonnal hozzá is látsz a tanuláshoz most, hogy már teljesen meggyógyultál.

– Ki az a hölgy? – kérdezte Rose, akit teljesen lenyűgözött nagybátyja lelkes előadása.

– Plenty néni.

– Ő ért hozzá? – kezdte Rose meglepett hangon, mivel ez az idős nagynéni tűnt a családból a legkevésbé tanultnak.

– A régi jó, ódivatú módon nagyon is tanult, és ebből a házból igazi otthont teremt mindnyájunknak, amióta csak az eszemet tudom. Nem elegáns, de nagyon jó szíve van, és mindenki annyira szereti és tiszteli, hogy nagyon fog hiányozni, ha egyszer űr támad a helyén. Senki nem töltheti be a posztját, mivel e jó lélek szilárd, házias erényei már kimentek a divatból, mint azt már említettem. Semmi új és modern fele ilyen jó sem lehet, legalábbis én úgy gondolom.

– Szeretném, ha az emberek rólam is ezt gondolnák. Meg tudja nekem tanítani mindazt, amit ő tud, és azt is, hogyan lehetnék olyan jó, mint ő? – kérdezte Rose némi lelkiismeret-furdalással, amiért korábban úgy vélte, hogy Plenty néni eléggé hétköznapi idős hölgy.

– Igen, ha nem nézed le azokat az egyszerű leckéket, amelyeket ő ad neked. Tudom, hogy büszkeséggel és örömmel töltené el az ő drága, öreg szívét, ha érezné, hogy valaki tőle akar tanulni, mivel úgy képzeli, hogy már meg vannak számlálva a napjai. Hadd tanítsa meg neked, hogy az legyél, ami ő volt – ügyes, takarékos, vidám háziasszony, egy boldog otthon megteremtője és fenntartója. Idővel te is rájössz majd, milyen hasznosak a leckéi.

– Megpróbálom, bácsikám. De hogy fogjak hozzá?

– Majd én megbeszélem vele, és ő elintézi Debbyvel, mivel a főzés az egyik legfontosabb dolog, hisz tudod.

– Hát persze! Ezt egyáltalán nem bánom, mivel szeretek pepecselni, és otthon gyakran próbáltam is főzni. Ám senki sem volt, aki megmutatta volna, hogyan kell, így aztán nem jutottam többre, mint hogy bepiszkítsam a kötényemet. A lepénysütés nagy móka, csakhogy Debby annyira mérges, ezért nem hiszem, hogy valaha is megengedi nekem, hogy bármit is készítsek a konyhájában.

– Akkor majd a nappaliban főzünk. De azt hiszem, Plenty néni rá tudja venni Debbyt, ne aggódj! Jobban szeretném, ha megtanulnád, hogyan kell jó kenyeret sütni, mint akár a világ legjobb lepényét. Ha hozol nekem egy szép, egészséges veknit, amit teljes egészében magad készítettél, jobban fogok neki örülni, mint ha egy pár divatosan hímzett papucsot kapnék tőled. Nem akarlak zsarolni, de akkor egy szívből jövő csókot kapsz tőlem, és meg fogom enni az egészet, az utolsó morzsáig.

– Kezet rá! Kezet rá! Gyere, és mondj el a nénikémnek mindent! Alig várom, hogy elkezdjük – kiabált Rose, a bácsikája előtt táncolva a nappali felé, ahol Miss Plenty üldögélt elégedetten kötögetve, ám készen arra, hogy bárkinek a segítségére siessen, akinek szüksége van rá.

Mondani sem kell, milyen meglepett és hálás volt, amiért fölkérték őt, hogy tanítsa meg ennek a gyermeknek a háztartás fortélyait, amihez a legjobban értett; ahogyan azt sem, milyen lelkesen fogott hozzá ehhez a kellemes kötelezettséghez. Debby nem mert morgolódni, mivel Plenty néni volt az egyetlen személy, akinek engedelmeskedett. Phebe ujjongott, mivel az új leckék miatt Rose többet lesz a közelében, és a lány szemében ez megszépítette a konyhát.

Az igazat megvallva az idősebb nagynénik néha úgy érezték, hogy nem tölthetnek elég időt kis unokahúgukkal, akit már régóta a szívükbe zártak, és aki élettel töltötte meg a régi házat. Néha meg is tárgyalták ezt maguk között, de a végén mindig arra jutottak, hogy minden felelősség Alec vállára nehezedik, így őt illeti meg a drága kislány szeretetének és idejének a java, nekik pedig be kell érniük a morzsákkal is.

Dr. Alec rájött erre a kis titokra, és miután szemrehányásokat tett magának, hogy milyen vak és önző volt, azon töprengett, hogyan tehetné jóvá a hibáját anélkül, hogy bárkit is megbántana. Ekkor Rose új szeszélye alkalmat adott arra, hogy egy kicsit eltávolítsa őt magától. Nem is tudta, mennyire kedveli a lányt, amíg át nem adta őt az új tanárnőnek. Gyakran azon vette észre magát, hogy bekukucskál az ajtón, hogy lássa, hogyan boldogul, vagy lopva belesett, amikor a kislány könyékig túrt a tésztában, esetleg figyelmesen fülelt, kihallgatva Plenty néni lenyűgöző magyarázatait. Néha rajtakapták, és kitessékelték őt a nyújtófával. Vagy ha ez nem sikerült, gyakran finomabb eszközökkel, süteményt vagy mézeskalácsot ígérve próbálták távol tartani őt, persze azokból, amelyek szigorú ítéletük szerint kevésbé sikerültnek minősültek.

Természetesen a nagybácsi is nagyot falatozott az asztalon termett ínycsiklandó finomságokból. Mindkét szakács beleadott apait-anyait, ezért minden nap valóságos lakomát kínáltak föl neki. Ám minden egyes étel külön zamatot kapott, amikor a nagybácsi őszinte dicsérete hallatán Rose elpirult a büszkeségtől, majd szerényen csak annyit mondott:

– Ezt én készítettem, bácsikám! Örülök, hogy ízlik.

Beletelt egy kis időbe, amíg a tökéletes kenyér is elkészült, mivel a kenyérsütés nem egyszerű tudomány, és Plenty néni nagyon alapos tanárnő volt. Így Rose először a kovász készítését sajátította el; és a tortákon valamint teasüteményeken való hosszas gyakorlás után végül megkoronázta az erőfeszítéseit a „szép és egészséges veknivel”. Vacsorára tálalták fel egy ezüsttálcán, amelyet Phebe hozott be büszkén, aki nem tudta megállni, hogy sugárzó arccal oda ne súgja dr. Alecnek, ahogy letette elé:

– Hát nem gyönyörű, uram?

– Ez egy kimondottan csodálatos vekni! Az én kislányom sütötte egyes-egyedül? – kérdezte, alaposan megvizsgálva a formás, illatozó étket, valódi érdeklődéssel és örömmel.

– Minden egyes porcikáját! És senkitől sem kért segítséget, vagy tanácsot – válaszolt Plenty néni, aki nagy megelégedéssel tette karba a kezét, mivel valóban büszke lehetett a tanítványára.

– Annyi gondom volt vele, és annyit elrontottam, hogy már azt gondoltam, soha nem leszek képes egyedül megcsinálni. Debby megégetett egy csodálatos darabot, mivel én megfeledkeztem róla. Ő ott volt, és érezte az égett szagot, de nem tett semmit, mivel azt mondta, hogy ha egyszer vállaltam, hogy kenyeret sütök, oda is kell figyelnem rá. Hát nem szívtelen dolog ez? Legalább szólhatott volna – mondta Rose, és sóhajtva emlékezett vissza a fájdalmas pillanatra.

– Azért tette, hogy tanulj a saját károdból, ahogy Rosamond a lila csupor esetéből, emlékszel?

– Mindig is úgy gondoltam, hogy nagyon csúnya dolog volt az anyjától, hogy nem melegítette fel egy kicsit. Akkor pedig kimondottan undok volt, amikor Rosamond egy tálat kért, hogy beletegye a lila holmit, ő pedig ingerkedve azt mondta: „Arról nem volt szó, hogy kölcsönadok neked egy tálat, de lásd, itt van.” Juj, ilyenkor mindig legszívesebben megráznám azt az utálatos asszonyt, habár erkölcsös asszonyság volt.

– Ne is törődj vele most, inkább mondj el mindent, amit a veknimről tudnom kell – mondta dr. Alec, aki nagyon jól szórakozott Rose felháborodásán.

– Nincs mit mondani, bácsikám, kivéve, hogy megtettem, ami tőlem telik, beleadtam apait-anyait. Amíg a sütőben volt, előtte ültem, és vigyáztam rá, egészen addig, míg én is csaknem megsültem. Most minden jól sikerült, és egy szép, kerek, ropogós vekni jött elő a sütőből, amint láthatod. Most pedig kóstold meg, és mondd meg, hogy van-e olyan finom, mint amilyen szép.

– Muszáj megvágnom? Nem tehetném egy üvegbura alá, és tarthatnám a nappaliban, ahogy a viaszból készült virágokat, és más remekműveket szokták?

– Micsoda ötlet, bácsikám! Csak megpenészedne és tönkremenne. Továbbá mindenki kinevetne minket, és kicsúfolna a régimódiságom miatt. Megígérted, hogy megeszed, tehát tedd is meg. Nem kell mindet azonnal, de amilyen hamar csak tudod, hogy csinálhassak neked újra.

Dr. Alec ünnepélyesen levágta a kenyér ropogós sarkát, amely a kedvence volt, és parádézva elfogyasztotta. Utána megtörölte a száját, és Rose haját hátrasimítva, jelentőségteljesen megcsókolta a lány homlokát, majd tiszta szívéből kijelentette:

– Drágám, ez egy tökéletes kenyér, a tanárod igazán büszke lehet rád. Ha majd megalapítjuk az iskolánkat, a legjobb kenyér elkészítéséért járó díjat te fogod megkapni.

– Már meg is kaptam, és nagyon elégedett vagyok – mondta Rose a székére ülve, és megpróbálta elrejteni a jobb kezét, amelyen egy égésnyom volt.

Ám dr. Alec meglátta, és kitalálta, hogyan került oda. Vacsora után ragaszkodott hozzá, hogy valamivel enyhítsék a fájdalmat, amelyet Rose alig akart elismerni.

– Clara néni szerint tönkreteszem a kezeimet, de engem nem aggaszt, mert olyan jól szórakozom Plenty nénivel, és azt hiszem, ő legalább annyira élvezi, mint én. Csak egy dolog bánt, bácsikám, és beszélni is szeretnék róla veled – mondta Rose, ahogy fel-alá sétálgattak a folyosón az alkonyi fényben, és a lány bekötött keze óvatosan pihent Alec bácsi karján.

– Újabb bizalmas közlés? Nagyon szeretem az ilyesmit, úgyhogy ki vele, kedvesem.

– Nos, úgy érzem, hogy Peace néni is szeretne valamit tenni értem, és én ki is találtam, mi lehetne az. Tudod, ő nem olyan mozgékony, mint Plenty néni, és mi olyan elfoglaltak vagyunk mostanában, hogy eléggé magányos lett szegényke. Ezért varróleckéket szeretnék venni tőle. Nagyon szépen kézimunkázik, és ez is hasznos dolog, jó varrónővé is kell válnom, nemcsak háziasszonnyá, nem igaz?

– Az ég áldjon meg a jó szívedért, drágám! Éppen erre gondoltam én is, mikor Peace néni panaszkodott, hogy alig lát mostanában, annyira elfoglalt vagy. Akartam is erről beszélni veled, ám úgy gondoltam, már így is épp elég sok dolgod van. Nagyon nagy örömet okozna a drága hölgynek, ha megtaníthatná neked a varrást, különösen a gomblyukak készítését, mivel azt hiszem ez megy a legkevésbé a fiatal hölgyeknek. Legalábbis én így hallottam, így aztán most összpontosíts a gomblyukakra: az én ruháimat telehímezheted velük, ha gyakorolni szeretnél. Én szívesen viselem úgy is.

Rose jót nevetett ezen a vakmerő ajánlaton, de megígérte, hogy megtanulja ezt a fontos ismeretet is, bár bevallottan a foltozás volt az egyik gyenge pontja. Ekkor Alec bácsi felajánlotta, hogy ellátja Rose-t zoknikkal, amelyek a kilyukadás különböző állomásait mutatták, és hogy azonnal vesz egy új garnitúrát, amelyet kilyukaszthat.

Ezután fölmentek, és udvariasan előadták a kérésüket, nagy örömöt szerezve ezzel a szelíd Peace néninek. Az idős hölgy igen izgatott lett a gondolatra, milyen nagyszerűen fognak szórakozni, amíg cérnát tekernek, és foltozótűket keresnek. Rögtön elő is vett egy kedves kis varrókosarat a tanítványának.

Rose napjai nagyon tevékenyen és boldogan teltek mostanában. Reggelente Plenty nénivel járta körül a házat, ellenőrizve a fehérneműs szekrényeket és a kamrákat, végigjárva pincét és padlást, hogy meggyőződjenek róla, minden rendben van-e – a régi jó módon megtanulva a háztartás csínját-bínját.

Délután, a séta vagy kocsikázás után Peace nénivel üldögélt, akinek egyre romlott a látása. Kötögettek és csevegtek, és az idős hölgy rengeteg érdekes régi történetet mesélt el neki, amíg együtt nem sírtak vagy nevettek. A szorgalmas tűk ugyanis a kézimunkázok életét is mindenféle vidám színnel hímezték tele, habár úgy tűnt, hogy csak varrnak és foltoznak.

Szép látvány volt a rózsás arcú kislány, ahogy a két idős hölgy között üldögélt, figyelmesen hallgatta az utasításaikat, és felvidította őket jókedvű csacsogásával valamint csilingelő nevetésével. Ha a konyha annak idején vonzó hely volt dr. Alec számára, a varrószoba, amelyben Rose szorgoskodott, egyenesen ellenállhatatlannak bizonyult. Ezúttal senkinek sem volt szíve elzavarni, annyira kellemes társaság volt a hölgyeknek; különösen, ha felolvasott nekik, vagy segített cérnát tekerni.

– Tessék! Készítettem neked egy új pizsamakészletet, mindegyiken négy gomblyukkal. Nézd csak meg, hát nem takarosak? – kérdezte Rose egy nap, néhány héttel azután, hogy elkezdődtek a leckék.

– Az utolsó cérnaszál is a helyén van, és látom, hogy a végét elvarrtad, hogy ne szakítsam el, amikor kigombolom. A lehető legtökéletesebb munka, hölgyem, nagyon hálás vagyok érte. Annyira, hogy én fogom felvarrni rá a gombokat, és ezzel megkímélem a dolgos ujjacskákat a további szúrásoktól.

– Te varrod fel őket? – kiáltott föl Rose, a meglepetéstől tágra nyílt szemmel.

– Várj csak egy kicsit! Előveszem a varrótudományomat, és csak csodálkozol majd, ha meglátod, mit tudok én!

– Tényleg tud varrni? – kérdezte Rose Peace nénitől, miután Alec bácsi tréfás fontoskodással kimasírozott a szobából.

– Ó, igen, még évekkel ezelőtt megtanítottam rá, mielőtt tengerre szállt volna. Gondolom, hogy gyakran kellett magának javítgatnia a holmijait, így aztán nem jött ki a gyakorlatból.

Ez csakhamar nyilvánvalóvá vált, mivel dr. Alec visszatért egy mókás kis varrókészlettel, s elővett belőle egy gyűszűt, amelynek hiányzott a teteje. Miután befűzte a cérnát a tűbe, olyan ügyesen kezdte felvarrni a gombokat, hogy Rose-t egészen lenyűgözte a látvány.

– Kíváncsi vagyok, van-e valami a világon, amit te nem tudsz – mondta tiszteletteljes csodálattal a hangjában.

– Van egy-két dolog, amit nem ártana gyakorolnom – mondta huncut csillogással a szemében, lendületesen viaszozva a cérnáját.

– Szeretném tudni, mik azok?

– A kenyérsütés és a gomblyukak, hölgyem.

XVII. FEJEZET

Hasznos egyezségek

Egy esős vasárnap délután négy fiú próbálta csendesen eltölteni a napot a „könnytárban”, ahogy Jamie nevezte a helyiséget, amely a fiúk és a könyvek számára volt fenntartva Jessie néninél. Will és Geordie a kanapén heverésztek, belemélyedve mindenféle semmirekellők és törvényen kívüliek kalandjaiba – akkoriban ezek nagyon divatos történetek voltak. Archie a karosszékben pihent, újságokkal maga körül. Charlie a futószőnyegen állt, olyan testtartásban, amely egy angol lordnak is díszére vált volna, és sajnos mindketten szivaroztak.

– Az a véleményem, hogy ennek a napnak soha nem lesz vége – mondta Herceg akkorát ásítva, hogy csaknem hanyatt esett tőle.

– Olvass és művelődj, fiacskám! – válaszolt Archie, ünnepélyesen kitekintve az újság felett, amelyen éppen az imént aludt el.

– Ne prédikálj, tisztelendő úr, hanem vedd fel a csizmádat, és gyere ki velem járni egyet, ahelyett hogy a tűz mellett kuporogsz, akár egy nagymama.

– Köszönöm, nem. Egy séta a keleti szélben nem tűnik túl kellemes elfoglaltságnak.

Ekkor Archie elhallgatott, és felemelte a kezét, mivel egy kellemes hang odakintről azt kérdezte:

– A fiúk a könyvtárban vannak, nénikém?

– Igen, drágám, és majd elepednek egy kis napfényért. Szaladj, és vidd be nekik! – válaszolt Mrs. Jessie.

– Rose van itt. – Archie behajította a szivarját a tűzbe.

– Miért csináltad ezt? – kérdezte Charlie.

– Úriember nem dohányzik hölgyek jelenlétében,

– Ez igaz; de én akkor sem hagyom pocsékba menni a dohányomat. – Charlie inkább egy üres tintatartóba dugta a sajátját, amelyet hamutartónak használtak.

Halk kopogás hallatszott az ajtón, amelyre kórusban válaszolták, hogy szabad, és belépett Rose, a hűvös széltől kipirult arccal.

– Ha zavarok, mondjátok meg, és elmegyek – kezdte a lány, megállva a küszöbön, szerényen habozva, mivel az idősebb fiúk arckifejezése felkeltette a kíváncsiságát.

– Te soha nem zavarsz minket, kedves rokon – mondták a dohányosok, míg az olvasók félbehagyták a kocsma-és csatornatöltelékek történetét arra az időre, amíg barátságosan biccentettek az újonnan érkezettnek.

Amikor Rose lehajolt, hogy megmelengesse a kezét, Archie szivarjának a vége kibukkant a tűzből, füstölve és erős szagot árasztva.

– Ó, ti haszontalan fiúk, hogy tehettetek ezt? És éppen ma! – mondta szemrehányóan.

– Kinek ártottunk vele? – kérdezte Archie.

– Ugyanolyan jól tudod, mint én: az édesanyád nem szereti, ha dohányoztok. Nagyon rossz szokás, mivel sokba kerül, és ártalmas.

– Lárifári! Minden férfi dohányzik, még Alec bácsi is, akit olyan tökéletesnek gondolsz – kezdte Charlie a szokásos gunyoros modorában.

– Nem igaz, ő nem dohányzik! Leszokott róla, és én tudom is, hogy miért – kiáltott Rose hevesen.

– Ha belegondolok, nem láttam a régi tajtékpipáját, amióta hazajött. A mi kedvünkért hagyta abba? – kérdezte Archie.

– Igen – és Rose elmesélte a köztük lejátszódott jelenetet a tengerparton a táborozás idején.

Archie-ra látszólag nagy hatással volt, amit hallott, és férfiasan így szólt: – Ami engem illett, nem tette hiába. Egy cseppet sem érdekel a dohányzás, és nagyon könnyen le tudok mondani róla, és meg is ígérem neked, hogy le fogok. Csak néha-néha, mulatságból fogok rágyújtani.

– Te is megígéred? – és Rose a csinos Hercegre nézett, aki azonban ebben a pillanatban egyáltalán nem tűnt csinosnak, mivel újra rágyújtott, csak hogy bosszantsa Rose-t.

Márpedig Charlie-t éppen annyira nem érdekelte a dohányzás, mint Archie-t, de nem adta meg magát olyan könnyen. Így megrázta a fejét, szippantott egyet a szivarból, és könnyedén így szólt:

– Ti nők folyton arra kértek minket, hogy mondjunk le apró, ártalmatlan élvezetekről, csak azért, mert ti nem helyeslitek. Mit szólnál hozzá, ha mi is így viselkednénk, Miss?

– Ha káros vagy ostoba dolgokat művelnék, meg is köszönném, hogy rám szólsz, és megpróbálnék megjavulni – válaszolt Rose kioktatóan.

– Nos, akkor most meglátjuk, komolyan gondolod-e, amit mondasz. Leszokom a dohányzásról a kedvedért, ha te is lemondasz valamiről az én kedvemért – mondta Herceg, aki jó alkalmat látott arra, hogy könnyedén felülkerekedjen a lányon.

– Beleegyezem, ha az is akkora butaság, mint a szivarozás.

– Ó, az még sokkal nagyobb butaság.

– Akkor hát megígérem. Mi lenne az? – Rose az izgalomtól reszketve várta, melyik kedves szokását vagy tárgyát fogja hamarosan elveszíteni.

– Mondj le a fülbevalódról – és Charlie gonosz kacagásban tört ki, mivel biztos volt benne, hogy a lány nem megy bele ebbe az alkuba.

Rose felkiáltott, és mindkét kezét a fülére tapasztotta, ahol a kis aranykarikák függtek.

– Ó, Charlie, nem felelne meg valami más? Annyit csúfoltatok már emiatt, és annyi gondom volt vele, hogy most aztán ki akarom élvezni, hogy hordhatom a csinos fülönfüggőmet.

– Hordj csak annyit, amennyit akarsz, én pedig majd békésen pöfékelek – vágott vissza a rossz fiú.

– Semmi mással nem elégednél meg? – szólt a lány könyörögve.

– Semmivel – volt a tömör válasz.

Rose egy percig csendben állt, arra gondolva, amit egyszer Jessie néni mondott: „Nagyobb hatalmad van a fiúk felett, mint hinnéd. Használd az ő érdekükben, és én egész életemben hálás leszek neked.” Itt volt a lehetőség, hogy jót tegyen velük azzal, hogy feláldozza egy apró szeszélyét. Érezte, hogy helyes volna megtenni, ám nagyon nehéznek találta, és panaszosan azt kérdezte:

– Úgy érted, hogy soha többé nem hordhatom, Charlie?

– Soha, hacsak nem akarod, hogy dohányozzak.

– Azt nem akarom.

– Akkor kezet rá.

Charlie fogadni mert volna rá, hogy a lány nem megy bele, és nagyon megdöbbent, amikor az gyors mozdulattal kivette a kedves függőt a füléből, és átnyújtotta neki. Közben olyan hangon, amelytől a fiú barna arca elpirult, mivel annyira telve volt jóindulattal, ezt mondta:

– Az unokafivéreim jobban érdekelnek, mint a fülbevalóm, tehát megígérem, és meg is tartom a szavam.

– A mindenségit, Herceg! Hadd viselje a fityegőit, ha akarja, és ne alkudozz olyasmiről, amiről tudod, hogy úgy helyes – kiáltott Archie, megvető mozdulattal elhajítva az újságját.

Ám Rose már elhatározta, hogy megmutatja a nénikéjének, mennyire jó hatással van a fiúkra, és határozottan így szólt:

– Ez így igazságos, és akarom is, hogy így legyen, hátha akkor elhiszitek majd, hogy komolyan gondolom. Tessék, tegyétek fel az óraláncotokra, hogy emlékeztessen az egyezségre. Én nem fogom elfelejteni, mivel nemsokára akkor sem tudnék fülbevalót hordani, ha akarnék.

Mialatt beszélt, mindkét unokafivérének átnyújtott egy-egy kis karikát, és a fiúk, látván mennyire őszinte, engedelmeskedtek neki. Mikor a zálogok már biztonságban voltak, Rose mindkettőjük felé kinyújtotta a kezét, és a fiúk erősen megszorították, félig boldogan, félig szégyenkezve az egyezségben játszott szerepük miatt.

Éppen ebben a pillanatban lépett be Alec bácsi és Jessie néni.

– Mi folyik itt? A táncoló hölgy diadala vasárnap? – kérdezte Alec bácsi, aki meglepetten nézett a trióra.

– Nem, uram, ez a dohányzásellenes liga. Csatlakozik hozzá? – kérdezte Charlie, mialatt Rose a nénikéjéhez szaladt, és Archie mindkét szivart elrejtette az egyik hátsó hasáb mögött.

Amikor megmagyarázták a helyzetet, a felnőttek nagyon örültek a fejleményeknek, és köszönetet mondtak Rose-nak, amelytől a lány úgy érezte magát, mintha egyenesen a hazájának tett volna nagy szolgálatot. És ez így is volt, mivel minden fiú, aki káros szokások nélkül nő fel, jó eséllyel válik jó honpolgárrá.

– Bárcsak Rose Will-lel és Geordie-val is megegyezett volna! Úgy vélem, hogy ezek a könyvek éppen olyan károsak a kisfiúknak, mint a szivarok a nagyoknak – mondta Mrs. Jessie, leülve a kanapéra az olvasók közé, akik udvariasan összekuporodtak, hogy helyet csináljanak neki.

– Azt hittem, ezek most nagyon divatosak – válaszolt dr. Alec, miközben letelepedett Rose-zal a nagy karosszékbe.

– Mint ahogy a dohányzás is, habár káros. Ezeknek a népszerű történeteknek a szerzői semmi hasznosat nem sugallnak, efelől semmi kétségem. De úgy sejtem, nem is fognak sikerrel járni, mivel a jelszavuk: Legyél rafinált, és gazdag leszel, ahelyett, hogy: Légy becsületes, és boldog leszel. Nem akartam elhamarkodottan ítélni, Alec, ezért én is vagy egy tucatot elolvastam ezekből a történetekből. Sok minden van bennük, ami vonzó lehet a fiúknak, de még több olyasmi, ami elítélendő. A többi szülő is ugyanezt mondja, amikor beszélek velük erről.

– Ugyan, mama, ez túlzás! Én nagyon csípem őket. Meg lehet tőlük őrülni! – kiáltott Will.

– Nagyon klassz könyvek, igazán nem tudom, mi a baj velük – tette hozzá Geordie.

– Éppen most illusztráltátok, miért ilyen káros; azzal, ahogy beszéltek – vágott vissza az anyjuk.

– De hát erre szükség van, anya. Ha ezek a fickók választékosan beszélnének, semmi szórakoztató nem volna bennük – tiltakozott Will.

– Egy cipőpucolónak nem kell helyesen beszélnie, egy rikkancsnak muszáj néha káromkodni egy kicsit, különben nem lenne élethű – magyarázta Geordie. Mindkét fiú készen állt arra, hogy harcba szálljon a kedvenceiért.

– Az én fiaim azonban nem cipőpucolók és nem is rikkancsok, és nem tetszik nekem, amikor olyan kifejezéseket használnak, mint csípem, klassz, és falra mászol. Valójában egyáltalán nem látom értelmét, hogy ilyen emberekről írjanak könyvet, hacsak nem épp eltántorításképpen. Nem hihetem, hogy ezek a könyvek megnevelik a léhűtőket, ha egyáltalán elolvassák, abban pedig biztos vagyok, hogy jobb társadalmi helyzetű fiúknak nem tesznek jót, akik ezekből az olvasmányokból olyan helyeket ismernek meg, mint a rendőrőrsök, a pénzhamisítók rejtekhelyei, a kaszinók, kocsmák és más efféle alantas helyek.

– Egyik-másik elsőrangú fiúkról szól, anya. Tengerre szállnak, és tanulnak. Körbehajózzák a világot, és nagyon jól szórakoznak közben.

– Ilyeneket is olvastam, Geordie, és habár valóban jobbak a többinél, nem vagyok megelégedve ezekkel az optikai csalódásokkal sem, ahogyan hívom őket. Mondjátok meg nekem, fiúk, életszerű-e, hogy tizenöt-tizennyolc éves ifjak már hajóskapitányok, akik persze legyőzik a kalózokat, kicselezik a csempészeket, és így szereznek maguknak dicsőséget. Aztán Farragut admirális meghívja őket vacsorázni, és így szól: Nemes gyermek, te hazádnak büszkesége vagy! Vagy, ha a főhős katona, mindig csak hajszál híján menekül meg, és annyi kalandot él át egyetlen vékony kötetben, hogy még a haja is beleőszül. A végén pedig Washingtonba utazik az elnök vagy a főparancsnok kifejezett kérésére, hogy kitüntessék és előléptessék őt. Még ha hétköznapi fiú is a hős, aki a mindennapi betevőért dolgozik, azt sem hétköznapi módon teszi. Nem évek szorgalmas munkája révén, hanem hirtelen örökbe fogadja őt egy milliomos, akinek visszavitte elveszett noteszát. De az is lehet, hogy egy gazdag nagybácsi tér vissza a tengerekről, épp a legjobbkor. Vagy a figyelemre méltó ifjú, hogy keressen néhány dollárt, mogyorót vagy nyakkendőt árul, de aztán olyan gyorsan meggazdagszik, hogy Szindbád a gyémántok völgyében csak koldusnak hat mellette. Hát nem így van, fiúk?

– Nos, a fickóknak ezekben a könyvekben disznó szerencséjük van, és nagyon ravaszak is, azt meg kell hagyni – válaszolt Will, egy képet nézegetve az előtte lévő könyvben, amelyen egy kicsi, de elszánt ifjú egy kapatos óriást tepert le egy kocsmában. A rajz alatt ez az elegáns felirat állt: „Dick Dauntless fejbe vágja Sam Soakert.”

– Nagyon rosszul festi le az életet és az üzleti világot. Rengeteg gonosz és alantas dolgot mutat meg, amelyről nem is kellene tudniuk a gyerekeknek; az egyetlen elérendő sikernek a meggazdagodást, egy lord lányával való házasságot vagy egy olyan hétköznapi cél elérését tartja, amely gyakran nem éri meg az időt és fáradtságot, amely az eléréséhez szükséges. Nekem úgy tűnik, hogy az íróknak olyan történeteket kellene papírra vetniük, amelyek életszernek, természetesek és hasznosak. Olyan történeteket, amelyek nyelvezete kifogástalan, a tiszta erkölcs jelenik meg bennük, és a szereplők, akik olyanok, mint mi, képesek szeretni a másikat a hibái ellenére. Látni sem bírom a sok lelkes fickót, akik mind ilyen szemetet olvasnak a könyvtárakban. Gyenge minőségű könyvek ezek, gyakran rossz szándékkal íródtak, káros ezekkel tömni a fiatal fejeket. Tessék! A prédikációnak vége, most pedig szeretném hallani, hogy az úrfiknak van-e valami hozzáfűznivalójuk. – Jessie néni elhallgatott, kipirult arcán a fiaiért érzett anyai aggodalom látszott.

– Tom Brown[8] megfelelt anyának és nekem is, ezért szeretném, ha Mr. Hughes írna még hasonlóan jó történeteket – mondta Archie.

– A Tom Brownban nem találsz ilyen dolgokat. Ennek ellenére ezek a semmirekellő könyvek mind ott vannak a vasárnapi iskolák könyvtáraiban. – Ezzel Mrs. Jessie olvasni kezdett a könyvből, amit Will kezéből vett ki:

– ”Errefelé láttuk Keresztelő János egyik fogát. Ben azt mondta, hogy lótusz és vadméz volt ráragadva. Én nem vettem észre. Az is lehet, hogy János a kereszt egy szálkáját használta fogpiszkálónak.”

– Egy tréfás kedvű fickó mondja ezt, mama, és különben is, mindig átugorjuk azokat a részeket, amelyekben leírják, hogy mit láttak a különböző országokban – kiáltott Will.

– Pedig azok a leírások, amelyeket nagyrészt útikönyvekből másoltak ki, az egyedüli hasznos részek a könyvben, nézetem szerint. A haszontalan fiúk csínytevései teszik ki a fennmaradó részt, és szerintem ti éppen ezek miatt olvassátok ezeket a történeteket – válaszolt az anyja, kisimítva a hajat a becsületes kis arcból, amely őszintén meglepődött ezen a megállapításán.

– Egyébként pedig, anya, a hajózási részek fontosak, mivel megtanuljuk, hogyan kell hajót irányítani, és ez idővel hasznos lehet, ha tengerre szállunk – vetette közbe Geordie.

– Valóban? Akkor természetesen meg tudod nekem magyarázni ezt a műveletet – és Mrs. Jessie felolvasott még egy részletet, a következő tengerészeti leírással:

– ”A szél dél-délnyugati. Négy fokkal közelebb hozhatjuk a hajót a szélhez, de akkor még mindig hat fokra leszünk a széltől. Amint megindul, az orrba és a fővitorlára fölküldünk valakit, mert meglazult a viharban, és meg kell erősíteni a szélfogókat is.”

– Szerintem meg tudnám magyarázni, ha nem tartanék a bácsikámtól. Ő olyan jól ismeri a hajózást, hogy biztosan kinevetne – kezdte Geordie, akit a kérdés nyilvánvalóan zavarba hozott.

– Ohó, nagyon jól tudod, hogy képtelen volnál elmondani. Miért próbálod elhitetni az ellenkezőjét? A felét sem értjük a tengerészzsargonnak, mama, biztos vagyok benne, hogy az egész egy nagy sületlenség! – kiáltott Will, hirtelen átpártolva az ellenséghez, Geordie nagy bánatára.

– Bárcsak rólam ne beszélnének úgy, mintha egy hajó lennék! – emlegette föl régi bánatát Rose. – Ma reggel, a templomból hazafelé jövet a szél ide-oda lökdösött, mire Will odakiáltott az utca közepén: „Vond be a fővitorlát, és kurtítsd az orrvitorlát, az majd segít rajtad.”

A fiúk tiltakoztak a panaszos hang miatt, amellyel Rose megismételte az őt sértő szavakat, és Will sértett büszkeséggel nekiállt megmagyarázni, hogy csak azt akarta neki javasolni; húzza összébb a kabátját, és kössön egy sálat a kalapján lengő tollakra.

– Az igazat megvallva, ha a fiúknak muszáj szlenget használni, jobban elviselem a tengerészzsargont, ahogy Will nevezi, mint azt a másikat. Kevésbé sérti a fülemet, ha a fiaim arról beszélnek, hogy „vond be a fővitorlát”, mint ha azt mondják, hogy „fene klassz”, és a „nyesd el a kötelet” sokkal jobb, mint a „húzzál innen”. Egyszer már kijelentettem, hogy nem állhatom a közönséges beszédet a házamban. Most lemondok erről, mivel látom, hogy lehetetlen betartani, de nem tűröm a ponyvaregényeket itthon, így, Archie, kérlek, dobd ezeket a szivarjaid után.

Mrs. Jessie visszatartotta a két kisebb fiút nyakuk köré font karjaival, és mikor felülkerekedett, a fiúk csak kétségbeesetten vonaglottak. – Igen, pontosan a hátsó hasáb mögé – folytatta vehemensen. – Tessék, szívecskéim. Most pedig ígérjétek meg nekem, hogy egy hónapig semmit sem olvastok, azután pedig ellátlak titeket értékes olvasmányokkal.

– Ó, anya! Egyetlen könyvet sem? – kiáltott Will.

– Nem fejezhetjük be legalább azokat? – kérlelte Geordie.

– A nagyok félig szívott szivarokat dobtak ki; a ti könyveiteknek is ugyanott van a helyük. Biztosan nem az a célotok, hogy a nagyok túltegyenek rajtatok, vagy hogy kevésbé fogadjatok szót a mamátoknak, mint ők Rose-nak.

– Persze hogy nem! Gyerünk, Geordie! – Will megesküdött, akár egy hős. A fivére sóhajtott, és engedelmeskedett, de magában megfogadta, hogy titokban befejezi a könyvet, mihelyt letelik a hónap.

– Nehéz feladatot tűztél ki magadnak azzal, Jessie, hogy értékes olvasmányt adsz a fiúknak, akik eddig csak kalandregényeket olvastak. Olyan lesz ez, mint a málnatortáról áttérni kenyérre és vajra. De legalább talán megmented őket a gyomorrontástól – mondta dr. Alec, aki nagyon jól szórakozott a történteken.

– Emlékszem, amikor nagyapa azt mondta, hogy a jó könyvek szeretete a legjobb őrangyal, amelyet az ember kaphat – kezdte Archie, aki elgondolkodva bámulta a könyvtár polcait.

– Igen, de manapság nincs idő az olvasásra. Az embernek folyton törnie kell magát, hogy pénzt keressen, hacsak nem akar nincstelenné válni – vágott közbe Charlie, és próbált nagyon tapasztaltnak látszani.

– Ez a pénzimádat Amerika átka, a pénz kedvéért az emberek a becsületüket is áruba bocsátják. Már azt sem lehet tudni, kiben bízhatunk meg. Azt pedig csak egy Agassizhoz[9] hasonló zseni jelentheti ki, hogy nem pazarolhatja arra az idejét, hogy meggazdagodjon – mondta Mrs. Jessie szomorúan.

– Azt kívánod, hogy szegények legyünk, anya? – kérdezte Archie meglepetten.

– Dehogy, drágám, és soha nem is kell annak lenned, amíg használni tudod a két kezedet. Ám akkor is tartok ettől a pénzéhségtől, és a vele járó kísértésektől. Ó, drága fiaim! Reszketek attól az időtől, amikor majd el kell, hogy engedjelek benneteket. Úgy vélem, össze fogja törni a szívemet, ha elbuktok, ahogy már annyian. Még a halálotokban is vigasztalni tudna, ha rólatok is elmondhatnák, amit Sumnerről[10], hogy senki sem merte volna megvesztegetni.

Mrs. Jessie annyira belelovalta magát az anyai aggodalmakba, hogy a hangja elcsuklott az utolsó szavaknál, és közelebb húzta magához a két szőke fejet. Mintha félne attól, hogy elhagyják ezt a biztonságos kikötőt, és kihajóznak a nyílt tengerre, ahol annyi kis hajó elsüllyedt már. A kisebb fiúk közelebb húzódtak hozzá, és Archie csendben, de határozottan így szólt:

– Azt nem ígérhetem, hogy Agassiz vagy Sumner lesz belőlem, de azt igen, hogy becsületes ember leszek, ha Isten is úgy akarja.

– Akkor én elégedett leszek – mondta Mrs. Jessie, és megszorítva a felé nyújtott kezet, az ígéretet egy anyai csókkal pecsételte meg, amelyben benne volt minden reménye és bizalma.

– Nem is tudom, hogyan lehetnének valaha is rosszak, hiszen annyira szereti őket, és büszke rájuk – suttogta Rose, akit nagyon meghatott a jelenet.

– Segítened kell neki, hogy a fiúk azzá váljanak, amivé válniuk kell. Már megkezdted; és amikor meglátom a függőidet az új helyükön, a kislányomat sokkal csinosabbnak tartom, mintha a valaha látott legnagyobb gyémántok fityegnének a fülében – válaszolta dr. Alec, szeretettel tekintve a lányra.

– Annyira örülök, hogy úgy véled, segíthetek, mivel nagyon szeretném hasznossá tenni magam. Itt mindenki olyan jó hozzám, különösen Jessie néni.

– Azt hiszem, nagyon jól haladsz afelé, hogy kiegyenlítsd az adósságaidat, Rose. Ha a lányok lemondanak a kis hiúságaikról, a fiúk pedig a buta szokásaikról, és mindebben egymást próbálják erősíteni, a dolgok jó irányt vesznek. Csak így tovább, drágám, segíts az édesanyának, hogy a fiai megfelelő barátai maradhassanak egy ilyen ártatlan teremtésnek, mint te vagy. Biztosíthatlak, hogy ettől csak férfiasabbak lesznek.

XVIII. FEJEZET

Divat és élettan

Phebe bedugta a fejét a dolgozószobába, ahol dr. Alec egy új könyvet olvasott.

– Kérem, uram, szerintem jobb, ha most cselekszik, különben késő lesz. Hallottam, ahogy Miss Rose azt mondta, önnek ez nem tetszene, és hogy soha nem engedné, hogy ön megnézze őt abban az öltözékben.

– Abban mesterkednek, nem igaz? – kérdezte felnézve, és megrázta magát, mintha csatába indulna.

– Igen uram, olyan hangosan beszélnek, hogy teljes a hangzavar. Úgy tűnik, Miss Rose teljesen tanácstalan, mitévő legyen, mert igen divatosak azok a holmik, és olyan elegáns bennük. Habár nekem jobban tetszett a régi ruháiban – válaszolt Phebe.

– Okos leány vagy. Majd én elrendezem Rosy dolgait, de neked is segítened kell. Minden készen áll a szobájában, és biztosan érted, hogy mi mire való?

– Ó, igen, uram, de minden olyan mókás! Tudom, hogy Miss Rose azt fogja gondolni, hogy ez csak tréfa – mondta Phebe, és úgy nevetett, mint akit csiklandoznak.

– Ne is törődj vele, mit gondol, ha azt teszi, amit mondok neki. Mondd neki, hogy tegye meg a kedvemért, és akkor a világ legjobb viccének fogja tartani. Számítok rá, hogy a szememre veti majd, de akkor is mi fogunk győzni – mondta a doktor, és kezében a könyvvel, titokzatos mosollyal az arcán elindult az emeletre.

A varrószobában olyan hangzavar volt, hogy senki nem hallotta meg a kopogását, így benyitott, és fölmérte a helyzetet. Plenty néni, Clara néni és Jessie néni mind Rose-t bámulták, aki lassan forgott közöttük és a nagy tükör között a legutolsó divat szerinti téli öltözékben.

– Te jó ég! Rosszabb mint gondoltam – hördült föl magában a doktor, mivel ódivatú ízlése szerint a lány úgy nézett ki, mint egy kötözött sonka. Az új ruha nem volt sem szép, sem elegáns, sem nem illett a lányhoz.

Két kék színárnyalatból volt összeállítva, úgy, hogy a váltakozó sötét és világos részektől káprázott az ember szeme. A felsőrész olyan szoros volt, hogy lélegezni is alig lehetett benne, az alsó pedig annyira tele volt szalagokkal és fodrokkal, hogy meglehetősen sután lötyögött – más szó nem alkalmas ennek leírására – ide-oda. A csípője alatt, hátul, csokorba volt szedve az anyag, a tetején nagy masni díszelgett. A felsőrészen ugyanabból az anyagból készült fodrok és zsabók virítottak, és annyira kivágott volt, hogy látni lehetett alatta a csipkét és a medált. Nehéz csipkék, masnik, tömések, fodrok és egyéb díszek pompáztak még a ruhán olyan mennyiségben, hogy az embernek megfájdult a feje, ha belegondolt, mennyi anyagot elvesztegettek rá. Mégsem volt egyetlen kecses vonása sem, a textília szépsége elveszett a túlzott cicomában.

Egy merészen felfelé kunkorodó magas bársonykalap volt a lány fején, az egyik fülére biggyesztve, egy nagy csokor rózsaszín rózsával és lengő tollakkal. Mivel a haját kontyba kötötték a tarkóján, Rose feje inkább hasonlított egy csinos gavalléréra, mint egy takaros kislányéra. Magas sarkú csizmát viselt, emiatt egész teste előredőlt, a karjain egy kicsiny muffot tartott, az arca előtt pedig egy pöttyös fátyol volt, olyan szorosan, hogy alig tudott pislogni alatta, így a megjelenése teljességgel képtelen látványt nyújtott.

– Végre úgy néz ki, mint a vele egykorú lányok, és ahogy én szeretném látni őt – mondta Mrs. Clara nagy megelégedettséggel.

– Valóban úgy néz ki, mint egy divatos ifjú hölgy, ám valahogy hiányzik nekem az én kicsi Rose-om. Az én időmben a gyerekek úgy öltöztek, akár a többi gyerek – válaszolta Plenty néni, aki kissé nyugtalanul lesett ki a szemüvege fölött. Nem tudta volna elképzelni, hogy az előtte álló teremtés az ölébe üljön, elébe szaladjon, és felvidítsa a házat vidám gyermekkacajával.

– Megváltoztak a dolgok a te időd óta, nénikém, és időbe telik, amíg hozzászokunk az új dolgokhoz. De neked, Jessie, bizonyára jobban tetszik ez a ruha, mint azok a trehány holmik, amelyeket Rose egész nyáron hordott. Valld be őszintén, hogy tetszik! – mondta Mrs. Clara, aki nagyon szerette volna, ha elismerik az erőfeszítéseit.

– Nos, drágám, egészen őszintén úgy gondolom, hogy ez rettenetes – válaszolt Mrs. Jessie nyíltan, amitől Rose nagyot pördült, és döbbenten nézett rá.

– Igaz, igaz – kiáltott föl egy mély hang, és a hölgyek megrettenve vették észre, hogy az ellenség köztük jár.

Rose a kalapja karimájáig elpirult, és ahogy ott állt, úgy érezte magát, mint egy madárijesztő. Ezalatt Mrs. Clara sietve magyarázkodott.

– Természetesen tőled nem vártam el, hogy tetsszen, Alec, de nem gondolom, hogy te lennél az alkalmas személy arra, hogy megítéld, mi a helyes, és mi nem egy fiatal lány számára. Ezért hát vettem magamnak a fáradtságot, és varrattam egy szép kimenőruhát Rose-nak. Nem kell viselnie, ha te ellenzed, mivel megígértük, tudom, hogy egy évig azt tehetsz vele, amit a leghelyesebbnek látsz.

– Szóval ez egy kimenőruha, ugye? – kérdezte a doktor szelíden. – Tudod, soha nem találtam volna ki, hogy ez a ruha alkalmas viselet a téli időjárásban a rövid, gyors sétákra. Fordulj csak meg, Rosy, hadd lássam minden szépségét és előnyét!

Rose megpróbált benne elindulni szokásosan gyors mozdulataival, ám ekkor megbotlott az alsószoknyában, és mivel az olyan szűk volt, hogy lehetetlen volt benne egy nagyobbat is lépni, a magas sarkú csizmában pedig képtelen volt egyenesen tartani magát, ezért imbolyogni kezdett.

– Még nem szoktam meg – mondta morcosan, belerúgva az uszályába, amikor megfordult, hogy megigazítsa.

– Képzeld, ha egy megvadult kutya vagy egy elszabadult ló eredne utánad! El tudnál szaladni anélkül, hogy hasra ess, őrmester? – kérdezte a doktor, huncut csillogással a tekintetében méregetve a félrecsapott kalapot.

– Nem hiszem, hogy tudnék, de kipróbálom. – Ezzel Rose megpróbált végigszaladni a szobán. A csizmasarka beleakadt a szőnyegbe, néhány cérna elszakadt, a kalapja a szemébe csúszott, és beleroskadva egy fotelba olyan jóízű kacagásba kezdett, hogy mindenki – Mrs. Clarát kivéve – csatlakozott hozzá.

– Ki kell jelentenem, hogy egy kimenőruha, amiben az ember nem tud menni, egy téli ruha, amely az ember nyakát, fejét és lábát szabadon hagyja, kitéve a hidegnek és a nedvességnek: elhibázott próbálkozás, Clara. Különösen, hogy még csak nem is szép, ami miatt talán megbocsátanánk neki ezeket a hiányosságokat – mondta dr. Alec, miközben segített Rose-nak kibogozni a fátylat. Majd halkan odasúgta neki: – Ez jót tenne a szemednek; hamarosan akkor is pöttyöket látnál, ha nincs rajtad, és idővel szemészhez kellene fordulnod.

– Nem szép! – kiáltott fel Mrs. Clara megbántottan. – Na persze, ez a férfiak szokásos vaksága. A legfinomabb selyemből készült, valamint teveszőrből. A kalapon valódi strucctollak vannak, ez pedig egy méregdrága hermelin-muff. Mi lehetne ennél ízlésesebb és megfelelőbb egy ifjú hölgy számára?

– Majd én megmutatom, ha Rose betér a szobájába, és lekötelez azzal, hogy felveszi, amit ott talál – válaszolt a doktor meglepő felkészültséggel.

– Alec, ha egy mackóruháról van szó, akkor tiltakoznom kell. Számítottam ilyesmire, de az bizonyos, hogy nem tudnám elviselni, ha ezt a szép gyermeket feláldoznád az egészségről alkotott elképzeléseid oltárán. Mondd, hogy nem mackóruha! – tette össze a két kezét könyörögve Mrs. Clara.

– Nem az.

– Hála istennek! – Ezzel Clara néni megkönnyebbült sóhajjal visszavonult, de még panaszos hangon hozzátette: – Valójában azt reméltem, hogy elfogadod a ruhát, mivel szegény Rose-nak már túl hosszú ideje kell szörnyűséges dolgokat hordania, amelyek bárkinek elrontanák az eredendő jó ízlését.

– Azt állítod, hogy én teszem tönkre a gyereket, amikor te teljesen magatehetetlenné tennéd ezzel az öltözékkel! – válaszolt a doktor, rámutatva a divatos darabra, amelyet gyorsan eltakarítottak az útból. Vállat vonva becsukta az ajtót, ám mire bárki is megszólalhatott volna, éles szemével egy újabb tárgyat vett észre, amelytől összevonta a szemöldökét, és megvetően azt kérdezte:

– Mindazok után, amit mondtam, mégis megpróbáljátok megkísérteni a kislányomat ezekkel az elítélendő dolgokkal?

– Arra gondoltunk, hogy félretesszük őket, ha nem hajlandó hordani – motyogta Mrs. Clara, egy pár kicsiny fűzőt takarítva el az útból, bűntudatos sietséggel. – Csak azért hoztam el, hogy felpróbálja, mivel Rose kezd pufók lenni, és ha nem vigyáz, hamarosan teljesen elveszíti az alakját – tette hozzá olyan nyugodt meggyőződéssel, amely a doktort csak még jobban kihozta a sodrából. Ez volt a szemében az egyik leggyűlöletesebb szokás.

– Kezd pufók lenni! Igen, hála istennek, valóban. És folytatni is fogja ezt a változást, mivel a természet jobban tudja, hogyan kell kialakítani egy nőt, mint bármelyik fűzőkészítő. Nem tűröm, hogy ebbe beleavatkozzanak. Drága Clarám, teljesen elvesztetted az eszed, amikor arra gondoltál, hogy egy növendék leányt belekényszerítesz egy ilyen kínzóeszközbe? – Ekkor egy hirtelen mozdulattal előkapta a bűnös eszközöket a díszpárna mögül. Olyan arckifejezéssel tartotta őket, mintha hüvelykszorítók, spanyolcsizmák, vagy más középkori kínzóeszközök lennének.

– Ne butáskodj, Alec! Semmi kínzás nincs ebben, mivel a szorosra fűzés már kiment a divatból, és manapság kellemes, kényelmes fűzőket készítenek. Mindenki hordja őket, még a kisbabák is, hogy támogassa gyenge gerincüket – kezdte Mrs. Clara, védelmére kelve a nők kedvenc szépítőeszközének.

– Tudom, és aztán szegény páráknak egész életükben gyenge hátuk lesz, akár az anyjuknak őelőttük. Hiába próbálod védeni. Nem akarok vitatkozni, de kijelentem egyszer és mindenkorra, hogy ha meglátok egy fűzőt Rose közelében, a tűzbe fogom hajítani, majd a számlát természetesen kiegyenlítem neked.

Miközben beszélt, a fűzők egyre közelebb kerültek a megsemmisüléshez, ám Mrs. Jessie elkapta a fivére karját, és vidáman így szólt: – Ne égesd el, az isten szerelmére, Alec! Bálnacsontból készült, és szörnyű bűzt árasztana. Add ide nekem! Majd én teszek róla, hogy jó helyre kerüljön.

– Tényleg bálnacsontok! Egy egész rácsozat, és elöl fém kapuzárak! Mintha a saját csontjaink nem lennének elegendőek, pedig csak engedni kéne, hogy tegyék a dolgukat – morgott a doktor, átnyújtva a csontokat egy utolsó megvető mozdulattal. Ekkor azonban hirtelen felderült az arca, és feltartott ujjal így szólt: – Halljátok, hogy nevetnek a lányok? Az összenyomott tüdő nem képes ilyen hangot kiadni.

Rose szobájából kacagás hallatszott, és akaratlanul is mosolyogni kezdett mindenki, aki hallotta.

– Ez valami újabb trükk, Alec? – kérdezte Plenty néni elnézően, mivel mostanra már megtanult hinni az unokaöccse régimódi elképzeléseiben, mivel, úgy tűnt, azok nagyon is jól működtek.

– Igen, asszonyom, az utolsó; remélem, hogy tetszeni fog. Rájöttem, hogy Clara miben sántikál, és elkészíttettem az ő ruhája riválisát. Nem „ártani” fogok Rose-nak, hanem választást kínálok fel, és ha nem tévedek nagyot, úgy gondolom, hogy az én öltözékem fog jobban tetszeni neki. Mialatt várunk, megmagyarázom, és akkor jobban tudjátok majd értékelni az összhatást. Kezembe került ez a kis könyv, és lenyűgözött, milyen jó ízlés és józan ész jellemzi. Javaslatokat tesz rá, hogyan lehet a hölgyeket egészségesen, egyúttal szépen öltöztetni, ez fontos erénye. Az alapoknál kezdi, amint láthatjátok is, ha egy pillantást vetnétek ezekre a képekre. Az én meglátásom szerint a nők nagyon örülnének, ha így megszabadulhatnának a terheiktől.

Amíg beszélt, Plenty néni elé tette a könyvet, aki engedelmesen feltette az okuláréját, hogy szemügyre vehesse az illusztrációkat. Hosszas vizsgálódás után felháborodott arckifejezéssel azt kiáltotta:

– Uram, irgalmazz, ezek a holmik olyanok, mint Jamie hálóruhái! Csak nem azt akarod, hogy Rose ilyen öltözékben mutatkozzon az utcán? Nem lenne ildomos; én soha nem egyeznék bele!

– Nem úgy értem, és biztos vagyok benne, hogy az én okos nagynéném bele fog egyezni, amikor megtudja, hogy ezek, nos – indiai nevén pizsamának fogom nevezni –, alsóruhák, és föléjük Rose olyan csinos szoknyát húzhat, amilyet csak akar. Ez a két flanel öltözék, mindkettő egyrészes, egy szoknyával a csípőjén, melegen fogja tartani a kislányt, anélkül, hogy övekkel, tömésekkel és csatokkal terhelné őt. Szabadon hagyja az izmokat, amelyeknek sokat kell dolgozniuk, és ehhez sok helyre van szükségük. Rose háta soha nem fog fájni, ha rajtam múlik, sem az a sok betegség nem fogja érinteni, amelyről ti, drága hölgyek, azt hiszitek, elkerülhetetlen.

– Én ezt nem nevezném ildomosnak, és biztos vagyok benne, hogy Rose meg fog döbbenni, ha meglátja – kezdte Mrs. Clara, de hirtelen elhallgatott, mivel Rose jelent meg az ajtóban, és egyáltalán nem tűnt döbbentnek.

– Gyere csak be, kis manökenem, hadd nézzünk meg – mondta a nagybátyja elismerő pillantással, mivel a lány olyan cinkos vidámsággal sétált be, hogy egyértelmű volt: tetszik neki a tréfa.

– Nos, semmi rendkívülit nem látok. Ez egy takaros, egyszerű ruha. Jó anyagból készült, és nem is áll rosszul, ha azt akarod, hogy úgy nézzen ki, mint egy kis iskolás lány. Ám teljesen stílustalan, senkinek nem akad meg rajta a tekintete – mondta Mrs. Clara úgy érezve, hogy az utolsó megjegyzése révén lesújtó kritikával illette a ruhát.

– És én pontosan ezt szeretném – válaszolt a doktor kihívóan, közben elégedetten dörzsölve a kezét. – Rosy most úgy néz ki, ahogyan kell: egy egyszerű, szerény kislánynak, aki nem akarja, hogy megbámulják. Én mégis úgy gondolom, hogy sok elismerő pillantást learathat olyan emberektől, akik szeretik az egyszerűséget és a józanságot, jobban, mint a cicomát és a tollakat. Fordulj meg, hadd legeltessem rajtad a szemem!

Nem akadt túl sok néznivalója, csupán egy csinos, meleg barna Gabrielle ruha, amely egy kecses, lapos sarkú csizma száráig ért. Fókabőr erszény, sapka és kesztyű egészítette ki az öltözéket, kis skarlátvörös betéttel a ruhanyakán. Szép hajfürtjeit egy hasonló színű bársonyszalag fogta össze. Egészében úgy nézett ki, akár egy vörösbegy – télies volt, de melegséget árasztott.

– Hogy tetszik, Rosy? – kérdezte a doktor, akinek a lány véleménye fontosabb volt a terv sikere szempontjából, mint az összes nagynénié, aki a dombon lakott.

– Furcsán érzem magam, de nagyon kényelmesen. Olyan meleg ez a ruha, akár egy pirítós, és semmi sem akadályoz a mozgásomban – válaszolt Rose, közben szökkenve egyet, amely felfedte a harisnyáit. Lába olyan szabadon mozoghatott az ildomos szoknya alatt, akár egy fiúé.

– Elszaladhatsz a megvadult kutyák elől, és gyorsan lépkedhetsz, anélkül hogy orra esnél, nem igaz?

– Igen, bácsikám! Képzeljük el, hogy jön a kutya, hát csak átugrom a falon. És ha egy hideg napon sétálni megyek, majd így megyek…

Teljesen beleélve magát a helyzetbe, Rose átvetette magát a kanapé támláján, olyan könnyedén, mint bármelyik unokafivére, azután pedig peckesen végigballagott a folyosón.

– Tessék! Most láthatod, mi az eredménye a ténykedésednek. Ha úgy öltözteted őt, mint egy fiút, akkor úgy is fog viselkedni. Annyira gyűlölöm ezeket az új találmányokat a független nőkről! – kiáltott föl Mrs. Clara, amikor Rose visszarohant hozzájuk.

– Á, de hiszen ezek az okos találmányok egy divattervező fejéből pattantak ki, akinek az öltözékeiben csinos leszel, vagy, amit te még többre értékelsz: divatos kívülről, és kényelmes belülről. Mrs. Van Tassel járt Madame Stone-nál, és egy ehhez hasonló ruhát viselt. A hölgy maga mondta el nekem, amikor érdeklődtem hogyléte felől, hogy már nem fekszik naphosszat a kanapén, hanem sétálgat, ami nagyon is meglepő, ha belegondolunk, milyen ingatag az egészsége.

– Nem mondod komolyan! Hadd nézzem csak azt a könyvet! – Clara néni máris nagyobb tisztelettel vizsgálta a modelleket, hiszen ha az elegáns Mrs. Van Tassel is ezeket a „szörnyűségeket” hordja, akkor nem ajánlatos lemaradni, minden előítélete ellenére sem.

Dr. Alec Mrs. Jessie-re nézett, és mindketten elmosolyodtak, mivel Anyácska be volt avatva a titokba, és nagyon élvezte a dolgot.

– Gondoltam, hogy ez mindent megold – mondta dr. Alec, és bólintott.

– Én nem vártam meg, hogy Mrs. Van Tassel megelőzzön, és egyszer életemben hamarabb követtem az új divatot, mint Clara. Én is megrendeltem a „szabadság ruháját”. Legközelebb talán azt fogod látni, hogy fogócskázom Rose-zal és a fiúkkal – válaszolta Mrs. Jessie.

Ezalatt Plenty néni Rose ruházatát vizsgálta, mivel a kalap és az erszény lekerült róla, és a lány buzgón magyarázta az alsóneműket.

– Látod, nénikém, ez mind finom vörös flanel, és egy vidám kis mellény, hosszú harisnyák, és, ó, minden olyan meleg! Phebe és én majd' belehaltunk a nevetésbe, amikor felvettem ezeket, de azóta nagyon tetszik. A ruha annyira kényelmes, és semmi szükség övre, és le tudok ülni anélkül, hogy összegyűrném a szoknyát – olyan kényelmes így! Szeretem, ha rendes vagyok, és ezért, amikor cicomás holmikat viselek, mindig a ruhámon jár az eszem, az pedig olyan fárasztó. Mondd, hogy tetszik! Én eldöntöttem, hogy nekem nagyon, csak azért, hogy örömet szerezzek a bácsikámnak. Ő többet tud az egészséges életmódról, mint bárki más, az biztos, és akár egy zsákot is viselnék, ha ő kérne meg rá.

– Ilyesmire nem kérlek, Rose, de arra igen, hogy hasonlítsd össze a két ruhát, mérlegelj, és azután válaszd azt, amelyiket megfelelőbbnek érzed. A józan eszedre bízom a döntést – válaszolt dr. Alec, aki biztos volt benne, hogy megnyerte a csatát.

– Természetesen ezt választom, bácsikám. A másik divatos, és… igen, ki kell mondanom, nagyon csinosnak találom, de nagyon nehéz, és olyan lennék benne, mint egy járóbaba. Nagyon hálás vagyok a nénikémnek, de ezt tartom meg, ha lehet.

Rose szelíden, de határozottan beszélt, habár sajnálkozás volt a tekintetében, amint a másik ruhára pillantott, amelyet Phebe behozott. Nagyon is természetes volt, hogy úgy szeretett volna kinézni, mint a többi lány. Clara néni sóhajtott, Alec bácsi mosolygott, és meleg hangon azt mondta:

– Köszönöm, drágám. Most pedig olvasd el ezt a könyvet; meg fogod érteni, miért kérem ezt. Azután, ha van hozzá kedved, tanítok neked valami újat. Megkértél valamire tegnap, ami fontosabb a franciánál vagy a háztartásnál.

– Ó, mi lenne az? – kérdezte Rose, és felkapta a könyvet, amelyet Mrs. Clara undorodva hajított le.

Habár dr. Alec már negyvenéves volt, az ugratás kisfiús szokását megtartotta, és mivel a győzelme nagyon boldoggá tette őt, nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy megdöbbentse Mrs. Clarát azzal, hogy szörnyű lehetőségeket vázol föl. Így válaszolt tehát, félig komolyan, félig tréfálkozva: – Élettan, Rose. Nem szeretnél kis medika lenni az orvos nagybátyád tanítványaként, és átvenni a praxisát, amikor ő kidől a sorból? Ha igen, akkor holnap előkeresem a régi csontvázamat.

Ez már túl sok volt Clara néninek, és sietve távozott, fejében zűrzavarral, amelyben Mrs. Van Tassel új ruhája keveredett Rose új leckéivel.

XIX. FEJEZET

Csontváz pajtás

Rose elfogadta a nagybátyja ajánlatát, ahogy azt Myra néni fel is fedezte két-három héttel később. Korai látogatásra érkezett, és mivel hangokat hallott a dolgozószobából, kinyitotta az ajtót, felsikoltott, és rémült kifejezéssel az arcán gyorsan be is csukta. A doktor egy pillanat alatt ott termett, és megkérdezte tőle, mi a baj.

– Hogyan kérdezhetsz ilyet, amikor ott van az a láda? Olyan, mint egy koporsó, és én annak is hittem, és az a szörnyű dolog bámult rám, amikor kinyitottam az ajtót – válaszolt Mrs. Myra, rámutatva a csontvázra, amely a csillárról lógott, és mindenkire vidáman vigyorgott.

– Ez itt egy orvosi egyetem, ahová nőket is felveszünk, így hát lépjen be, hölgyem, és tiszteljen meg azzal, hogy részt vesz az órán – mondta a doktor, és betessékelte őt, miközben udvariasan meghajolt.

– Gyere, nénikém, ez egyszerűen csodálatos – hallatszott Rose hangja, és a lány rózsás arca is megjelent a csontváz bordái között, a lehető legvidámabban mosolyogva és biccentve.

– Mit művelsz itt, gyermekem? – kérdezte Myra néni, beleroskadva egy székbe, és körbekémlelve maga körül.

– Ó, ma a csontokat tanuljuk, és nekem ez nagyon tetszik. Tizenkét borda van, és a két alsót lengőbordáknak nevezik, mivel nem kapcsolódnak a mellcsonthoz. Ezért van az, hogy olyan könnyen benyomódnak, ha szoros fűzőt hordasz, de közben összenyomod a tüdődet és a szívedet is a… lássuk csak, mi volt az a nehéz szó… ó, igen, a mellüregben. – Rose arca büszkén ragyogott, amint megszellőztette a tudományát.

– Gondolod, hogy neki való dolog ez? Érzékeny gyermek, és attól félek, hogy ártani fog neki – mondta Myra néni Rose-t figyelve, amint a lány a csigolyákat számolta, és az egyik csípőízületet kíváncsian megmozgatta.

– Nagyszerű elfoglaltság, mivel élvezi, és meg akarom tanítani neki, hogyan bánjon az idegeivel, hogy azok ne okozzanak problémát neki, ahogy sok más nőnek tudatlanságuk vagy hanyagságuk miatt. Nem szabad titokzatoskodni, vagy félni ezektől a dolgoktól, és azt szeretném, hogy Rose megismerje, és tisztelje a testét, és ne hanyagolja el, ahogy sok más nő.

– És valóban szereti ezt tanulni?

– Nagyon, nénikém! Olyan nagyszerű, és olyan jól tervezett az emberi test, el se hinnéd! Csak gondolj bele: hatszázmillió léghólyag van az ember tüdejében, és kétezer pórus egy ujjnyi bőrfelületen. Így láthatod, milyen rengeteg levegőre van szükségünk, és mennyire kell törődnünk a bőrünkkel, hogy ezek a kis ajtók szabadon tudjanak nyílni és csukódni. És az agy, nénikém, fogalmad sincs, milyen érdekes szerv! Még nem jutottunk el odáig, de már alig várom, hogy arról tanuljunk. A bácsikám mutat majd nekem egy olyan bábut, amit szét lehet szedni. Gondold el, milyen nagyszerű lesz látni, hol helyezkednek el a belső szervek. Csak azt sajnálom, hogy nem láthatjuk őket működés közben.

Mulatságos volt látni Myra néni arcát, ahogy Rose előtte állt, hadarva, és egyik kezét baráti mozdulattal a csontváz vállára téve. Minden egyes szó, amit a doktor és Rose kiejtett, a legérzékenyebb pontján érintette a derék hölgyet. Ahogy nézte és hallgatta őket, szemei előtt megjelent egy sor üvegcse és gyógyszeres doboz, szemére hányva a „tudatlanságot és hanyagságot”, amely miatt azzá lett, amivé: egy ideges, rossz emésztésű, boldogtalan öregasszonnyá.

– Nos, nem is tudom, talán igazad van, Alec. De ne vidd túlzásba. A nőknek nem szükséges túl sok mindent tudni ezekről a dolgokról, és nem is való nekik. Én nem tudnám megérinteni ezt a csúf szerzetet, és sajogni kezd a májam, ha olyasmit hallok, hogy „belső szervek” – mondta Myra néni sóhajtva, és a kezét a bal oldalára téve.

– Megnyugtatna, ha tudnád, hogy a májad a jobb oldaladon van, és nem a balon, nénikém? – kérdezte Rose szemtelen csillogással a tekintetében, mivel nemrégiben rájött, hogy Myra néni májpanaszai a rossz oldalon jelentkeztek.

– A világ a végéhez közeledik, gyermekem, és egyáltalán nem számít, melyik oldalon érzed a fájdalmat, mivel előbb vagy utóbb mindannyian elpusztulunk, és megfeledkeznek rólunk – ez volt Myra néni szívderítő válasza.

– Nos, én szeretném megtudni, mi végez velem, ha lehetséges, és ha vége is lesz a világnak, addig legalább szeretném jól érezni magam. Jó lenne, ha te is így gondolkodnál, és eljönnél tanulni a bácsikámtól. Biztos vagyok benne, hogy jót tenne neked. – Ezzel Rose visszatért a csigolyák számlálásához, olyan elégedett arccal, hogy Myra néninek nem volt szíve semmi olyat mondani, ami lehűtötte volna a lelkesedését.

– Talán az a leghelyesebb, ha hagyjuk, hogy azt csinálja, amit szeret, arra a kis időre, amíg még köztünk van. De, kérlek, bánj vele kíméletesen, Alec, és ne engedd, hogy megerőltesse magát – suttogta, mialatt távozott.

– Pontosan ezen igyekszem, hölgyem, de elég nehéz munka, véleményem szerint – tette hozzá, ahogy becsukta az ajtót mögötte, mivel a drága nagynénik néha igencsak az útjában voltak.

Félóra múlva újra látogatójuk érkezett, ezúttal Mac, aki ezzel a rövid, de találó megjegyzéssel jelezte az érkezését:

– Halihó! Milyen új játék ez?

Rose elmagyarázta, és Mac nagyot füttyentett meglepetésében. Ezután körbejárta, és komolyan végigmérte a csontvázat.

– Csontváz pajtás nagyon viccesen néz ki, de nem mondhatnám, hogy nagyon vonzó is.

– Nem kellene ilyen gúnyosan beszélned róla, mivel nagyon derék fickó, és te is ugyanilyen csúf lennél, ha lekerülne rólad a hús – mondta Rose, buzgón védelmébe véve új barátját.

– Bizonyára, úgyhogy ha nincs ellenedre, inkább megtartanám a húsomat. Biztosan annyira elfoglalt vagy, hogy nincs időd felolvasni, ugye? – kérdezte Mac, aki jobban volt ugyan, de szeme még gyenge volt az olvasáshoz.

– Nem csatlakozol inkább hozzánk? A bácsikám mindent elmagyaráz, és megnézheted az új szerveket, sorban egymás után. Akkor félbehagyjuk a csontokat, és inkább a szemet vesszük: neked az sokkal érdekesebb lesz – tette hozzá Rose, aki nem vett észre túl nagy lelkesedést az élettan iránt a fiú arcán.

– Rose, nem ugrándozhatunk egyik témáról a másikra – kezdte dr. Alec, ám a lány gyorsan a fülébe súgott valamit, közben Mac felé bökve, aki bánatosan fordította a tiltott könyvek felé sötét szemüvegét.

– Ma nagyon levertnek tűnik, és muszáj őt felvidítanunk. Tarts egy rövid előadást a szemről, az jót fog tenni neki. Ne is törődj most velem, bácsikám!

– Jól van, akkor kérem, foglaljanak helyet – mondta a doktor, és hangosan kopogott az asztalon.

– Gyere, ülj mellém, kedves, így mind a ketten láthatjuk a képeket, és ha esetleg megfájdul a fejed, lepihenhetsz – mondta Rose, aki nagylelkűen beengedte unokafivérét az iskolájába, és tekintettel volt minden emberi gyengeségére.

Egymás mellett ültek, és hallgatták a szem működésének nagyon leegyszerűsített magyarázatát. Olyan nagyszerűnek találták, akár egy tündérmesét, mivel remek illusztrációk voltak hozzá, és lelkes tanáruk mindent megtett, hogy kellemessé tegye a leckét.

– Szavamra, ha tudtam volna, milyen rosszat teszek ezzel az érzékeny szerkezettel, soha nem olvastam volna gyertyafénynél, s nem tanultam volna olyankor, amikor a nap rátűz a könyvem lapjára – mondta Mac, tisztelettel bámulva a felnagyított szemgolyó képét. Majd félretolta, és megvetően hozzátette: – Miért nem tanítják meg a fiataloknak, hogyan működik a testük, és hogyan kell bánni vele? Miért nem veszik elejét annak, hogy mindenféle bajai legyenek? Ha utólag magyarázzák meg neki, amikor már megtörtént a baj, abban már nincs köszönet.

– Jaj, Mac, pontosan ugyanezt mondom én is, de senki nem hallgat rám. Nektek, fiúknak, nagy szükségetek volna erre a tudásra, a szüleiteknek pedig arra, hogy ezt biztosítsák nektek. Ám nagyon kevesen képesek erre, és ezért nem vigyázunk magunkra, ahogyan te is mondtad. Kevesebb görög-vagy latinóra, és több jogi valamint élettani ismeret a fiaimnak, ha lesznek! A matematika rendben van, az erkölcstan viszont még annál is fontosabb. Azt kívánom, ó, hogy szeretném, ha megértethetném a tanárokkal és a szülőkkel, hogyan kellene helyesen tanítaniuk.

– Néhányan megértik; Jessie néni beszélget a pénzügyekről a fiaival. Szeretném, ha mi is megbeszélnénk az ilyesmit, de anyát túlságosan lefoglalja a háztartás, apát pedig az üzlet, így soha nincs idejük ezekre a dolgokra. Még ha lenne is idejük, nem hiszem, hogy könnyű lenne velünk efféle témákról beszélni, mivel, tudod, nem vagyunk hozzászokva.

Szegény Macnek igaza volt, és egy olyan kívánságot fogalmazott meg, amelyben sok fiú és lány osztozott. Az anyák és az apák valóban túlságosan elfoglaltak az üzlet és a háztartás miatt, ezért nem tanulnak együtt a gyermekeikkel, és nem használják ki azt a szeretetteljes bizalmat, ami a gyermek legfőbb irányítója, és a szülő legfinomabb hatalma, így a fiatal szívek magukba zárják a gondjaikat, és nem beszélnek a kísértésekről, amíg meg nem történik a baj, de akkor már késő a bánat. Boldogok azok a fiúk és lányok, akik mindent szabadon elmondhatnak a szüleiknek, és biztosak lehetnek az együttérzésben, segítségben és megbocsátásban. De még boldogabbak azok a szülők, akik a saját tapasztalatukból okulva, vagy saját jobb meggyőződésükből tanítani és tökéletesíteni tudják a gondjaikra bízott kis lelkeket.

Ez a vágyakozás ébredt föl Rose és Mac szívében, és ösztönösen dr. Alechez fordultak, mivel a mi furcsa világunkban gyakran a nőtlen nagybácsik és egyedülálló nagynénik keblében dobog apai és anyai szív. Személyes véleményem szerint ezek a derék emberek a természet nagyszerű megoldásai arra, hogy mások gyermekét fölneveljék. A gyerekek legalábbis nagyfokú vigaszt találhatnak egy ilyen kapcsolatban, és sok olyan szeretetben részesülnek, amelyet egyébként nélkülözniük kellene.

Dr. Alec is ilyen nagybácsi volt; hatalmas szívében mind a nyolc unokatestvérnek akadt hely, de különösen az elárvult Rose-nak és a beteg Macnek. Így aztán, mikor a fiú megfogalmazta öntudatlan kritikáját a szüleivel szemben, és Rose sóhajtva hozzátette: – Az mégiscsak jó lehet, hogy van anyukád! – a jó doktor szíve megesett rajtuk, és a könyvét határozottan becsukva, szívélyes hangon így szólt.

– Figyeljetek rám, gyerekek, hozzám bármikor fordulhattok, és elmondhatjátok a gondjaitokat. Ha isten is megsegít, megpróbálok enyhíteni azokon. Hiszen ezért vagyok itt, és nagy örömöt okozna nekem, ha megbíznátok bennem.

– Igen bácsikám, megbízunk benned! – válaszoltak mindketten olyan nyíltsággal, amely nagyon jólesett a nagybácsinak.

– Jól van. Akkor mára vége az iskolának, és azt tanácsolom, hogy frissítsétek fel mind a hatszázmillió léghólyagotokat, vagyis szaladgáljatok egyet a kertben. Gyere el újra Mac, amikor csak kedved tartja, és meg fogunk neked tanítani mindent, amit csak tudunk a „működésedről”, ahogy nevezed, hogy karban tudd tartani a szervezetedet.

– Lekötelez uram, élni fogok vele. – Ezzel az élettan tanulmányozói elmentek sétálni.

Mac valóban eljött máskor is, mivel örült neki, hogy a gyenge szemei ellenére tanulhat valamit. S amit tanult, sokkal értékesebb volt, mint bármi, amit addig az iskolában tanítottak neki.

Természetesen a többi fiú sokat tréfálkozott az egész ügyön, és halálra csúfolták dr. Alec tanítványait. Ám azok kitartottak, és egy nap történt valami, ami kifogta a szelet a többiek vitorlájából.

Iskolai szünet volt, és Rose fent a szobájában mintha az unokafivérei hangját hallotta volna. Így aztán lerohant, hogy köszöntse őket, de senkit sem talált ott. Semmi baj, mindjárt itt lesznek, és akkor majd kitalálunk valami remek mókát – gondolta magában, s mivel úgy vélte, valamit rosszul hallott, bement várakozni a dolgozószobába. Az asztal fölé hajolva egy térképet nézegetett, amikor furcsa zaj ütötte meg a fülét. Halk kopogást hallott valahonnan. Követte a hangot, amely mintha a csontváz ládájából jött volna, ahová akkor tették, ha nem dolgoztak vele. A láda két könyvespolc között állt a szoba hátsó részében, egy sötét sarokban. Csontváz pajtás, ahogy a fiúk nevezték, itt nem volt útjában senkinek.

Rose, ahogy ott állt a láda irányába nézve, azon töprengett, vajon bezártak-e oda egy patkányt. Ekkor a láda ajtaja kicsapódott, és a lány ijedten látta, hogy a csontos kar felemelkedik, és egy csontos ujj hívogatja. Egy pillanatra halálra rémült, és kalapáló szívvel szaladt a dolgozószoba ajtajáig, de abban a pillanatban, amint rátette a kezét a kilincsre, furcsa, elfojtott kuncogást hallott. Ettől megállt, és elvörösödött a dühtől. Egy pillanatig még állt, hogy összeszedje magát, majd lassan az őt hívogató csontváz felé indult. Mikor közelebbről megfigyelte, fekete cérnákat vett észre a karhoz és az ujjhoz erősítve. A cérnák vége a láda hátuljába fúrt lyukakon keresztül eltűnt. Mikor bekukucskált a láda mögötti bemélyedésbe, egy könyököt vett észre, amelyet egy általa nagyon jól ismert szürke kabát takart.

Villámgyorsan megértette, hogy miről van szó, elillant a félelme, és gonosz mosollyal elővette az ollóját, elvágta a cérnákat, mire a csontos kar zörögve lehullott. Mielőtt mondhatta volna: „Gyere elő, Charlie, és hagyd békén a csontvázamat!”, hirtelen mindenhonnan fiúk bukkantak elő, és kárörvendve közölték a csínytevővel, hogy csődöt mondott a terve.

– Mondtam neki, hogy ne csinálja, mivel megijeszthet vele – mondta Archie előbújva egy szekrényből.

– Van nálam egy parfümös üveg, arra az esetre, ha elájultál volna – tette hozzá Steve, előbukkanva egy nagy szék mögül.

– Nem szép tőled, hogy nem sikítottál, és nem rohantál el, mind erre vártunk. Nagyon mókás lett volna utánad kiabálni – mondta Will és Geordie, akik a kanapé alól gurultak ki, közben kissé összegabalyodva.

– Mindent összevéve, kezdesz túlságosan felbátorodni, Rose. A legtöbb lány ereiben meghűlt volna a vér, ha meglátja ezt az öreg fickót, amint felé integet – panaszkodott Charlie, kipréselve magát szűk búvóhelyéről, porosan és csalódottan.

– Kitanultam már a trükkjeiteket, ezért mindig résen vagyok. De azt nem tűröm, hogy Csontváz pajtással űzzetek tréfát. Tudom, hogy a bácsikámnak nem volna ínyére, ezért kérlek, ne tegyétek – kezdte Rose, amikor dr. Alec belépett, és egy pillantással felmérve a helyzetet, halkan ezt mondta:

– Hallgassátok meg, hogyan tettem szert erre a csontvázra, és aztán biztos vagyok benne, hogy tisztelettel fogtok bánni vele.

A fiúk azonnal letelepedtek a hozzájuk legközelebb eső bútordarabra, és figyelmesen hallgattak.

– Évekkel ezelőtt, amikor a kórházban dolgoztam, egy szegény fickót hoztak be, aki egy ritka és nagyon fájdalmas betegségben szenvedett. Semmi remény nem volt a felépülésére, de megtettünk érte minden tőlünk telhetőt, és ő nagyon hálás volt ezért. Miután meghalt, ránk hagyta a testét, hogy boncoljuk fel, és találjuk meg a betegségének az okát, hogy később segíthessünk azokon, akik ebben a kórban szenvednek. Valóban nagyon hasznos volt, és a bátor fegyelem révén, amellyel a fájdalmát viselte, még sokáig emlékeztünk rá, miután eltávozott. Úgy vélte, hogy én mindig kedves voltam hozzá, és ezért így szólt az egyik tanulótársamhoz: „Mondd meg a doktornak, hogy őrá hagyom a csontjaimat, mivel egyebem nincs ezen a világon, és semmi szükségem nem lesz rá, ha ez a betegség végez majd velem.” Hát így került hozzám a csontváz, és ezért tartom ilyen nagy becsben. Habár csak egy szegény, tudatlan fickó volt ez a Mike Nolan, mégis mindent megtett, hogy segítsen másokon, és bizonyítékát adja a hálájának azok iránt, akik segíteni próbáltak rajta.

Mikor dr. Alec elhallgatott, Archie olyan tisztelettel csukta be a láda ajtaját, mintha egy egyiptomi fáraó múmiája volna benne. Will és Geordie ünnepélyesen néztek egymásra, nyilvánvalóan nagyon lenyűgözte őket ez a történet, míg Charlie elgondolkodva jegyezte meg a széntartó ládán ülve:

– Gyakran hallom, hogy emberek csontvázat tartanak a házukban, de úgy gondolom, keveseknek van olyan hasznos és érdekes, mint nekünk.

XX. FEJEZET

A fagyöngy alatt

Rose megígértette Phebe-vel, hogy karácsony napjának reggelén behozza a zokniját a Kuckóba, ahogy szép szobáját nevezte. Tette ezt azért, mert az első izgalmas kutatás feleannyira sem érdekes, ha nem legalább két kis hálósipka bújik össze a kincsek fölött, és két boldog hang mondogatja, hogy: „Ó!”, meg: „Hű!”

Így amikor Rose kinyitotta a szemét, először a hűséges Phebe-t pillantotta meg egy sálba burkolózva, és a tűz előtt üldögélve, mellette a saját érintetlen zoknijával.

– Boldog karácsonyt! – kiáltott a kis úrnő, vidáman mosolyogva.

– Boldog karácsonyt! – válaszolt a kis szolgáló, olyan szívből jövő hangon, hogy az bárkit felvidított volna.

– Hozd ide a zoknikat, Phebe, és nézzük meg, mit kaptunk – mondta Rose, felülve a párnái közül, kíváncsian, akár egy kisgyermek.

Egy pár hosszú, kitömött harisnya hevert a takarón, és a lányok boldogan vizsgálgatták a tartalmát, habár mindketten ismertek minden egyes tárgyat, amely a másik zoknijából került elő.

Bármi is volt a zoknikban, láthatóan boldoggá tette őket, ahogy Rose hátradőlve, elégedett sóhajjal nyugtázta is:

– Azt hiszem, most már megvan a világon mindenem, amire csak vágytam.

Phebe pedig az ölében heverő kincsekre mosolyogva azt válaszolta:

– Ez a legcsodálatosabb karácsony, amelyet a születésem óta átéltem! – Majd fontoskodva hozzátette: – Nekem még igenis hiányzik valami, mivel véletlenül tudomásom van róla, hogy két további ajándék van az ajtó előtt ebben a pillanatban.

– Jaj nekem, micsoda bőség! – kiáltott Rose izgatottan. – Valamikor szerettem volna egy pár üvegcipellőt, mint Hamupipőkéé, de mivel már nem kaphatok ilyet, igazán nem tudom, mit is kívánhatnék még.

Phebe összecsapta a kezét, ahogy kicsusszant az ágyból, és az ajtóhoz rohanva vidáman ezt mondta: – Az egyik valóban a lábadra való egyébként. Nem tudom, mit fogsz szólni a másikhoz, de szerintem nagyon elegáns.

Rose is így gondolta, amikor egy pár csillogó korcsolya és egy kecses szánkó került elő az ajtó mögül.

– A bácsikám küldte ezeket, tudom, hogy csak ő lehetett. Emlékszem, hogy szerettem volna korcsolyázni és csúszkálni. Hát nem gyönyörű? Nézd csak! Teljesen jó rám – és felülve az új szánkójára, Rose felpróbálta a korcsolyát a meztelen lábára. Phebe mellette állt, és gyönyörködött a jelenetben.

– Most pedig siessünk, öltözzünk fel, mivel rengeteg dolgunk van ma, és hamar túl akarok lenni rajtuk, hogy még vacsora előtt kipróbálhassam a szánkómat.

– Te jó ég, nekem pedig a nappaliban kellene port törölnöm ebben a pillanatban! – Ezzel az úrnő és a szolgáló elvált egymástól, olyan boldog ábrázattal, hogy bárki kitalálta volna, milyen nap van, anélkül hogy megmondták volna neki.

– Birnam Wood eljött Dunsinane-be, Rosy – mondta dr. Alec, amikor a reggeli után felállt, hogy kinyissa az ajtót egy csapat magyal-, fenyő-, és cédruság előtt, amelyek nyomban felvonultak a lépcsőn.

Hógolyók és jókívánságok repkedtek mindenfelé néhány percig. Ezután mindenki hozzálátott, hogy földíszítse a régi házat, mivel ezen a napon mindig együtt étkezett az egész család.

– Mérföldeket utaztam, hogy megszerezzem ezt a gyönyörű darabot, és ide fogom felakasztani, feltéve a koronát a dekorációra – mondta Charlie, ahogy felerősített egy sötétzöld koszorút a nappaliban lévő csillárra.

– Nem túl szép ott – mondta Rose, aki a kandalló kéményét díszítette fényes magyallevelekkel.

– Ne is törődj vele! Ez fagyöngy, és bárki, aki alááll, csókot kap, akár akarja, akár nem. Most pedig rajtatok a sor, hölgyeim – incselkedett Herceg a helyén maradva, és érzelmesen nézve a lányokra, akik viszont sietve hátráltak a veszélyes helytől.

– Engem ugyan nem kapsz el – mondta Rose méltóságteljesen.

– Majd meglátjuk!

– Én Phebe-t szemeltem ki – jegyezte meg Will olyan atyáskodó hangon, hogy mindenki elnevette magát.

– Áldjon meg az isten; én egyáltalán nem bánnám – válaszolt Phebe anyáskodva, hogy azzal teljesen leforrázta Will ébredező lovagiasságát.

– Ó, a fagyöngy ága! – énekelte Rose.

– Ó, a fagyöngy ága! – visszhangzottak a fiúk, és az ugratásnak vége szakadt, mert rázendítettek a szomorú balladára, amelyet mind úgy kedveltek.

Rengeteg idő volt vacsora előtt kipróbálni az új korcsolyát. Rose az öbölben kapta az első leckét, amely talán épp az alkalomra fagyott be. Egy darabig úgy vélte, hogy az esés és a feltápászkodás elég nehéz munka, ám mivel hat fiú tanította egyszerre, végül meg tudott állni egyedül is. Ezen a sikeren felbuzdulva vagy egy tucat lesiklással frissítette fel magát az Amazonon, ahogy új szánkóját elnevezte.

– Ó, ez a beteges arcszín! Összetöri a szívemet, hogy így kell látnom – hörögte Myra néni, amikor Rose kis késéssel megjelent, és az arca olyan piros volt, akár a magyal bogyói a falon. Hajának minden egyes fürtje olyan sima, amilyenné csak Phebe ügyes kezei tudták varázsolni.

– Örömmel látom, hogy Alec megengedi ennek a szegény gyereknek, hogy csinosan öltözzön, az abszurd elképzelések ellenére – tette hozzá Clara néni, akit nagyon elégedetté tett, hogy Rose selyemruháján volt három fodor.

– Nagyon intelligens gyermek, és illedelmesen viselkedik – jegyezte meg Jane néni szokatlanul barátságosan, mivel Rose abban a pillanatban nyújtott át Macnek egy szemtakarót, hogy megvédje a szemét a lobogó tűztől. Ha egy ilyen lányom lenne, akit megmutathatnék az én Jememnek, amikor hazatér, nagyon büszke és boldog asszony lennék – gondolta Jessie néni, majd rögtön szemrehányásokat tett magának, amiért nem tökéletesen elégedett négy derék fiával.

Plenty nénit túlságosan lefoglalta a vacsora ahhoz, hogy bármi másra figyeljen. Ha nem így lett volna, láthatta volna, hogy az új főkötője milyen hatással volt a fiúkra. Az idős hölgy mindig is elismerte, hogy nagyon szereti a díszes főkötőket. Ez alkalommal a fejdísze valóban lenyűgöző volt. A tornyos csipkék építményét annyi masni díszítette, hogy úgy tűnt, mintha egy csapat sárga pillangó telepedett volna le jó öreg fejére. Ahogy körülöttük sürgött-forgott, a csipke remegett, a kis masnik egyenesen álltak, a szalagok pedig olyan viccesen röpködtek a levegőben, hogy Archie kénytelen volt a Kölyköket a függöny mögé tuszkolni, hogy kinevethessék magukat.

Mac bácsi magával hozta Fun See-t a vacsorára, és ezt nagyon jól tette, mivel az idősebb fiúk szabadon engedhették a jókedvüket azzal, hogy az ifjú kínai megváltozott megjelenésén évelődtek. A kínai most amerikai öltözékben feszített, a haja le volt nyírva, és az angol nyelvtudása is sokat fejlődött, miután hat hónapot eltöltött az iskolában. Ám ennek ellenére sárga arca és fekete szeme éppen az ellentéte volt a körülötte ülő szőke Campbelleknek. Will Tájfunnak nevezte el őt, és ez a név rajta is maradt, legnagyobb bánatára.

Peace nénit is lehozták, és az asztalfőre ültették, mivel ezen a napon mindig csatlakozott a családi étkezéshez, és mosolyogva figyelte őket; maga volt a megtestesült béke Alec bácsi szerint, aki helyet is foglalt mellette. Mac bácsi a néni másik oldalán telepedett le.

– Alig ettem valamit reggelire, és minden tőlem telhetőt megtettem, hogy minél éhesebb legyek, de akkor sem hiszem, hogy meg tudnék enni mindent úgy, hogy ki ne pukkadjak – suttogta Geordie Willnek, ahogy egy reménytelen sóhajjal végigmérte az előtte lévő bőségtálakat.

– Nem tudhatja az ember, hogy mire képes, amíg meg nem próbálta – válaszolt Will, aki neki is látott púpozott tányérjának, olyan határozottan, mint aki eldöntötte, hogy férfiasan teljesíti a kötelességét.

Mindenki tisztában van vele, mit jelent egy karácsonyi vacsora, ezért nem kell sok szót vesztegetnünk ennek a leírására. Inkább rögtön annak szenteljük időnket, hogy beszámoljunk róla, mi minden történt a végén. A vége egyébként olyan sokára jött el, hogy már a desszert előtt meggyújtották a gázlámpákat, mivel elkezdett havazni, a téli alkony pedig a szokásosnál is sötétebb volt. Ám ettől csak barátságosabbak voltak a meleg, kivilágított szobák, tele boldog emberekkel. Mindenki nagyon jókedvű volt, különösen Archie tűnt nagyon emelkedett kedélyűnek – olyannyira, hogy Charlie bizalmasan közölte Rose-zal, hogy attól tart, a Főnök megfordulhatott a borospincében.

Rose visszautasította a gyanúsítgatást, mivel amikor régi jó szokások szerint ittak mindenki egészségére, hogy a felnőttek kedvében járjanak, megfigyelte, hogy Jessie néni fiai vízzel töltötték meg a poharaikat. Maga is hasonlóan cselekedett, annak ellenére, hogy Herceg folyton ugratta őt a „rozéval”.

Ám Archie valóban szokatlanul jókedvű volt, és amikor valaki megemlítette, hogy ez egyúttal Jem bácsi házassági évfordulója is, és kifejezte azt a kívánságát, hogy bárcsak itt lenne, és pohárköszöntőt mondana, a fia az egész családot felvillanyozta, mikor felajánlotta, hogy ő megteszi helyette. A köszöntő kissé összefüggéstelenre és dagályosra sikerült, amilyenek a szűzbeszédek általában, ám a végén mindenki úgy vélte, hogy nagyszerű volt. A fiú, kissé elcsukló hangon az anyjához fordult, és azt mondta, hogy az asszony megérdemli, hogy békében és bőségben élje le napjait, hogy rózsák és a fiai szeretete koszorúzza a fejét, és hogy egy egész rakomány boldogság hajózzon haza hozzá a szeleket és a tenger árját legyőzve.

Ez az utalás a Kapitányra, aki már hazafelé hajózott, azt eredményezte, hogy Mrs. Jessie a zsebkendőjébe szipogott, és a fiúk mind éljenzésben törtek ki. Aztán, mintha ez nem lett volna elég hatásos, Archie hirtelen kirohant a szobából, mintha elvesztette volna a józan eszét.

– Túl szégyenlős ahhoz, hogy itt maradjon, és bezsebelje a dicséreteket – kezdte Charlie, mentegetőzve a Főnök furcsa viselkedése miatt, amint ez a kötelessége is volt.

– Phebe intett neki, láttam – kiáltott föl Rose az ajtóra meredve.

– Még több ajándék érkezik? – kérdezte Jamie, amint a bátyja visszaérkezett, és még izgatottabbnak tűnt, mint az előbb.

– Igen, egy ajándék anyának. Íme, itt is van! – kiáltott Archie, szélesre tárva az ajtót, hogy beengedjen egy magas férfit, aki így szólt:

– Hol van az én kis feleségem? Az első csók az övé, aztán jöhetnek a többiek is, de olyan gyorsan, ahogyan csak tudnak.

Mihelyt kiejtette a száján ezeket a szavakat, Mrs. Jessie már félig el is tűnt hatalmas viharkabátja alatt, és négy fiú ugrándozott körülötte, a maga részét követelve.

Természetesen egy darabig nagy felfordulás volt, ezalatt Rose az ablakmélyedésbe húzódott, és onnan figyelte a fejleményeket. Az egész jelenet olyan volt, mintha egy karácsonyi képeskönyvből vágták volna ki. Jó érzés volt látni a derék Jem bácsit, amint büszkén néz magas fiára, és szeretettel öleli keblére a kicsiket. Még jobb volt látni, ahogy kezet rázott a fivéreivel, olyan hosszan, mintha soha nem akarná elengedni őket, és megcsókolta a nővéreit, úgy, hogy attól még a komor Myra néni is felderült egy pillanatra. De azt volt a legjobb látni, amikor végül letelepedett a nagyapa székére, „kis feleségével” az oldalán, három kisebb fiával az ölében, és Archie-val, aki úgy hajolt fölé, akár egy nagyra nőtt kerub. Igazán olyan látvány volt ez, amely – mint Charlie mondta – jót tesz az ember szívének.

– Mindenki egészséges, és mindenki itt van, hála istennek! – mondta hálás arccal körülnézve Jem kapitány, amikor végre elcsendesedtek egy pillanatra.

– Mindenki, kivéve Rose-t – válaszolt a hűséges kis Jamie, akinek feltűnt a hiányzó.

– Egek, meg is feledkeztem a gyermekről! Hol van George kislánya? – kérdezte a Kapitány, aki kisbaba kora óta nem látta Rose-t.

– Inkább Alec kislányának kellene őt nevezned – mondta Mac bácsi, aki nem tagadta, hogy őrülten féltékeny a fivérére.

– Itt vagyok, uram – mondta Rose, és előbukkant egy függöny mögül, olyan arckifejezéssel, mintha szívesebben maradt volna ott.

– Szent Habakuk, mennyit nőtt ez a kis kukac! – kiáltott Jem kapitány, ahogy lerakosgatta a fiúkat az öléből, és felállt, hogy úriemberként üdvözölje a nyúlánk lányt. Ám amikor kezet rázott vele, a lány keze olyan kicsinek tűnt az ő hatalmas markában, és az arca annyira emlékeztette őt a halott fivérére, hogy nem elégedett meg a hűvös üdvözléssel – hirtelen ellágyulva a karjába vette őt, és viharvert arcát a lány sima pofijához szorítva azt suttogta:

– Az isten áldjon meg, gyermekem! Bocsáss meg, ha egy percig megfeledkeztem rólad, mivel biztos lehetsz benne, hogy egyetlen rokonod sem boldogabb, hogy láthat, mint Jem bácsi.

Ez mindent helyrehozott, és amikor a férfi elengedte a lányt, Rose arca oly sugárzó volt, hogy egyértelművé vált: valami varázslat történt, ami eltüntette a mellőzöttség érzését, amely miatt Rose olyan sokáig duzzogott a függöny mögött.

Ezután mindenki leült, és meghallgatták a hazaút történetét: hogyan határozta el a Kapitány, hogy ha törik, ha szakad, hazaér karácsonyra, habár mintha minden összeesküdött volna ellene, hogy megakadályozza ebben. Az utolsó pillanatban azonban mégis sikerült megvalósítania, és küldött egy táviratot Archie-nak, kérve őt, hogy tartsa titokban, és álljon készen minden pillanatban az apja fogadására, mivel a hajó egy másik kikötőbe érkezett, ezért valószínűleg késni fog.

Azután Archie számolt be arról, hogy a távirat egész vacsora alatt ott lapult a zsebében, és hogy Phebe-t beavatta a titokba, aki ügyesen kívül tartotta a Kapitányt addig, amíg a fiú be nem fejezte a beszédét, és hatásosan megérkezhetett.

Az idősebbek egész este ott maradtak volna beszélgetni, de a fiatalabbak nem akarták kihagyni a szokásos karácsonyi mókákat. Így egy órányi kellemes beszélgetés után türelmetlenkedni kezdtek, és jelbeszéddel értekeztek egymással. Kitaláltak egy trükköt, amellyel rá tudták venni a társaságot, hogy asztalt bontson.

Steve eltűnt, és gyorsabban, mint a fiúk el tudták volna képzelni, Úrfi is összekapta magát. Skót duda hangzott föl a folyosóról, és a csinos dudás belépett, hogy a Campbell klánt elvezesse az ünnepélyre.

– Halkabban, Steve fiam, nagyon jól játszol, de megsüketíted az embert – kiáltott Jem bácsi, kezét a fülére tapasztva, mivel újdonság volt neki a dudaszó, és amint később megjegyezte, majd hanyatt esett a meglepetéstől.

Így hát Steve, olyan halkan, ahogyan csak tudott, rázendített egy highlandi balladára, a fiúk pedig táncra perdültek a gyönyörködő rokonok gyűrűjében. Jem bácsi valódi tengerész lévén nem tudott egy helyben maradni, amikor mulatság kerekedett, és ahogy a dudás kifogyott a szuszból, a szoba közepére pattant, és így szólt:

– Ki táncol velem? – Majd, válaszra sem várva, olyan csábítóan kezdett fütyülni, hogy Jessie néni odament hozzá, kuncogva, akár egy fiatal lány. Rose és Charlie is fölálltak, és négyen olyan lelkesen és ügyesen perdültek táncra, hogy attól mindenki más is kedvet kapott, hogy csatlakozzon.

Ez csak a kezdet volt; sok táncot roptak még, mielőtt bárki is elismerte volna, hogy elfáradt. Még Fun See is beállt Plenty nénivel, akit nagyra becsült, mint a legtestesebb hölgyet a társaságban; az ő hazájában ugyanis a kövérséget gyönyörűnek tartották. A kedves öreg lélek nagyon hízelgőnek találta a kínai csodálatát, a fiúk szerint a néni „bátorította” az ifjút, máskülönben a kínai soha nem merészelte volna őt elkapni a fagyöngy alatt, és lábujjhegyre emelkedve, egy cuppanós csókkal illetni pufók arcát.

Mindenki jót kacagott a néni megdöbbenésén, és Fun apró, csillogó szemei boldogan csillogtak a merész cselekedet után. Charlie megirigyelte őt, és nagyon szerette volna elkapni Rose-t, ezért a legkülönfélébb ravasz csapdákat állította neki, még a fiúkat is lekenyerezte, hogy segítsenek elérni a célját. Ám Rose résen volt, és minden csapdát elkerült, kifejezve a legnagyobb megvetését az efféle ostoba szokások iránt. Szegény Phebe nem volt ilyen furfangos, és Archie vissza is élt a helyzettel, amikor a lány ártatlanul teával kínálta Myra nénit, aki véletlenül éppen a végzetes növény alatt foglalt helyet. Ha az apja érkezése miatt nem lett volna különösen jó kedvében, a méltóságteljes Főnök talán soha nem tette volna meg, mivel azonnal a lehető legudvariasabban kért bocsánatot, és elkapta a tálcát, amelyet Phebe csaknem elejtett.

Jamie merészen felszólította az összes hölgyet, hogy járuljanak hozzá a koszorú alatt, ami pedig Jem bácsit illeti, ő úgy viselkedett, mintha az egész szoba tele lett volna fagyönggyel. Alec bácsi ravaszul rátett egy kis darabot Peace néni főkötőjére, majd gyengéden megcsókolta őt. Ez a kis tréfa nagyon tetszett az idős hölgynek, aki kedvét lelte minden családi mókában, és amúgy is Alec volt a kedvenc unokaöccse.

Egyedül Charlie-nak nem sikerült elkapnia félénk madarát, de az minél többször csúszott ki a kezéből, a fiú annál elszántabban igyekezett kelepcébe csalni őt. Mikor minden egyes trükkje dugába dőlt, rávette Archie-t, hogy javasoljon egy játékot, amelyben zálogot kell kiváltani.

Tudom, mire megy ki a játék – gondolta Rose, és annyira óvatos volt, hogy a hamarosan összegyűlt kupacban egyetlen tárgy sem volt az övé.

– Most váltsuk ki őket, és játsszunk valami mást! – mondta Will, akinek fogalma sem volt a cselszövésről.

– Csak még egy kör, és aztán befejezzük – válaszolt Herceg, aki új csalit helyezett a csapdába.

Amint Rose-ra került a sor, Jamie hangját lehetett hallani, amint kétségbeesetten kiabál:

– Jaj, gyertek, gyorsan, gyorsan! – Rose felpattant, kihagyta a kérdést, és mikor visszatért, mindenki azt kiabálta: „Csalás! Csalás!” A kis cinkos is csatlakozott a hangosan tiltakozókhoz.

Na, most elkaptam! – gondolta az ifjú cselszövő, magában ujjongva.

Most elvesztem – gondolta Rose, aki a tűpárnáját adta zálogul, és olyan megvetően nézett a fiúra, amelytől mindenki visszahőkölt volna, kivéve a vakmerő Herceget. Aztán mégis meggondolta magát, elhatározva, hogy nem erőlteti magát Rose-ra, ha egyszer ennyire okos volt a lány.

– Itt egy nagyon szép kis zálog. Mit kérünk cserébe? – kérdezte Steve. Felemelte a tűpárnát Charlie feje fölé, aki ragaszkodott hozzá, hogy bíró legyen, nem utolsósorban ezért a pillanatért.

– Nehezet, vagy nagyon nehezet?

– Valami nagyon nehezet!

– Hüm, akkor hát a jó öreg Macet kell bevinnie a fagyöngy alá, és szépen megcsókolnia. Hát Moly nem fog ettől falra mászni? – mondta a haszontalan fiú, és jót nevetett azon a kényelmetlenségen, amit két gyanútlan teremtésnek okozott.

Csend állt be a fiatalok között, mivel mindannyian tudták, hogy Mac valóban „falra fog mászni”, hiszen utálta az ilyen butaságokat, s már a játék elején elment az idősebbekkel beszélgetni. A tűz előtt ült éppen, és a nagybátyjai, valamint az apja közötti beszélgetést hallgatta. Olyan bölcsnek tűnt, akár egy fiatal bagoly, és fogalma sem volt, milyen merénylet készül ellene.

Charlie arra számított, hogy Rose megtagadja a dolgot, ezért hát alaposan meglepődött, sőt mondhatjuk, hálás volt, amikor egy pillantást vetve az áldozatra a lány felnevetett, majd, odalépve a férfiak gyűrűjéhez, Mac bácsit a fagyöngy alá húzta, és a legnagyobb meglepetésére cuppanós csókot adott neki.

– Köszönöm, kedvesem – mondta az úriember ártatlanul, és láthatóan nagyon örült a váratlan megtiszteltetésnek.

– Ó, ez nem ér! – kezdte Charlie. Ám Rose a szavába vágott, pukedlizve előtte:

– Azt mondtad: a jó öreg Mac. És habár nagy tiszteletlenség volt tőlem, pontosan ezt tettem. Ez volt az utolsó lehetősége, Uram, de elpuskázta.

A lány igazat állított. Ezután levette a fagyöngykoszorút, és a tűzbe dobta. A fiúk közben a leforrázott Herceget gúnyolták, és a furfangos Rose-t éltették.

– Mi olyan vicces? – kérdezte az ifjú Mac, aki a nevetésre, amelyhez az idősebbek is csatlakoztak, előjött a dolgozószobából.

Ám akkor támadt csak nagy hangzavar, amikor miután elmagyarázták a történteket Macnek, az elgondolkodva Rose-ra nézett a pápaszemén keresztül, és eltöprengve így szólt:

– Nos, azt hiszem, nem bántam volna, ha megteszi.

Ez borzasztóan tetszett a fiúknak, és csupán némi frissítő megjelenése tudta leállítani szegény Moly ugratását, aki semmi nevetségeset nem látott az önfeláldozásában, amit ebben az embert próbáló helyzetben mutatott.

Nem sokkal ezután felfedezték Jamie-t összekuporodva egy kanapé sarkában, és olyan mély álomba merülve, akár egy mormota. E fejlemény figyelmeztette a többieket arra, hogy ideje hazamenni, így mindenki szedelőzködni kezdett.

A folyosón álldogáltak, és búcsúzkodtak, amikor meghallották, hogy valaki azt énekli: „Otthon, édes otthon.” Ettől mindenki elhallgatott és fülelt. Phebe énekelt, szegény Phebe, akinek soha nem volt otthona, és soha nem ismerte egy apa, anya vagy testvér szeretetét, aki egyes egyedül állt a nagyvilágban. Ám ennek ellenére nem volt szomorú, nem félt semmitől, hanem hálásan elfogadta a neki juttatott boldogságmorzsákat, és minden elégedetlenség nélkül énekelt, miközben dolgozott.

Úgy képzelem, hogy ott állva a boldog család is belegondolt ebbe, és mind átérezték ennek a szépségét, ugyanis amikor a magányos hang folytatta a dalt, a többiek csatlakoztak hozzá, és olyan szívből énekeltek, hogy az egész ház visszhangzott tőle. A két árva lány fülében az otthon szó különösen édesen csengett – az első karácsonyukat töltötték ebben a barátságos házban.

XXI. FEJEZET

Ijedség

– Alec fivérem, ugye nem gondolod komolyan, hogy kiengeded a gyermeket ebben a kutya hidegben – mondta Mrs. Myra, bekukucskálva a dolgozószobába, ahol a doktor az újságját olvasta egy februári reggelen.

– Miért ne? Ha egy olyan betegeskedő személy, mint te, el tudja viselni, akkor az én egészséges kislányom pláne. Főleg, hogy ő az időjárásnak megfelelően van öltözve – válaszolt dr. Alec ingerlő magabiztossággal.

– De hát fogalmad sincs, milyen metsző szél fúj. Én a csontjaimig átfagytam – válaszolt Myra néni, fekete kesztyűjével elkékült orrát dörzsölgetve.

– Semmi kétségem efelől, hölgyem, ha egyszer kreppet és selymet visel flanel és szőrme helyett. Rosy minden időjárásban kimegy. Egy óra korcsolyázás nem fog neki megártani.

– Nos, figyelmeztetlek, hogy játszadozol annak a gyereknek az egészségével, és nagyon elbíztad magad a javulás miatt, amely az elmúlt évben volt észlelhető. Nagyon is érzékeny a szervezete ezekhez a megpróbáltatásokhoz, és az első nagyobb betegség elviheti őt, éppen úgy, mint szegény édesanyját – károgott tovább Myra néni, reménytelenül ingatva hatalmas kalapját.

– Én hajlandó vagyok kockáztatni – válaszolta dr. Alec, összehúzva a szemöldökét, ahogy mindig is tette, amikor valaki megemlítette azt a másik Rose-t.

– Jegyezd meg, amit mondok: meg fogod ezt még bánni. – Ezzel a sötét próféciával Myra néni távozott, akár egy halálmadár.

Meg kell vallani, hogy a doktor hibái közé tartozott – ugyanis még neki is volt jócskán – az a nagyon is férfias ellenérzés, amellyel minden tanácsot fogadott, amit kéretlenül adtak neki. A nagynénjeit mindig is tisztelettel meghallgatta, és gyakran tanácskozott Mrs. Jessie-vel, ám a másik három hölgy alaposan próbára tette a türelmét a folytonos figyelmeztetéseivel, panaszaival és tanácsaival. Myra néni különösen fárasztó volt, és valahányszor mondott valamit, dr. Alec mindig az ellenkezőjét tette. Nem tudta megállni, és gyakran őszintén meg is mosolyogta magát emiatt. Most is ez történt, mivel előzőleg éppen arra gondolt, hogy Rose elhalaszthatná a sétáját, amíg elül a szél, és kisüt a nap. Ám Myra néni közbeszólt, és Alec bácsi nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy fittyet hányjon a tanácsának, és hagyja, hogy Rose dacoljon a hideggel. Nem félt, hogy megárthat neki, mivel a lány mindennap kint volt, és a nagybácsinak nagy megelégedés volt látni őt egy perc múlva végigrohanni az úton, korcsolyájával a kezében. Olyan volt, mint egy piros arcú eszkimó a fókabőr kabátjában, ahogy rámosolygott a fekete varjúként távozó Myra nénire.

Remélem, hogy a gyerek nem marad kint soká, mivel ez a szél valóban elég erős ahhoz, hogy a Myráénál fiatalabb csontokon is áthatoljon – gondolta dr. Alec fél órával később, amikor a város felé kocsizott, hogy megnézze azt a néhány betegét, akiket a régi barátságra tekintettel vállalt el.

Aznap délelőtt még jó néhányszor visszatért ugyanez a gondolata, mivel tényleg nagyon csípős hideg volt, és a doktor még a medvebőr kabátjában is reszketett. Ám nagyon bízott Rose józan eszében, és meg sem fordult a fejében, hogy a lány Casablancát játszik, azzal a különbséggel, hogy ő odafagyott az őrhelyéhez, ahelyett, hogy megégett volna.

Mac találkozót beszélt meg vele egy bizonyos helyen, hogy korcsolyázzanak egyet, mihelyt a néhány engedélyezett leckéjét befejezi. Rose megígérte, hogy várni fog rá, és meg is tette, habár nagyon drágán megfizetett azért, hogy megtartotta a szavát. Mac ugyanis elfelejtette a találkozót, és mikor a leckéinek vége volt, belefeledkezett egy kémiai kísérletbe, egészen addig, míg a gázok egymással való reakciója ki nem üldözte őt a laboratóriumából. Ekkor hirtelen eszébe jutott Rose. Azonnal hozzá sietett volna, ám az édesanyja megtiltotta, hogy kimozduljon, mondván, az éles szél árthat a szemének.

– De biztosan vár rám, anya. Mindig megtartja a szavát, és én arra kértem, hogy ne menjen el, amíg nem jövök – ellenkezett Mac, akinek a szeme előtt megjelent egy didergő kis alak a szélfútta dombtetőn.

– Természetesen a nagybátyád nem fogja őt elengedni ilyen időben. De ha mégis, akkor lesz annyi esze, hogy eljöjjön ide érted, vagy hazamenjen, ha nem érkezel meg.

– Bárcsak Steve felszaladna, és megnézné, hogy ott van-e, ha már én nem mehetek – kezdte Mac aggódva.

– Steve nem megy egy tapodtat sem! Épp most melegíti föl átfagyott tagjait, és nagyon éhes is – válaszolt Úrfi, aki ekkor érkezett meg az iskolából, és türelmetlenül ráncigálta le magáról a csizmát.

Így Mac otthon maradt, és Rose kitartóan várta, amíg a vacsoraidő táján rá nem jött, hogy hiába teszi. Addig is mindent megtett, hogy fölmelegedjen. Korcsolyázott, amíg el nem fáradt és ki nem melegedett, majd a többieket nézte, amíg át nem fagyott. Megpróbált fel-alá sétálva újra átmelegedni, kevés sikerrel, végül elkeseredetten összekuporodott egy fenyőfa alatt, és várt. Amikor nagy sokára hazaindult, már teljesen elgémberedett a hidegtől, és alig tudott haladni a süvítő szembeszélben, amely engesztelhetetlenül tépkedte ezt a fagyott rózsaszálat.

Dr. Alec a dolgozószobájában, a kályhánál melegedett körútja után, amikor visszafojtott zokogást hallott az ajtó felől. Azonnal kisietett, és aggódva nézett szét a folyosón. Rose dideregve kuporgott a szellőző előtt, félig levetkőzve, és a kezét dörzsölgetve. Igyekezett visszafojtani a sírást, de fagyott ujjai nagyon fájtak, ahogy tért vissza beléjük az élet.

– Mi történt, drágaságom? – A következő pillanatban a síró lány már Alec bácsi karjaiban volt.

– Mac nem jött el… nem tudok felmelegedni… a tűz melegétől fájnak a tagjaim! – Rose keservesen sírni kezdett, miközben a fogai vacogtak, és kicsi orra olyan kék volt, hogy az ember szíve megszakadt, ha ránézett.

Dr. Alec egy szempillantás alatt a kanapéra tette a lányt, és becsavarta a medvebőr kabátba. Phebe Rose átfagyott lábait, a doktor a sajgó kezeit dörzsölgette. Plenty néni forró italt készített, Peace néni pedig a saját lábmelegítőjét és hímzett paplanját küldte le a „kis drágának”.

Alec bácsi önváddal vegyes gyengédséggel addig ápolta betegét, amíg jobban nem lett. Nem engedték le a vacsorához, hanem a bácsikája vitte föl az ételt, és etette meg őt. Ő maga el is felejtett enni, csak nézte a lányt, amint elaludt Plenty néni szíverősítőjétől.

Rose néhány óra hosszáig nyugodtan feküdt, mély álomba merülve. Alec bácsi, őrhelyén maradva növekvő aggodalommal figyelte, ahogy az arcán lázrózsák jelennek meg, a lélegzetvétele szapora és egyenetlen, és időről időre felnyög, mintha fájdalmai lennének. Hirtelen felriadt, és amikor meglátta a fölé hajoló Plenty nénit, felé nyújtotta a karjait, akár egy beteg kisgyermek, és panaszosan így szólt:

– Szeretnék lefeküdni, szabad?

– Az volna most a legjobb a számodra, drágám. Azonnal vidd fel őt, Alec! Már előkészítettem egy forró fürdőt. Miután megfürdött, kaphat egy csésze zsályateát, és takarókba bebugyoláljuk, hogy kiizzadja a megfázást – válaszolt az idős hölgy reménykedő hangon, és elsietett, hogy utasítsa a szolgálókat.

– Fájdalmaid vannak, drágám? – kérdezte Alec bácsi, miközben felvitte a lányt.

– Fáj az oldalam, amikor levegőt veszek. Furcsán merevnek érzem magam, de ne aggódj, bácsikám, nem túl rossz érzés – suttogta Rose, forró kis kezét arcához szorítva.

Ám a szegény doktor bizony aggódott. Okkal tette, mivel amikor Rose nevetni próbált Debbyn, aki egy forró tepsivel rohant be a szobájába, a nagy fájdalomtól még a lélegzete is elakadt, és feljajdult.

– Mellhártyagyulladás – sóhajtotta Plenty néni a fürdőkádba hajolva.

– Tüdőgyulladás – nyögte Debby, aki az ágyneműt melegítette a hosszú nyelű serpenyővel, mintha az ő kötelessége lenne legyőzni ezt az alattomos kórt.

– Ó, nagyon fáj? – kérdezte Phebe, aki kis híján kiborította a forró vizet elkeseredésében. Ő maga mit sem tudott a betegségekről, Debby diagnózisa pedig különösen szörnyen hangzott számára.

– Csitt! – parancsolta a doktor olyan hangon, amely mindenkinek a torkára forrasztotta a szót. Némán szorgoskodtak tovább.

– Helyezzétek őt olyan kényelembe, amilyenbe csak lehet, és amikor már az ágyában van, bejövök, hogy jó éjszakát kívánjak neki – tette hozzá, amikor a fürdő készen állt, és a takarók a tűz előtt melegedtek.

Ezután elment, és könnyed hangot erőltetve magára, kijelentette Peace néninek, hogy a baj nem több mint egy kis nátha. Majd a folyosón járkált föl-alá, a szakállát babrálva és a szemöldökét ráncolva, amely biztos jele volt nagy belső nyugtalanságának.

– Gondoltam, hogy túl nagy szerencse lenne, ha átvészelnénk az évet valami nagy betegség nélkül. A mindenségit az ostobaságomnak! Miért nem tudtam megfogadni Myra tanácsát, és itthon tartani Rose-t. Nem igazság, hogy a gyerek igya meg a levét bűnös elbizakodottságomnak! Nem szenvedhet emiatt! Még hogy tüdőgyulladás! Nem vagyok hajlandó beletörődni! – és az öklét rázta egy indiai bálvány csúf arca felé, amely ebben a pillanatban a látóterébe került; mintha ez a csúf istenség forralna bármit is az ő kis istennője ellen.

Elszántsága ellenére elkeseredett, amikor újra megnézte Rose-t, mivel a gyermek fájdalmai fokozódtak, és a fürdő, a takarók, a forró serpenyő és a párolgó zsályatea mind hatástalannak bizonyult. Néhány óráig Rose álmatlanul hánykolódott. Szeretteit, akik gyengéd aggódással sürögtek-forogtak körülötte, sötét gondolatok gyötörték.

A legnagyobb krízis közepette megjelent Charlie, aki üzenetet hozott az édesanyjától. A házban Phebe-vel találkozott össze, aki reményvesztett arccal sietett le a földszintre, kezében egy mustáros prizniccel, amely nem hozott enyhülést a nagybetegnek.

– Mi a csuda folyik itt? Olyan képet vágsz, akár egy halálmadár – mondta a fiú, amikor a lány feltartotta a kezét, hogy elhallgattassa vidám fütyülését.

– Miss Rose szörnyen beteg.

– Az ördögbe!

– Ne káromkodjon, Mr. Charlie! Valóban az, Mr. Mac hibájából. – Ezzel Phebe néhány ingerült szóban elmondta a szomorú történetet, mivel jelenleg a világ összes fiújával haragban volt.

– Majd én számon kérem rajta, ebben biztos lehetsz – mondta Charlie összeszorítva az öklét. – De nincs életveszélyben, ugye? – tette hozzá aggodalmasan, amikor látta elhaladni Plenty nénit az emeleti folyosón, egy üvegcsét rázogatva.

– De igen, sajnos. A doktor nem sokat mond, de már ő sem nevezi múló kis náthának a bajt. Most már ő is mellhártyagyulladást emleget, és én attól rettegek, hogy holnapra tüdőgyulladás lesz belőle – válaszolt Phebe, kétségbeesett pillantást vetve a kezében lévő borogatásra.

Charlie fojtott kuncogásban tört ki azon, ahogy a lány felsorolta a betegségeket – Phebe legnagyobb felháborodására.

– Hogy van szíve nevetni, miközben Rose-nak szörnyű fájdalmai vannak? Hallgassa csak, és aztán merészeljen nevetni! – mondta drámai mozdulattal, miközben fekete szemei villámokat szórtak.

Charlie hallgatózott, és halk nyögéseket hallott, amelyek a szívéig hatoltak, és arca rögtön olyan komoly lett, mint Phebe-é. – Ó, bácsikám, enyhítsd valahogy a fájdalmamat, hogy pihenni tudjak egy kicsit! Ne mondd el a fiúknak, hogy nem viseltem bátran a kínokat. Igyekszem, de annyira élesen hasít belém, hogy sírni tudnék.

Charlie szeme is megtelt könnyel, amikor a gyenge kis hangot hallotta panaszkodni. Ám fiú lévén nem mutatta ki a fájdalmát, csak mérgesen annyit mondott kabátujjával a szemét törölgetve:

– Ne tartsd az orrom alá azt az átkozott vacakot! Könnyezik a szemem a mustártól.

– Nem tudom, hogyan lehetséges ez, mikor már teljesen elment az ereje. A doktor mondta, s én épp azért jöttem, hogy erősebbre cseréljem – kezdte Phebe, alaposan meglepődve a hatalmas könnycseppeken, amelyek a borogatásra hullottak.

– Most megyek! – mondta Charlie, és úgy elfutott, mintha puskából lőtték volna ki, örülve annak, hogy egy darabig elbujdoshat mindenki elől.

Mikor visszatért, már összeszedte magát, és, miután átnyújtott egy üveg mustárt (a legcsípősebbet az egész piacon), újra távozott, hogy „megmondja a magáét” Macnek; ez volt ugyanis a következő terve. Olyan vehemensen és alaposan teljesítette feladatát, hogy szegény Moly a legsötétebb kétségbeesésbe zuhant, és azzal a meggyőződéssel feküdt le, hogy örökre kitaszított lesz az emberek között, homlokán viselve Káin bélyegét.

A doktor gyakorlatának és az ápolók odaadásának köszönhetően éjfél körül Rose valamivel jobban lett, és mindenki abban reménykedett, hogy túl vannak a nehezén. Phebe teát készített az orvosnak a dolgozószoba kályháján, mivel azóta nem evett és nem ivott, amióta Rose megbetegedett. Plenty néni ragaszkodott hozzá, hogy harapjon valamit a megpróbáltatások után. Egy kopogás az ablakon megriasztotta Phebe-t, aki felnézve egy arcot látott bekukucskálni. Alaposabban megnézve látta, hogy nem kísértet, és nem is betörő, hanem Mac, sápadtan és rémülten a téli holdfényben.

– Engedj be – mondta. A folyosón aztán megragadta Phebe karját, és rekedten azt suttogta: – Hogy van Rose?

– Hála istennek, jobban van – válaszolt Phebe mosolyogva, amely olyan volt a szegény fiú sajgó szívének, akár a napfény.

– És holnapra már újra egészséges lesz?

– Ó, egek, dehogy! Debby szerint biztosan reumát fog kapni, ha tüdőgyulladása nem is lesz – válaszolt Phebe, aki vigyázott arra, hogy ne keverje össze a betegségeket.

Mac arca újra elborult, és újra gyötörni kezdte a lelkiismeret-furdalás. Nagyot sóhajtott, és félénken azt kérdezte:

– Gondolod, hogy láthatnám őt?

– Hogy gondolhat ilyet, az éjszaka közepén, amikor mindenki arra vár, hogy Rose végre elaludjon!

Mac kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, amikor akaratlanul egy nagyot tüsszentett, amelytől visszhangzott az egész ház.

– Miért nem tartotta vissza? – kérdezte Phebe szemrehányóan. – Biztosan felébresztette!

– Nem tudtam, hogy tüsszenteni fogok. Ilyen az én formám – nyögött Mac, és sarkon fordult, nehogy még több bajt okozzon.

Ám egy csöndes hang így szólt a lépcső tetejéről:

– Mac, gyere fel! Rose látni akar.

Nem kellett kétszer mondani, felment. Elsőként a nagybátyját látta meg.

– Mit keresel itt ilyen későn, fiam? – kérdezte a doktor suttogva.

– Charlie azt mondta, hogy az egész az én hibám, és ha Rose meghal, akkor én leszek a gyilkosa. Nem tudtam aludni, ezért eljöttem megnézni, hogy van. Senki nem tud róla, csak Steve – mondta olyan aggódó arccal és hangon, hogy a doktornak nem volt szíve szemrehányást tenni neki.

Mielőtt bármit is mondhatott volna, egy gyenge hang Macet szólította. Ekkor a nagybácsi sietve ezt mondta: – Menj be hozzá, hogy örömet szerezz neki, de csak egy percig maradj, majd gyorsan párologj el, mert azt szeretném, hogy elaludjon végre. – Ezzel bevezette a fiút a szobába.

A párnán fekvő arc nagyon sápadt volt és gyermeki, és a mosoly, amellyel Macet köszöntötte, oly halovány. Rose-nak még mindig fájdalmai voltak, ám nem tudott addig megnyugodni, amíg egy-két vigasztaló szót nem mondott az unokafivérének.

– Megismertem a mókás tüsszentésedet, és kitaláltam, hogy azért jöttél, hogy megnézd, hogy vagyok, e kései órán is. Ne aggódj, már jobban vagyok. Az én hibám, hogy megbetegedtem, nem a tiéd. Nem lett volna szabad ilyen butának lennem, és a hidegben várakoznom, csak azért, mert megígértem.

Mac próbálta megmagyarázni a dolgot, önváddal telve. Könyörgött a lánynak, hogy semmiféleképpen ne haljon meg, mert Charlie fejmosása mély nyomott hagyott a szegény fiú lelkében.

– Nem gondoltam, hogy akár meg is halhatok – mondta Rose, nagy, komoly szemeket meresztve rá.

– Ó, remélem nem. Csak megijedtem, mert néha az emberek hirtelen meghalnak. De nekem addig nem lesz nyugovásom, amíg meg nem bocsátasz nekem – hebegte Mac, aki azt gondolta, hogy Rose, a párnán szétterülő arany fürtjeivel, és beesett, fehér arcával, máris úgy fest, mint egy angyal.

– Nem fogok meghalni, a bácsikám nem fogja hagyni. De ha mégis, ne feledd, hogy megbocsátottam.

Gyengédséggel nézett a fiúra, és látva, hogy a másik némán szenved, halkan hozzátette, magához húzva a fejét: – A fagyöngy alatt nem csókoltalak volna meg, most azonban szívesen megteszem, mivel azt akarom, hogy biztosan tudd: megbocsátottam, és ugyanúgy szeretlek, mint eddig.

Ez még jobban felkavarta szegény Macet. Valami köszönetfélét motyogott, és olyan gyorsan elinalt a szobából, ahogyan csak tudott. Elbotorkált a folyosó másik végében lévő kanapéig, ráhanyatlott, majd elaludt, belefáradva a küszködésbe a könnyeivel.

XXII. FEJEZET

Valami tennivaló

Bármennyire súlyos is volt a meghűlés, Rose hamar túl lett rajta, habár természetesen Myra néni ezt nem volt hajlandó elismerni. Dr. Alec még az eddiginél is éberebben őrizte, és gyengédebben kényeztette a kislányát hosszú hónapokon át. Rose nagyon élvezte a betegeskedést, ugyanis mihelyt a fájdalmai megszűntek, kezdődött a móka, és egy-két hétig hercegnői kényelemben élhetett a Kuckóban. Mindenki a kedvét kereste, szórakoztatta, és leste minden kívánságát, ami nagyon élvezetes volt. Amikor azonban a doktort elhívta magához egy régi barátja, aki nagybeteg lett, Rose úgy érezte magát, mint egy madárfióka, amely kikerül az anyja védőszárnyai alól. Különösen azon a délutánon, amikor a nagynénjei elszundítottak, a házra nagy csend borult, kint pedig havazott.

Megyek, és előkerítem Phebe-t. Ő mindig kedves, és dolgos, és szereti, ha segítek neki. Ha Debby nem akadályoz, talán készíthetünk karamellt, és meglephetjük vele a fiúkat, ha eljönnek – mondta Rose magában. Ezzel le is tette a könyvét, és elindult, hogy társaságot kerítsen magának. Óvatosan bekukucskált az ajtórésen, mielőtt belépett volna a konyhába, mert Debby nem engedte, hogy ott pepecseljenek, amikor ő is a konyhában van. Tiszta volt a levegő, csak Phebe volt bent; az asztalnál ült, fejét a karjára hajtva, mintha aludna. Rose éppen fel akarta őt ébreszteni egy nagy hú!-val, amikor Phebe felemelte a fejét, megtörölte könnyes szemeit kék kötényével, és gondterhelt arccal, mintha valami foglalkoztatta volna, munkához látott. Rose-nak fogalma sem volt, mi bántja, de nagyon kíváncsi volt, meglátván, hogy Phebe írt valamit egy darabka barna csomagolópapírra, nyilvánvalóan másolva egy kis könyvből.

Muszáj megtudnom, min töri a fejét ez a drága lélek. Hogy miért sírt, majd miért szorította össze a száját, és egyáltalán min dolgozik ilyen elszántan – gondolta Rose megfeledkezve a karamelláról. Várt egy kicsit, majd belépett a konyhába, és kedvesen azt mondta:

– Phebe, szükségem van valami elfoglaltságra. Segíthetek neked valamiben? Vagy nagyon útban lennék?

– Ó, egek, dehogy, Miss. Mindig szeretem, ha itt vagy, amikor rend van. Mit szeretnél csinálni? – válaszolt Phebe, aki kinyitott egy fiókot, mintha el akarná benne süllyeszteni a holmiját. Ám Rose megelőzte, amikor felkiáltott, akár egy kíváncsi kisgyermek:

– Hadd nézzem! Mi ez? Nem mondom meg Debbynek, ha nem akarod.

– Csak megpróbáltam tanulni egy kicsit, de olyan buta vagyok, hogy nem haladok – válaszolt a lány vonakodva, miközben megengedte kis úrnőjének, hogy megszemlélje az írásgyakorlatait.

Volt ott egy törött pala, amit a tetőről fújt le a szél, egy-két ujjnyi ceruzacsutka, egy régi kalendárium, néhány gondosan kisimított barna papírdarab jegyzeteknek összefűzve, és számos kimásolt recept Plenty néni takaros kézírásával. Ezek – egy kis üveg tintával, és egy rozsdás tollal kiegészítve – voltak Phebe iskolaszerei. Nem is volt csoda, hogy nem haladt, annak ellenére, hogy kitartó türelemmel próbálkozott, és még elkeseredett könnyeit is fölszárította.

– Kinevethetsz, ha akarsz, Miss Rose, tudom, hogy szánalmasak a holmijaim. Ezért rejtem el őket. Azt sem bánom, hogy rajtakaptál, mert már nagyon szégyellem magam, hogy a koromhoz képest így le vagyok maradva – mondta Phebe röstelkedve, habár az arca elvörösödött, ahogy letörölt néhány girbegurba betűt a könnyeivel, amelyek még nem száradtak meg a palatáblán.

– Még hogy kinevesselek! Inkább sírni lenne kedvem, ha belegondolok, milyen önző vagyok. Nekem rengeteg könyvem és más holmim van, mégsem jutott eddig eszembe, hogy egyiket-másikat neked adjam. Miért nem kértél tőlem, és miért küszködtél így egymagádban? Nem tetted jól, Phebe, és nem bocsátom meg neked, ha újra előfordul – válaszolt Rose, egyik kezét Phebe vállára téve, amíg a másikkal a szegényes kis jegyzetfüzetet lapozgatta.

– Nem akartam kérni, hiszen már így is olyan jó vagy hozzám, drága kisasszony – kezdte Phebe, hálásan nézve úrnőjére.

– Ó, te büszke teremtés, te! Mintha nem volna jó néha másokhoz fordulni. Most pedig figyelj rám! Van egy tervem, amelyre nem mondhatsz nemet, máskülönben megharagszom rád. Szükségem van valami tennivalóra, így téged tanítgatlak majd. Mindent megtanítok, amit én tudok. Nem fog sokáig tartani – mondta Rose elnevetve magát, és karját Phebe nyakára kulcsolta, megpaskolta sötét haját adakozó kis kezével.

– Ez egyszerűen mennyei volna! – Phebe arca már a puszta gondolatra is felragyogott. Aztán egyszeriben újra elszomorodott, és azt mondta: – Csakhogy azt gondolom, nem szabadna hagynom, hogy ezt tedd, Miss Rose. Sok időt vesz igénybe, és talán a doktor úrnak sem fog tetszeni.

– Ó azt nem akarta, hogy én túl sokat tanuljak, de a tanításról soha egy szót sem szólt. Nem hiszem, hogy egy fikarcnyit is bánná. Mindenesetre megpróbáljuk, amíg vissza nem tér. Szedd hát össze a holmidat, és gyere a szobámba, azonnal hozzálátunk. Nagyon szeretnék foglalkozni veled, és nagyon jól fogunk szórakozni, majd meglátod! – kiáltott Rose lelkesen.

Szívmelengető látvány volt, ahogy Phebe belerakosgatta szerény fölszerelését a kötényébe, és úgy sietett fölfelé, mint akinek szíve legtitkosabb vágya vált valóra. Még meg-kapóbb látvány volt Rose, aki boldogan rohant előtte, mosolyogva, akár egy jó tündér, és énekelve hívogatta társát maga után. Azt dalolta:

Csigalépcső vezet föl az emeleti szobába,

Rosy neked mindenféle csuda dolgot továbbad.

Gyere, Phebe, gyere, drága!

Okos leszel nemsokára.

– Ó, hát hogyne mennék! – válaszolta Phebe felvillanyozva, majd, amikor beléptek a Kuckóba, hozzátette: – Te vagy a legkedvesebb pók a világon, én pedig a legboldogabb légy.

– Nagyon szigorú leszek, így hát ülj le arra a székre, és egy szót se szólj, amíg az iskola készen nem áll a tanításra! – parancsolta Rose, akit nagy örömmel töltött el, hogy ilyen hasznos és kellemes elfoglaltságot talált.

Phebe fegyelmezetten ült a széken, amíg új tanító nénije könyveket és palatáblákat szedett elő, valamint egy míves kis tintatartót, és egy apró földgömböt. Gyorsan leszakított egy darabot hatalmas szivacsából, kissé kapkodva és ügyetlenül kihegyezett néhány ceruzát. Mikor minden készen állt, olyan elégedett képet vágott, hogy a tanítványa fölkacagott.

– Most már kinyithat az iskola. Meg fogom hallgatni, hogyan olvas, hogy eldönthessem, melyik osztályba kerül, Miss Moore – kezdte Rose méltóságteljesen, miközben egy könyvet helyezett tanítványa elé, és leült a karosszékbe, egy hosszú vonalzóval a kezében.

Phebe elég szépen olvasott, csupán egyszer-kétszer akadt meg egy nehezebb szónál, és az identitást identiltásnak olvasta, de olyan komolyan, hogy kuncogásra ingerelte Rose-t, amelyet hősiesen visszafojtott. Az ezt követő helyesírásóra kissé kiábrándító volt, és Phebe földrajzi ismeretei is enyhén szólva hiányosak voltak. A nyelvtant egyáltalán nem tudta, s azzal védekezett, hogy annyira igyekezett úgy beszélni, mint „a kiművelt népek”, hogy Debby beképzelt majomnak nevezte őt, aki „nem tudja, hol a helye”.

– Debby egy vén lúd, ne is törődj vele! Ő egész életében suksükölni fog, és azt fogja hinni, hogy úgy a helyes. Te tényleg nagyon szépen beszélsz, Phebe, már megfigyeltem. A nyelvtani ismeretek segíteni fognak ebben, és meg fogod látni, mi miért helyes vagy helytelen – mondta Rose, aki nagyon figyelt rá, hogy ő maga is szépen beszéljen, ha jó példát akar mutatni Phebe-nek.

Mikor elérkeztek a matematikához, Rose meglepetten tapasztalta, hogy tanítványa gyorsabban fog fel dolgokat, mint ő maga. Phebe olyan sokszor adta össze a hentes és a pék számoszlopait, hogy a számolás igazán gyorsan és pontosan ment neki. Rose meglepődött, és úgy érezte, hogy ebben a tudományágban a tanítvány hamarosan túl fogja szárnyalni a tanárát, ha tovább is ilyen tempóban halad. Dicsérete nagyon fellelkesítette Phebe-t, és buzgón tovább dolgozott. Mindketten annyira belemerültek a munkába, hogy észre se vették, hogy elrepült az idő, amíg Plenty néni meg nem jelent a szobában, és fel nem kiáltott a palatábla fölött összehajló két kis buksi láttán.

– Az isten áldjon meg, mi folyik itt?

– Iskola, nénikém. Tanítom Phebe-t, és nagyon jól szórakozunk! – kiáltott Rose sugárzó arccal.

Phebe azonban még nála is jobban ragyogott, habár bűnbánóan hozzátette:

– Talán előbb engedélyt kellett volna kérnem. De amikor Miss Rose felajánlotta, hogy segít, úgy örültem, hogy meg is feledkeztem róla. Abbahagyjam, asszonyom?

– Természetesen nem kell, gyermekem. Örülök, hogy látom: kedveled a könyveket, és hogy Rose szívesen segít neked. Megboldogult anyám is maga köré gyűjtötte annak idején a szolgálóit, és sok hasznos dolgot tanított nekik. Régi jó szokás volt ez, de ma már nem divat. Csak ne hanyagold el a munkádat emiatt, drágám, és ne hagyd, hogy a könyvek eltérítsenek a kötelességedtől.

Míg Plenty néni beszélt, és kedves, öreg arca helyeslően ragyogott a lányokra, Phebe rápillantott az órára, látta, hogy ötöt mutat, és tudta, hogy Debby nemsokára lemegy a konyhába, arra számítva, hogy a vacsora előkészületei már javában folynak. Ekkor gyorsan letette a ceruzáját, és fölpattanva így szólt:

– Kérem, most már mehetek? Majd összepakolok, miután elvégeztem a dolgaimat odalent.

– Az iskolát berekesztjük – válaszolt Rose. Phebe egy hálás Ezer és egy köszönet!-tel elfutott, közben pedig a szorzótáblát énekelte.

Így kezdődött hát az iskolásdi, és egy teljes hétig minden résztvevőnek nagyon hasznos és élvezetes volt. A tanítvány nagyon értelmesnek bizonyult, és úgy járt az óráira, mintha ünnepségre jönne. Fiatal tanárnője mindenben meg akart felelni a vele szemben támasztott elvárásoknak, mivel Phebe szilárdan hitte, hogy Miss Rose mindent tud, amit tudni érdemes.

Természetesen a fiúk rájöttek a fejleményekre, és csúfolták a lányokat a szeminárium miatt, ahogy a vállalkozást elnevezték. Ám összességében helyénvaló dolognak tartották, és kedvesen felajánlották, hogy ingyenes görög-és latinleckéket adnak. Maguk között megállapították, hogy „Rose egy igazi ász, hogy ilyen segítséget nyújt Phebe-madárnak”.

Rose maga nem volt biztos benne, hogy a nagybátyja helyeselni fogja a dolgot. Meg is fogalmazott egy meggyőző szónoklatot, amely bizonyára azonnal megvilágítja a nagybátyja számára, hogy ez a létező leghasznosabb és legszebb terv a világon. Ám nem volt lehetősége a beszéde előadására, mivel Alec bácsi olyan váratlanul érkezett haza, hogy meglepetésében teljesen kiment a fejéből. A könyvtár padlóján ücsörgött, ölében egy nagy könyvet böngészve, és fogalma sem volt arról, hogy várva várt bácsikája megérkezett, mígnem két hatalmas, meleg kéz csukódott össze az álla alatt, és gyengéden hátrahajtotta a fejét, hogy mindkét orcáját meg tudja csókolni. Az atyai hang pedig így szólt szemrehányóan: – Miért olvasgat a kislányom egy poros enciklopédiát, amikor inkább ki kellene rohannia az uraság elé, aki egyetlen percig sem bírta tovább nélküle?

– Ó, bácsikám! Úgy örülök, és úgy sajnálom! Miért nem tudattad velünk, mikor érkezel, vagy miért nem szóltál be, amikor megérkeztél? Hát nem vártalak már szívrepesve? Most pedig úgy örülök, hogy megjöttél, hogy legszívesebben el sem engedném a drága, öreg, göndör hajú fejedet – kiabálta Rose, aki egy hatalmas puffanással ledobta az enciklopédiát, és felugrott, egyenesen dr. Alec karjaiba. A férfi pedig úgy ölelte magához, ahogyan a számunkra legdrágább teremtést szoktuk.

Nemsokára már a karosszékben voltak; Rose a bácsi ölében ült és mosolygott rá, közben pedig úgy hadart, ahogy csak bírta a nyelve. Dr. Alec nagy szeretettel hallgatta a lányt, az arcát cirógatta, kicsi kezét a sajátjába fogta, örömmel tapasztalva, milyen rózsás az egyik, és milyen nagy és erős a másik.

– Jól érezted magad? Megmentetted azt a szegény, beteg hölgyet? Örülsz neki, hogy újra itthon vagy a kislányoddal, aki halálra nyaggathat téged?

– Mindegyik kérdésre igen a válasz. Most pedig mondd el, hogy te mit forgatsz a fejedben, kis haszontalan? Plenty néni azt mondja, hogy meg akarsz velem beszélni egy új és jelentőségteljes tervet, amelyet nem átallottál a távollétemben kifundálni.

– Remélem, hogy ő nem mondta el neked?

– Egy szóval sem mondott többet. Illetve annyit még, hogy kérdéses számodra, tetszik-e majd nekem az elgondolásod, ezért arra készülsz, hogy valamivel levegyél a lábamról, ahogyan mindig is meg szoktad próbálni, még ha nem is jársz mindig sikerrel. Most pedig ki vele, miről van szó, és vállald a tetted következményeit.

Így hát Rose mindent elmondott neki az iskolájukról, a maga kedves, lelkes módján, hangsúlyozva Phebe tudásszomját, és azt, hogy micsoda öröm volt segíteni neki, bölcsen hozzátéve:

– És én is sokat tanulok belőle, bácsikám, mivel Phebe olyan okos és szorgalmas, hogy nagyon össze kell szednem magam, nehogy megelőzzön valamiben. Ma például a gyapot szó merült föl az egyik órán, és ő mindent megkérdezett róla, én pedig úgy szégyelltem magam, hogy nem tudok valami sokat róla, kivéve, hogy egy növény, amely messze délen terem, és szövetet készítenek belőle. Épp ennek néztem utána, amikor megérkeztél. Holnap mindent el fogok neki mondani a gyapotról, no meg az indigóról is. Szóval, láthatod, én is tanulok belőle, és át is tekintem, amit eddig tanultam. Így sokkal kellemesebb, mint ha egyedül kellene csinálnom.

– Te ravasz kis fruska! Hát így akarsz levenni a lábamról, ugye? De hát ez nem is tanulás, ha jól sejtem?

– Nem, uram, hanem tanítás, és sokkal jobban élvezem, mintha egyedül kellene elfoglalnom magam. Továbbá, tudod, én örökbe fogadtam Phebe-t, és megígértem, hogy olyan leszek számára, akár egy nővér. Meg kell tartanom a szavamat, nem igaz? – válaszolt Rose, aki aggódva, de elszántan várta a nagybátyja válaszát.

Dr. Alec már nyilvánvalóan beadta a derekát, mivel Rose olyan drámaian írta le Phebe ócska palatábláját, és barna jegyzetfüzetét, hogy a kitűnő ember nemcsak hogy elküldött Phebe-ért, még mielőtt Rose befejezhette volna a történetét, hanem még szemrehányásokat is tett magának, amiért elhanyagolta az egyik leányt a másik iránt érzett szeretete miatt. Így amikor Rose megpróbált bűntudatos képet vágni, de ez egyáltalán nem sikerült neki, a nagybátyja nevetett és megcsipkedte az arcát. Majd olyan szívélyesen válaszolt, amely mindig megédesíti az engedményt.

– A világon semmi kifogásom nincs ellene. Valójában azt fontolgattam, mivel ilyen szépen gyógyulsz, hogy visszaengedlek a könyveidhez, de csak fokozatosan. Ez viszont remek módja annak, hogy próbára tedd az erődet. Phebe derék és okos lány, meg fogja találni a helyét a világban, ha segítesz neki. Ha lesznek barátai, nem kell majd őt szégyellniük.

– Azt hiszem, már vannak is barátai – kezdte Rose buzgón.

– Hé! Micsoda? Valaki felbukkant a távollétemben? – kérdezte dr. Alec, mivel a családban szentül hitték, hogy Phebe-ből előbb-utóbb lesz valaki.

– A legjobb barátja akkor bukkant fel, amikor te hazajöttél, bácsikám – mondta Rose, megveregetve a férfi vállát, majd hálásan hozzátette: – Én csak félig tudom neked megköszönni, hogy ilyen jó vagy ehhez a lányhoz, de ő meg fogja hálálni, mivel egészen biztosan olyan asszony válik belőle, akire büszkék lehetünk. Olyan erős, őszinte és melegszívű.

– Isten áldja meg a kedvességedet, de én még semmit sem tettem; szégyellem is magam emiatt! De most hozzákezdek, és mihelyt egy kicsit haladunk a tanítvánnyal, olyan iskolába mehet, amilyenbe csak akar. Kezdetnek jó lesz így?

– Egyszerűen mennyei lesz, ahogy Phebe mondaná, mivel élete legnagyobb vágya, hogy iskolába járjon. Annyira boldog lesz, ha elmondom neki. Mehetek? Olyan jó lesz látni, ahogy nagyra nyitja a szemét, és összecsapja a kezét örömében.

– Senki más nem közölheti ezt vele, egyedül te. Csak ne siesd el a dolgot, és ne építs neki légvárakat. Sok időre és türelemre lesz szükségünk ahhoz, hogy sikerrel járjunk.

– Igen, bácsikám, de akkor is azt hiszem, hogy énekelni kezd a madár, ha ezt meghallja – nevetett Rose, aki csillogó szemmel körbetáncolta a szobát. Majd hirtelen megtorpant, és komolyan kérdezte:

– Ha Phebe iskolába jár, akkor ki fogja elvégezni a munkáját? Én szívesen megcsinálom, ha tudom.

– Gyere ide, és elárulok egy titkot. Debby öreg csontjai egyre több gondot kezdenek okozni neki, és a modora is egyre rosszabb, ezért a nénikék elhatározták, hogy nyugdíjba küldik a lányához, aki igen előnyös házasságot kötött. Meglátogattam őt ezen a héten. Szívesen magához veszi az anyját, ezért tavasszal nagy változások lesznek a házban. Felveszünk egy új szakácsnőt és egy szobalányt, ha találunk olyan embert, aki megfelel nagyra becsült rokonainknak.

– Jaj, nekem! Hogyan fogok boldogulni Phebe nélkül? Nem maradhatna itt, csak azért, hogy velem lehessen? Inkább kifizetném az eltartását, mint hogy elengedjem, annyira megszerettem őt.

Dr. Alec jót kacagott ezen az ajánlaton, Rose pedig megnyugodott, amikor elmagyarázta neki, hogy Phebe továbbra is az ő szobalánya lesz, de nem lesz több dolga, mint amennyit könnyedén el tud végezni az iskola mellett.

– Az a lány, minden egyszerűsége ellenére, büszke teremtés, és még tőlünk sem fogadna el úgy szívességet, ha nem viszonozhatja. Így aztán a kecske is jóllakik, és a káposzta is megmarad. Ki tudja majd fizetni az iskoláztatását azzal, hogy megfésüli ezeket az arany fürtöket, naponta akár egy tucatszor is, ha hagyod.

– Neked mindig olyan bölcs és kedves terveid vannak! Ezért van az, hogy mindegyik beválik, és ezért hagyják az emberek, hogy azt tegyél velük, amit akarsz. Igazán nem tudom, hogy más lányok hogyan boldogulnak egy Alec bácsi nélkül! – válaszolt Rose, szomorúan sóhajtva arra a gondolatra, hogy másoknak nem lehet részük ebben a boldogságban.

Mikor közölték Phebe-vel a nagyszerű hírt, nem „állt a fejére örömében”, ahogy azt Charlie jósolta, hanem csendesen fogadta, mivel olyan boldog volt, hogy nem is talált szavakat, amelyek, mint fogalmazott: elég nagyok és szépek lennének kifejezni köszönetét. Ám minden egyes napját és óráját megszépítette ez a tudat, és megtelt hálával azok iránt, akik ezt lehetővé tették neki.

Annyira tele volt a szíve boldogsággal, hogy énekben csordult ki, és a házat megtöltő vidám dal olyan köszönet volt, amely helyett nem is vártak többet. Szolgálatkész lábai soha nem fáradtak el a lépcsőmászásban, ha azoknak a kényelméről volt szó, akik ilyen jót tettek vele; szorgos kezei soha nem pihentek, hanem értük dolgoztak; egyre szépülő arcán pedig már szinte asszonyi odaadás látszott, amely megmutatta, milyen jól megtanulta Phebe az élet egyik legnagyobb leckéjét: a hálát.

XXIII. FEJEZET

Kibékülés

– Steve, árulj el nekem valamit! – szólt Rose Úrfihoz, aki egy tükör előtt fintorokat vágott, amíg Plenty néni válaszát várta az anyjától hozott üzenetre.

– Talán elárulom, talán nem. Mi az?

– Arch és Charlie veszekedtek?

– Azt hiszem. Tudod, mi, fiúk mindig civakodunk valamin. Azt hiszem, árpa nő a jobb szememen. – Ezzel Steve elmerült szőke szempillái vizsgálatában.

– Nem erre voltam kíváncsi. Mindent tudni akarok a veszekedésükről. Biztos vagyok benne, hogy komolyabb, mint egy kis civakodás. Kérlek, mondd el, Stevie, legyél jó fiú.

– A fenébe is! Csak nem akarod, hogy árulkodjak? – mordult föl Steve megrántva a csokornyakkendőjét, ahogy mindig, mikor zavarban volt.

– De bizony, azt akarom – hangzott Rose határozott válasza, mivel a fiú viselkedése alighanem igazolta gyanúját. Elszánta magát, hogy megpróbálja hízelgéssel kiszedni a titkot a fiúból. – Nem azt akarom, hogy mindenkinek elmondd, egyedül csak nekem. Nekem pedig el is kell mondanod, mivel jogom van tudni. Nektek, fiúknak szükségetek van valakire, aki vigyáz rátok, és én szívesen megteszem, mivel a lányok jó békéltetők, és tudják, hogyan kell az emberekkel bánni. A bácsikám mondta ezt, és neki mindig igaza van.

Steve már azon volt, hogy mérgesen kifakadjon az ötlet hallatán, hogy Rose vigyázzon rájuk, ám hirtelen eszébe jutott valami, és elhallgatott. Azután olyan javaslattal állt elő, amelyből ő is, meg Rose is hasznot húzhatna.

– Mit adnál érte, ha mindent részletesen elmondanék? – kérdezte hirtelen elpirulva, és zavart tekintettel, mivel félig-meddig szégyellte magát az ajánlat miatt.

– Mit szeretnél? – kérdezte Rose, aki meglepődött a fejleményen.

– Szeretnék kölcsönkérni egy kis pénzt. Nem jutott volna eszembe, hogy tőled kérjek, csakhogy Macnek soha nincs egy vasa sem, amióta felállította a kémiai műhelyét, ahol azóta mindennap felrobbantja magát. Neked és a bácsikádnak jut majd osztályrészül a móka, hogy összerakjátok a darabjait – mondta Steve, és megpróbált olyan képet vágni, mintha ez a gondolat mulattatná őt.

– Szívesen adok neked kölcsön, hát ki vele – mondta Rose, aki elszánta magát, hogy bármi áron megtudja a titkot.

Steve láthatóan megkönnyebbült az ígéret miatt, ezért, megigazítva a nyakkendőjét, röviden felvázolta a történteket.

– Ahogy mondtad is, neked tudnod kell róla, csak ne mondd el a többieknek, hogy eljárt a szám, mert Herceg leszedi a fejemet. Tudod, Archie nem kedveli azokat a fickókat, akikkel Charlie barátkozik, ezért elkerüli őket. Herceg ettől falra mászik, és csak azért is velük mászkál, hogy borsot törjön Arch orra alá. Ezért nem beszélnek egymással, ha tehetik. Hát ez volt a veszekedés.

– Azok a fiúk rosszak? – kérdezte Rose aggódva.

– Szerintem nem, csak kissé vadak. Idősebbek, mint a másik két fiú, de kedvelik Herceget, mert olyan vidám fickó. Szépen énekel, ügyesen táncol, tudod, és bármilyen játékban képes részt venni. Legyőzte Morse-t biliárdban, ez pedig nem akármi, mivel Morse azt hiszi magáról, hogy ő mindent tud. Én láttam a mérkőzést, igazán jó móka volt!

Steve teljesen izgalomba jött Charlie teljesítményének az ecsetelésétől, akit egyébként is csodált, és utánozni próbált. Rose a felét sem ismerte azoknak a veszélyeknek, amelyeket Charlie képességei és ízlése hordoztak magukban; de ösztönösen érezte, hogy valami nincs rendjén, ha egyszer Archie helyteleníti a dolgot.

– Ha Herceg valami biliárdozó alakot jobban szeret, mint Archie-t, nem tartom valami sokra az ízlését – mondta a lány szigorúan.

– Persze, hogy nem szereti jobban, de tudod, Charlie és Arch mindketten szörnyen büszkék, el nem ismernék, hogy hibáztak. Én úgy gondolom, hogy Archie-nak igaza lehet, de nem hibáztatom Charlie-t sem, hogy egy kicsit másokkal is akar időzni. Olyan vidám az a társaság! – Steve erkölcsösen csóválta a fejét, ám a szeme csillogott, amikor eszébe jutott a „vidám társaság” néhány mókája.

– Ó, jaj nekem – sóhajtott Rose. – Nem tudom, hogyan tudnék segíteni, de nagyon szeretném, ha a fiúk kibékülnének, mivel Herceg számára Archie a legjobb társaság. Ő olyan jó és megfontolt.

– Éppen ez a baj. Arch folyton prédikál, és ezt Herceg ki nem állhatja. Közölte Archcsal, hogy egy szentfazék, mire Archie azzal vágott vissza, hogy ő meg nem úriember. Szavamra! Mind a ketten jól felhúzták magukat. Egy pillanatig azt hittem, hogy átharapják egymás torkát. Bárcsak úgy lett volna, és ne úgy mászkálnának azóta, mintha karót nyeltek volna. Mac és én úgy intézzük el a vitáinkat, hogy jól fejbe vágjuk egymást, és azután semmi gondunk sincs.

Rose nem tudta megállni nevetés nélkül, mikor Steve egy tömött díszpárnán illusztrálta a mondanivalóját, és miután néhány jól irányzott ütést mért rá, lehúzta a kabátujját, és jóindulatú szánalommal mosolygott Rose-ra, aki lány létére nem ismerte a veszekedések rendezésének ezt az igen hatékony módját.

– Milyen furcsák a fiúk! – mondta Rose csodálattal vegyes zavarral az arcán, amelyet Steve a nemének szóló bókként értelmezett.

– Valóban nagyon ügyes találmányok vagyunk mi, kisasszony, nem is tudna mit kezdeni nélkülünk – válaszolt orrát felszegve. Majd az üzletre térve így szólt: – Mi van azzal a pénzzel, amit ígértél? Elmondtam, miről van szó, te pedig fizess.

– Persze, hogy fizetek! Mennyire van szükséged? – kérdezte Rose, és előhúzta a pénztárcáját.

– Tudnál nélkülözni öt dollárt? Ki kell fizetnem egy becsületbeli tartozást. Elég sürgős az ügy – mondta Steve, és férfias arcot vágott, ami elég mulatságos volt.

– Hát nem minden adósság becsületbeli? – kérdezte Rose ártatlan arccal.

– Dehogynem. Ám ez egy fogadás, és azonnal ki kell egyenlíteni – kezdte Steve, akinek elég kínos volt a magyarázkodás.

– Ó, ne köss fogadásokat, ez nem helyes, és tudom, hogy a papádnak sem tetszene. Ígérd meg, hogy nem teszed többé, kérlek! – Nyomatékul Rose megszorította a kezet, amelybe beletette a pénzt.

– Jól van, nem fogok. Jó sok fejfájást okozott nekem, de csak tréfából csináltam. Ezer köszönet, kedves rokon, most már minden rendben lesz. – Ezzel Steve sietve távozott.

Miután elhatározta, hogy békéltető lesz, Rose csak az alkalomra várt, amely hamarosan el is következett.

Clara nénivel töltötte a napot, akinél néhány fiatal vendég tartózkodott, és aki elhívta Rose-t, hogy találkozzon velük. Úgy vélte, hogy éppen ideje, hogy az unokahúga legyőzze a félénkségét, és társaságban töltsön némi időt. Vége volt a vacsorának, és a vendégek elmentek. Clara néni lepihent egy kicsit egy újabb esti összejövetel előtt, míg Rose Charlie-t várta, hogy hazakísérje őt.

Egyedül üldögélt az elegáns szalonban, különlegesen szépnek és csinosnak érezvén magát, mivel a legszebb szoknyája volt rajta, egy arany hajpánt, amit éppen most kapott a nénikéjétől, és egy tearózsabimbó az övébe tűzve, akár a szépséges Miss Van Tasselnek, akit mindenki csodált. Szépen elrendezte a szoknyáját, és hátradőlve a kényelmes karosszékben a lábát nézegette az új papucsban, amelyet nagy rózsák díszítettek. Kisvártatva megérkezett Charlie, hanyagul lépkedve, és álmosan, különös arckifejezéssel – legalábbis Rose úgy látta. Amikor azonban megpillantotta a lányt, összeszedte magát, és mosolyogva így szólt:

– Azt hittem, anyával vagy, ezért szundítottam egyet, miután hazakísértem azokat a lányokat. Most pedig a szolgálatodra állok, Rosamunda, amikor csak akarod.

– Úgy nézel ki, mint akinek fáj a feje. Ha tényleg így van, akkor ne zavartasd magad miattam! Nem félek egyedül hazaszaladni, elég korán is van – válaszolt Rose, aki észrevette, hogy az unokafivére arca tüzel, a szemhéja pedig el van nehezedve.

– Azt hiszem, mégis hazakísérlek. A pezsgőtől mindig megfájdul a fejem, de majd a levegőn helyrejövök.

– Akkor meg miért iszol? – kérdezte Rose aggódva.

– Muszáj, amikor én vagyok a házigazda. Most el ne kezdj te is prédikálni. Eleget kaptam már Archie begyöpösödött ötleteiből, semmi szükségem többre.

Charlie hangja mérges volt, és az egész viselkedése annyira eltért a szokásos, jókedvű énjétől, hogy Rose teljesen összetört, és félénken válaszolt:

– Nem akartam prédikálni. De ha az emberek szeretik egymást, nem bírják elviselni, hogy a másik szenved.

Ez a pár szó azonnal meghódította Charlie-t, mivel Rose ajkai reszkettek egy kissé, habár megpróbálta leplezni azzal, hogy az övéből előhúzott virágot szagolgatta.

– Micsoda tulok vagyok! Ne haragudj, hogy így rád támadtam, Rosy – kérte a lányt régi, megnyerő őszinteségével.

– Bárcsak Archie-t is megkövetnéd, és újra barátok lennétek. Soha nem voltál dühös, amikor ő volt a cimborád – mondta Rose, fölnézve a fiúra, aki felé hajolt az alacsony kandallóról, amelyre könyökölt.

Egy pillanat alatt merevvé és elzárkózóvá vált, és álmos szemeiben dühös szikra villant, ahogy méltóságteljesen és öntudatosan ezt mondta:

– Jobb, ha nem avatkozol bele olyasmibe, amit nem értesz, rokon.

– De igen, értem, és nagyon rosszul esik nekem, hogy így elhidegültetek egymástól. Mindig is együtt voltatok, most pedig nem szóltok egymáshoz. Olyan könnyen kértél tőlem bocsánatot, nem értem, miért ne tehetned meg Archie-val is, ha egyszer nem neked volt igazad.

– De nekem volt! – szólt a rövid és éles válasz, amely megrémítette Rose-t. Majd Charlie nyugodtabban, de éppen olyan fennhéjázva hozzátette: – Egy úriember bocsánatot kér, ha udvariatlan volt egy hölggyel, de egy férfi nem kér bocsánatot a másiktól, ha az megsértette őt.

Ó, te jó ég, micsoda méregzsák! – gondolta Rose, és abban a reményben, hogy megnevetteti, ravaszul megjegyezte: – Én nem férfiakról beszéltem, hanem fiúkról, akik közül az egyik egy herceg, akinek jó példát kell mutatnia az alattvalóinak.

Ám Charlie nem engedett, és megpróbálta elterelni a témát azzal, hogy komolyan azt mondta, miközben levette a kis arany fülbevalót az óraláncáról:

– Megszegtem a szavam, így hát visszaadom ezt neked, és feloldalak az egyezség alól. Sajnálom, de immár úgy gondolom, hogy buta ígéret volt, és nem áll szándékomban megtartani. Válassz egy kedvedre való fülbevalót zálogul tőlem. Most már jogod van viselni.

– Nem, mert csak egyet tudnék hordani, annak meg mi értelme volna. Ugyanis biztos vagyok benne, hogy Archie meg fogja tartani a szavát! – Rose annyira elkeseredett és csalódott volt a fejlemény miatt, hogy élesen beszélt, és nem vette át a fülbevalót, amelyet a hitszegő nyújtott felé.

A fiú vállat vont, és a lány ölébe hajította az ékszert. Megpróbált hűvösnek és hanyagnak látszani, de nem járt sikerrel, mivel szégyellte magát, és nem is volt túl jól. Rose sírni szeretett volna, de a büszkesége megakadályozta ebben, és mivel nagyon dühös volt, azzal könnyített magán, hogy beszélt sírás helyett. Sápadt volt és izgatott, felállt ültéből, elhajította a fülbevalót, és hasztalan próbálva úrrá lenni hangja remegésén, így szólt:

– Egyáltalán nem olyan fiú vagy, amilyennek gondoltalak, és egy cseppet sem tisztellek. Megpróbáltam segíteni, hogy jó legyél, de nem engeded, így hát nem próbálkozom többet. Sokat beszélsz arról, milyen egy úriember, de nem vagy az, mivel megszegted a szavad. Soha többé nem bízom meg benned. Nem akarom, hogy hazakísérj. Majd megkérem Maryt. Jó éjt.

Ezzel a végszóval távozott Rose a szobából. Charlie úgy meglepődött, mintha az egyik házi galambja az arcába repülve megcsípte volna. Rose olyan ritkán gurult dühbe, hogy amikor kijött a sodrából, az nagy hatással volt a fiúkra, mivel mindig megalapozott felháborodás volt egy igazságtalanság vagy gaztett miatt, nem pedig gyerekes hisztéria.

A lány vihara zokogásban csendesedett el, ahogy az előszobában öltözködött. Amikor előjött, ráfért volna egy arcmosás. Gyorsan elbúcsúzott Clara nénitől – akit már a fodrász vett kezelésbe –, és lebotorkált a lépcsőn, hogy megkeresse Maryt, a szobalányt. Ám Mary nem volt odahaza, így Rose kisurrant a hátsó ajtón, azzal nyugtatva magát, hogy legalább megmenekült attól, hogy Charlie kísérje őt haza.

Ebben azonban tévedett, mivel alig csukta be maga után a kaput, amikor jól ismert lépeteket hallott a háta mögött; Herceg jelent meg mellette. Bűnbánó udvariassággal, amelytől Rose dühe varázsütésre elpárolgott, ezt mondta:

– Nem kell hozzám szólnod, ha nem akarsz, de muszáj biztonságban hazajuttatnom téged.

Rose azonnal megfordult, kinyújtotta a kezét, és tiszta szívből ezt mondta:

– Én voltam az undok. Kérlek, bocsáss meg, és legyünk barátok újra.

Ez hasznosabb volt, mint száz, megbocsátásról szóló prédikáció. Jót tett Charlie-nak, mivel megmutatta, milyen édes lehet az alázat, és azt is igazolta, hogy Rose nem bort iszik és vizet prédikál.

Melegen megszorította a lány kezét, majd a karjába fűzte, és azon igyekezve, hogy visszaszerezze a lány jó véleményét, amelynek az elvesztésével fenyegetett, ezt mondta:

– Figyelj rám, Rosy. Visszatettem a fülbevalót, és újból megpróbálom. De el sem tudod képzelni, milyen nehéz kibírni, amikor nevetnek rajtad.

– De igen, el tudom képzelni! Annabel mindig kinevet, ahányszor csak meglátogatom, mivel nem hordok fülbevalót azok után, amin keresztülmentem miattuk.

– Á, az ő karattyolása semmi ahhoz képest, amit én kapok! Sok erő kell ahhoz, hogy elviseld, amikor azt mondják, hogy egy kötényhez vagy hozzánőve, meg effélék – sóhajtott Charlie.

– De hát azt hittem, hogy te elég bátor vagy. A fiúk mind azt mondják, hogy te vagy a legbátrabb közülük – mondta Rose.

– Az is vagyok, néhány dologban, de nem bírom elviselni, ha kinevetnek.

– Nehéz dolog, de ha közben neked van igazad, az megkönnyíti, nem?

– Számomra nem. Talán egy olyan szentfazéknak, mint Arch, igen.

– Légy szíves, ne nevezd őt így! Azt hiszem, benne megvan az, amit erkölcsi bátorságnak neveznek, benned pedig ott a fizikai bátorság. A bácsikám elmagyarázta a különbséget, és azt mondta, hogy az erkölcsi a jobb, habár sokszor nem így tűnik – mondta Rose elgondolkodva.

Charlie-nak nem tetszett ez, és gyorsan így válaszolt: – Nem hiszem, hogy ő jobban viselné ezt, mint én, ha őrá szállnának rá azok a fickók.

– Talán ezért kerüli el őket messziről, és ezért szeretné, ha te is azt tennéd.

Ez telitalálat volt Rose-tól. Charlie érezte, ám még nem volt hajlandó megadni magát, bár gyorsan közeledett afelé, mivel a sötétben valahogy mindent tisztábban látott, mint a napfénynél. Nagyon könnyűnek találta ezt a bizalmas beszélgetést, mivel csak Rose-ról volt szó.

– Legalább a fivérem lenne, akkor lenne joga beleszólni! – kezdte Charlie sértett hangon.

– Bárcsak az lenne! – kiáltott Rose.

– Én is szeretném – válaszolta hirtelen Charlie, majd mindketten nevettek a következetlenségén.

A nevetés jót tett neki, és amikor Herceg újra megszólalt, megváltozott a hangja – elgondolkodó volt, nem büszke vagy fennhéjázó.

– Tudod, nekem nagyon nehéz, hogy nincsenek testvéreim. A többieknek könnyű, nekik nem kell máshova menni, ha barátokra van szükségük. Én teljesen egyedül vagyok, és még egy kishúgért is nagyon hálás lennék.

Rose mindezt nagyon szomorúnak tartotta, a lekicsinylő még szócska ellenére is, és félénk buzgalommal, amely rögtön utat talált az unokafivére szívéhez, így szólt:

– Játsszuk azt, hogy én vagyok a kishúgod! Tudom, hogy ez butaság, de mégis több a semminél, és én szívesen fogadom.

– Én is! És így is fogunk tenni, mert ez egyáltalán nem butaság, drágám. Nagyon értelmes lány vagy, és én nagyon büszke leszek rá, ha te leszel a kishúgom. Na, tessék! – és Charlie valódi szeretettel nézett le a mellette baktató lány göndör fürtös fejére.

Rose örömében szökkent egyet, és egyik fókabőr kesztyűjét a másikra helyezve boldogan ezt mondta:

– Ez nagyon kedves tőled! Többé már nem kell magányosnak lenned, és én megpróbálom betölteni Archie helyét, amíg ő vissza nem tér. De biztos vagyok benne, hogy vissza fog, mihelyt megengeded neki.

– Nos, neked elárulom, hogy amíg ő volt a cimborám, soha nem hiányoltam a testvéreket, és senki másra nem volt szükségem. De amióta eltaszított magától, akármi legyek, ha nem úgy érzem magam, mint a jó öreg Robinson, mielőtt Péntekre rátalált volna.

Ez a bizalmas vallomás megerősítette Rose-t abban, hogy rá kell vennie Charlie mentorát a visszatérésre. Ám most nem mondott semmi egyebet, megelégedett az eddigi eredményeivel. Jó barátokként váltak el, és Herceg úgy ment haza, hogy magában azon töprengett, miért van az, hogy egy fickó szívesen mond el olyan dolgokat egy lánynak vagy asszonynak, amiket soha nem árulna el egy másik fiúnak.

Rose is sokat gondolkodott a történteken, és azzal a gondolattal aludt el, hogy rengeteg kifürkészhetetlen dolog van a világon, és hogy hamarosan megismer néhányat.

Másnap fölbaktatott a dombon, hogy meglátogassa Archie-t, és miután elmondott neki mindent, amit helyénvalónak gondolt a Charlie-val folytatott beszélgetéséről, arra kérte, hogy bocsásson meg neki, és felejtse el a gorombaságait.

– Már gondoltam rá, hogy ezt kellene tennem, holott nekem van igazam. Nagyon kedvelem Charlie-t, és tudom, hogy ő a világ legjószívűbb fickója, de nem tud nemet mondani senkinek, és mások ezzel könnyen visszaélnek, ha nem vigyáz – mondta Archie a maga komoly, kedves modorában. – Amíg apa itthon volt, vele voltam elfoglalva, és ezalatt Herceg olyan társaságba keveredett, amely nekem egyáltalán nem tetszik. Korhelykednek, és azt hiszik, hogy ez nagyon férfias. Hízelegnek Charlie-nak, és beleviszik őt mindenfélébe: pénzben játszanak, fogadásokat kötnek, és henyélnek. Nagyon nem szeretem, hogy ezt műveli, és próbáltam őt megfékezni, de rosszul fogtam hozzá, és ezzel mindent elrontottam.

– Charlie készen áll arra, hogy kibéküljön veled, ha nem hánysz mindent a szemére. Nekem elismerte, hogy ő tévedett, de nem hiszem, hogy ezt előtted is bevallaná – kezdte Rose.

– Ha faképnél hagyja azokat a semmirekellőket, és visszatér hozzánk, akkor tartom a számat, és nem prédikálok. Azt hiszem, tartozik azoknak a fickóknak, és nem akar nekik hátat fordítani, amíg vissza nem fizette. Remélem, nem így van, nem merem megkérdezni, habár lehetséges, hogy Steve tud róla. Ő mindig Herceg sarkában van – mondta Archie aggodalmas arccal.

– Azt hiszem, Steve valóban tudhat valamit, mert becsületbeli tartozásról beszélt, amikor a múltkor adtam neki… – Ekkor Rose elhallgatott, és elvörösödött.

Ám Archie utasította, hogy mondjon el mindent, a lány pedig elhadarta az egész történetet, hisz a Főnöknek senki sem mert ellentmondani. Azzal zárta le az ügyet, hogy egy ötdollárost rakott erőszakosan a lány zsebébe, kissé megvető, de határozott arckifejezéssel, majd így szólt:

– Soha többé ne csinálj ilyet! Küldd hozzám Steve-et, ha fél az apjához fordulni. Charlie-nak semmi köze ehhez; ő egy fillért sem kérne kölcsön egy lánytól, az biztos. Ez az eredménye, hogy befolyással van Steve-re, aki csodálja őt, és mindenben próbálja utánozni. Ne szólj egy szót se, majd én mindent helyrehozok! Senki sem fog téged hibáztatni.

– Jaj nekem! Mindig bajt okozok, amikor megpróbálok segíteni, mert mindent kifecsegek – sóhajtott Rose, akit bántott, hogy így elszólta magát.

Archie azzal szembesítette, hogy a legjobb mindig igazat mondani, és azzal vigasztalta, hogy megígérte: mielőbb kibékül Charlie-val.

Már másnap délután meg is tartotta a szavát; és amikor Rose kinézett az ablakon, az az örömteli látvány tárult a szeme elé, hogy Archie és Herceg – mint azelőtt – kart karba öltve közelednek az úton, beszélgetve, mintha jóvá akarnák tenni az elmúlt hetek hallgatását.

Rose letette a kézimunkáját, az ajtóhoz szaladt, és szélesre tárva azt olyan boldogan mosolygott a közeledő fiúkra, hogy az arcuk felderült, és felrohantak a lépcsőn, hogy megmutassák: minden rendben van.

– Itt van a mi kis békéltetőnk! – mondta Archie, melegen megrázva a lány kezét.

Ám Charlie hozzátette, olyan arckifejezéssel, amely boldoggá és büszkévé tette Rose-t:

– És az én kishúgom.

XXIV. FEJEZET

Melyiket válasszam?

– Bácsikám, felfedeztem, mire valók a lányok! – mondta Rose Archie és Herceg kibékülésének másnapján.

– No és mire? – kérdezte dr. Alec, aki ellenőrizte a fedélzetet, ahogy nevezte a napi sétáját a folyosón.

– Hogy a fiúkra vigyázzanak – válaszolt Rose elégedettségtől sugárzó arccal. – Phebe kinevetett, amikor elmondtam neki, és azt felelte, hogy a lányoknak először azt kell megtanulniuk, hogyan vigyázzanak magukra. De ez csak azért van, mert neki nincs hét unokafivére, mint nekem.

– De azért igaza van, Rosy, mint ahogy neked is, mivel a két dolog együtt jár, és azzal, ha segítesz hét fiúnak, akaratlanul sokat teszel az egy lány fejlődéséért is – mondta dr. Alec, biccentve és mosolyogva a boldog kis emberre, aki a régi bambuszszékben ült egy élénk benti játék után. A közeledő vihar miatt ugyanis nem mehettek ki a kertbe.

– Tényleg? Ennek nagyon örülök. De igazán, bácsikám, muszáj gondoskodnom a fiúkról, mivel minden gondjukkal hozzám fordulnak, és tanácsot kérnek tőlem, én pedig ezt nagyon szeretem. Csak nem mindig tudom, mit kellene tennem, ezért majd mindig megbeszélem veled, és azután meglepem őket a bölcsességemmel.

– Rendben van, drágám; mi az első probléma? Látom, hogy valamit forgatsz a fejedben. Ki vele, mondd el a bácsikádnak!

Rose karon fogta a nagybátyját, és fel-alá járkálva vele a folyosón, mindent elmondott neki Charlie-ról, azt kérdezve, hogyan tudnák őt a jó úton tartani, és ő maga hogyan válhatna a fiú valódi kishúgává.

– Meg tudnád tenni, hogy elmész Clara nénikédékhez egy hónapra? – kérdezte a doktor, amikor a lány elhallgatott.

– Igen, uram, habár nincs nagy kedvem hozzá. Igazán el kell mennem?

– A legjobb gyógymód Charlie számára egy adag „rózsavíz” naponta, vagyis Rose és víz. Ha elmennél, gondoskodhatsz róla, hogy megkapja – nevetett dr. Alec.

– Úgy érted, hogy ha ott vagyok, és megpróbálom őt szórakoztatni, otthon fog maradni, és nem korhelykedik?

– Pontosan.

– De tudom én őt szórakoztatni? Fiúkra lenne szüksége ehhez.

– Az biztos, de ott lesznek neki a fiúk is, mivel úgy döngenek körülötted, mint a méhek a méhkirálynő körül. Nem vetted még észre?

– Plen néni gyakran mondja, hogy fele ennyit sem tartózkodtak itt, mielőtt ide kerültem, de én soha nem gondoltam, hogy miattam jönnek. Olyan természetesnek tűnt, hogy folyton itt vannak.

– A megtestesült szerénység nincs tudatában a vonzerejének, de egy nap majd rájön. – A doktor gyengéden megcirógatta az arcot, amely elpirult örömében a gondolatra, hogy ennyire szeretik őt. – Ha pedig a kis mágnesemet áthelyezem Clara nénihez, a fiúk biztosan oda fognak gyűlni, akár a vasreszelék, Charlie pedig oly remekül fogja érezni magát otthon, hogy nem törődik majd a semmirekellő cimboráival. Legalábbis remélem – tette hozzá a doktor, aki nagyon jól tudta, milyen nehéz egy tizenhét éves fiút elvonni attól, amikor először kóstol bele az úgynevezett életbe, amely pedig gyakran sajnos korai halállal végződik.

– Máris megyek, bácsikám! Clara néni mindig hív magához, örülni fog, ha most elmegyek. Majd ki kell öltöznöm, és későn fogunk vacsorázni, valamint mindig rengeteg vendégünk lesz, akik nagyon divatosak, de majd megpróbálom elviselni valahogy. Ha aggódom, vagy zavarban leszek, majd hozzád szaladok – válaszolt Rose, akinek félénkségét legyőzte a jó szándék.

Elhatározták hát a dolgot, és anélkül, hogy látogatásának valódi célját felfedte volna, Rose átköltözött Clara nénihez. Úgy érezte, hogy feladata van ott, és lelkesen készült végrehajtani.

Dr. Alecnek igaza volt a méhekkel kapcsolatban, mivel a fiúk valóban követték királynőjüket, és alaposan meglepték Clara nénit azzal, hogy immár milyen buzgón látogatják őt. Gyakran megjelentek a vacsorán, esténként mulatságokat rendeztek. Charlie odaadó házigazda volt, és megpróbálta kimutatni a háláját azzal, hogy nagyon kedves volt a „kishúgához”. Ő ugyanis sejtette, Rose miért van ott, és a szívét megérintette a lány leplezetlen igyekezete, hogy őt jó útra térítse.

Rose gyakran vágyott vissza a régi házba, az egyszerűbb örömök és hasznosabb elfoglaltságok világába, ám mivel elhatározta – Phebe szavai ellenére –, hogy a lányoknak vigyázniuk kell a fiúkra, anyai szíve nagy örömöt lelt új feladatában.

Megkapó látvány volt a csapatnyi magas fiú között az egyetlen, édes arcú, lelkesen figyelő kislány, ahogy próbálta megérteni őket, segíteni és örömet szerezni nekik szeretetteljes türelmével, amely számos kis csodát tett. A közönséges beszéd, a durvaságok és a rossz szokások vagy eltűntek, vagy igyekeztek kijavítani azokat kis úrnőjük jelenlétében. Ezzel szemben a férfias erények, akár ha csírájukban jelentek is meg, mind bátorításra találtak azzal a szívből jövő csodálattal, amely olyasvalakitől jött, akinek a róluk alkotott jó véleményét többre értékelték, mint azt maguknak bevallották. Rose eközben maga is utánozni próbálta azokat a jó tulajdonságokat, amelyeket a fiúkban magasztalt, és maga mögött hagyta kislányos hiúságait és félelmeit, megtanult nyílt és bátor lenni amellett, hogy szerény volt, kedves és szép.

A kísérlet olyan jól működött, hogy amikor a hónap letelt, Mac és Steve azt kérték, hogy most őket is látogassa meg a lány. Rose pedig ment, azt érezve, bárcsak a mogorva Jane néni hallotta volna, amit Clara néni mondott a búcsúzáskor: „Bárcsak megtarthatnálak örökre, drágám.”

Mac és Steve után Archie és a társaság vitte őt magával néhány hétre. Velük olyan jól érezte magát, hogy akár örökre is ott maradt volna, ha Alec bácsi is odaköltözik.

Természetesen Myra nénit sem lehetett kihagyni, ezért Rose titkos kétségbeeséssel ment el a Mauzóleumba, ahogy a fiúk nevezték a baljós lakot. Szerencsére a ház nagyon közel volt Rose otthonához, és dr. Alec olyan gyakran jött el meglátogatni őt, hogy az ott tartózkodása nem is volt olyan szörnyű, mint előzőleg gondolta. Maguk között gyakran szívből megnevettették Myra nénit. Rose nagyon jót tett neki azzal, hogy némi örömöt hozott az életébe, énekelve a házban, főzőcskézve, és mókás élettani előadásokkal szórakoztatva az idős hölgyet, hogy az meg is feledkezett a tablettáiról, köztük még az altatójáról is. Annyira jól aludt a hosszú séták és kocsikázások után, amelyre elcsábították, hogy nem volt ilyesmikre szüksége.

A télnek gyorsan vége lett, Rose viszont csak májusban érkezett végleg haza. Hónapos rózsának nevezték őt, mivel egy-egy hónapot töltött mindegyik nénikével. Olyan kellemes emlékeket és illatokat hagyott maga után, hogy mindenki szerette volna visszakapni a családi virágot.

Dr. Alec nagyon örült hazakerült kincsének, ám ahogy az egy éves kísérlete a végéhez közeledett, titokban tartott attól, hogy Rose a következő tizenkét hónapot talán Jessie néninél, vagy az is lehet, hogy Charlie kedvéért Clara néninél töltené szívesebben. Egy szót sem szólt erről, de nagy aggodalommal várta a napot, amikor az ügyet el kell dönteni. Addig is megpróbálta tovább folytatni azt a feladatot, amit olyan jól kezdett el.

Rose mostanában nagyon boldog volt, majdnem az egész napját a szabadban töltötte, és élvezte a természet újjászületését. A tavasz idén korán beköszöntött, mintha nem tudná kivárni a sorát. Az öreg vadgesztenyefák mind bimbóztak az ablakai körül, zöld csírák bukkantak ki a földből, mintegy varázsütésre a keze munkája nyomán, korai virágok pompáztak, a madarak a feje fölött vidáman daloltak, és minden nap kellemes fiúhangok köszöntötték kórusban: „Jó reggelt, kedves rokon, szép időnk van ma, nemde?”

Senki sem emlékezett arra a fordulatos beszélgetésre, amelynek a végén a doktor elvállalta a kísérletet (legalábbis rajta kívül senki), így mikor a nagynéniket meghívta teára egyik szombat délután, azok nem gyanítottak semmit. Egy csokorban ültek, és mindenféléről csevegtek, amikor Alec fivérük két fényképpel a kezében belépett.

– Emlékeztek erre? – kérdezte, megmutatva az egyiket Clara néninek, aki a legközelebb ült.

– Igen, hogyne. Így nézett ki, amikor megérkezett. Szomorú, felnőttes arckifejezés, beesett kis arcocska, nagy, árnyas szemek.

Körbeadták a képet, és mindenki egyetértett abban, hogy valószínűleg Rose-t ábrázolja egy évvel azelőtt. Mikor ebben megegyeztek, a doktor elővette a második képet, amit nagy helyesléssel fogadtak, és kijelentették róla, hogy nagyon hasonlít.

Valóban nagyon hasonlított, bár éppen az ellentéte volt az első képnek; ragyogó, mosolygó arc, azon semmi nyoma melankóliának, habár simogató szemei ezen is komolyak voltak, és az ajkak körüli vonalak érzékeny lélekre utaltak.

Dr. Alec mindkét képet a kandallópárkányra helyezte, és egy-két lépést hátrálva végtelen elégedettséggel szemlélte pár percig. Ezután megfordult, és rámutatva a két arcképre, röviden ezt mondta:

– Letelt az időm. Mit gondoltok, hölgyek, hogy sikerült a kísérletem?

– Szavamra, nagyon jól! – kiáltott Plenty néni, aki meglepetésében még a hímzését is elejtette.

– Gyönyörűen, drágám – válaszolta Peace néni szívből mosolyogva.

– Valóban sokat javult az állapota, de ez csalóka is lehet, mivel az egészségére nem lehet alapozni – károgott újfent Myra néni.

– Én készséggel elismerem, hogy ami az egészséget illeti, a kísérlet sikeres – jegyezte meg nagylelkűen Jane néni, aki nem feledkezett meg arról, milyen kedves volt Rose az ő Macjéhez.

– Én is, de továbbmegyek, mivel azt gondolom, hogy Alec csodát művel ezzel a gyerekkel. Egy-két éven belül valódi szépség lesz belőle – tette hozzá Clara néni, mintha ennél nagyobb dicséretet nem is mondhatna.

– Én mindig is tudtam, hogy sikerrel fog járni, és örülök, hogy ezt ti is elismeritek, mivel igazán megérdemli a méltatást, jóval többet is, mint amennyit kap – kiáltott Jessie néni lelkesen tapsolva egyet, amitől Jamie kis piros zoknija győzelmi lobogóként lengett a levegőben.

Dr. Alec elégedetten meghajolt előttük, majd nagy komolyan így szólt:

– Köszönöm. Most pedig az a kérdés, hogy folytassam-e? Mivel ez még csak a kezdet. Egyikőtök sem sejti, milyen akadályokba ütköztem, mennyi hibát ejtettem, mennyit tanulmányoztam az esetét, és mennyit aggódtam érte. Myra nővéremnek egy dologban igaza van: Rose valóban törékeny teremtés, aki a napfényben virágba borul, de anélkül gyorsan hervadásnak indul. Nincs igazán gyenge pontja, de örökölte anyjától bizonytalan szervezetét, és a leggondosabb, leggyöngédebb felügyeletre van szüksége, hogy buzgó kis lelke ne merítse ki finom kis testét. Azt hiszem, én rátaláltam a megfelelő gyógymódra, és ha segítetek nekem, talán fel tudok nevelni egy gyönyörű, nemes lelkű asszonyt, akire mindannyian büszkék lehetünk, és aki mindannyiunk vigasza lehet.

Ekkor dr. Alec elhallgatott, kifogyván a levegőből az egy szuszra elmondott beszéd miatt. A nagynéniktől érkező biztató mormolás bátorítani látszott őt, ezért a jó ember hízelgő mosollyal folytatta, mivel megpróbálta meghódítani a hölgyek szívét, hogy azok rá voksoljanak, amikor eljön az ideje.

– Nem akarok önzőnek vagy önkényesnek tűnni, amiért én vagyok a gyámja, és hagyom, hogy Rose maga válasszon. Mindannyian magunknak akarjuk őt, és ha bármelyikőtökhöz szívesebben költözne, én hagyni fogom. Valójában azért támogattam a látogatásait télen, hogy megnézze, mit tudtok nyújtani neki, és el tudja dönteni, hol lenne a legboldogabb. Hát nem így a legigazságosabb? Ti is elfogadjátok a választását, akárcsak én?

– Igen, elfogadjuk – mondták kórusban a nagynénik, eléggé izgatottan a gondolattól, hogy egy teljes évig megkaphatják Rose-t.

– Jól van! Mindjárt megérkezik, azután pedig elrendezzük a dolgát a következő egy évre. Ez nagyon fontos év lesz, tudnotok kell, s mivel jó alapokról indul, ha minden jól megy, nagyon hamar virágzó nagylány lesz belőle. Ezért könyörgöm, hogy ne rontsátok el a művemet, hanem bölcsen és gyöngéden bánjatok a kislányommal. Ha bármi baj történne vele, összetörné a szívemet.

Mialatt beszélt, dr. Alec újra megfordult, és úgy tett, mintha megint a képeket tanulmányozná. De a nagynénik megértették, mennyire drága volt a magányos férfi szívének ez a gyermek, akinek szerette az anyját évekkel azelőtt, és aki annyira hasonlított a szeretett nőre, hogy a férfi az ő kényeztetésében lelte meg a boldogságát. A jó hölgyek sóhajtottak és bólintottak, és jelzésekkel adták egymás tudtára, hogy egyikük sem fog tiltakozni, ha a lány nem épp őket választja, vagyis nem fogják elrabolni Alec-től „szíve egyetlen örömét”, ahogy a fiúk nevezték Rose-t. Ebben a pillanatban vidám hangok szűrődtek be a kertből, és a komoly arcokon mosoly jelent meg. Dr. Alec azonnal visszafordult, és hátraszegett fejjel így szólt:

– Itt is van; kezdjük hát!

A fiúk majálisról érkeztek, nyalánkságokkal megrakodva jöttek be.

– Íme, szép kis skót rózsaszálunk, s körötte a tövisei – mondta dr. Alec, aki szokatlan büszkeséggel és gyengédséggel nézett végig a lányon, ahogy az odalépett Peace nénihez egy kosár korai virággal, friss levelekkel és különleges futónövényekkel.

– Hagyjátok kint a holmitokat, fiúk, és üljetek le csendben, ha itt akartok maradni, mivel fontos teendőnk van – mondta Plenty néni, megrázva az ujját a zajos csapat felé, akik a tavaszi napfény és a testmozgás eredményeként a szokásosnál is izgágábbak voltak.

– Persze, hogy itt akarunk maradni! Nem hagynánk ki semmi pénzért a szombat esti vacsorát – mondta a Főnök, amint egy pillantással, egy szóval, vagy itt-ott egy rázassál rendet tett az emberei között.

– Mi folyik itt? Katonai törvényszék? – kérdezte Charlie, aki tettetett tisztelettel és valódi kíváncsisággal nézett az egybegyűlt hölgyekre, akiknek az arca elárulta, hogy valami érdekes ügyről folyik a disputa.

Dr. Alec néhány szóval elmagyarázta, olyan röviden és nyugodtan, amennyire csak lehetett, hogy miről van szó. A hatás mindent felülmúlt, mivel minden egyes fiú azonnal elkezdte a lányt zsarolni, csalogatni, és rávenni a „kedves rokont”, hogy az őt válassza.

– Hozzánk kell jönnöd, anya kedvéért, mivel annyira örülne egy lánynak. Olyan elege lehet már a fiúkból – kezdte Archie, a legerősebb érvet elővéve, amely hirtelen eszébe jutott.

– Ó, igen! Soha nem fogjuk becsapni az ajtót, vagy megijeszteni, vagy gyáva nyúlnak nevezni, ha hozzánk jössz – könyörgött Geordie és Will, akik elővették a legédesebb, behízelgő mosolyukat.

– Én pedig mindig megmosom majd a kezem vacsora előtt, és te leszel a babám, hiszen Nózi elköltözött, és annyira foglak szeretni – kiáltott Jamie, aki pufók arcán odaadással a lány szoknyájába csimpaszkodott.

– A fivéreknek és a húgoknak egy fedél alatt kell élni, különösen, ha a fivérnek szüksége van valakire, aki kellemessé teszi az otthont számára – toldotta meg Charlie, azon a behízelgő hangon, amelynek Rose soha nem tudott ellenállni.

– Nálatok volt a legtovább, most mi következünk! Mac-nek nagyobb szüksége van rá, mint neked, Herceg, mivel ő a „szeme fénye”, legalábbis ezt mondja. Rajta, Rose, válassz minket, és soha többet nem fogom használni azt a szagos pomádét, amit annyira utálsz – mondta Steve a legkedvesebb modorában, amint felajánlotta ezt a nemes áldozatot.

Mac bánatosan kukucskált ki a pápaszeme mögül, szokatlanul nyíltan és lelkesen így szólt:

– Gyere hozzánk, Rose, akkor együtt tanulhatunk kémiát. Most már ritkábban robbantom fel a laboratóriumot, és a gázok szaga sem olyan rossz, ha megszokod.

Rose ezalatt csendben állt, sorban kiejtve a virágokat a kezéből, szemét az egyik könyörgő arcról a másikra fordítva, néha elmosolyodva egy-egy vonzó ajánlaton. A derültség közepette, amely Mac ellenállhatatlan ajánlatát kísérte, a nagybátyjára nézett, aki rászegezte a tekintetét, szerető és vágyakozó kifejezéssel, amely a szíve mélyéig meghatotta a lányt.

Ó, igen – gondolta –, ő szeretné a legjobban, ha vele maradnék. Mindig is szerettem volna adni neki valamit, amire igazán vágyik, és most megtehetem.

Így, amikor Peace néni intésére elhallgattak, Rose lassan, kipirult arccal, és bocsánatkérő tekintettel körbenézve a szobában, ezt mondta:

– Nagyon nehéz választani, amikor mindenki így szeret engem. Ezért úgy vélem, ahhoz kell mennem, akinek a legnagyobb szüksége van rám.

– Nem, drágám! Ahhoz, akit a legjobban szeretsz, és akivel a legboldogabban élhetsz – vágta rá dr. Alec sietve, amint egy Myra néni irányából érkező panaszos szipogás, és egy motyogás – „az én szent Caroline-om” – miatt a lány elhallgatott, és ránézett.

– Ne siesd el a dolgot, Rose, gondolkodj, mielőtt döntenél! És emlékezz: Codlin a barátod – tette hozzá Charlie, aki még mindig reménykedett.

– Nincs szükségem időre! Tudom, kit szeretek a legjobban, kivel vagyok a legboldogabb: a bácsikámat választom. Elfogad engem? – kiáltott Rose, s hangja együtt érző mormolást váltott ki a hallgatóságból, annyira telve volt gyöngéd bizalommal és szeretettel.

Ha volt is bármilyen kétsége, dr. Alec arca mindet eloszlatta szavak nélkül. A férfi kitárta a karjait, a lány pedig a nyakába ugrott, érezvén, hogy hazatalált.

Egy percig pisszenés sem hallatszott, ám a nénikék annyira meghatódtak, hogy a fiúk úgy érezték, cselekedniük kell, mielőtt mindenki zokogni kezd, mint a záporeső. Így hát megfogták egymás kezét, körbeállták a nagybácsit és az unokahúgot, s rákezdtek az ismert gyermekdalra:

Körben áll egy kis Rosy.

Természetesen ez véget vetett minden elérzékenyülésnek, és Rose nevetve emelte fel a fejét dr. Alec mellkasáról, bal arcán a mellény gombjának a nyomával. A nagybácsi egy vidám csókkal orvosolta ezt, és így szólt: – Ez az én báránykám, megjelöltem, hogy senki ne lophassa el tőlem.

Ezen a fiúk jót mulattak, és kiabálni kezdtek:

Bácsikának báránykája!

Rose azonban elhallgattatta őket azzal, hogy ő is beállt a körbe, és táncra perdült velük, ahogy a fiúk és lányok a májusfa körül. Ekkor Phebe lépett be, friss vízzel a virágok számára, és elkezdett csiripelni, trillázni és dalolni, mintha az ég minden madara csatlakozott volna a nyolc unokatestvér tavaszi jókedvéhez.

JEGYZETEK

[1] Utalás a skót történelem hős szabadságharcosára, William Wallace (1270 k.-1305) lovagra, aki I. Edward angol király uralma ellen harcolt parasztokból verbuvált seregével

[2] Részlet Edwar Lear: A dzsömblik című verséből. (Hajnal Anna fordítása)

[3] John Milton (1608-1674) nevezetes eposza.

[4] Charles Dickens (1812-1870) regénye, Magyarországon többek között Nicholas Nickleby élete és kalandjai címmel jelent meg.

[5] Cook kapitány ezt a szót jegyezte föl a hajónaplójába azzal, hogy így nevezték a bennszülöttek a szigetre lépő fehéreket. A legenda szerint ebből ered a későbbi Hawaii szó.

[6] Vörösesbarna színű ló, különlegessége, hogy farka és sörénye világosabb színű.

[7] Bernardin de Saint-Pierre (1737-1814) bájos idillikus regénye 1787-ből, a kor népszerű olvasmánya volt.

[8] Utalás Thomas Hughes (1822-1896) angol író, jogász Tom Brown's Scool Days (Tom Brown iskolásévei) (1857) című regényére. A szerző ezzel a könyvvel vált népszerűvé, s valóban írt hozzá folytatást Tom Rown at Oxford címmel, 1861-ben.

[9] Louis Agassiz (1807-1873): svájci-amerikai zoológus, geológus, gleccserkutató, az egyik első világhírű amerikai természettudós.

[10] Charles Sumner (1811-1874): amerikai politikus, massachusettsi szenátor, a radikális republikánusok egyik vezéralakja. Elszántan harcolt a felszabadított rabszolgák általános emberi és választójogáért.

TARTALOM

I. FEJEZET Két lány

II. FEJEZET A klán

III. FEJEZET Nagybácsik

IV. FEJEZET Nagynénik

V. FEJEZET Öv és doboz

VI. FEJEZET Alec bácsi szobája

VII. FEJEZET Utazás Kínába

VIII. FEJEZET És mi lett belőle

IX. FEJEZET Phebe titka

X. FEJEZET Rose áldozata

XI. FEJEZET Szegény Mac

XII. FEJEZET A többiek

XIII. FEJEZET Egy kényelmes kuckó

XIV. FEJEZET Egy boldog születésnap

XV. FEJEZET Fülbevaló

XVI. FEJEZET Kenyér és gomblyukak

XVII. FEJEZET Hasznos egyezségek

XVIII. FEJEZET Divat és élettan

XIX. FEJEZET Csontváz pajtás

XX. FEJEZET A fagyöngy alatt

XXI. FEJEZET Ijedség

XXII. FEJEZET Valami tennivaló

XXIII. FEJEZET Kibékülés

XXIV. FEJEZET Melyiket válasszam?

JEGYZETEK