Michael Crichton

AZ ANDROMÉDA TÖRZS

Dr. A. C. D.-nek, aki a témát ajánlotta

Semmilyen kielégítő bizonyíték nincs arra nézve, hogy az emberi értelem képes lenne biztosítani az emberiség fennmaradását.

JEREMY STONE

A mélyebb betekintés mind nagyobb ráfordítást igényel.

R. A. JANEK

EZ A DOKUMENTUM SZIGORÚAN TITKOS!

Illetéktelen személyek általi elolvasása bűnténynek minősül, amely 20 évig terjedő börtön és 20000 dollárig terjedő pénzbüntetéssel sújtható.

NE VEGYE ÁT A KÜLDÖNCTŐL, HA A PECSÉT SÉRÜLT!

A küldöncnek a törvény értelmében ellenőriznie kell az Ön 7592. sz. igazolólapját. E személyazonossági igazolás nélkül tilos e dokumentumot átadnia.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSOK

Ez a könyv az egyik nagyobb amerikai tudományos válság öt napjának a történetét írja le.

Mint a legtöbb válság esetében, az Androméda-törzs körüli események is az előrehaladás és a balgaság, a naivitás és a tudatlanság vegyülékét tükrözik. Majdnem minden szereplőnek voltak ragyogóan okos és érthetetlenül ostoba pillanatai. Ezért lehetetlen az eseményekről egyes szereplők megsértése nélkül írni.

Ennék ellenére úgy vélem, hogy a történet elmondása fontos. Ez az ország az emberiség történetének legnagyobb tudományos hálózatát tartja fenn. Az új felfedezések sora folyamatos, és sok felfedezésnek nagy politikai vagy társadalmi jelentősége van. A közeljövőben több Androméda-típusú válság várható. Ezért hasznosnak tartom a nyilvánosság tájékoztatását arról, hogyan keletkeznek a tudományos válságok, és hogyan szállunk szembe velük.

Az Androméda-törzs történetének feltárásában és leírásában sokaktól – akik ugyanúgy éreznek, mint magam – kaptam önzetlen segítséget és ösztönzést a történet pontos és részletes ismertetésére.

Különös köszönet illeti meg Willis A. Haverford vezérőrnagyot (USA Szárazföldi Hadsereg), Everett J. Sloane nyugalmazott sorhajóhadnagyot (USA Haditengerészet), L. S. Waterhouse századost (USA Légierő, Vandenberg Különleges Tervezetek Részlege), Henley Jackson és Stanley Friedrich ezredeseket (Wright Patterson támaszpont), valamint Murray Charlest a Pentagon sajtóosztályáról.

A Futótűz-tervezet hátterének tisztázásában nyújtott segítségükért köszönetemet nyilvánítom az alábbi Személyiségeknek: Roger White, NASA (Houston MSC); John Roble, NASA Kennedy Komplexum 13; Peter J. Mason, NASA Elhárítás (Arlington Hall); dr. Francis Martin, Kaliforniai Egyetem (Berkeley) és az Elnök Tudományos Tanácsadó Bizottsága, dr. Max Byrd, USIA Kenneth Vorhees, a Fehér Ház sajtóhivatala és Jonathan Percy professzor, Chicagói Egyetem (Genetikai Intézet):

Köszönetemet nyilvánítom az egyes fejezetek szakmai ellenőrzéséért, technikai korrekciójáért és javaslataikért az alábbi személyiségeknek: Christian P. Lewis, Goddard Űrhajózási Központ; Herbert Stanch, Avco, Inc.; James P. Baker, Sugárhajtáskutató Laboratórium; Carlos N. Sandor, Kaliforniai Technológiai Intézet; dr. Brian Stack, Michigani Egyetem; Edgar Blalock, Hudson Intézet; Linus Kjelling professzor, RAND Corporation; dr. Eldredge Benson, Országos Közegészségügyi Intézet.

Végül köszönetemet fejezem ki a Futótűztervezet és az ún. Androméda-törzs vizsgálata összes résztvevőinek, akik mind voltak szívesek engem fogadni, és sokan közülük többnapos interjút adtak. Továbbá rendelkezésemre bocsátották az Arlington Hallban (7. Alállomás) lerakott beszámolók több mint 15 000 gépelt oldalnyi másolatait. Ez a húszkötetes anyag tartalmazza a nevadai Flatrockban lefolyt események kimerítő történetét, ahogyan azt az egyes résztvevők elmondták, és ezen anyag áttanulmányozása lehetővé tette számomra a szereplők egyéni nézőpontjainak hasznosítását összesített beszámolóm elkészítésében.

Ez eléggé technikai jellegű leírás, melynek középpontjában bonyolult tudományos kérdések állnak. Ahol ez lehetséges volt, törekedtem a tudományos problémák és technikai eljárások megmagyarázására. Igyekeztem nem engedni annak a kísértésnek, hogy leegyszerűsítsem a kérdéseket és a válaszokat, és ha az olvasó kénytelen néha technikai részletek egy-egy száraz ismertetésén átrágni magát, elnézését kérem.

Megpróbáltam az öt nap eseményeinek feszültségét és izgalmát is visszaadni, hiszen az Androméda-törzs történetében belső dráma feszül; az ostoba, halálos botlásoknak ez a krónikája ugyanakkor a hősiesség és az értelem krónikája is.

M. C. Cambridge, Massachusetts 1969. január

1. NAP

FELDERÍTÉS

1. Az elveszett határok országa

Egy ember távcsővel. Így kezdődött: egy ember állt az út szélén, egy arizonai kisváros fölé emelkedő dombháton, egy téli estén.

Roger Shawn hadnagy kedvetlenül nézte a távcsövet: a hideg fémcsövet prémbekecsben és vastag kesztyűben nehéz lesz kezelni. A holdfényes hideg levegőbe kiáradó lélegzete elfogja homályosítani a lencséket; kénytelen lesz sűrűn törölgetni vaskos, kesztyűs ujjával.

Nem tudhatta, hogy ez amúgy is hiú kísérlet lesz. Távcsővel nem lehetett felfedezni a város titkait. Meglepődött volna, ha megtudja, hogy azok, akiknek ez végül sikerül, a távcsőnél milliószor hatékonyabb műszereket használnak majd.

Van valami szomorú, naiv és emberi abban, ahogyan Shawn felkönyököl egy sziklára, és a távcsövet a szeméhez tartja. A távcső, bár kezelése körülményes, legalább vigasztalóan ismerős érzést kelt a kezében. Ez lesz halála előtt az utolsó kellemes érzése.

Elképzelhetjük és képzeletünkben lejátszhatjuk, hogy mi történt ezután.

Shawn hadnagy lassan és módszeresen végigpásztázta a várost. Látta, hogy nem nagy hely, mindössze néhány faépületből áll az egyetlen főutca mentén; igen csendes, fény, moccanás sehol, és az enyhe szél hangot sem hoz magával.

A város után a környező dombokat kezdte figyelni. Alacsony, poros, jellegtelen dombok csenevész bokrokkal és néhol egy-egy satnya, hóba dermedt yukka-fával. A dombok mögött újabb dombok, majd a Mojave-sivatag sivár, úttalan, hatalmas lapálya, melyet az indiánok „Az elveszett határok országának” neveztek.

Shawn hadnagy didergett a szélben. Február volt, a leghidegebb hónap, és már elmúlt este 10 óra. Visszaballagott az útra Ford-Econo terepjárójához, amelynek a tetején nagy, forgó antenna volt. A motor halkan járt, ez volt az egyetlen hang körös-körül. Bemászott a kocsi hátsó részébe, és becsapta maga mögött az ajtót.

Mélyvörös fény vette körül; ez volt az éjjeli világítás, hogy ha kilép a kocsiból, ne káprázzon a szeme. A vörös világításban a műszerfal és az elektronikus berendezés zöldes fényt árasztott.

A kocsiban Lewis Crane közlegény ült, az elektronikus, aki térképe fölé hajolt, és időnként az előtte levő műszerekre pillantva, számításokat végzett.

Shawn megkérdezte Crane-t, biztos-e abban, hogy a helyszínre érkeztek, és Crane igennel válaszolt. Mindketten fáradtak voltak, egész nap úton voltak vandenbergi támaszpontjuktól, keresték a legutóbbi „Szonda” műholdat. Egyikük sem tudott sokat a szondákról, csupán annyit, hogy titkos fémtokok sorozata, melyek a felső légkört elemzik, azután visszatérnek a földre. Shawn és Crane feladata volt a földet ért fémtokok megkeresése. Ennek megkönnyítésére a műholdakba rádióadókat szereltek, melyek jeleket kezdtek sugározni, amint öt mérföldnyi magasságba értek le.

Ezért volt a kocsiban oly sok rádióbemérő berendezés. Lényegében a kocsi önmagát vezette el a célhoz. Katonai nyelven háromszögelő egységnek nevezték; igen jó hatásfokkal, bár lassan működött. Az eljárás elég egyszerű volt: amint a kocsi megállt, rögzítette saját helyzetadatait, és regisztrálta a műholdról vett rádiójelzések intenzitását és irányát. Ezután húsz mérfölddel továbbment a műhold legvalószínűbb irányában, ismét megállt, és felvette az új koordinátákat. Így a kocsi cikcakkban közeledett a műholdhoz, és húszmérföldenként megállt a hibák korrigálására. A módszer lassúbb volt, mintha két kocsit használtak volna, de biztonságosabb, mert a parancsnokság úgy vélte, hogy két kocsi ugyanazon a terepen gyanút kelthetne.

Hat órája jöttek, mind közelebb a „Szonda” műholdhoz, és most majdnem célhoz értek.

Crane idegesen kopogtatta a térképet ceruzájával, és megnevezte a domb tövében fekvő várost: Piedmont, Arizona. A lakosság száma 48 fő; ezen mindketten nevettek, bár magukban kissé zavarban voltak. A Vandenbergben megadott BÉP (Becsült Érkezési Pont) Piedmonttól 1-2 mérföldre északra volt. Vandenbergben a radarészleletek és 1410 számítógépi röppályavetület alapján számították ki ezt a pontot. A becslésekben általában nem szoktak néhány száz yardnál többet tévedni.

De a rádióbemérő berendezés tagadhatatlanul a város közepén jelezte a műhold adóját. Shawn megjegyezte, hogy talán valaki a városból megláthatta a leszálló, izzó műholdat, és Piedmontba hozta.

Ez elég ésszerű feltevés volt, eltekintve attól, hogy ha egy piedmonti lakos rábukkan egy amerikai műholdra, amely éppen visszatér az űrből, feltétlenül értesít valakit: újságírókat, a rendőrséget, a NASA-t, a hadsereget – valakit.

De semmi ilyesmit nem közöltek velük.

Shawn ismét kiszállt a kocsiból. Követte Crane is, aki dideregni, kezdett, amint a hideg levegő megcsapta. A. két ember együtt nézett le a városra, amely csendes és teljesen sötét volt. Shawnnak feltűnt, hogy a benzinkút és a motel is sötét, pedig ez az egyetlen benzinkút és az egyetlen motel széles körzetben.

Azután Shawn észrevette a madarakat.

A telihold fényében meglátta az épületek felett lassan köröző, nagy madarakat, melyek fekete árnyakként húztak el a hold előtt. Csodálkozott, hogy miért nem vette észre előbb őket, és megkérdezte Crane-t, mit gondol, mik ezek.

Crane azt mondta, hogy nem tudja, és tréfásan hozzáfűzte:

– Talán dögkeselyűk.

– Valóban olyanok – mondta Shawn. Crane idegesen nevetett, lélegzete párafelhőként tódult ki az éjszakába: – De mit keresnének itt? Azok csak dögre jönnek.

Shawn cigarettára gyújtott, tenyerével védve az öngyújtó lángját a széltől. Nem szólt, csak nézett le az épületekre, a városka körvonalaira.

Azután még egyszer végigpásztázta a távcsővel, de nem látott semmi életjelt, semmi mozgást. Végül leeresztette a távcsövet, cigarettáját a ropogó hóra dobta, ahol az felizzott és kialudt. Crane-hez fordult:

– Legjobb lesz, ha lemegyünk és megnézzük.

2. Vandenberg

Háromszáz mérföldre innen a nagy, négyzet alakú, ablaktalan szobában, a Szonda-program Irányító Központjában ült Edgar Comroe hadnagy: lába az íróasztalon, előtte egy halom tudományos cikk. Comroe volt ez éjjel az ügyeletes tiszt; ez a szolgálat havonta egyszer esett reá, a 12 fős ügyelet éjjeli műveleteit irányította. Ma éjjel a személyzet az arizonai sivatagban haladó „Egyes Begyűjtő” kódjelű kocsi útját ellenőrizte, és jelentéseit vette.

Comroe nem szerette ezt a munkát. A szoba szürke volt, fénycsővilágítással, a hangnem szűkszavú, hivatalos, és Comroe ezt nem találta kellemesnek. Egyébként csak kilövésnél szokott a központba jönni, de olyankor a légkör más, a helyiség tele van serény műszakiakkal, akik mind egy összetett feladaton dolgoznak a várakozás hideg feszültségével, amely minden startot megelőz.

De az éjjelek unalmasak. Éjszaka semmi sem történik. Comroe arra használta fel ezt az időt, hogy pótolja olvasási hátralékát. Foglalkozására nézve szív-ér fiziológus, és elsősorban azt kutatta, milyen hatással van a szervezetre a nagy gyorsuláskor fellépő terhelés.

Most Comroe egy folyóiratcikket tanulmányozott, melynek címe: „Az oxigénszállító képesség sztöchiometriája és a diffúziós különbségek az artériás gáznyomás növekedésekor.” Lassan olvasható és csak mérsékelten érdekes cikk lévén, örült, amikor a feje felett megszólalt a hangszóró, amely Shawn és Crane kocsijának adását közvetítette.

Shawn beszélt:

Egyes Begyűjtő hívja Vandal Dekát. Egyes Begyűjtő hívja Vandal Dekát. Olvassa a jelzéseket? Vétel.

Comroe, akit mulattatott a szójáték, azt felelte, hogy valóban olvas.

– Bemegyünk Piedmontba, és felszedjük a műholdat:

– Rendben. Egyes Begyűjtő, maradjon adásban.

– Roger.

Ez volt a „Szonda-program Szolgálati Szabályzata” című kézikönyvben előírt technikai jelszó. A vastag, szürke papírkötésű szabályzat Comroe íróasztala sárkán mindig kéznél volt, hogy bármikor felüthesse. Comroe tudta, hogy a kocsi és a bázis közti beszélgetéseket szalagra veszik, és a szalag dossziéba kerül, de sohasem értette, mire való ez. Nem látott semmi bonyodalmat ebben az akcióban; a kocsi kimegy, felszedi a fémtokot és visszajön.

Vállat vont és visszatért a gáznyomásokról szóló cikkhez, csak félig figyelt Shawn hangjára, aki jelentette:.

– Most a városban vagyunk. Elhaladtunk egy benzinkút és egy motel mellett. Minden csendes. Semmi életjel. A műhold jelei erősödnek. Fél háztömbnyire van egy templom. Semmi világítás, semmi mozgás.

Comroe letette a folyóiratot. Shawn hangja félreérthetetlenül feszült volt. Különben Comroe mosolygott volna azon, hogy két felnőtt férfi ijedezik, amikor behatol egy álmos pusztai városkába, de személyesen ismerte Shawnt, és tudta, hogy Shawn nem képzelődik; lehetnek bármilyen más erényei, de képzelőereje egyáltalán nincs. Shawn egy rémfilm közben is el tudott aludni. Ilyen ember volt.

Comroe figyelni kezdett.

A légköri zavar pattogásán át hallotta a kocsi motorjának a zúgását és a két ember halk beszélgetését a kocsiban.

Shawn: – Nagy csend van itt. Crane: – Igen, uram.

Szünet.

Crane: – Hadnagy úr!

Shawn: – Igen.

Crane: – Látta ezt?

Shawn: – Mit?

Crane: – Ott hátrább, a járdán. Úgy nézett ki, mint egy test.

Shawn: – Képzelődik.

Ismét szünet, azután Comroe hallotta, ahogyan a kocsi csikorgó fékkel hirtelen megállt.

Shawn: – Úristen!

Crane: – Még egy, uram.

Shawn: – Halottnak látszik.

Crane: – Megnézzem?

Shawn: – Ne. Maradjon a kocsiban.

Hangja erősebb, hivatalosabb lett, ahogyan átkapcsolt hívásra.

– Egyes Begyűjtő hívja Vandal Dekát. Vétel. Comroe felemelte a mikrofont:

– Hallom. Mi történt?

Shawn fojtott hangon válaszolt:

– Uram, testeket látunk. Sokat. Halottnak látszanak.

– Biztos ebben, Egyes Begyűjtő?

– Az isten szerelmére – mondta Shawn –, persze, hogy biztosak vagyunk benne.

Comroe halkan válaszolt:

– Haladjon előre a szondához, Egyes Begyűjtő.

Közben körülnézett a szobában. Az egész tizenkét fős ügyelet üres tekintettel bámult reá. Hallgatták az adást. A kocsi újra elindult.

Comroe felugrott az asztaltól, és megnyomta a vezérlőpulton a „Biztonság” feliratú piros gombot. Ez a gomb automatikusan elzárta az Irányító Központot. Senki sem jöhetett be vagy mehetett ki Comroe engedélye nélkül.

Ezután felvette a telefonkagylót, és beleszólt:

– Kérem Manchek őrnagyot. M-A-N-C-H-E-K. Titkos hívás. Tartom a vonalat.

Manchek volt ebben a hónapban, februárban a szolgálati főnök, minden „Szonda”-akció közvetlen felelős tisztje.

Míg várt, Comroe a vállába ágyazta a kagylót, és cigarettára gyújtott. A hangszórón át Shawn hangja hallatszott:

– Maga halottnak látja őket, Crane?

Crane: – Igen, uram. Mintha aludnának, de halottak.

Shawn: – Valahogy nem látszanak igazán halottnak. Valami hiányzik. Van valami furcsa rajtuk… De mégis mindnek vége. Több tucatnyian lehetnek.

Crane: – Mintha jártukban estek volna össze. Megtorpantak, és holtan összeestek.

Shawn: – Végig az utcán, a járdákon… Ismét szünet, majd Crane: Hadnagy úr!

Shawn: – Úristen!

Crane: – Látja? A férfit fehér ingben. Jön az utcán.

Shawn: – Látom.

Crane: – Csak úgy átlép rajtuk, mintha…

Shawn: – Felénk jön.

Crane: – Uram, nézze, azt hiszem, el kellene mennünk innen, én…

A következd hang éles sikoly volt, melyet fémes puffanás követett. Az adás megszűnt, és a vandenbergi Szonda-program Irányító Központ nem tudta többé szóra bírni a két embert.

3. A válság

Gladstone, amikor hírül vette a „kínai” Gordon halálát Egyiptomban, a beavatottak szerint ingerülten morogta, hogy tábornoka megfelelőbb időt is választhatott volna az elhalálozásra. Gordon halála a Gladstone-kormányt felfordulásba és válságba taszította. Az egyik hadsegéd megjegyezte, hogy a körülmények egyedülállók és előre nem láthatók voltak, mire Gladstone dühösen így válaszolt: „Minden válság egyforma.”

Ő természetesen politikai válságokra gondolt. 1885-ben és még közel negyven évig nem voltak tudományos válságok. Azóta nyolc jelentős tudományos válság tört ki, és kettő nyilvánosságra is jutott. Érdekes, hogy mindkettő – az atomenergia és az űrhajózás válsága – a kémiát és a fizikát érintő válság volt, a biológiát egyik sem érintette.

Ez érthető. A fizika volt az első a természettudományok közül, amely teljesen modernné és nagymértékben matematizálttá vált. Ebben követte a kémia is, míg a biológia, mint elmaradt gyermek, messze hátul kullogott. Még Newton és Galilei idejében is többet tudtak az emberek a Holdról és más égitestekről, mint a saját testükről.

Ez a helyzet csak az 1940-es évek végén változott meg. A háború utáni időszak az antibiotikumok felfedezésével új korszakot nyitott a biológiai kutatásban. Egyszerre lelkesedés is, pénz is akadt a biológia számára, és megindult a felfedezések zuhataga: nyugtatók, szteroid hormonok, immunkémia, genetikai kód… 1953-ban elvégezték az első veseátültetést, és 1958-ra kipróbálták az első fogamzásgátló tablettákat. Rövidesen a biológia lett a leggyorsabban fejlődő tudományos terület; a biológiai ismeretek tízévenként megkétszereződtek. Az előrelátó kutatók már komolyan beszéltek a gének cseréjéről, a fejlődésszabályozásról, az agyfunkciók szabályozásáról olyan elgondolásokról, melyeket még tíz évvel korábban is vad-képzelődésnek tekintettek volna.

Biológiai válság mégsem volt soha. Az elsőt az Androméda-törzs idézte elő.

Lewis Bornheim szerint a válság olyan helyzet, melyben a körülményeknek egy előzőleg elviselhető együttese egy újabb tényező megjelenésével hirtelen teljesen elviselhetetlenné válik, szinte függetlenül attól, hogy ez az újabb tényező politikai, gazdasági vagy tudományos tényező: egy nemzeti hős halála, az árak hullámzása vagy egy műszaki felfedezés egyaránt mozgásba hozhatja az eseményeket. Ebben az értelemben Gladstone-nak igaza volt: minden válság egyforma.

Alfred Pockran, a neves tudós a válságokról írt tanulmányában („Kultúra, válság és változás”) több érdekes szempontra hívta fel a figyelmet. Először is leszögezi, hogy minden válság a kitörésénél jóval hamarabb kezdődik. Így például Einstein az 1905-1915-ös években tette közzé relativitás-elméletét; 40 évvel előbb, mint amikor munkája a háború befejezésében, egy új korszak kezdetében és egy válság kialakulásában csúcsosodott ki.

Pockran megjegyzi azt is, hogy a válság főszereplői mindig egyedi emberek és egyéniségek:

„Ugyanolyan nehéz elképzelni Nagy Sándort a Rubikonnál és Eisenhowert Waterloonál, mint azt, hogy Darwin levelet írjon Rooseveltnek az atombomba lehetőségéről. A válságot emberek csinálják, akik saját előítéleteikkel, hajlamaikkal és beállítottságukkal lépnek be a válságba. A válság az intuíció és a vakfoltok összege, a figyelembe vett és a figyelmen kívül hagyott tények együttese.

De minden válságnak egyedülálló volta ellenére van egy zavaró azonossága is. Minden válság jellemzője, hogy – visszatekintve megjósolható lett volna. A válságok bizonyos mértékben elkerülhetetlennek, eleve elrendeltnek látszanak. Ez nem minden, de éppen elég sok válságra érvényes ahhoz, hogy a legedzettebb történész is cinikussá és embergyűlölővé váljék.”

Érdekes az Androméda-törzs okozta válság hátterét és szereplőit Pockran érveinek fényében megvizsgálni. Az Androméda-válság idejéig még soha sem volt biológiai tudományos válság, és az első amerikaiak, akik szembekerültek e tényekkel, nem szoktak hozzá, hogy a válság fogalmaiban gondolkodjanak. Shawn és Crane derék, de önállótlan gondolkodású emberek voltak, és Edgar Comroe, az éjjeli ügyeletes tiszt, bár tudós volt, nem tudta túltenni magát afeletti ingerültségén, hogy nyugodt estéjét egy megmagyarázhatatlan probléma elrontotta.

A jegyzőkönyv szerint Comroe felhívta felettesét, Arthur Manchek őrnagyot, és a történet itt új fordulatot vesz, mert Manchek felkészült arra, hogy szembenézzen a legnagyobb válsággal is, és ehhez a szükséges beállítottsága is megvolt.

Csupán arra nem készült fel, hogy azonnal felismerje a válságot.

Manchek őrnagy még álmos arccal ült Comroe íróasztala szélén, és hallgatta a terepjáró adásairól felvett hangszalagot.

Mikor lefutott, megjegyezte:

– A legfurcsább história, amit valaha is hallottam – és még egyszer lejátszotta a szalagot. Közben gondosan megtömte a pipáját, legyömöszkölte a dohányt, és rágyújtott.

Arthur Manchek mérnök volt, nyugodt, testes ember, aki magas vérnyomásban szenvedett, és ez további katonai pályafutását is veszélyeztette. Sokszor tanácsolták neki, hogy fogyjon le, de nem sikerült, és ezért azzal a gondolattal foglalkozott, hogy otthagyja a hadsereget, civil tudósként fog dolgozni a magániparban, ahol senkit sem érdekel a súlya vagy a vérnyomása.

Vandenbergbe az ohiói Wright Pattersonból került, ahol űrkutatási objektumok leszállási módszereire vonatkozó kísérleteket vezetett. Feladata olyan alakú tokok kifejlesztése volt, melyek mind a szárazföldön, mind a tengeren biztonságosan szállnak le. Mancheknek sikerült kidolgoznia három új, sokat ígérő formát; jutalmul előléptették és áthelyezték Vandenbergbe.

Itt adminisztratív munkát végzett, amit utált. Az emberek untatták Mancheket; a beosztottakkal való foglalkozás nem érdekelte. Gyakran gondolt vágyakozva vissza Wright Patterson szélcsatornáira. Különösen akkor, ha éjjel keltették fel valamilyen ostoba probléma miatt.

Ma éjjel ingerült és ideges volt. Erre sajátosan reagált: lassúvá vált; lassan mozgott, lassan gondolkodott, hosszan bíbelődött mindennel. Ez volt sikerének titka. Amikor az emberek körülötte izgatottá váltak, Manchek látszólag mind érdektelenebb lett, majdhogy el nem aludt. Ezzel a fogással sikerült biztosítania, hogy teljesen tárgyilagos maradjon és tisztán lásson.

Most, amint a hangszalag másodszor is lefutott, felsóhajtott és szívott egyet a pipáján.

– Gondolom, nem az összeköttetés szakadt még. – Comroe a fejét rázta:

– Ellenőriztük az összes rendszereket a mi oldalunkon. Még mindig tartjuk a frekvenciát.

Bekapcsolta a rádiót, és a légköri zavar zúgása betöltötte a helyiséget.

– Ismeri a zajelemzőt?

– Némileg – felelte Manchek, miközben ásítást nyomott el. Ezt a szűrőrendszert ő dolgozta ki három évvel ezelőtt. Számítógépes módszer volt, amellyel – képletesen szólva – egy tűt megtalálhattak a szénakazalban. A tetszőleges hangzavarból kiemelt bizonyos meghatározott eltéréseket. Például egy követségi fogadás egész társalgási hangzavarából ki tudott választani egy hangot. A hírszerzés többszörösen is alkalmazta a rendszert.

– Nos – mondta Comroe –, az adás megszakadása óta csak ezt a légköri zavart kapjuk. Bevezettük a zajelemzőbe, hátha a számítógép ki tud venni belőle valamit. És rákötöttük az oszcilloszkópra is; ott van, a sarokban.

Az oszcilloszkóp zöld ernyőjén cikcakkos fehér vonal táncolt, a légköri zavar összesített hangképe.

– Azután bekapcsoltuk a számítógépet is – folytatta Comroe, és be is mutatta: megnyomott egy gombot a vezérlőpulton.

A vonal képe a oszcilloszkópon hirtelen megváltozott, nyugodtabb, egyenletesebb lett, ütésszerű, ritmikus impulzusokkal.

– Értem – mondta Manchek, aki már felismerte a képet, és jelentését is megfejtette. Közben más lehetőségeken, nagyobb összefüggéseken töprengett.

– Itt a zajelemző is – mondta Comroe. Megnyomott egy másik gombot, és a jel hangváltozata betöltötte a szobát: egyenletes motorzúgás volt, ismétlődő fémes kattogással. Manchek bólintott:

– Motor. És kopog.

– Igen, uram. Azt hisszük, a kocsi adója még sugároz, és a motor is jár. Ezt halljuk a légköri zavar kiszűrése után.

– Így van – mondta Manchek.

Pipája kialudt. Próbálta szívni, azután újra meggyújtotta, kivette a szájából, a nyelvéről leszedett egy darabka dohányt.

Bizonyíték kell – mondta inkább önmagának. Mérlegelte a bizonyítékok kategóriáit, a lehetséges észleleteket, a bevethető eszközöket…

– Milyen bizonyíték? – kérdezte Comroe. Manchek eleresztette a kérdést: a füle mellett.

– Van itt Scavenger-gép a bázison?

Nem tudom biztosan, uram. De ha nincs, kaphatunk Edwardsból.

– Akkor szerezzen egyet.

Manchek felállt. A döntésen túl volt, és most ismét fáradtnak érezte magát. Az éjszakáját telefonálások, bosszantó kezelők, rossz kapcsolások és a drót túlsó végén meghökkent hangok fogják kitölteni.

– Rá kell repülni a városra, és mindent teljes részletességgel fel kell venni – mondta. – Utána az összes tekercset azonnal hozzák be. Riassza a laboratóriumokat!

Parancsot adott még Comroe-nak, hogy kerítse elő a technikusokat, elsősorban Jaggerst. Manchek nem szerette. a pózoló, nagyképű Jaggerst, de tudta, hogy érti a dolgát, és most ilyen emberre volt szüksége.

23.07-kor Samuel Wilson, a „mesterlövész” 645 mérföld óránkénti sebességgel repült a Mojave-sivatag felett. Fent a holdfényben látta a két lökhajtásos vezérgép izzó csóváit az éjszakai égen. Nehézkeseknek tűntek, szárnyuk és hasuk alatt felfüggesztett foszforbombákat vittek.

Wilson gépe más volt: karcsú, hosszú, fekete gép, a világon létező hét Scavenger egyike.

A Scavenger az X-18 operatív változata, nappali és éjjeli felderítésre egyaránt felszerelt középhatósugarú lökhajtásos gép, két szárnyán két 16 mm-es kamerával a látható színképtartományra, illetve a kisfrekvenciás sugárzások felvételére, középen pedig egy Homans-tipusú multispex infravörös kamerával, ezenkívül a szokásos elektronikai és rádiólokációs berendezésekkel. Természetesen az összes filmek és lemezek előhívása is automatikusan történt még a levegőben, úgyhogy a gép már elemzésre készen vitte vissza a filmeket a bázisra.

Mindez a technikai felszerelés szinte elképzelhetetlen érzékenységet kölcsönzött a gépnek. A Scavenger fel tudott térképezni egy teljesen elsötétített várost, 8000 láb magasból követni tudta egyedi teher-. vagy személygépkocsik mozgását, 200 láb mélységig detektált tengeralattjárókat, aknákat azonosított a kikötőkben a hullámok deformációja alapján, és pontos fényképfelvételt tudott készíteni egy gyárról négy órával a gépek leállítása után is a reziduális hősugárzás alapján.

Így az arizonai Piedmont éjjeli felderítésére a Scavenger ideális eszköz volt.

Wilson gondosan ellenőrizte a berendezéseket, végigsimogatott minden gombot és kapcsolót, a zöld jelzőlámpákat, melyek jelezték, hogy az összes rendszerek üzemkész állapotban vannak.

Fülhallgatója megreccsent, a vezérgép pilótája vontatott hangon közölte:

– Közeledünk a városhoz, mesterlövész. Látod?

Előrehajolt a szűk pilótafülkében. Alacsonyan, mindössze 500 lábra volt a föld felett, és egy pillanatig csak a homok, a hó és a yukkafák összefolyó képét látta. Azután távolabb meglátta az épületeket is a holdfényben.

– Látom. Roger.

– Jól van, mesterlövész. Most hagyj nekünk helyet.

Lassított, míg fél mérföld nem választotta el a másik két géptől, melyek P-négyzetes alakzatot vettek fel a célpont közvetlen megvilágítására a foszforgyertyákkal. Ez tulajdonképpen felesleges volt, mert a Scavenger közvetlen megvilágítás nélkül is működött, de úgy látszik, hogy Vandenberg ragaszkodott minden lehetséges adat felvételéhez a városról.

A vezérgépek szétváltak, és a városka főutcájával párhuzamosan haladtak tovább.

– Mesterlövész! Forgatásra kész minden?

Wilson négy ujját, mintha zongorázna, óvatosan a kamerák gombjaira helyezte:

– Kész.

– Akkor kezdjük.

A két gép nagy távközben kecsesen zuhanni kezdett a városka felé, és amikor látszólag alig néhány centiméterre volt a földtől, kioldotta a bombákat. Amint egy-egy bomba földet ért, fehéren izzó gömböt bocsátott fel, amely földöntúli, vakító fénybe borította a várost, és a fény visszaverődött a repülőgépek fémhasáról.

A lökhajtásosak feladatuk végeztével felemelkedtek, a mesterlövész már nem is látta őket, egész figyelme – fizikailag és szellemileg – a városra összpontosult:

– Tiéd az egész, mesterlövész.

Wilson nem válaszolt. A gép orrát lefelé irányította, a kamerák védőlapjait lecsapta, és enyhe remegést érzett a gyomrában, mikor a gép, mint egy kő zuhant a föld felé. Alatta a város és környéke több száz yardos körben éles fényben fürdött. Megnyomta a kamerák gombjait, és nem annyira hallotta, mint inkább érezte vibráló zümmögésüket.

Hosszú ideig zuhant, azután meghúzta a kormánybotot, mire a gép szinte belekapaszkodott a levegőbe, és meredeken emelkedni kezdett. Futó pillantást vetett a főutcára. Testeket látott, kinyúlt testeket az utcán, keresztben egy kocsin, mindenfelé.

– Atyaisten! – kiáltott fel.

Azután ismét a magasban volt; még emelkedés közben széles ívben készült a második leereszkedésre, és igyekezett nem gondolni a látottakra. A légi felderítés egyik fő szabálya, hogy nem szabad törődni a látvánnyal; az elemzés és az értékelés nem a pilóta dolga, hanem a szakértőké. Azok a pilóták, akik megfeledkeztek erről, és túl nagy érdeklődést tanúsítottak a fényképezett dolgok iránt, bajba kerültek; többnyire lezuhantak.

A gép második leereszkedésekor igyekezett nem lenézni. De mégis lenézett, és újra látta a testeket. A foszforgyertyák kezdtek kiégni, a világítás baljóslatúbb és tompább volt. De a testek még mindig ott voltak; nem képzelődött.

– Te jó isten! – szakadt ki belőle ismét.

Az ajtón a felirat: „Adatelemzés Epszilon”, alatta piros betűkkel: „Belépés csak igazolólappal.” Az ajtó mögött kényelmes kis terem:

Egyik falon vetítővászon, előtte egy tucat csővázas kárpitozott szék, hátul vetítőkészülék. Amikor Manchek és Comroe belépett, Jaggers már várta őket a vetítő-vászon előtt. Jaggers kis termetű, ruganyos járású, élénk, várakozó arckifejezésű ember volt. Nem szerették a bázison, de elismerték, hogy mestere a felderítő felvételek elemzésének. Elvezettel bogozta az aprólékos és rejtélyes részleteket, és igen alkalmas volt erre a munkára.

Jaggers kezeit dörzsölte, mikor Manchek és Comroe leült.

– Nos – mondta –, akkor kezdhetjük is. Azt hiszem, ma szolgálhatunk valamivel, ami érdekelni fogja önöket. – Bólintott a vetítő kezelőjének:

– Első kép.

A szoba elsötétült. Kattanás: a vásznon egy sivatagi kisváros légi felvétele jelent meg.

– Ez a kép – mondta Jaggers – az archívumból való. Két hónappal ezelőtt vette fel a Fanos-12 felderítő műholdunk, amely, mint tudják, 187 mérföld magasságban kering. A kép minősége egészen jó. A szám a gépkocsik rendszámtábláin még nem olvasható ugyan, de ezen is dolgozunk már. Talán jövőre.

Manchek fészkelődött a székén, de nem szólt semmit.

– Itt láthatják a várost – mondta Jaggers – Piedmont, Arizona. Lakosainak száma 48 fő, és nem sokat mutat, még 187 mérföld magasból sem. Itt a bolt, a benzinkút – mint látják, a GULF szó egész tisztán olvasható –, a postahivatal, a motel. Az összes többi magánház. Ez itt a templom. A következőt.

Újabb kattanás. Ez sötét, vöröses árnyalatú kép volt, felismerhetően a város felülnézete fehér és sötétvörös színekben. Az épületek körvonalai igen sötétek voltak.

– A Scavenger infravörös lemezeivel kezdjük. Ezek nem fény, hanem hősugárzás alapján készült felvételek. Minden, ami meleg, a képen fehér, ami hideg, fekete. Nomármost – láthatjuk, hogy az épületek sötétek, hidegebbek a talajnál. Az éj beálltával az épületek gyorsabban adják le a hőt.

– Mik ezek a fehér foltok? – kérdezte Comroe. Negyven-ötven fehér folt látszott a filmen.

– Ezek testek – felelte Jaggers –, egyesek a házakban, mások az utcán. Szám szerint ötven. Az egyiken például kivehető a négy végtag és a fej. Ez a test fekszik. Az utcán.

Cigarettára gyújtott, és egy fehér-négyszögre mutatott. Amennyire megállapítható, ez gépkocsi. Egyik végén a fehér pont azt jelenti, hogy a motorja még jár és hőt fejleszt.

– A terepjáró – mondta Comroe. Manchek bólintott.

Felmerül a kérdés – folytatta Jaggers –, hogy halottak-e ezek az emberek. Ezt nem tudjuk biztosan. A testek hőmérséklete különböző. 47 test meglehetősen hideg, ami régebben beállt halálra utal. Három test melegebb. Ezek közül kettő a kocsiban van, itt.

– A mi embereink – mondta Comroe. – És a harmadik?

– A harmadik elég rejtélyes. Itt nyilvánvalóan áll vagy összegörnyedve fekszik az utcán. Figyeljék meg, hogy egészen fehér, azaz egészen meleg. A hőmérséklete méréseink szerint kb. 95 fok Fahrenheit, ami kissé alacsony, de ennek valószínű oka a perifériális erek összehúzódása a hideg sivatagi éjszakában, ami a bőr hőmérsékletét csökkenti. A következőt.

A vásznon megjelent a harmadik kép. Manchek figyelmesen nézte ugyanazt a foltot.

– Elmozdult – mondta.

– Pontosan. Ez a kép a második menetben készült. A folt hozzávetőleg húsz yarddal tovább került. A következőt.

– Ismét tovább ment.

– Igen. Újabb öt-tíz yarddal. – Tehát egy ember él.

– Ez a feltételes következtetés – mondta Jaggers. Manchek a torkát köszörülte:

– Ez azt jelenti, hogy úgy gondolják? – igen, uram, úgy gondoljuk.

– Azaz a holttestek közt ott jár egy ember. Jaggers vállat vont, és a vászonra bökött:

Nehéz lenne az adatokat másképpen értelmezni, és…

Ekkor bejött egy katona, hóna alatt három filmtekercset hozott fémtokban.

– Uram, ezek a P-négyzetes közvetlen megvilágítású filmek.

– Vetítsék le – mondta Manchek.

A filmet befűzték a vetítőbe. Egy perccel később Wilson hadnagy lépett be. Jaggers megszólalt.

– Ezeket a filmeket még nem vizsgáltam meg. Talán a pilóta kommentálja.

Manchek bólintott, és Wilsonra nézett, aki a helyiség túlsó végébe ment, közben idegesen a nadrágjába törölte a kezét. Megállt a vászonnál, szembefordult hallgatóságával, és színtelen, monoton hangon beszélni kezdett:

– Uram, a rárepüléseket ma 23.08 és 23.13 közt végeztem. Egyiket keletről, a másikat visszafelé nyugatról, 214 mérföld átlagos óránkénti sebességgel, a magasságmérő korrigált adatai szerint 800 láb átlagos magasságban, és…

– Egy pillanatra, fiú – mondta Manchek a kezét felemelve. – Ez nem kihallgatás. Mondja el természetesen.

Wilson biccentett, és nyelt egyet. A lámpák kialudtak, a vetítő zúgni kezdett. A vászon a várost mutatta vakító fehér fényben, amikor a gép rárepült.

– Ez az első menet – mondta Wilson –, keletről nyugatra, 23.08-kor. A balszárnyon levő kamerán át látjuk, amely másodpercenként 96 kocka sebességgel működik. A magasságom gyorsan csökken. Egyenesen szemben van a célpont főutcája…

Elhallgatott. Világosan látszottak a testek, az utca közepén a terepjáró, melynek tetőantennája még lassan forgott. Ahogyan a repülőgép közeledett a kocsihoz, meglátták a kormánykerékre dőlt vezetőt.

– Kitűnő felvétel – mondta Jaggers –, ez a finomszemcsés film igazán jó felbontást ad, ha…

– Most Wilson számol be – szólalt meg Manchek.

– Igen, uram – mondta Wilson a torkát köszörülve. A vászonra nézett.

– Most közvetlenül a célpont felett vagyok; ahol észleltem az itt látott áldozatokat. Úgy 75 főre becsültem a számukat, uram.

Hangja halk és feszült volt. A film megszakadt, néhány szám jelent meg a vásznon, majd ismét a kép.

– Most jövök vissza a második menetre – mondta Wilson.

– A gyertyák már halványabb fényt adnak, de még jól látni, hogy…

– Állítsa csak meg a filmet szólt közbe Manchek.

A kezelő leállította a filmet. A kocka a hosszú, egyenes főutcát mutatta a testekkel. – Pergesse vissza.

A film visszafelé pergett, a lökhajtásos távolodni látszott az utcától.

– Itt állítsa meg.

A kép megállt. Manchek felkelt, a vászonhoz ment, és féloldalról, összehúzott szemmel vizsgálta.

– Nézzék ezt – mutatott egy férfialakra, aki térdig érő fehér ingben állt, és felfelé nézett, a repülőgépre. Ráncos arcú öregember volt, tágra nyitott szemmel…

Mit szól ehhez? – kérdezte Manchek Jaggerstől.

Jaggers közelebb jött. A homlokát ráncolta.

– Pergesse tovább egy kicsit.

A film továbbfutott, és tisztán látták, ahogyan az ember a fejét és a szemét forgatva követi a felette elrepülő gépet.

– Most pergesse vissza – mondta Jaggers. A film visszafelé pergett. Jaggers hidegen mosolygott:

– Úgy látom, uram, hogy ez az ember él.

– Igen – mondta. Manchek csípősen –, él.

És ezzel kiment a helyiségből. Közben megállt és közölte, hogy készenléti állapotot rendel el, további parancsig senki sem hagyhatja el a bázist, mindenféle kapcsolat a külvilággal tilos, amit itt láttak, szigorúan bizalmas.

Innen az Irányító Központba ment. Comroe követte.

– Hívja fel Wheeler tábornokot – szólt Manchek. – Mondja meg neki, hogy készenléti állapotot rendeltem el közvetlen felhatalmazás nélkül, és hogy jöjjön ide azonnal.

Az utasítások szerint csak a parancsnok rendelhetett el készenléti állapotot.

Comroe megkérdezte:

– Nem, mondaná meg neki, inkább személyesen?

– Más dolgom van – mondta Manchek.

4. Riadó

Amikor Arthur Manchek belépett a kis hangszigetelt fülkébe, és leült a telefonkészülék elé, pontosan tudta, hogy mit kell tennie, csak azt nem, hogy miért.

Mint a „Szonda”-program törzstisztje, közel egy éve részt vett egy eligazításon a Futótűz-tervezetről. Az előadó, alacsony kis ember, egyetemi tanár volt, aki szárazon, aprólékosan ismertette a tervezetet. Manchek nem emlékezett már a részletekre, csak arra, hogy van valahol egy laboratórium, és hogy szükség esetén egy öt tudósból álló csoportot. kell riasztani, azok dolgoznak majd a laboratóriumban. Feladatuk a Földre visszatérő amerikai űrhajókon behozott esetleges Földön kívüli életformák vizsgálata.

Manchekkel nem közölték, ki ez az öt ember, csak annyit tudott, hogy van egy külön nemzetvédelmi vonal, melyen hívnia kell őket. A vonal kapcsolására egy szám bináris megfelelőjét kell tárcsázni. Elővette belső zsebéből a tárcáját, és megkereste a névkártyát, amit a professzor adott neki. Ez állt rajta:

TŰZ ESETÉN értesítse a 222 osztályt

Csak szükségállapotban.

Nézte a kártyát, és azon töprengett, mi is fog történni, ha tárcsázza a 222-es szám bináris megfelelőjét. Próbálta elképzelni magában az események sorrendjét. Kivel fog beszélni? Vissza fogja-e őt hívni valaki? Lesz-e vizsgálat, bevonnak-e magasabb szerveket?

Megdörzsölte a szemét, nézte a kártyát, végül vállat vont. Így vagy úgy, majd megtudja.

Kiszakított egy lapot a készülék előtt fekvő jegyzettömbből, és ráírta a következő számokat:

Ez a kettes számrendszer alapja: a 2 szám valamilyen hatványra emelése. 2 a 0-hatványon 1, az 1 hatványon 2, a négyzeten 4, és így tovább. Manchek gyorsan a számok alá írt még egy sort:

Ezután kezdte összeadogatni a számokat, hogy megtalálja azokat, melyek összege 222. Ezeket bekarikázta:

Most elővette a bináris kódot. A bináris számokat a KI-BE, vagy IGEN-NEM rendszerű számítógépeknél használják. Egy matematikás egyszer tréfásan megjegyezte, hogy a bináris számokkal való számolás olyan, mintha csak két ujjunk volna a számoláshoz. Lényegében a bináris számok a kilenc számjegyet és tizedesjegyeket igénylő normális számok egy olyan rendszerben fejezik ki, melyben csak két számjegy van, 1 és 0. Ez esetben

Manchek tanulmányozta az éppen leírt számot, és beiktatta a kötőjeleket: 1-101-1110. Tökéletes telefonszám.

Felemelte a kagylót, és tárcsázott. Az idő pontosan 24 óra volt.

2. NAP

PIEDMONT

5. Az első órák

A gépezet készen állt. A kábelek, a kódok, a távgépírók két éve vártak szenderegve. Csak Manchek hívására volt szükség, hogy a gépezet beinduljon.

Mikor befejezte a tárcsázást, kattogást, majd halk zúgást hallott; tudta, hogy a hívás most kapcsolódik egy zsúfolt fővonalra. Egy perc múlva a zúgás megszűnt, és megszólalt egy hang:

– Ez hangszalag. Közölje nevét és üzenetét, aztán tegye le a kagylót.

– Arthur Manchek őrnagy, Vandenberg-támaszpont, Szonda-program Irányító Központ. Azt hiszem, Futótűz-riadót kell elrendelni. Indokló vizuális adatok rendelkezésre állnak ezen az állomáson, amelyet biztonsági okokból lezártunk.

Miközben beszélt, felötlött benne a gondolat, hogy mindez milyen valószínűtlen. A magnetofon sem fog hinni neki. A kagylót a kezében tartotta még, mintha válaszra várna.

De válasz nem hangzott, csak kattanás, amint a készülék automatikusan bontott. A vonal néma volt; letette a kagylót, és sóhajtott. Mindez egyáltalán nem. volt megnyugtató.

Manchek azt várta, hogy néhány perc múlva visszahívják Washingtonból; sok hívásra számított a következő órákban, ezért a telefonnál maradt. De nem hívta senki, a megindított folyamat ugyanis automatikus volt, amit ő nem tudott. A Futótűz-riadó, ha megindították, végigfutott az előirányzott csatornákon, és legalább tizenkét órán át biztosan nem vonták vissza.

Manchek hívása után tíz perccel az ország legtitkosabb, zsúfolt távíróvonalán a következő üzenet futott végig:

EGYSÉG

SZIGORÚAN TITKOS

KÓD KÖVETKEZIK

CBW 9/9/234/435/6778/900

PULG KOORDINÁTÁK DELTA 8997

ÜZENET KÖVETKEZIK

FUTÓTŰZ RIADÓ ELRENDELVE

ISMÉTLÉS FUTÓTŰZ RIADÓ ELRENDELVE KOORDINÁTÁK

NASA(AMC)NSC KOMB. DEC.

PARANCS KELTE

LL-59-07 A KELTEZÉS NAPJÁN

TOVÁBBI MEGJEGYZÉSEK

HÍRZÁRLAT

FELTÉTELES 7-12 DIREKTÍVA

TOVÁBBI ÉRTESÍTÉSIG RIADÓÁLLAPOT

ÜZENET VÉGE

MEHET

Ez automatikus távirat volt. Minden adata, a hírzárlat és a feltételes 7-12 direktíva elrendelése is automatikus volt, melyet Manchek hívása váltott ki.

Öt perccel később egy második távirat továbbította a Futótűz-bizottság tagjainak a nevét:

EGYSÉG

SZIGORÚAN TITKOS

KÓD KÖVETKEZIK

CBW 9/9/234/435/6778/900

ÜZENET KÖVETKEZIK

ALÁBBI AMERIKAI FÉRFI ÁLLAMPOLGÁROK ZED

KAPPA RENDELKEZÉSI ÁLLOMÁNYBA HELYEZTETNEK

ELŐZŐ SZIGORÚAN TITKOS ÜZENET MEGERŐSÍTÉST NYERT.

A NEVEK A KÖVETKEZŐK+

STONE, JEREMY 81

LEAVITT, PETER 04

BARTON, CHARLES L51

CHRISTIANSEN KRIKE TÖRÖLVE

EZ A SOR TÖRÖLVE

EZ A SOR TÖRÖLVE

HELYETTE OLVASANDÓ

KIRKE, CHRISTIAN 142

HALL, MARK L77

EZEK AZ EMBEREK ZED KAPPA RENDELKEZÉSI

ÁLLOMÁNYBA HELYEZTETNEK TOVÁBBI ÉRTESÍTÉSIG

ÜZENET VÉGE ÜZENET VÉGE

Elméletben ez a távirat is teljesen rutinszerűen nevezte meg a csoport öt tagját, kiket ZED KAPPA rendelkezési állományba helyeztek, ami a riadó kódja volt. A gép azonban sajnálatos módon rosszul ütötte le az egyik nevet, és elmulasztotta az egész üzenet megismétlését. (A szabályok szerint, ha a titkos vonal egyik távgépíró egysége hibásan ütötte le az üzenet egy részét, az egész üzenetet újra kellett írnia vagy a számítógépnek ellenőriznie kellett a javítás helyességét.)

Így az üzenet kétségbe vonható volt. Washingtonban és másutt is bevontak egy számítógép-szakértőt az üzenet érvényességének megállapítására úgynevezett „visszakövetéssel”. A washingtoni szakértő kételkedett az üzenet érvényességében, miután a gép más, kisebb hibákat is ejtett, pl. „L” betűt írt I helyett.

Ennek alapján csak a névsorban szereplő első két személyt riadóztatták, a többit az újabb megerősítésig még nem.

Allison Stone fáradt volt. A Stanford Egyetem feletti dombon levő otthonukban, ő és férje, az egyetem bakteriológiai tanszékének vezetője, tizenöt házaspárt látott vendégül, és mindenki későig maradt. Stone asszony kedvetlen volt.

Washington hivatalos köreiben nőtt fel, ahol a konyak nélkül kínált második csésze kávé egyezményes jel volt a távozásra. Sajnos gondolta –, ez az egyetemi társaság nem tartja magát a szabályokhoz. A második csésze kávét már órákkal előbb felszolgálta, mégis mindenki itt van még. Röviddel egy óra előtt csengettek. Mikor ajtót nyitott, meglepetéssel látta, hogy két katonai személy áll az ajtóban. Zavartaknak és idegeseknek látszottak; az asszony azt hitte, hogy eltévedtek; éjszaka ebben a villanegyedben a kocsik gyakran eltévedtek.

– Segítségükre lehetek valamiben?

– Elnézést kérek a zavarásért, asszonyom – szólalt meg udvariasan az egyik katona. – Ez itt dr. Jeremy Stone lakása?

– Igen – válaszolta Mrs. Stone enyhén felhúzva szemöldökét.

A két ember mögött a kocsifeljáróra pillantott, ahol egy katonai Sedan parkolt. Mellette egy harmadik férfi állt, s úgy látszott, valamit tart a kezében.

– Annál az embernél fegyver van? – kérdezte.

– Kérem asszonyom – mondta a férfi –, azonnal beszélnünk kell dr. Stone-nal.

Mrs. Stone mindezt nagyon különösnek és ijesztőnek találta. A pázsiton egy negyedik ember jött a ház felé, és benézett az ablakon. A pázsitra kivetődő sápadt fényben tisztán látszott a puska a kezében.

– Miről van szó tulajdonképpen?

– Asszonyom, nem akarjuk megzavarni az estélyét. Kérem, hívja ki dr. Stone-t.

– Nem tudom, hogy…

– Különben kénytelenek lennénk bemenni érte.

Allison egy pillanatig habozott, majd így szólt:

– Várjanak itt.

Hátralépett, és be akarta zárni az ajtót, de az egyik ember besiklott az előszobába, megállt az ajtó mellett, kihúzta magát, és igen udvariasan, sapkájával a kezében így szólt:

– Megvárom itt, asszonyom – és rámosolygott.

Allison visszament a társasághoz, és ügyelt arra, hogy ne áruljon el semmit a vendégei előtt. Mindenki beszélt és nevetett, a szobát zaj és sűrű füst töltötte meg. Jeremy az egyik sarokban a zavargásokról vitatkozott. Allison megérintette a vállát. A házigazda diszkréten ellépett a társaságtól.

– Nagyon különös dolgot kell közölnöm veled – mondta –, egy katona áll az előszobában, egy másik az ajtó előtt és még kettő a pázsiton, fegyverrel. Azt mondják, veled akarnak beszélni.

Stone mintha meglepődött volna, de rögtön bólintott.

– Majd beszélek velük – mondta. Magatartása bántotta Allisont: szinte úgy tűnt, mintha várta volna a látogatást.

– Ha tudtál róla, igazán szólhattál volna…

– Nem tudtam – mondta Stone. – Majd később megmagyarázom.

Kiment az előszobába, ahol a tiszt várta. Allison követte.

– Dr. Stone vagyok.

– Morton százados – mutatkozott be a férfi. Nem nyújtott kezet.

– Tűz van, uram.

– Értem – mondta Stone. A szmokingjára pillantott.

– Van időm átöltözni?

– Attól tartok, hogy nincs, uram.

Stone Allisonhoz fordult:

– El kell mennem. – Arca merevvé, kifejezéstelenné vált, és Allisonra ez az arckifejezés úgy hatott, mint lidércnyomás. Zavart volt és félt.

– Mikor jössz haza?

– Nem tudom biztosan. Egy vagy két hét múlva. De talán még később.

Allison igyekezett halkan beszélni, de nem tudott uralkodni magán, felindult volt.

– Miről van szó? – kérdezte. – Letartóztatnak?

– Nem – felelte Stone halvány mosollyal. – Szó sincs ilyesmiről. Kérj elnézést a nevemben mindenkitől.

– De a puskák…

– Mrs. Stone – mondta a tiszt –, a mi feladatunk, hogy védjük a férjét. E perctől fogva semmi sem történhet vele.

– Így van – mondta Stone. Látod, egyszerre fontos személy lettem.

Ismét elmosolyodott, furcsa, titkolózó mosollyal, és megcsókolta Allisont.

Még mielőtt Allison tudatára ébredt volna, hogy mi is történik, férje kilépett az ajtón, s egyik oldalán Morton századossal, a másikon a másik emberrel a várakozó kocsihoz ment. A puskás ember szó nélkül követte őket, a kocsinál álló katona tisztelgett, és kinyitotta a kocsi ajtaját.

Ekkor a kocsi lámpái kigyúltak, ajtajai becsapódtak, a kocsi kifarolt a feljáróról, és eltűnt az éjszakában.

Allison még az ajtóban állt, mikor egyik vendége kijött hozzá, és megkérdezte:

– Jól van, Allison?

Megfordult, és úgy találta, hogy még mosolyogni is tud.

– Igen, semmi baj. Jeremynek el kellett mennie. A laborból hívták, probléma van az egyik éjszakai kísérlettel.

A vendég megértőn bólintott: – Kár. Csodálatos este volt.

Stone hátradőlt a kocsiban, és kísérőit nézte. Arcuk feltűnően merev és kifejezéstelen volt.

– Mit hoztak nekem?

– Hogy mit hoztunk, uram?

– Igen, az ördögbe is! Valamit küldeniük kellett magukkal, hogy adják át nekem.

– Ó, igen, uram.

Átnyújtottak egy vékony irattartót, barna kartonfedelén felirat: „SZONDA-PROGRAM. ÖSSZEFOGÓ JELENTÉS.”

– Semmi egyéb? – kérdezte Stone.

– Nem, uram.

Stone sóhajtott. A „Szonda”-programról még sohasem hallott, az iratot gondosan el kell majd olvasnia. De a kocsiban túl sötét volt az olvasáshoz, később, a repülőgépen lesz ideje rá. Visszagondolt az öt évvel korábbi, meglehetősen különös szimpozionra Long-Islanden és a furcsa kis angolra, aki a maga módján úgyszólván az egész dolog kezdeményezője volt.

1962 nyarán J. J. Merrick angol biofizikus egy tanulmányt olvasott fel a X. Biológiai Szimpozionon, a long-islandi Cold Spring Marborban. Címe: „A biológiai érintkezés valószínűsége a fajok előfordulási gyakorisága szerint.” Merrick lázongó típusú, nem ortodox tudós volt, akinek szakmai reputációját korántsem növelte minapi válása és csinos, szőke titkárnőjének jelenléte, akit magával hozott a szimpozionra. Előadását, melyet nem követett komolyabb vita, a következőkben foglalta össze.

„Le kell vonnom azt a következtetést, hogy az első érintkezést a Földön kívüli élettel a fajok ismert előfordulási valószínűsége fogja meghatározni. Tagadhatatlan az a tény, hogy a bonyolult organizmusok ritkák a Földön, míg az egyszerűek igen nagy bőségben tenyésznek. Sok millió fajta baktérium és sok ezer rovarféleség van, míg csupán néhány magasabb rendű emlős, nagy majom mindössze négy, ember pedig csak egy.

A fajok gyakoriságának megfelel a számuk is. Az egyszerű organizmusok száma sokkal nagyobb, mint az összetetteké., Hárommilliárd ember él a Földön, ami elég nagy számnak tűnhet,.míg nem mérlegeljük azt a tényt; hogy tízszer vagy akár százszor ennyi baktérium is lehet egyetlen üvegben.

Az élet eredetének minden rendelkezésre álló bizonyítéka arra utal, hogy a fejlődés az egyszerű életformákból az összetettek felé haladt. Ez igaz a Földön; és valószínűleg igaz az egész univerzumban is. Shapley, Merrow és mások kiszámították az univerzum közelebbi részében levő, olyan bolygórendszerek számát, melyeken lehetséges az élet. Előadásom korábbi részében közölt saját számításaim kiterjednek a különböző élő szervezetek feltehető előfordulási gyakoriságára az univerzumban.

Célom az ember és más életformák közti érintkezés valószínűségének a meghatározása volt. Ez a valósünűség a következő:

Életforma/Valószínűség

Egysejtű vagy kisebb élő szervezetek (puszta genetikai információ)/0,7840

Többsejtű, egyszerű élő szervezetek/0,1940

Többsejtű, összetett, de koordinált központi idegrendszer nélküli élő szervezetek/0,0140

Integrált szervrendszerrel és idegrendszerrel bíró többsejtű élő szervezetek/0,0078

Az adatok feldolgozására alkalmas összetett idegrendszerrel (emberi képességekkel) rendelkező többsejtű élő szervezetek/0,0002

Összesen/1,0000

E meggondolások arra a következtetésre vezetnek, hogy az ember-és a Földön kívüli élet első kapcsolata a földi baktériumokhoz vagy vírusokhoz hasonló esetleg azokkal azonos élő szervezetekkel való érintkezés lesz. Ezen érintkezés következményei zavarók lehetnek, ha figyelembe vesszük, hogy az összes földi baktériumok 3%-a káros hatást képes gyakorolni az emberre.”

Később Merrick kifejtette azt a lehetőséget, hogy az első érintkezés egy járvány lehet, melyet a Holdról fognak magukkal hozni az első holdra szálló emberek. Ezen az ötleten az összegyűlt tudósok nevettek. De néhányan komolyan vették, köztük Jeremy Stone is. A 36 éves Stone számított a leghíresebb embernek a szimpozionon. A bakteriológia professzora Stanfordban 30 éves kora óta, és Nobel-díjas.

Stone eredményeinek sora a Nobel-díjjal jutalmazott kísérletsorozattól eltekintve is bámulatos volt. Ő alkalmazta először, még 1955-ben, a szorzó-számlálás módszerét a baktériumtörzsek vizsgálatában. 1957-ben kidolgozta a folyadék-tiszta szuszpenzió módszerét. 1960-ban az E. coli és az S. tabuli operon-aktivitásának alapvetően új elméletét hozta nyilvánosságra, és bebizonyította az indukáló és a represszív anyagok fizikai jellegét. 1958-ban publikált cikke a lineáris vírustranszformációkról a tudományos kutatás új távlatait nyitotta meg, különösen a párizsi Pasteur Intézetben, s ez utóbbi kutatásokat később, 1966-ban Nobel-díjjal jutalmazták.

Maga Stone 1961-bén kapta meg a Nobel-díjat a baktérium-mutánsok reverzálása terén végzett kutatómunkájáért, melyet 26 éves korában joghallgatóként, szabad idejében folytatott Michiganben.

Az a körülmény, hogy Stone joghallgatóként Nobel-díjra érdemesített munkát produkált, igen figyelemre méltó, mert kifejezi Stone széles körű és mély érdeklődését. Egy barátja egyszer azt mondta róla: „Jeremy mindent tud, a többi pedig lenyűgözi.” Már Einsteinhez és Bohrhoz hasonlították, mint olyan tudóst, akiknek lelkiismerete és áttekintése van, és értékelni tudja az események jelentőségét.

Fizikailag Stone vékony, kopaszodó férfi: – roppant emlékezőtehetsége egyaránt megőrizte a tudományos tényeket és az üres tréfákat. Legszembetűnőbb jellemzője a türelmetlenség, ami a körülötte dolgozókban állandóan azt az érzést keltette, hogy pazarolják Stone idejét. Rossz szokása volt, hogy félbeszakította a beszélőt, és véget vetett a társalgásnak. Ezt a szokását igyekezett leküzdeni, de nem nagy sikerrel. Fölényes modora, a fiatalon elnyert Nobel-díj, továbbá magánéletének botrányai – négyszer nősült, és két alkalommal kollégái feleségeit vette el – nem növelték népszerűségét.

Ennek ellenére az 1960-as évek elején Stone a kormánykörökben az „új tudomány” egyik fő szószólója lett. Ezt a szerepét maga lenézően, félvállról kezelte – „forró gázzal való kitöltésre váró vákuum”-nak nevezte egy alkalommal – de valójában befolyása igen jelentékeny volt.

A 60-as évek elején Amerika bizonyos ellenérzéssel volt. kénytelen megállapítani, hogy mint nép hatalmas tudományos komplexummal rendelkezik. Az USA tudósainak száma négyszer akkora volt, mint az Európai Gazdasági Közösség országaiban, és hétszer annyit költött kutatásra, mint ezek az országok együtt. A pénz nagy részét közvetlenül vagy közvetve a Kongresszus adta, és a Kongresszusnak nagy szüksége volt olyan emberekre, akik megmondják, hogy mire fordítsák ezt a pénzt.

Az 50-es években a fő tanácsadók mind fizikusok voltak, mint Teller, Oppenheimer, Bruckman és Weidner. De tíz évvel később, amikor többet törődtek már a biológiával, és több pénzt is fordítottak rá, egy új csoport alakult ki, melynek vezetői Houstonban DeBakey, Bostonban Farmer, New Yorkban Heggerman és Kaliforniában Stone voltak.

Stone sok tényezőnek köszönhette kiemelkedését: a Nobel-díjnak, politikai kapcsolatainak, legújabb feleségének, aki Thomas Wayne indianai szenátor leánya volt, valamint jogi képzettségének. Mindez együtt eléggé indokolta, hogy Stone ismételten megjelenjen a zavarban levő szenátusi albizottságok előtt mint teljhatalmú és teljes bizalmat élvező tanácsadójuk.

Ezt a hatalmát használta fel a Futótűz-tervezettel kapcsolatos kutatás és építkezés megvalósításában is.

Stone érdeklődését felkeltették Merrick eszméi, melyek egyes elgondolásokban megegyeztek a saját nézeteivel. Ezeket „Az űrhajók csírátlanítása” című rövid cikkében fejtette ki, amely a Science-ben jelent meg és amelyet később az angol. Nature is közölt. A lényeg az volt, hogy a baktériumszennyezés kétélű fegyver, és az embernek védekeznie kell a fegyver mindkét éle ellen.

Stone cikke előtt a szennyeződéssel kapcsolatos viták általában azon kockázat körül forogtak, hogy a műholdak és a szondák földi mikroorganizmusokkal szennyezhetnek más bolygókat. Ez a probléma már az amerikai űrhajózás kezdeti szakaszában felmerült, és 1959-ben a NASA szigorú rendszabályokat foganatosított a földi űrszondák csírátlanítására.

E rendszabályok célja a más világok elszennyezésének megelőzése volt. Mindenki világosan látta, hogy amennyiben szondát juttatnak el a Marsra vagy a Venusra az élet új formáinak felkutatására, a kísérlet célját veszélyeztetné, ha ez a szonda földi baktériumokat vinne magával.

Stone felvetette, hogy a fordított eset ugyancsak lehetséges, azaz Földön kívüli organizmusok is szennyezhetik a Földet az űrszondák közvetítésével. Természetesen azok az objektumok, amelyek a Föld légkörébe való visszatérésükkor elégnek, nem jelentenek problémát, de az „élő” objektumok, azaz az emberekkel visszatérő űrhajók és – a „Szonda”-műholdak esetében a szennyeződés komoly problémává válhat.

Cikke rövid ideig érdeklődést keltett, de mint később mondta – ez az érdeklődés nem volt túl jelentős. Ezért 1963-ban összehozott egy szemináriumi csoportot, amely havonta kétszer találkozott a Stanfordi Orvosi Fakultás biokémiai szárnyának legfelső emeletén, a 410-es szobában. Öt ember tartozott ehhez a csoporthoz: Stone és John Black Stanfordból, Samuel Holden és Terence Lisset a Kaliforniai Orvosegyetemről és Andrew Weiss a berkeleyi biofizikai intézettől. Ez a csoport volt a Futótűz-tervezet magva. 1965-ben benyújtottak egy petíciót az Egyesült Államok elnökéhez, tudatosan Einstein levele mintájára, melyet 1940-ben Rooseveltnek írt az atombombával kapcsolatban. A levél így szólt:

Stanford Egyetem

Palo Alto, Kalifornia 1600

1965. június 10.

Az Egyesült Államok elnökének

Fehér Ház

Pennsylvania Avenue

Washington, D. C.

Tisztelt Elnök úr!

Az újabb elméleti meggondolások arra utalnak, hogy a Földre visszatérő űrszondák csírátlanítása valószínűleg nem megfelelő annak biztosítására, hogy steril állapotban térjenek vissza bolygónk légkörébe. Ennek következtében fennáll a lehetőség, hogy életképes szervezetek jutnak be a Föld jelenlegi ökológiai kereteibe.

Nézetünk szerint a légkörbe visszatérő szondák és embert szállító űrhajók csírátlanítása sohasem lehet teljesen kielégítő. Számításaink szerint a szennyezés valószínűsége 1/10000 maradna még akkor is, ha ezen objektumokat az űrben csírátlanító eljárásoknak vetnék alá. Becsléseink az általunk ismert élő szervezetekre vonatkoznak; más létformák teljes mértékben ellenállók lehetnek csírátlanítási módszereinkkel szemben.

Ezért nyomatékosan javasoljuk a Földre esetleg behurcolt Földön kívüli életformák vizsgálatára és ártalmatlanná tételére szolgáló tudományos komplexum létesítését. A komplexumnak kettős célt kellene szolgálnia: a nevezett életformák elterjedésének megakadályozását, valamint laboratóriumok biztosítását ezek vizsgálatára és elemzésére, hogy megvédhessük hatásaiktól a földi életformákat.

Javasoljuk, hogy e létesítmény az Egyesült Államok egy lakatlan területén épüljön meg, a föld alatt, az összes ismert szigeteléstechnikai eljárásokkal, és végszükség esetére egy önmegsemmisítő nukleáris töltettel. Ismereteink szerint az atomrobbanással járó kétmillió fok hőmérsékletet az élet egyetlen formája sem éli túl. Kiváló tisztelettel:

JEREMY STONE

JOHN BLACK SAMUEL HOLDEN

TERENCE LISSET

ANDREW WEISS

A válasz a levélre megtisztelően gyors volt. 24 óra elteltével az Elnök egyik tanácsadója felhívta Stone-t, aki másnap Washingtonba repült, hogy tanácskozzék az Elnökkel és a Nemzetbiztonsági Tanács tagjaival. Két héttel később Houstonba ment, hogy a további terveket megbeszélje a NASA embereivel.

Bár „a nyamvadt mikrobák zárt büntetőintézete” számlájára elsütöttek egy-két tréfát is, a legtöbb tudós, akivel Stone tárgyalt, kedvezően fogadta a tervet. Egy hónap múlva Stone tanulmányi csoportját hivatalos kormánybizottsággá nevezték ki; melynek feladata a szennyeződés problémáinak tanulmányozása és javaslatok kidolgozása volt.

A bizottságot felvették a hadügyi tárca Előrehaladott Kutatási Tervezete jegyzékébe (ARPL) is, a hadügyminisztérium pénzügyi kerete terhére. Ebben az időben ez a szerv nagyarányú kémiai és fizikai beruházásokat valósított meg, mint az ionpermetek, a reverzáló kettőzés, a pi-mezon alaprétegek stb. kutatása – de növekvő érdeklődést tanúsított a biológiai problémák iránt is. Egy kutatócsoport az agyfunkció elektronikus ütemezésével foglalkozott (szebb kifejezés a gondolatszabályozásra); egy másik bioszinergiai tanulmányt dolgozott ki az ember és az emberi testbe beépített gépek lehetséges jövőbeli kombinációiról; egy harmadik az Ozma Tervezeteket, azaz a földön kívüli élet kutatásának 1961-64. évi eredményeit értékelte; egy negyedik olyan gép előzetes tervezésével foglalkozott, amely minden emberi funkciót elvégez és reprodukálja önmagát.

Mindezek a kutatási tervezetek erősen elméleti jellegűek voltak és tekintélyes tudósok közreműködésével folytak. A felvétel az ARPL keretébe rangot jelentett, és pénzalapot biztosított a későbbi megvalósítás és fejlesztés számára.

Így amikor Stone bizottsága beterjesztette az „Életformák Elemzési Jegyzőkönyvének” első tervezetét, amely részletezte bármilyen élő dolog vizsgálati módszereit, a hadügyminisztérium azonnal kiutalt 22 millió dollárt egy különleges, elszigetelt laboratórium építésére. (Ezt a meglehetősen nagy összeget azért látták indokoltnak, mert a tervezet alkalmazható volt más, már folyamatban levő vizsgálatokra is. 1965-ben a csírátlanítás és szennyezés egész kutatási területének igen nagy fontosságot tulajdonítottak. Például a NASA épített egy sugárbiztonsági berendezésekkel felszerelt Holdutas-Fogadó Állomást a Holdról visszatérő űrhajósok számára, akik esetleg az emberre ártalmas baktériumokat vagy vírusokat hozhatnak magukkal. Ezen az állomáson kellett a Holdról visszatérő úrhajósoknak három hétig vesztegzár alatt maradniuk a tökéletes fertőtlenítésig. Elsőrendű fontosságú volt az iparban a „tiszta helyiségek” megteremtése, ahol a por- és baktériumszennyezést a minimumra szorítják, valamint a „steril kamrák problémája”, melyet Bethesdában tanulmányoztak. Az aszeptikus környezetnek, az „életszigetek”-nek és a steril segédrendszereknek szemmel láthatóan igen nagy jelentőséget tulajdonítottak a jövőben, és a Stone számára kiutalt összeget jó befektetésnek tekintették mindezen területek szempontjából is.)

A pénz kiutalása után az építés gyorsan haladt. A Futótűz-laboratóriumot 1966-ban építették a nevadai Flatrockban. A tervezést a General Dynamics vállalat Elektromos Hajótervező Osztályának konstruktőreire bízták, miután ennek a vállalatnak nagy tapasztalata volt az atomtengeralattjárók lakóhelyiségeinek tervezésében, melyekben az emberek hosszú ideig élnek és dolgoznak.

A terv egy ötszintes, kúpos, föld alatti épület terve volt. Mindegyik szint kör alakú, középen a kábeleket; csővezetékeket és felvonókat tartalmazó kiszolgáló traktussal. Minden szint sterilebb volt a felette levőnél: az első szint nem volt steril, a második mérsékelten, a harmadik szigorúbban steril, és így tovább. Egyik szintről a másikra nem lehetett szabadon átjutnia a személyzetnek mind felfelé, mind lefelé karanténeljárásoknak kellett alávetnie magát.

A laboratórium elkészültével ki kellett választani a Futótűz-riadó személyzetét, azaz a tudósok azon csoportját, amely bármilyen új élő szervezetet tanulmányozni fog. Különböző mérlegelések után öt embert választottak ki, Jeremy Stone-t is beleértve. Ezt az öt embert felkészítették arra, hogy bármilyen biológiai vészhelyzet esetén azonnal mozgósítják őket.

Alig két évvel az elnökhöz írt levél után Stone nyugodt lehetett afelől, hogy „az ország felkészülten nézhet szembe bármely, ismeretlen biológiai közeggel”. Elégedett volt Washington gyors reagálásával és saját elgondolásainak gyors megvalósításával, bár baráti körben elismerte, hogy szinte túlságosan is könnyen ment a dolog, Washington szinte túl készségesen fogadta el terveit.

Stone nem ismerhette Washington gyors reagálásának okait és számos kormányszemélyiségnek e problémával kapcsolatos igen reális gondjait, mert erről semmit sem tudott addig, míg a „Szonda”-program kék katonai Sedanja el nem vitte az estélyéről.

– Ez a leggyorsabb gép, amelyet meg tudtunk szerezni, uram – mondta a tiszt.

Stone a képtelenség érzésével szállt be a teljesen üres Boeing 727-be.

– Az első osztályba is ülhet, ha úgy tetszik – mondta a tiszt halvány mosollyal. Azzal eltűnt. Helyette nem a légikisasszony jött, hanem egy merev tartású katonai csendőr, pisztollyal a derekán, s megállt az ajtónál, miközben a motorok halk sivítással beindultak. Stone hátradőlt, és olvasni kezdte a Szonda-dokumentációt. Izgalmas olvasmány volt; olyan gyorsan lapozott, hogy a csendőr azt hitte, csak rápillant az oldalakra. De Stone minden szót elolvasott.

A „Szonda”-program Thomas Sparks vezérőrnagynak, az Egészségügyi Szolgálat Vegyi és Biológiai Hadviselési Osztálya parancsnokának elgondolása volt. Sparks irányította a marylandi Fort Detrick, az indianai Harley és az utahi Dugway helységek létesítményeiben folyó kutatásokat. Stone egy-két alkalommal találkozott vele, és úgy emlékezett rá, mint jó modorú, szemüveges emberre. Nem olyan benyomást keltett, amilyet munkaköre alapján várni lehetett volna.

Olvasás közben Stone megtudta, hogy egy 1963-ban kötött szerződés szerint a kaliforniai Technológiai Intézet pasadenai Sugárhajtáskutató Laboratóriumát bízták meg a Szondaprogram munkálataival. A program célja a „közeli űrben”, illetőleg a Föld felső légkörében található mindennemű élő organizmus begyűjtése. Formailag katonai tervezet, de a NASA finanszírozta, melyet mindenki polgári intézménynek ismert. A valóságban a NASA erősen katonai érdekeltségű kormányszerv, és szerződéses munkáinak 3%-át 1963-ban titkosnak minősítették.

Elméletben a Sugárhajtáskutató Laboratóriumnak a vizsgálandó organizmusok és por begyűjtésére szolgáló műholdat kellett terveznie. Ez tisztán tudományos, szinte csak a tudományos kíváncsiságot kielégítő tervezetnek tűnt, és a tervezeten dolgozó összes tudós is így fogta fel.

Az igazi cél azonban egészen más volt.

A Szonda-program valódi célja az élet olyan új formáinak felkutatása, melyek a Fort Detrickben folyó munka során felhasználhatók lehetnek. Ez a munka pedig tulajdonképpen új biológiai fegyverek kutatása.

Detrick gyorsan bővülő létesítmény Marylandben, amely vegyi és biológiai fegyverek kutatásával foglalkozik. 1300 hektár területen fekszik, és 100 millió dollárra becsült fizikai intézetével az Egyesült Államok egyik legnagyobb kutatóintézetének számít. Kutatási eredményeinek csak 15%-át közlik nyilvános tudományos folyóiratokban. A többit titkosan kezelik, mint Harley és Dugway kutatási jelentéseit is. Harley főleg vírusokkal foglalkozó, szigorúan titkos intézet. Az elmúlt tíz év alatt jó néhány új vírust tenyésztettek itt ki, a hasmenést okozó Carrie Nation kódjelű változattól a vitustáncot és halált előidéző Arnold kódjelű változatig. Az utahi Dugway Kísérleti Állomás nagyobb, mint Rhode Island állam, és elsősorban a Tabun, a Sklar, a Kuff-11 és más mérgesgázok kipróbálására szolgál.

Stone tudta, hogy kevés amerikainak van fogalma az Egyesült Államokban folyó vegyi és biológiai hadviselési kutatások méreteiről. A kormány több mint félmilliárd dollárt fordít erre évente, és az összeg nagy részét olyan tudományos központokkal szerződte le, mint a John Hopkins, a Pennsylvania és a Chicagói Egyetemek, melyekben a fegyverrendszerek kidolgozására vonatkozó kutatási szerződések, homályos megnevezések alatt futottak. Néha természetesen a megnevezések nem is nagyon homályosak, például a John Hopkins Egyetem kutatási programja így szólt: „Ismert és potenciális sérülések és betegségek, potenciális biológiai hadviselés okozta betegségek, bizonyos toxoidok és oltóanyagok kémiai és immunológiai reakciói tanulmányozása és kiértékelése.”

Az utóbbi nyolc évben a John Hopkins Egyetem eredményei közül semmit sem hoztak nyilvánosságra. Más egyetemek – például a chicagói vagy az UCLA eredményeit néha nyilvánosságra hozták, de ezt a katonai körök „kísérleti léggömb”-nek szánták, a folyamatban levő kutatások példáiként, a külföldi megfigyelők megfélemlítésére. Klasszikus példa erre Tendron és öt más szerző cikke. Ez a cikk egy meg nem nevezett mérgező anyagról szólt, amely a bőrön keresztül felszívódva egy percnél rövidebb idő alatt megöli az embert, s azt a kommentárt fűzték hozzá, hogy ez viszonylag szerény eredmény az utóbbi években kifejlesztett más mérgekhez viszonyítva.

Azt hihetné az ember, hogy ennyi pénz és munka befektetése után állandóan újabb és hatékonyabb vegyi és biológiai-fegyvereket dolgoztak ki. De 1961 és 1965 között ez nem így volt, és a szenátus Felkészültségi Albizottsága 1961-ben megállapította, hogy „a hagyományos kutatás korántsem kielégítő” és hogy „új kutatási módokat és megoldásokat” kell feltárni ezen a területen.

Pontosan ezt a célt kívánta elérni Thomas Sparks vezérőrnagy a „Szonda”-programmal. A program keretében 17 műholdat kellett Föld körüli pályára fellőni az ott található élő szervezetek begyűjtésére és lehozására.

Stone elolvasta az összesített beszámolót az eddigi felbocsátásokról.

A Szonda I. arany bevonatú, kúp alakú, teljesen felszerelve 37 lb súlyú műhold, melyet 1966. március 12-én lőttek fel a kaliforniai Purisimában levő Vandenberg légierő-támaszpontról. Vandenberg nyugat-keleti keringési pályák beállítására szolgált, Cape Kennedyn viszont kelet-nyugati pályákon keringő objektumokat bocsátottak fel. Vandenbergben ezenkívül a titkosság jobban biztosítható volt, mint Cape Kennedyn.

A Szonda I. hat napig keringett. A Georgia állambeli Athens közelében ért földet, mocsaras területen; sajnos, csak ismert földi mikroorganizmusokat tartalmazott.

A Szonda II. műszaki hiba következtében a légkörbe való visszatérésekor elégett. A Szonda III is elégett, noha új típusú műanyag- és wolfram bevonatú hővédő pajzzsal szerelték fel.

A Szonda IV-et és V-öt épségben megtalálták az Indiai-óceánban, illetve az Appalache-hegység lábánál, de egyik sem tartalmazott merőben új organizmusokat, csupán ártalmatlan S. Albus-változatokat, melyek az emberi bőr közönséges szennyezői. Ezeknek a sikertelességeknek a láttán felbocsátás előtt hatékonyabb csírátlanítási eljárásokat alkalmaztak.

A korábbi kísérletekből leszűrt tapasztalatok alapján tökéletesített Szonda VI-ot 1967 újév napján bocsátották fel. Nagy reményeket fűztek ehhez a műholdhoz, amely tizenegy nappal később Indiában, Bombay közelében ért földet. A franciaországi Evreux-ben, Párizstól nem messze állomásozó 34-es ejtőernyősöket küldték ki teljes titokban a szonda elhozatalára. A 34-esek minden űrobjektum fellövésekor riadókészültségben voltak a „Kotrás Hadművelet” értelmében, melyet először a Merkur- és a Gemini-szondák védelmére dolgoztak ki arra az eshetőségre, ha valamelyik szonda a Szovjetunióban vagy valamelyik szocialista országban érne földet. Az 1960-as évek első felében főleg a „Kotrás Hadművelet”-re tartották ezt az egyedüli ejtőernyős hadosztályt Nyugat-Európában.

A Szonda VI-ot különösebb esemény nélkül elhozták. Ebben egy előzőleg ismeretlen, coccobacillus alakú, gram-negatív, koaguláze és triokináze-pozitív egysejtű organizmust találtak, amely azonban jóindulatúnak bizonyult minden élőlénnyel szemben, kivéve a nőstény kiscsirkéket, melyeknél négynapos, enyhe lefolyású megbetegedést idézett elő.

Fort Detrickben már nem nagyon remélték, hogy a Szonda-program segítségével sikerülni fog valamilyen patogén organizmust lehozni az űrből. Ennek ellenére a VI. után felbocsátották a Szonda VII-et is. A felbocsátás pontos időpontja titkos volt ugyan, de feltehetően 1967. február 5. lehetett. A Szonda VII. azonnal rátért a pályájára, melynek apogeuma 317 mérföld, perigeuma 224 mérföld volt. Két és fél napig keringett, ekkor ismeretlen okokból – letért pályájáról, ezért elhatározták, hogy rádióparanccsal lehozzák. A várt leszállási hely egy sivatagos terület volt Arizona északkeleti részén.

Félúton abba kellett hagynia az olvasást, mert egy tiszt telefonkészüléket hozott a helyébe, azután tiszteletteljesen hátrább lépett, amíg ő beszélt.

– Tessék – mondta Stone kissé zavartan. Nem szokott hozzá, hogy repülőgépről telefonáljon.

– Itt Marcus tábornok – mondta egy fáradt hang. Stone nem ismerte Marcus tábornokot.

– Csak tájékoztatni szeretném arról, hogy a bizottság minden tagját behívtuk, Kirke professzor kivételével.

– Vele mi történt?

– Kirke professzor kórházban van – felelte Marcus tábornok. – További részletekről a leszállásnál értesül.

A beszélgetés véget ért. Stone visszaadta a telefonkészüléket a tisztnek. Egy-két percig azon töprengett, vajon a bizottság tagjai hogyan reagáltak, amikor kihúzták őket az ágyból.

Leavitt természetesen gyorsan reagált. Leavitt klinikai mikrobiológus, gazdag tapasztalatokat szerzett a fertőző betegségek kutatásában, elég járványt látott már ahhoz, hogy tisztában legyen a gyors cselekvés fontosságával. Ezenkívül született pesszimista, és pesszimizmusa sohasem hagyja el. (Maga mesélte el egyszer, hogy az esküvőjén csak arra tudott gondolni, mennyi tartásdíjat kell majd fizetnie az asszonynak.) Ingerlékeny, házsártos, komor, testes ember; szomorú szemei mintha mindig is kietlen, nyomorúságos jövőbe néznének, de elmélyedő, dús fantáziájú is, aki nem fél merészen gondolkodni.

Itt van azután Burton, a houstoni patológus. Stone sohasem kedvelte, bár elismerte tudományos talentumát. Burton és Stone két ellentétes típus. Stone módszeres, fegyelmezett és magabiztos, Burton bizonytalan, impulzív, ideges, ingerlékeny és szeszélyes. Kollégái maguk közt bumfordinak nevezték, nemcsak azért, mert gyakran megbotlott kioldódó cipőzsinórjában, vagy lógó nadrágja hajtókájában, hanem azért is, mert különös tehetséggel botladozott egyik fontos felfedezésből a másikba.

Kirke, a Yale Egyetem antropológusa tehát valószínűleg nem tud eljönni. Ha igaz, nagyon hiányozni fog ez a rosszul tájékozott, hiú, de – mintegy véletlenül – páratlan logikai készséggel megáldott ember, aki a mindenkori probléma lényeges tényezőit azonnal megragadta és tévedhetetlenül vitte a keresett megoldás irányába. Bár a csekk-könyvét képtelen volt egyensúlyban tartani, matematikusok mégis gyakran kérték a segítségét igen elvont problémák megoldásához.

Stone tudta, hogy ez a fajta koponya hiányozni fog neki. Az ötödik nyilván nem jelent semmi segítséget. Stone bosszúsan gondolt Mark Hallra. Hall a csoport kompromisszumos jelöltje volt. Stone inkább anyagcsere-betegségekben jártas orvost választott volna, és csak nagyon vonakodva fogadta el helyette ezt a sebészt. A hadügyminisztérium és az atomenergia-bizottság nagy nyomást fejtett ki Hall mellett, végül Stone és a többiek is engedtek. Stone nem nagyon ismerte Hallt; most azon töprengett, vajon mit szólt Hall, amikor riasztották. Stone nem tudhatta, hogy a csoport tagjait milyen nagy késedelemmel értesítették. Nem tudta például, hogy Burtont, a patológust reggel öt órakor, Peter Leavitt mikrobiológust pedig reggel hat órakor hívták be, amikor a kórházba érkezett.

És Hallnak csak hét óra öt perckor szóltak.

Mint Mark Hall később elmondta, „borzasztó élmény volt. Egy pillanat alatt a legismerősebb világból a legismeretlenebbe dobtak”. Hat negyvenötkor Hall a 7-es műtő melletti mosdóban éppen bemosakodott aznapi első műtétjéhez. A sokéves napi rutin közepén tartott, vidáman tréfálkozott a bennlakó sebésszel, akivel együtt mosakodott be.

Amikor elkészült, maga elé tartott kézzel bement a műtőbe; a műtős nővér törülközőt nyújtott neki. Egy másik kórházi sebész a beteget készítette elő a műtéthez, jódozta a műtéti területet. Jelen volt még egy nővér is. Mindnyájan üdvözölték egymást.

A kórházban Hallt gyors, temperamentumos és kiszámíthatatlan sebésznek ismerték. Majdnem kétszer olyan gyorsan operált, mint más sebészek. Ha minden simán ment, nevetett és tréfálkozott munka közben, ugratta az asszisztenseket, a nővéreket, az altató orvost. De ha rosszul, lassan és nehezen mentek a dolgok, mogorva és dühös lett.

Mint a legtöbb sebész, ragaszkodott a rutinhoz. Mindent meghatározott rendben, meghatározott módon kellett végezni. Ha nem így történt, ingerült lett.

Minthogy a többiek a műtőben tudták ezt, szemrehányón néztek Leavittre, amikor megjelent a műtő erkélyén. Leavitt az erkélyt a műtővel összekötő hangosbeszélőn leszólt:

– Halló, Mark.

Hall éppen zöld steril kendőkkel takarta be a beteget, csak a műtéti területet hagyta szabadon a hasán. Meglepetten nézett fel:

– Halló, Peter – mondta.

– Sajnálom, hogy zavarlak – mondta Leavitt –, de szükségállapot van.

– Az várhat – mondta Hall –, éppen műtétbe kezdek.

Kérte a szikét. A beteg hasán kezdte kitapintani a metszés vonalát.

– Nem várhat – mondta Leavitt.

Hall megállt, letette a kést és felnézett. Hosszú csend következett.

– Hogyhogy nem várhat?

Leavitt nyugodt maradt:

– Abba kell hagynod a munkát. Szükségállapot van.

– Nézd, Peter. Itt van a beteg. El van altatva. Kész a műtétre. Nem hagyhatom itt.

– Kelly átveszi.

Kelly az egyik kórházi sebész volt.

– Kelly?

– Már mosakszik – mondta Leavitt. – Minden el van intézve. Harminc másodperc múlva az öltözőben várlak.

És már ott sem volt.

Hall a jelenlevőkre bámult. Senki sem mozdult, senki sem szólt. Egy pillanattal később Hall lehúzta a kesztyűjét, és káromkodva kirobogott a műtőből.

Hall a Futótűz-tervezettel való kapcsolatát nem vette komolyan. 1966-ban Leavitt, a kórház bakteriológiai osztályának vezetője fordult hozzá, és vázlatosan elmagyarázta neki a tervezet célját. Hall az egészet mulatságosnak találta, és beleegyezett, hogy csatlakozik a bizottsághoz, ha szolgálataira egyáltalán szükség lesz valaha; biztosra vette, hogy soha nem lesz semmi belőle.

Leavitt felajánlotta, rendszeresen átadja neki a Futótűz-tervezet dokumentumait, hogy lépést tartson a fejleményekkel. Eleinte. Hall udvariasan át is vette az iratokat, de hamarosan kiderült, hogy annyi fáradságot már nem vett magának, hogy el is olvassa, így Leavitt felhagyott az erőlködéssel. Hall, aki nem szerette, ha tele van az asztala iratokkal, ezt egyáltalán nem bánta.

Egy éve Leavitt megkérdezte tőle, nem érdekli-e az az ügy amelyhez csatlakozott, és amely idővel komollyá válhat. Hall azt felelte, hogy nem.

Most, az orvosi öltözőben, Hall megbánta a szavait. A kis szoba négy falát beépített szekrények borították, ablaka nem volt. A szoba közepén nagy kávéfőző masina állt, mellette egy csomó papírpohár. Leavitt kávét töltött magának, ünnepélyes bulldog-arca gyászos kifejezést öltött:

– Ez aligha lesz jó kávé – mondta –, kórházakban sehol sincs jó kávé. Siess, öltözz át.

– Megmondanád előbb, hogy miért? – kezdte Hall.

– Meg, meg – felelte Leavitt. – Öltözz, kint vár a kocsi. Talán már túl késő is.

Nyers, drámai beszédmodora mindig is bántotta Hall fülét. Leavitt hangosan szürcsölte a kávét:

– Ahogy sejtettem – mondta. – Hogy bírjátok ezt? Siess, kérlek.

Hall kinyitotta a szekrényét, az ajtajának támaszkodott, és lehúzta cipőjéről a fekete műanyag kalucsnit, amelyet a műtőben hordott a sztatikus áramok ellen.

– Biztosan azt fogod mondani, hogy ennek valami köze van ahhoz az átkozott tervezethez.

– Pontosan így van – mondta Leavitt. – Most próbálj meg sietni. A kocsi vár, hogy a repülőtérre vigyen bennünket, és most van a reggeli csúcsforgalom.

Hall gyorsan átöltözött; agya pillanatnyilag kábult volt. Valahogy sohasem hitte, hogy ez lehetséges. Felöltözött, és Leavitt-tel együtt kiment a kórház kapuján. Kint, a napfényben, a járda szélén állt egy olajzöld katonai Sedan, villogó lámpákkal. Es ő hirtelen rájött a borzalmas igazságra, hogy Leavitt nem tréfált, hogy senki sem tréfált, és valami rettenetes rémálom vált valósággá.

Peter Leavitt dühös volt Hallra. Általában Leavitt nem szerette a gyakorló orvosokat. Bár neki is orvosi diplomája volt, sohasem praktizált, hanem idejét a kutatásnak szentelte. A klinikai mikrobiológia és járványtan érdekelte, szűkebb területe pedig a parazitológia volt. Az egész világon folytatott parazitológiai kutatást; ő fedezte fel munkája során a Taénia renzi brazíliai szalagférget, melyet 1953-ban egy cikkben ismertetett. Ahogy korosodott; abbahagyta az utazást. – A közegészségügy – mondogatta – fiataloknak való; ha az ember már ötödször kapott bél-ámőbiázist, ideje, hogy abbahagyja. – Leavitt 1955-ben Rhodesiában kapta meg ezt a betegséget ötödször. Három hónapig nagyon beteg volt, negyven fontot fogyott. Ezután felmondta közegészségügyi hivatali állását. Felajánlották neki a kórház mikrobiológiai osztályának vezetését, amit el is fogadott azzal a kikötéssel, hogy ideje jó részét kutatással töltheti.

A kórházban kiváló klinikai bakteriológusnak ismerték, de igazi érdeklődési területe a parazitológia maradt. 1955-től 1964-ig több remek Ascaris és Necator metabólia-tanulmányt tett közé, melyeket a többi kutató igen nagyra értékelt.

Leavitt hírneve magától értetődővé tette beválasztását a Futótűz-bizottságba, és általa kérték fel Hallt a csatlakozásra. Leavitt ismerte Hall beválasztásának okait, Hall maga nem.

Amikor Leavitt felkérte a csatlakozásra, Hall tudni akarta, hogy miért őt kérik fel:

– Én csak egyszerű sebész vagyok.

– Igen – felelte Leavitt, de ismered az elektroliteket.

– Úgy?

– Ez fontos lehet. Vérkémia, pH-értékek, acidosis, alkalosis, mindez döntő lehet, ha eljön az ideje.

– De hiszen rengeteg elektrolízis-szakember van – felelte Hall. – És sokan közülük jobbak, mint én.

– Igen – bólintott Leavitt –, de mind nős.

– No és?

– Szükségünk van egy nőtlen emberre.

– Miért?

– A csoport egyik tagjának nőtlennek kell lennie.

– Ostobaság – mondta Hall.

– Lehet – felelte Leavitt. – De talán mégsem.

Kiléptek a kórházból, és a katonai kocsihoz mentek. Egy fiatal tiszt várt rájuk, tisztelgett, mikor odaértek.

– Doktor Hall?

– Igen.

– Láthatnám az igazolólapját?

Hall átadta a kis műanyagkártyát a fényképével, melyet több mint egy éve hordott a zsebében. Elég különös kártya volt, csak a neve, a fényképe és hüvelykujjlenyomata volt rajta, semmi egyéb. Semmi, ami jelezte volna, hogy hivatalos igazolvány.

A tiszt rápillantott, majd Hallra, majd ismét a kártyára, azután visszaadta.

– Rendben van, uram.

Kinyitotta a kocsi hátsó ajtaját. Hall beszállt, utána Leavitt is, aki kezével árnyékolta szemét a kocsi tetején villogó vörös fénytől. Hall ezt észrevette:

– Valami baj van?

– Semmi, csak sosem szerettem a villogó fényt. A háborúra emlékeztet, amikor mentőkocsit vezettem. – Leavitt hátradőlt, a kocsi elindult. – Amint a repülőtérre érünk, kapsz egy iratcsomót, amit az úton el kell olvasnod.

– Milyen úton?

– Egy F-104-re szállunk fel – mondta Leavitt.

– Hová megyünk?

– Nevadába. Igyekezz elolvasni az úton az iratokat. Ha megérkeztünk, erre már nem lesz idő.

– És a bizottság többi tagja? Leavitt az órájára nézett:

– Kirke vakbélgyulladással kórházban fekszik. A többiek már megkezdték a munkát. E pillanatban egy helikopterben vannak Piedmont felett, Arizonában.

– Soha hírét sem hallottam.

– Más sem – mondta Leavitt. Eddig.

6. Piedmont

Ugyanaznap reggel 9.59-kor egy K-4-es sugárhajtású helikopter szállt fel a vandenbergi MSH-9 – szigorúan titkos hangár – betonpadlójáról, és keletre, Arizona felé tartott.

Manchek őrnagy rendelte el a hangárból való felszállást, nehogy a ruhák feltűnést keltsenek, ugyanis a pilóta és a két tudós felfújható műanyagruhát viseltek, amelyben úgy festettek, mint kövér marslakók, vagy – a hangár egyik karbantartó szerelője szerint – mint farsangi léggömbök.

Amint a helikopter felszállt a tiszta reggeli égbe, a két utas egymásra nézett. Egyikük Jeremy Stone, a másik Charles Burton volt. Mindketten néhány órája érkeztek Vandenbergbe – Stone Stanfordból, Burton a houstoni Baylor Egyetemről.

Burton 54 éves patológus, a Baylor Orvosi Egyetem professzora és a NASA houstoni űrhajózási Központja tudományos tanácsadója volt. Korábban a bethesdai Országos Intézetek kutatójaként a baktériumoknak az emberi szövetekre gyakorolt hatásaival foglalkozott.

A tudományos fejlődés egyik furcsasága, hogy ez a fontos terület jóformán érintetlen volt, amikor Burton megkezdte kutatásait. Bár Henle hipotézise, azaz 1840 óta köztudott volt, hogy a baktériumok betegségeket okoznak, a XX. század közepéig még semmit sem tudtak arról, hogy miért és hogyan teszik ezt. A kórokozás mechanizmusa ismeretlen maradt.

Burton, mint sokan mások is abban az időben, a tüdőgyulladást okozó diplococcus pneumoniae vizsgálatával kezdte munkáját. Az érdeklődés a pneumococcus iránt nagy volt, míg a 40-es években fel nem tűnt a penicillin; ezután az érdeklődés és a kutatásra fordított pénz is elapadt. Burton ekkor áttért a bőrkiütéseket és fekélyeket okozó staphylococcus aureus tanulmányozására. Kollégái kinevették, mikor ebbe a munkába fogott, mert a staphylococcus ugyanolyan érzékenyen reagált a penicillinre, mint a pneumococcus, és nem hitték, hogy Burton elég pénzt fog tudni szerezni munkája folytatásához.

Igazuk is lett, öt évig. A pénz gyéren csörgedezett, és Burtonnek gyakran kellett alapítványokhoz és jótékony emberbarátokhoz fordulnia. De kitartott, türelmesen kutatta a baktérium-sejtfal azon rétegeit, melyek reakciót idéznek elő a gazdaszövetben, és része volt a baktériumok által termelt fél tucat toxin felfedezésében, melyek rombolják a szöveteket, terjesztik a fertőzést és pusztítják a vörös vérsejteket.

Azután az 1950-es években hirtelen megjelentek a penicillinnel szemben ellenálló staphylococcus-törzsek. Ezek az új törzsek életerősek voltak, és furcsa, gyakran agytályog által előidézett haláleseteket okoztak. Burton munkája egyik napról a másikra nagy jelentőségűvé vált; a laboratóriumok tucatjai tértek át az országban a staphylococcus tanulmányozására; ez volt most a „forró terület”. A Burton kutatásaira kiutalt összeg évi 6000 dollárról 300 000 dollárra ugrott. Röviddel ezután kinevezték a patológia professzorává.

Visszatekintve, Burton nem volt túlságosan büszke az eredményeire; tudta, szerencse dolga, hogy az ember a megfelelő helyen van, és a megfelelő munkát végzi éppen, amikor eljön az ideje.

Most azon tűnődött, mit fog hozni ez a helikopter-utazás. A vele szemben ülő Jeremy Stone igyekezett leplezni, hogy viszolyog Burton külsejétől. A műanyagruha alatt Burton piszkos, kockás sportinget viselt, melynek bal felső zsebén folt éktelenkedett; a nadrágja gyűrött és rojtos, a haja is rendetlen, fésületlen.

Stone kinézett az ablakon, igyekezett másra gondolni:

– Ötven ember halt meg a Szonda VII. leszállása után nyolc órával – mondta a fejét csóválva. – A kérdés az, hogyan terjed a kór.

– Valószínűleg a levegő útján – mondta Burton.

– Igen, feltehetően.

– Úgy látszik, mindenki a város közvetlen közelében halt meg – mondta Burton. – Vannak jelentések távolabbi halálesetekről is?

Stone a fejét rázta:

– Megbíztam a katonákat, hogy járjanak utána. Most kutatják. Országúti járőrökkel. Eddig még nem találtak külső haláleseteket.

– A szél?

– Ebben szerencsénk van. – mondta Stone. – Tegnap este elég erős, kilencmérföldes óránkénti sebességű déli szél volt, de éjfél körül elállt. Azt mondják, hogy ez elég szokatlan itt, ebben az évszakban.

– Számunkra mindenesetre szerencsés dolog.

– Igen – bólintott Stone. – És az is szerencse, hogy közel száztizenkét mérföld sugarú körben nincs nagyobb lakott hely. Ezen túl természetesen ott van északra Las Vegas, nyugatra San Bernardino, keletre Phoenix. Csúnya dolog kerekedne, ha a kórokozók akármelyikbe is eljutnának.

– De míg nincs szél, van időnk.

– Talán – mondta Stone.

A következő félórában a két ember a terjedés problémáját tárgyalta a vandenbergi számítógépi részleg által az éj folyamán készített térképek alapján. Ezek a számítógépi térképek a földrajzi tényezők igen bonyolult elemzési eredményei alapján készültek, ez esetben az Egyesült Államok délnyugati részére vonatkozóan, az uralkodó szélirányok és a népesség figyelembevételével.

Megjegyzés a számítógépi kidolgozású térképhez:

e három térkép a fázisonkénti számítógépi térképezés példája. Az első viszonylag szabványos térkép, a számítógépi koordináták feltüntetésével a lakott helyek és más fontos területek körül.

A második térkép:

A szél- és a népesség-faktor súlyozását ábrázolja, ezért torzult.

A harmadik térkép:

a szél és a népesség hatásainak számítógépi kivetítése egy specifikus „forgatókönyv” szerint.

E számítógépi térképek egyike sem tartozik a Futótűz-tervezethez.

Hasonlók ugyan, de ezek a vegyi és biológiai hadviselés forgatókönyve szerinti térképek, és nem vonatkoznak közvetlenül a Futótűz-tervezetre.

(A General Autonomics Corporation szívességéből)

Ezután arra terelődött a szó, milyen gyorsan következett be a halál. Mindketten meghallgatták a terepjáróról felvett hangszalagot, és egyetértettek abban, hogy látszólag mindenki egészen hirtelen halt meg Piedmontban.

– Még ha borotvával vágják is át valakinek a torkát, akkor sem következik be a halál ilyen hirtelen – mondta Burton.

– Mindkét carotis és jugularis artéria átvágása esetén 10-40 másodperc telik el az eszméletlenségig, és majdnem egy perc a halál beálltáig.

– Piedmontban a jelek szerint a halál egy-két másodperc alatt következett be.

Burton vállat vont:

– Trauma – vetette fel. – Egy ütés a fejre. – Igen. Vagy ideggáz.

– Könnyen lehetséges.

Ez lesz, vagy valami hasonló – mondta Stone. – Valamilyen enzimbénító esetében; mint az arzén vagy a sztrichnin, 15-30 másodperc vagy még hosszabb idő telik el a halál beálltáig. Viszont egy közeg, amely az idegpályákat, az ideg-izomkapcsolatot bénítja, vagy egy bőrméreg igen gyors, akár azonnali hatású is lehet.

– Ha gyorsan ható gáz volt – jegyezte meg Burton –, akkor a diffúzivitása a tüdőn keresztül igen gyors lehetett…

– Vagy a bőrön át is – mondta Stone. – Ugyanígy a nyálkahártyákon vagy bármely porózus felületen át.

Burton megtapintotta öltözéke műanyagát:

– Ha ez a gáz ilyen diffúzív…

Stone elmosolyodott:

– Ezt hamarosan megtudjuk.

A helikopter pilótája megszólalt a hangosbeszélőn:

– Közeledünk Piedmonthoz, uraim! Kérek utasítást!

Stone válaszolt:

– Tegyen egy kört. Nézzük meg előbb.

A helikopter szűk kört írt le. A két ember lenézett, és meg-látta lenn a várost. Az éj folyamán megszállták a keselyük, és sűrű rajokban ellepték a holttesteket.

– Ettől tartottam – mondta Stone.

– Terjeszthetik a fertőzést – mondta Burton. – Megeszik a fertőzött emberek húsát, és széthurcolják a kórokozókat.

Stone bólintott, miközben kibámult az ablakon:

– Mit tegyünk?

– Elgázosítjuk őket – mondta Stone. Átszólt a pilótának a hangosbeszélőn: – Itt vannak a tartályok?

– Igen, uram.

– Írjon le még egy kört, és szórja be a várost.

– Igen, uram.

A helikopter megbillent. Pillanatok alatt mindent elborított a halványkék gázfelhő, a földet sem látták.

– Mi ez?

– Klorazin – mondta Stone. – A madarak anyagcseréjére kis koncentrációban is igen hatásos. A madarak anyagcseréje igen gyors. Vannak olyanok, melyek jóformán csak tollból és izomból állnak. A szívverésük általában 120 körül van, és sok fajta többet eszik naponta a saját súlyánál.

– A gáz bontó?

– Igen. Gyorsan elbánik velük.

A helikopter felemelkedett, azután egy helyben lebegett. A gáz lassan eloszlott, az enyhe szél dél felé vitte. Hamarosan ismét meglátták a földet. Sok száz madár hevert odalent, néhány még görcsösen verdesett a szárnyával, de a legtöbb már kimúlt.

Stone összehúzott szemmel figyelt. Valahol tudat alatt érezte, hogy valamit elfelejtett vagy nem vett számításba. Valamilyen tényt, egy döntő fontosságú tényezőt, melyet a madarak szolgáltattak, és melyet nem szabad figyelmen kívül hagynia.

A pilóta megszólalt a hangosbeszélőn:

– Parancsot kérek, uram.

– Menjen a főutca közepéig – mondta Stone –, és eressze le a kötélhágcsót. Maradjon húsz lábnyira a föld felett. Nem száll le. Világos?

– Igen, uram.

– Ha lemásztunk, emelkedjen fel ötszáz láb magasságba.

– Igen, uram.

– És ha bármi történne velünk…

– Egyenesen a Futótűz-bázisra repülök – mondta a pilóta szárazon.

– Helyes.

A pilóta tudta, hogy mit mond. A légierő legmagasabb fizetési skálája szerinti alapfizetést kapta, ezenkívül veszélyességi pótlékot, nem-háborús különleges szolgálati pótlékot, ellenséges terület feletti küldetési pótlékot és repülési idő prémiumot is. A mai napért több mint ezer dollárt fog kapni, és a családja még tízezer dollár életbiztosítást, ha nem tér vissza.

A pénzt persze nem ingyen adják. A pilóta azt a parancsot kapta, hogy ha bármi történnék Burtonnel és Stone-nal a földön, repüljön egyenesen a Futótűz-bázisra, és lebegjen harminc láb magasságban a föld felett, amíg a Futótűz-bizottság el nem dönti, hogy milyen módon égeti el a helikoptert a levegőben, vele együtt.

A kockázatért kapta a pénzt. A feladatot önként vállalta. És tudta, hogy felette, húszezer láb magasságban, a légierő egy levegő-levegő rakétákkal felszerelt lökhajtásosa köröz, melynek le kell őt lőnie, ha az utolsó pillanatban idegei felmondanák a szolgálatot, és nem repülne egyenesen a Futótűz-bázisra.

– Fogódzkodjanak meg, uraim – mondta a pilóta.

A helikopter a város főutcája fölé manőverezett, és a levegőben lebegett. Csörrenő hang: a kötélhágcsó letekeredett: Stone felállt, feltette a sisakját, bekattintotta a zárat, és felfújta öltözékét. A hátán levő kis oxigénpalack kétórai munkához elég.

Megvárta, míg Burton is lezárta öltözékét, azután kinyitotta a csapóajtót és lenézett. A helikopter nagy porfelhőt kavart.

Stone bekapcsolta a rádiókészülékét.

– Minden-rendben?

– Minden rendben.

Kezdett, lemászni a hágcsón. Burton várt egy percig, majd követte. Semmit sem látott a kavargó porban, míg végül érezte, hogy a cipője földet ér. Elengedte a hágcsót, körülnézett. Alig tudta kivenni Stone öltözékének halvány körvonalát a sűrű porban.

A hágcsó eltűnt, a helikopter a magasba emelkedett. A por leszállt. Most már láttak.

– Menjünk – mondta Stone.

Nehézkesen mozogva elindultak Piedmont főutcáján.

7. „Egy rendkívüli folyamat”

Alig 12 órával azután, hogy Piedmontban bekövetkezett az ember első érintkezése az Androméda-törzzsel, Burton és Stone már a városba érkezett. Hetekkel később, az elemző üléseken mindketten élénken emlékeztek erre a jelenetre, és részletesen leírták.

– A reggeli nap még alacsonyan állt az égen; hideg, borús idő volt, és a vékony, fagyott hóréteggel borított talajon hosszú árnyékot vetettek. Ahol álltak, végigláthatták lefelé és felfelé az utca szürke, kopott faépületeit, de amit legelőször érzékeltek, az a csend volt. Az üres házak közt fütyörésző enyhe szél hangjától eltekintve halotti csend uralkodott. Mindenütt holttestek hevertek, egymáson és hanyatt a földön, a meglepetés megmerevedett testtartásában.

De hang nem hallatszott, sem megnyugtató motorberregés, sem kutyaugatás, sem gyermekzsivaj.

Csend.

A két ember egymásra nézett. Kínosan érezték, hogy mennyi tennivaló van még. Valamilyen katasztrófa sújtotta ezt a várost, és nekik fel kell tárniuk mindent, amit csak lehet. De gyakorlatilag nem volt semmi támpontjuk, semmi, amiből kiindulhattak volna.

Valójában csak két dolgot tudtak. Először azt, hogy a szerencsétlenség a Szonda VII leszállásával kezdődött. Másodszor pedig, hogy a halál elképesztő gyorsasággal érte utol a város lakóit. Ha a kór a Műholdról jött, akkor példa nélkül áll az orvostudomány történetében.

Hosszú ideig nem szóltak semmit, csak álltak az utcán és néztek körös-körül, miközben a szél túlméretezett öltözéküket cibálta. Végül Stone megszólalt:

– Miért vannak mind kint, az utcán? Ha a vész éjjel ért ide, az emberek többségének a házakban kellett lennie.

– Ráadásul a legtöbben pizsamában vannak – mondta Burton. – Tegnap éjjel hideg volt. Az ember azt gondolná, hogy felvesznek egy kiskabátot vagy egy esőköpenyt, valami meleg holmit.

– Talán siettek.

– Miért? – kérdezte Burton.

– Hogy lássanak valamit – mondta Stone tétova vállrándítássál.

Burton az első holttest fölé hajolt, amely útjukba akadt.

– Különös – mondta. – Nézze, hogy a mellére szorítja ez az ember a kezét. És még jó néhányan ugyanezt teszik.

Stone is látta, hogy sok holttest keze nyitottan, vagy ökölbe szorítottan a mellén van.

– De úgy látszik, nem voltak fájdalmaik – mondta Stone.

– Az arcuk teljesen kisimult, békés.

– Inkább mintha csodálkoznának – bólintott Burton. – Ezek az emberek úgy néznek ki, mint akiket jártukban terítettek le. De a mellüket fogják.

– Koszorúér? – kérdezte Stone.

– Nem hiszem. Az fájdalmas, az arcuknak el kellett volna torzulnia. Tüdőembóliánál ugyanúgy.

– Ha elég gyorsan történt, talán nem volt erre idő.

– Talán. De az a benyomásom, hogy ezek az emberek fájdalom nélkül haltak meg. Ami azt jelenti, hogy azért fogják a mellüket, mert…

– Nem kaptak levegőt – mondta Stone.

Burton bólintott:

– Lehetséges, hogy fulladás. Gyors, fájdalommentes, majdnem azonnali fulladás. Bár kétlem. Ha valaki nem kap levegőt, először is meglazítja a ruháját, főleg a nyaknál és a mellén. Nézze meg azt az embert ott, nyakkendő is van rajta, és hozzá sem nyúlt. Vagy azt a nőt, a szorosan begombolt gallérban.

Burton magához tért első megrendüléséből. Az agya kitisztult. Az utca közepén álló terepjáróhoz mentek, melynek lámpái még halványan égtek. Stone benyúlt a kocsiba, hogy eloltsa. Hátratolta a kormánykerékről a vezető merev testét. A katona bekecse felső zsebén ott állt a neve: Shawn.

A kocsiban hátul ülő ember egy Crane nevű közlegény volt. Mindketten a hullamerevség állapotában. Stone a kocsi hátsó részében levő berendezés felé biccentett:

– Vajon ez még működik?

– Azt hiszem, igen – mondta Burton.

– Akkor keressük meg a műholdat. Ez az első dolgunk. Azután majd gondolkozhatunk…

Elhallgatott, Shawn arcát nézte; halála pillanatában nyilvánvalóan a kormánykeréknek vágódott, amely hosszú, ív alakú sebet vágott az arcán, eltörte az orrcsontját és felszakította a bőrét.

– Ezt nem értem – mondta Stone.

– Mit? – kérdezte Burton.

– Nézze meg ezt a sebet.

– Igen tiszta – mondta Burton. – Tulajdonképpen meglepően tiszta. Gyakorlatilag semmi vérzés.

És akkor Burton ráeszmélt a dologra. Csodálkozásában vakarni kezdte volna a fejét, de keze beleütődött a műanyag sisakba.

– Egy ilyen vágás az arcon – mondta. – Széttépett hajszálerek, összetört csont, elszakadt fejbőrvénák. Pokolian kellett volna véreznie.

– Igen – mondta Stone. – Kellett volna. És nézze csak meg a többit. Még ahol a keselyűk feltépték a húst, ott sincs vérzés.

Burton mindjobban elképedt. Egyetlen test sem vesztett egyetlen csepp vért sem. Most azon csodálkozott, hogy miért nem vették ezt észre előbb.

– Talán a kór sajátossága…

– Igen – mondta Stone –, igaza lehet. Nyögve kicibálta Shawn merev testét a kormánykerék mögül. – Keressük meg azt az átkozott műholdat – mondta –, ez valóban nyugtalanító kezd lenni.

Burton a kocsi hátsó részéből Crane-t húzta ki, azután bemászott. Stone bekapcsolta a gyújtást, de a motor nem indult be.

Stone még néhány másodpercig próbálkozott a motor beindításával, majd megszólalt:

– Ezt nem értem. Az akkumulátor gyenge ugyan, de még kell szikrát adnia.

– Mi van a benzinnel? – kérdezte Burton.

Kis szünet után Stone nagyot káromkodott. Burton mosolygott, és kimászott a kocsiból. A benzinkúthoz mentek, találtak egy vedret. Néhány hány percig vesződtek, míg rájöttek, hogyan is működik a szivattyú. Visszamentek a kocsihoz, betöltötték a benzint a tartályba, és Stone beindította a motort.

– Menjünk.

Burton újra bemászott hátra, bekapcsolta a készüléket, és forgásba hozta az antennát. Hallotta a műhold gyenge jelzéseit.

– A jelzés gyenge, de még szól. Valahonnan balról.

Elindultak, a holttesteket kerülgetve haladtak az utcán. A jelzés erősödött. Végigmentek a főutcán, elhaladtak a benzinkút és a bolt mellett. A jelzés egyszerre elhalkult.

– Túlmentünk. Forduljunk vissza.

Kis ideig eltartott, míg Stone megtalálta a sebességváltón a hátramenetet, azután megfordultak, és követték a hangot. Még tizenöt percbe telt, míg megtalálták, honnan jönnek a jelek. A város északi végén megálltak egy egyszerű, földszintes faház előtt. A szélben meglazult tábla csikorgott, rajta a név: Dr. Alan Benedict.

– Gondolhattuk volna – mondta Stone. – Elvitték a doktorhoz.

A két ember kiszállt a kocsiból, és a házhoz ment. A külső ajtó tárva-nyitva, a szél csapkodta. Bementek az üres nappali szobába. Jobbra nyílt a rendelő.

Benedict – zömök, fehér hajú férfi – ott ült az íróasztalánál, előtte több nyitott szakkönyv. Az egyik falon üvegek, fecskendők, családi és egyenruhás képek. Egyiken egy csoport vigyorgó katona, alattuk ákombákom-betűkkel a szöveg: „Bennynek a 87-es fiúktól, Anzio.”

Benedict békés arccal, üres tekintettel bámult a szoba egyik sarkába.

– Nos – mondta Burton –, Benedictet nem kívül érte…

És ekkor meglátták a műholdat.

Három láb magas, sima, fényes álló kúp volt, szélei megrepedeztek és megpörkölődtek a légkörbe való visszatéréskor a súrlódási hőtől. Fel volt feszítve; mellette a padlón ott hevert a fogó és a véső, melyekkel felfeszítették.

– Felfeszítette az átkozott fattya – káromkodott Stone. – Az ostoba tökfilkó.

– Honnan tudhatta volna?

– Megkérdezhetett volna valakit – felelte Stone. Felsóhajtott. – Tessék. Most már tudja. És vele együtt még negyvenkilencen tudják.

A műhold fölé hajolt, és becsukta trapéz alakú fedőlapját.

– Itt van a burok?

Burton elővette az összehajtogatott műanyagzsákot, szétnyitotta, közös erővel ráhúzták a szondára, és légmentesen lezárták.

– Remélem, maradt még benne valami – mondta Stone.

– Én valahogy azt remélem, hogy nem maradt válaszolta Burton.

Figyelmük ezután Benedictre terelődött. Stone hozzálépett, megrázta. Az ember mereven lefordult a székről a padlóra.

Burton meglátta a könyökét, és egyszerre izgatott lett. A holttest fölé hajolt. – Jöjjön – mondta Stone-nak. – Segítsen.

– Mit?

– Vetkőztessük le.

– Minek?

– Meg akarom nézni a hullafoltokat.

– De miért?

– Mindjárt megtudja – mondta Burton. Kigombolta Benedict ingét és nadrágját. Csendben dolgoztak néhány percig, míg az orvos meztelenül nem feküdt előttük.

– Tessék – mondta Burton és hátralépett.

– Az ördögbe is! – mondta Stone.

Hullafolt sehol. Ha valaki meghal, a vér a nehézség erő hatására lehúzódik a legalacsonyabb pontokra. Aki ágyban hal meg, a háta vörös az összegyűlt vértől. Benedictnek, aki ülve halt meg, nem volt vér sem a fenék-, sem a combszöveteiben.

Sem a könyökében, mely a szék karfáján nyugodott.

– Különleges eset – mondta Burton. Körülnézett a szobában, és észrevette a kis műszersterilizáló autoklávot. Kinyitotta, kivett belőle egy szikét. Óvatosan tartva, nehogy kilyukassza a saját légmentes védőöltözékét, visszament a holttesthez.

– Megnézzük a felülethez legközelebb eső artériát és vénát – mondta.

– Melyiket?

– A radialist. A csuklónál.

Óvatosan végighúzta a kést a csukló bőrén, közvetlenül a hüvelykujj felett. A bőr szétvált, de a seb teljesen vértelen volt. Ezután feltárta bőr alatti zsír- és kötőszövet-rétegeket. Vérzés nem volt.

– Elképesztő!

Mélyebbre vágott. Ott sem vérzett. Ekkor átvágott egy véredényt, és ebből vöröses-fekete morzsás anyag szóródott a padlóra.

– Az ördögbe is! – mondta ismét Stone.

– Szilárddá alvadt – mondta Burton.

– Nincs hát mit csodálkozni azon, hogy az emberek nem véreztek. Segítsen megfordítani – mondta Burton.

Együttes erővel á hátára fektették a hullát, és Burton mély bemetszést tett a comb belső oldalán; átvágta a comb ütőerét és visszerét, de vért ott sem talált; az ujjnyi vastag ütőeret szilárd, vöröses massza töltötte ki.

– Hihetetlen!

Most a mellkason végzett egy bemetszést; feltárta a bordákat, és keresni kezdett dr. Benedict rendelőjében egy csontvágó kést, de nem talált. Felvette a vésőt, mellyel a szondát felfeszítették. Ezzel tört át több bordát, szabaddá tette a tüdőt és a szívet. Ez sem vérzett.

Burton mély lélegzetet vett, majd felnyitotta a szív balkamráját.

A kamra belsejét vörös, szivacsos anyag töltötte ki. Folyékony vér egyáltalán nem volt benne.

– Szilárddá alvadt, most már semmi kétség.

– Van valami elképzelése, mitől alvadt meg így a vér az emberekben?

– Az egész vérrendszerben? Öt liter vér? Fogalmam sincs.

Burton nehézkesen leült az orvos székébe, úgy bámulta a felnyitott testet.

– Még sohasem hallottam ilyesmiről. Létezik egy úgynevezett intravascularis koaguláció, de az nagyon ritka, és mindenféle különleges körülmény összejátszása szükséges ahhoz, hogy meginduljon.

– Egyetlen toxin megindíthatja?

– Elméletben talán. De gyakorlatilag nincs olyan toxin a világon…

Elhallgatott.

– Igen – mondta Stone –, azt hiszem, ez így van.

Felemelte a műholdat, és kivitte a kocsihoz. Visszajött, és így szólt:

– Át kellene kutatnunk a házakat. – Itt kezdjük?

– Kezdhetjük itt is – felelte Stone.

Az orvos feleségét Burton találta meg. A vonzó külsejű, középkorú hölgy egy székben ült, ölében könyv, és mintha éppen lapozni akart volna. Burton futólag megvizsgálta, amikor Stone hívta.

Átment a ház másik végébe. Stone a kis hálószobában egy tizenvalahány éves fiú teste fölé hajolt. A szoba láthatólag a fiúé volt, erre vallottak a falakon a sztárképek és egy polcon a repülőgépmodellek.

A fiú hanyatt feküdt az ágyban, a mennyezetet nézte. Szája nyitva volt. Egyik kezében üres ragasztós tubust szorongatott, és az egész ágy tele volt szórva üres lakkos, hígítós és terpentines üvegekkel.

Stone hátralépett:

– Nézze csak meg.

Burton belenézett a fiú szájába, az ujját is beledugta, megtapintotta benne a megkeményedett ragasztót.

– Szent isten! – kiáltott fel.

Stone a homlokát ráncolta:

– Ez már hosszabb ideig tartott – mondta –, függetlenül attól, hogy mi indította az öngyilkosságra. Úgy látszik, túlságosan leegyszerűsítettük a képet az itt lefolyt eseményekről. Nem mindenki halt meg azonnal. Egyesek a házukban haltak meg, mások az utcán. És ez a gyermek itt…

A fejét csóválta.

– Ellenőrizzük a többi házat.

Kifelé menet Burton visszatért a rendelőbe; körüljárta az orvos holttestét. Furcsa érzés volt látni a felnyitott és nem vérző csuklót, lábat és mellkast. Volt ebben valami idegen, nem emberi. Mintha a vérzés lenne emberi mivoltunk jele – gondolta. De lehet, hogy valóban az. Talán az tesz bennünket emberré, hogy elvérzünk.

Stone számára Piedmont rejtély volt, melynek titkát meg kellett fejtenie. Meg volt győződve arról, hogy a város mindent el tud mondani a kór mibenlétéről, lefolyásáról és hatásairól. Csak az adatokat kell helyesen összerakni.

De a további keresés során be kellett látnia, hogy az adatok zavaróan kuszáltak.

Az egyik házban az ebédlőasztalnál együtt ült a család: férj feleség és fiatal leányuk. Láthatóan fesztelenek és vidámak voltak; egyiküknek sem maradt annyi ideje, hogy székét hátratolja az asztaltól. A bensőséges együttlét testtartásában, egymásra mosolyogva merevedtek meg a tányérjukon levő, immár romlott, legyek lepte étel felett. Stone felfigyelt a szobában zümmögő legyekre. Nem szabad megfeledkeznem a legyekről – gondolta.

Egy ősz hajú, ráncos arcú öregasszony a háza tetőgerendájára kötött hurkon himbálózott, ajkán szelíd mosollyal. A kötél ropogott, ahogyan súrlódott a gerendán.

Lába alatt boríték, rajta gondos, tiszta, nem sietős kézírással a következő szavak: „Bárkinek, akit illet”.

Stone kinyitotta a borítékot, felolvasta a levelet, amely így szólt: „Eljött az ítélet napja. A föld és a vizek megnyílnak, és az emberi faj elpusztul. Isten legyen irgalmas lelkemhez és mindazokhoz, akik jók voltak hozzám. A többiek kerüljenek pokolra. Ámen.”

Burton álmélkodva hallgatta a levelet.

– Az öreg hölgy megzavarodott – mondta. – Dementia servilis. Látta, hogy körülötte mindenki meghal, és megzavarodott.

– És megölte magát.

– Igen, nyilvánvalóan.

– Elég bizarr öngyilkossági mód, nem gondolja?

– Az a gyermek is bizarr módot választott – felelte Burton.

Stone rábólintott.

Roy O. Thompson egyedül élt. Olajos kezeslábasa után ítélve ő lehetett a benzinkút kezelője. Roy megtöltötte fürdőkádját vízzel, letérdelt, fejét a vízbe dugta, és a víz alatt tartotta, míg meg nem halt. Így találtak rá, ahogyan merev testtel a víz alatt tartotta a fejét. Senki sem volt körülötte, s küzdelemnek nyoma sem látszott.

– Lehetetlen – mondta Stone. Így senki sem képes öngyilkosságot elkövetni.

Lydia Everett varrónő kiment háza hátsó udvarára, beült egy székbe, leöntötte magát benzinnel, és gyufát gyújtott. Maradványai mellett megtalálták az összeégett benzineskannát.

William Arnold első világháborús egyenruhájában mereven ült nappali szobájának székében. Századosként szolgált a háborúban; századosi egyenruhájába öltözött, és főbe lőtte magát 0,45-ös Coltjával. Vér nem volt a szobában, mikor rátaláltak; kísérteties tréfának tűnt, ahogyan ott ült, tiszta, száraz lyukkal a fején.

Keze magnetofonon nyugodott. Burton kérdőn nézett Stone-ra, majd megindította a készüléket. Reszketős, házsártos hang szólt hozzájuk:

– Kényelmeskedtetek, nem nagyon siettetek, mi? Mégis örülök, hogy végre megérkeztetek. Szükségünk van az utánpótlásra. Mondhatom, pokoli ütközet volt ez a vandálokkal. Az éjjel 40% volt a veszteségünk, míg átjöttünk ezen a dombon; két tisztünk is odaveszett. Rosszul mennek a dolgok. Bárcsak itt volna Gary Cooper. Ilyen emberekre van szükségünk, akik naggyá tették Amerikát. El sem tudom mondani, mit jelent most nekem, hogy odakint vannak azok az óriások a repülő csészealjban. Elégetnek bennünket, és jön a gáz. Látjuk az embereinket meghalni, és nincs gázálarcunk. Egyetlenegy sincs. De nem várok tovább. Megteszem, amit kell. Sajnálom, hogy csak egy életem van, melyet feláldozhatok a hazámért.

A szalag üresen futott tovább. Burton megállította.

– Őrült – mondta. – Fantaziáló őrült. Stone bólintott.

– Egyesek azonnal meghaltak, mások szép csendben megőrültek.

– Itt megint visszajutunk az alapkérdéshez: miért? Mi volt a különbség?

– Talán eltérő immunitás a kórokozóval szemben – mondta Burton. – Egyesek fogékonyabbak lehettek, mások kevésbé. Egyesek egy ideig védettek voltak.

– Várjon csak – mondta Stone –, hogy van az a jelentés a repülésekről meg a filmfelvételek… egy élő ember mászkál idelent. Egy ember fehér ingben.

– Gondolja, hogy még él?

– Nem tartom kizártnak – felelte Stone. – Mert ha egyesek hosszabb ideig maradtak életben a többieknél, tehát elég hosszú ideig ahhoz, hogy beszédet mondjanak magnószalagra, vagy hogy felakasszák magukat, meglehet, van olyan is, aki még hosszabb, igen hosszú ideig maradt életben. Fel kell tennünk magunknak a kérdést, vajon nincs-e valaki ebben a városban, aki még most is él.

Ebben a pillanatban hallották meg a sírást.

Előbb úgy hangzott, mintha csak a szél fütyülne, olyan magas, vékony és éles volt. Döbbent csodálkozással figyeltek. A sírás, kis köhögésekkel megszakítva, folytatódott.

Kirohantak.

A hang gyenge volt, nem lehetett tudni, honnan jön. Felfelé futottak az utcán, és, a hang erősödött. Ez tovább ösztökélte őket.

De ekkor a sírás egyszerre félbeszakadt. Megálltak a kietlen utca közepén, egymásra néztek.

– Mi is megőrültünk? – kérdezte Burton.

– Nem – mondta Stone –, hallottuk, ez biztos.

Vártak. Néhány percig teljes csend volt. Burton végignézett az utcán, a házakon, a terepjárón, amely dr. Benedict háza előtt állt.

A sírás ismét felhangzott: hangos, kétségbeesett, csalódott bömbölés.

A két ember futni kezdett.

Nem messze, két házzal odább, az utca jobb oldalán megálltak. A járdán egy férfi és egy nő teteme hevert. Mindketten a mellüket fogták. Berohantak mellettük a házba. A sírás itt még erősebben hangzott, betöltötte az üres szobákat.

Felrohantak a belső lépcsőn a hálószobába. Egy nagy, vetetlen, kétszemélyes ágy, komód, tükör és faliszekrény volt a bútorzat.

És egy bölcső.

Fölé hajoltak, és szabaddá tették a takaróktól a kicsi, igen vörös arcú, igen boldogtalan csecsemőt. A gyermek rögtön abbahagyta a sírást, de csak annyi időre, míg rápillantott a műanyagsisakos emberekre, azután újra éktelen bőgésben tört ki.

– Nagyon megijedt tőlünk – mondta Burton. – Szegényke. Óvatosan felemelte, ringatni kezdte. A gyermek tovább sivalkodott, fogatlan száját nagyra nyitotta, arca bíborvörös volt, halántékán kidagadtak az erek.

– Valószínűleg éhes – mondta Burton.

Stone a homlokát ráncolta:

– Igen fiatal, legfeljebb néhány hónapos lehet. Fiú vagy leány?

Burton kibontotta a pólyát, megnézte.

– Fiú. És tisztába kellene tenni, meg kellene etetni. – Körülnézett a szobába. – Biztosan van valami csecsemőtápszer a konyhában…

– Nem – mondta Stone. – Nem etetjük meg.

– Miért nem?

– Semmit sem csinálunk vele, míg el nem vittük ebből a városból. Lehet, hogy az étkezésnek is szerepe van ennél a kórnál; talán éppen azokat nem terítette le olyan gyorsan, akik egy ideje nem ettek. Lehet, hogy a gyermek diétájának van valami védőhatása. Lehet… – Elhallgatott. – Akárhogy is, nem szabad semmit sem kockáztatnunk. Várnunk kell, s ellenőrzött környezetbe kell vinnünk a gyermeket.

Burton sóhajtott. Tudta, hogy Stone-nak igaza van, de azt is tudta, hogy a csecsemő legalább tizenkét órája nem kapott enni. Nem csoda, hogy sír.

– Ez igen fontos fejlemény – mondta Stone. – Számunkra a megoldás egyik fő lehetősége, és ezt meg kell őriznünk. Azt hiszem, azonnal vissza is keltene mennünk.

– De még nem fejeztük be az áldozatok összeszámolását. – Stone a fejét rázta:

– Nem érdekes. Birtokunkban van valami sokkal értékesebb, mint bármi, amit reméltünk. Van egy túlélő.

A csecsemő egy pillanatra abbahagyta a sírást, ujját a szájába dugta, és kérdőn nézett Burtonre. Majd mikor látta, hogy nem kap enni, ismét bömbölni kezdett.

– Nagy kár, hogy nem tudja megmondani nekünk, mi történt – mondta Burton.

– Én remélem, hogy meg tudja mondani – válaszolta Stone.

A terepjárót a főutca középére vitték, a lebegő helikopter alá, és jelt adtak a pilótának, hogy eressze le a kötélhágcsót. Burton a csecsemőt, Stone a szondát tartotta a kezében. Különös trófeák – gondolta Stone – egy különös városból. A csecsemő most csendben volt, belefáradt a sírásba, elaludt; néha fel-felébredt, kicsit nyöszörgött, majd újra elaludt.

A helikopter leereszkedett föléjük, és nagy porfelhőt kavart. Burton betakarta a gyermek arcát. A hágcsó leereszkedett, és ő nagy nehezen felkapaszkodott rajta.

Stone, kezében a műholddal, a földön várt.

Egyszerre megérezte, hogy nincs egyedül az utcán. Megfordult, egy embert látott közeledni. Öreg ember volt, ritkás, szürke hajjal és ráncos, nyúlt arccal. A portól sárga, hosszú, piszkos hálóinget viselt, mezítláb botladozott és bicegett Stone felé. Melle hullámzott az erőlködéstől a hálóing alatt.

– Ki maga? – kérdezte Stone, pedig tudta.

A repülőről felvett filmeken látott ember volt.

– Maga… – mondta az ember.

– Ki maga?

– Maga tette…

– Hogy hívják?

– Ne bántson… én más vagyok, mint a többiek… – Remegett a félelemtől, miközben Stone műanyagruháját bámulta. Furcsának tűnhetünk neki, gondolta Stone, mint a marslakók, egy idegen világból való emberek.

– Ne bántson…

– Nem bántjuk mondta Stone. – Hogy hívják?

– Jackson, Peter Jackson, uram. Kérem, ne bántson. – Az utcán heverő holttestekre mutatott: – Én más vagyok, mint a többiek…

– Nem bántjuk – ismételte Stone.

– De a többieket bántották.

– Nem. Nem mi tettük.

– Meghaltak. `

– Nekünk semmi közünk sincs ehhez.

– Hazudik! – rikácsolta Jackson kimeredt szemmel. – Hazudik! Maga nem emberi lény. Csak úgy tesz. Tudja, hogy én beteg ember vagyok. Tudja, hogy engem becsaphat. Beteg vagyok. Vérzek. Ez nekem már… már…

Megtántorodott, kétrét görnyedt, megmarkolta a gyomrát és fájdalmasan vinnyogott.

– Rosszul van?

Az ember összecsuklott, nehezen lélegzett, elsápadt, arcát kiverte a veríték.

– A gyomrom – hörögte a gyomrom. És hányni kezdett. A hányadék sűrű, sötétvörös, véres volt.

– Mr. Jackson…

De az ember már elvesztette eszméletét. Szemei lecsukódtak. Stone egy pillanatig azt hitte, meghalt, de azután látta, hogy a mellkasa mozog; lassan, nagyon lassan, de mozog.

Burton lejött.

– Ki ez?

– A mi sétáló emberünk. Segítsen, vigyük fel.

– Él?

– Még él.

– Az ördögbe is! – mondta Burton.

Először Peter Jackson ájult testét, majd a műholdat emelték be csörlővel a helikopterbe, aztán Burton és Stone is felmászott a kötélhágcsón.

Nem vették le műanyag öltözéküket, hanem új oxigénpalackot kapcsoltak fel, amely további kétórai lélegzést biztosított számukra. Elég addig, míg a Futótűz bázisra érnek.

A pilóta felvette a rádiókapcsolatot Vandenberggel, hogy Stone beszélhessen Manchek őrnaggyal.

– Mit találtak? – kérdezte Manchek.

– A város halott. Bizonyítékaink vannak arra, hogy rendkívüli folyamat zajlik ott le.

– Legyen óvatos – mondta Manchek. – Ez nyílt vonal.

– Tudom. Kérje a 7-12 direktívát.

– Megpróbálom. Most akarja?

– Igen most.

– Piedmont?

– Igen.

– A műholdat megtalálták?

– Igen, nálunk van.

– Helyes – mondta Manchek. – Továbbítom a kérést.

8. A 7-12 direktíva

A 7-12 direktíva a Futótűz-tervezetnek a biológiai szükségállapot esetére vonatkozó akcióprogramja, volt, amely egy korlátozott hatású termonukleáris bomba ledobását irányozta elő a földi életnek exogén organizmusok által veszélyeztetett pontján. A direktíva kódszava „GÓCKIÉGETÉS” volt, miután a bomba rendeltetése a fertőző góc kiégetése és a fertőzés elterjedésének megelőzése volt.

A Futótűz-tervezet góckiégetésre vonatkozó pontját csak sok vita után hagyták jóvá az illetékes állami, hadügyi és atomenergiaügyi szervek. Az AEC, amely a Futótűz-bázis laboratóriumába beépített nukleáris önmegsemmisítő töltet elhelyezésébe is csak kényszeredetten egyezett bele, nem akarta elfogadni a góckiégetési programot; az állami és hadügyi szervek a laboratórium esetében azzal érveltek, hogy minden Föld feletti termonukleáris robbantás, bármi legyen is a célja, súlyos nemzetközi bonyodalmakra vezethet.

Az elnök végül hozzájárult a 7-12 direktívához, de ragaszkodott hozzá, hogy maga döntsön a bomba bevetéséről. Stone elégedetlen volt ezzel a megoldással, de kénytelen volt elfogadni; az elnökre nagy nyomást gyakoroltak az egész elgondolás elvetése érdekében, és erre a kompromisszumra is csak súlyos viták után került sor.

Itt volt azután a Hudson Intézet tanulmánya is.

A Hudson Intézet szerződéses megbízást kapott a góckiégetés lehetséges következményeinek a tanulmányozására. Az intézet beterjesztett tanulmányában négy olyan „forgatókönyv” szerepelt, amelyet az elnöknek a góckiégetési parancs kiadásakor mérlegelnie kell. A súlyosság sorrendjében ezek a forgatókönyvek a következő lehetőségeket taglalták:

1. Egy műhold vagy embert szállító fokozat az Egyesült Államok lakatlan területén ér földet. Az elnök, némi hazai felzúdulás mellett, kis emberveszteséggel kiégetheti a gócot.

Az oroszokat bizalmasan tájékoztatni lehet az okokról, melyek szükségessé tették a föld feletti atomrobbantásokat tiltó 1963. évi moszkvai egyezmény megszegését.

2. Egy műhold vagy embert szállító fokozat nagyobb amerikai városban ér földet. (A példa a tanulmányban Chicago volt.) A góckiégetés nagy terület és nagyszámú lakosság megsemmisítését teszi szükségessé, súlyos hazai és másodlagos nemzetközi következményekkel.

3. Egy műhold vagy embert szállító fokozat semleges ország egyik nagyobb városában ér földet. (A példa a tanulmányban új-Delhi volt.) A góckiégetés fegyveres amerikai beavatkozást tesz szükségessé a kór terjedésének megelőzésére. A forgatókönyv szerint Új-Delhi megsemmisítésének tizenhét lehetséges következményével kell számolni szovjet-amerikai viszonylatban, melyek közül tizenkettő közvetlenül atomháborúra vezet.

4. Egy műhold vagy embert szállító fokozat nagyobb szovjet városban ér földet. (A példa itt Volgográd volt.) A góckiégetési program megköveteli, hogy az Egyesült Államok tájékoztassa a Szovjetuniót arról, hogy mi történt, és javasolja, hogy az oroszok maguk semmisítsék meg a várost. A Hudson Intézet forgatókönyve szerint ennek hat lehetséges következményével kell számolni szovjet-amerikai viszonylatban, és mind a hat közvetlenül háborúra vezet. Ezért az intézet azt javasolta, hogy ha egy műhold szovjet területre vagy a keleti tömb területére jutna, az Egyesült Államok ne tájékoztassa az oroszokat a történtekről. E döntés alapja az az előrejelzés volt, hogy egy oroszországi járvány 2-5 millió ember pusztulását idézheti elő, míg atomháború esetén a szovjet és az amerikai áldozatok együttes száma, az első és második visszacsapási kapacitások figyelembe-vételével, mindkét fél részéről elérheti a 250 millió főt.

A Hudson Intézet tanulmánya alapján az elnök és tanácsadói úgy vélték, hogy a góckiégetési akció ellenőrzésének és felelősségének nem a tudósok, hanem a politikusok kezében kell maradnia. Az elnök döntésének végső következményei természetesen a döntés időpontjában nem láthatók előre.

Washington Manchek jelentésének vétele után egy órával döntött. Az elnök döntését nem indokolták meg, de a végeredmény teljesen egyértelmű volt.

Az elnök úgy döntött, hogy 24-48 órával elhalasztja a 7-12 direktíva alkalmazását. Ehelyett utasította a Nemzeti Gárdát, hogy Piedmont körül 100 mérföld sugarú területet zárjon le. És várta a további fejleményeket.

9. Flatrock

Dr. Mark William Hall az F-104 vadászgép szűk hátsó ülésén ült, és az oxigénálarc felett a térdén levő iratcsomót nézte, egy nehéz, szürke kartonba kötött papírköteget, melyet Leavitt közvetlenül a felszállás előtt adott át neki. Hallnak ezt a repülőúton kellett volna olvasnia, de az F-104 nem olvasásra készült; alig volt annyi hely, hogy két kezét összetehesse maga előtt, nemhogy a dossziét lapozhassa és tanulmányozhassa.

De Hall mégis olvasott.

Az első lapon a FUTÓTŰZ szó állt, alatta a vészjósló megjegyzés:

EZ A DOKUMENTUM SZIGORÚAN TITKOS.

Illetéktelen személyek általi elolvasása bűnténynek minősül, amely 20 évig terjedő börtön, és 20 000 dollárig terjedő pénzbüntetéssel sújtható.

Amikor Leavitt átadta neki a mappát, Hall elolvasta a figyelmeztetést, és füttyentett.

– Nem hiszed? –, kérdezte Leavitt.

– Mi ez? Ijesztgetés?

– Csodát ijesztgetés – mondta Leavitt. – Aki illetéktelenül elolvassa ezt a dokumentumot, egyszerűen eltűnik.

– No, ez szép.

– Olvasd csak el – mondta Leavitt –, és megtudod az okát.

A repülőút időtartama 1 óra 40 perc. Teljes, kísérteties csendben repültek 1,8-szeres hangsebességgel. Hall átlapozta a kötet nagy részét, de lehetetlennek találta, hogy elolvassa. A 274 oldal tele volt utalásokkal és szolgálati jelölésekkel, melyek közül egyetlenegyet sem értett. Az első oldal ugyanolyan érthetetlen volt, mint akármelyik:

I. OLDAL A 274 OLDALBÓL TERVEZET: FUTÓTŰZ

HATÓSÁG: NASA/AMC

OSZTÁLYOZÁS: SZIGORÚAN TITKOS (HIV. NTK)

PRIORITÁS: ORSZÁGOS (DX)

TÁRGY: Max. biztonságú létesítmény kezdeményezése Földön kívüli toxikus közegek terjedésének megelőzésére.

VONATKOZÓ DOKUMENTÁCIÓ: TISZTÍTÁS-TERVEZET, ZÉRÓ SZENNYEZŐK. TERVEZET, GÓCKIÉGETÉS-TERVEZET.

A DOKUMENTUM TARTALMI ÖSSZEFOGLALÁSA:

Végrehajtási utasítás alapján az 1965 jan.-ban kezdeményezett létesítmény megépítése. Tervezési h. i. 1965 márc. Érdekeltek: Fort Detrick és General Dynamics (EBD) 1965 júl. Ajánlás többszintes létesítményre elszigetelt helyen, lehetséges vagy valószínű szennyező közegek vizsgálatára. Specifikációk felülvizsgálata 1965 aug. Jóváhagyás és revízió ua. időpont. Végleges tervek és dokumentáció AMC FUTÓTŰZ alatt (másolatok: Detrick, Hawkins). Javasolt északkelet-montanai telephely szemléje 1965 aug. Javasolt – délnyugat-arizonai telephely szemléje 1965 aug. Javasolt északnyugat-nevadai telephely szemléje 1965 szept. Nevadai telephely jóváhagyása 1965 okt.

Építkezés befejezése 1966 júl. Finanszírozás NASA, AMC, HONVÉDELMI TÁRCA (titkos tartalékok). Kongresszusi kiutalás fenntartásra és személyzetre ua. tétel alatt.

Főbb módosítások: millipórus szűrők lásd 74. old. Önmegsemmisítő kapacitás (nukleáris) 88. old. Ultraibolya besugárzók eltávolítása lásd 81. old. Nőtlen ember hipotézise (egyedülálló ember hipotézise) 255. old.

A SZEMÉLYZET NÉVSORA. NEM SZEREPEL EBBEN A DOKUMENTUMBAN. CSAK AZ AMC-(FUTÓTŰZ) DOSSZIÉKBAN TALÁLHATÓ.

A második oldal a rendszernek a Futótűztervező csoport által meghatározott fő kiindulási paramétereit sorolta fel, beleértve a létesítmény legfontosabb koncepcióját is, nevezetesen, hogy az hozzávetőleg azonos kivitelei föld alattiszintekből fog állni, amelyek mindegyike lefelé haladva sterilebb a fölötte levőnél.

2. OLDAL A 274 OLDALBÓL

TERVEZET: FUTÓTŰZ

FŐ PARAMÉTEREK

1. ÖT SZINT KERÜL MEGÉPÍTÉSRE:

I. szint: Nem csírátlanított, de tiszta. Megközelíti a, kórházi műtők vagy a NASA tiszta-helyisége sterilitását. Belépés időkésedelem nélkül.

II. szint: Minimális sterilizálási eljárások: hexaklorofén és methitol fürdő, teljes immerzió nem szükséges. Egy órás várakozás és ruhaváltás.

III. szint: Mérsékelt sterilizálási eljárások: teljes fürdő immerzióval, ultraibolya besugárzás, ezután kétórai tartózkodás az előzetes ellenőrzésre. Afebril UR- és GU-traktus fertőzések át-engedhetők. Vírusszimptomatológia átengedhető.

IV. szint: Maximális sterilizálási eljárások: teljes immerzió négy fürdőben, úm. biocaine, monochlorophin, xantholysin és prophyn fürdőkben, közben ultraibolya és infravörös besugárzással. Ezen a szinten minden fertőzés visszatartandó a szimptomatológia vagy klinikai jelek alapján. Az egész személyzet rutinszűrése. Hatórás tartózkodás.

V. szint: Redundáns sterilizálási eljárások további immerziók és ellenőrző próbák nélkül, de naponta kétszer a ruházat megsemmisítésével. Profilaktikus antibiotikumok negyvennyolc órán át. Naponkénti szűrés szuperinfekcióra az első nyolc napon.

2. MINDEGYIK SZINTEN

1. Egyéni pihenőhelyiségek.

2. Kikapcsolódásra szolgáló helyiségek, filmszínházzal és játékszobával.

3. Kávézó, automatikus.

4. Könyvtár – a főbb lapok eljutnak az I. szint központi könyvtárából xerox-másolatok formájában vagy tv útján.

5. Óvóhely: nagy biztonságú antimikróbakomplexum, amely a szint elszennyeződése esetén lezárható.

6. Laboratóriumok:

a) Biokémiai lab.: az összes szükséges felszerelésekkel automatikus aminosav-elemzéshez, sorrend-meghatározásokhoz, OJR potenciálok-, zsír- és szénhidrát-meghatározásokhoz emberen, állaton és egyéb alanyokon.

b) Patológiai lab.: elektronmikroszkópia, fáziselemző, fénymikroszkópia, mikrotomia és minta-hőkezelő berendezésekkel. Öt teljes munkaidejű technikussal minden szinten. Egy kórbonctani helyiség. Egy helyiség a kísérleti állatok számára.

c) Mikrobiológiai lab.: tenyésztési-, táptalajelőkészítő, analitikai, immunológiai vizsgálatokhoz szolgáló felszerelésekkel. Baktérium-, vírus-, parazitológiai és egyéb részlegekkel

d) Gyógyszerészeti lab.: az ismert vegyületek dózisarányának és a receptor helyi specifikusságának vizsgálatához szükséges berendezésekkel. Gyógyszertár a függelékben felsorolt gyógyszerekkel.

e) Kísérleti állatok központi tárolója. Genetikailag tiszta törzsek száma: egér 75; patkány 27; macska 17; kutya 12, főemlősök 8.

f) Általános lab.: előre nem tervezett kísérletekhez.

7. Sebészet: a személyzet kezelésére, műtőfelszerelésekkel sürgős, akut esetekre.

8. Kommunikáció: audio-vizuális és egyéb kapcsolat a többi szinttel.

SZÁMOLJA A LAPOKAT

JELENTSE AZONNAL A HIÁNYZÓ LAPOKAT

SZÁMOLJA A LAPOKAT

Az anyag olvasása közben Hall megállapította, hogy csak a legfelső, I. szinten van egy nagy számítógép az adatok elemzésére, amely időmegosztásos alapon az összes szinteket kiszolgálja. Ezt elegendőnek tekintették, miután a biológiai problémáknál nincs jelentősége a reálgépidős feldolgozásnak, és a számítógépbe sok probléma táplálható be egyidejű feldolgozásra.

Átlapozta a kötet többi lapjait, kereste „az egyedülálló ember hipotézisét”, amely érdekelte, és eközben az alábbi, igen szokatlan oldalra bukkant:

255. OLDAL A 274 OLDALBÓL

A HADÜGYMINISZTÉRIUM UTASÍTÁSÁRA A JELEN SZIGORÚAN TITKOS DOKUMENTUM EGYIK PÉLDÁNYÁBÓL EZ AZ OLDAL TÖRÖLTETETT. AZ OLDAL SZÁMA: kettőszázötvenöt/255.

A DOKUMENTUM KÓDJA: FUTÓTŰZ

A TÖRÖLT TÉMA: Az egyedülálló ember hipotézise.

FIGYELEM! EZ TÖRVÉNYES TÖRLÉS, HIÁNYÁT AZ OLVASÓNAK NEM KELL JELENTENIE.

GÉPI KÓD KÖVETKEZIK

255 FUTÓTŰZ 255

Hall a homlokát ráncolva töprengett azon, hogy mit jelent ez, amikor a pilóta megszólalt:

– Dr. Hall.

– Igen?

– Áthaladtunk az utolsó ellenőrző ponton, uram. Négy perc múlva leszállunk.

– Rendben. – Hall kis szünet után megkérdezte: – Nem tudja pontosan, hogy hol is szállunk le?

– Azt hiszem, Flatrockban, Nevadában.

– Értem – mondta Hall.

Néhány perc múlva a futómű védőlapja kinyílt, az orvos hallotta a motor sivítását, ahogyan a gép lassított.

Nevada ideális terep volt a Futótűz-bázis számára. Az ezüstállam nagyságban a hetedik, népességben a negyvenkilencedik, Alaszka után az Egyesült Államok legritkábban lakott állama. Ezenkívül 440 000 lakosának 85%-a Las Vegasban, Renóban és Carson Cityben lakik, így a népsűrűség 1,2 fő négyzetmérföldenként; ezért a terület igen alkalmas olyan tervezetek számára, mint a Futótűz, és valóban sok hasonló bázist telepítettek ide.

A híres Vinton Flatsi atomkísérleti telepen kívül itt van az Ultranagy-energiák Kísérleti Állomása Martindale-ben és a légierő Medivator Egysége Los Cados mellett. E létesítmények többsége az állam déli háromszögében van; még akkor telepítették, ezeket ide, mielőtt Las Vegas kiépült volna évi tíz-húsz millió látogató fogadására. Azóta a kormány az újabb kísérleti állomásokat Nevada északnyugati sarkában helyezi el, amely viszonylag még elszigeteltebb. A Pentagon titkos jegyzékei öt új létesítményt tüntetnek fel ezen a területén; ezek rendeltetése ismeretlen.

10. Az I. szint

Hall röviddel déli 12 óra után, a legmelegebb napszakban érkezett. Sápadt, felhőtlen égből tűzött le a nap, és Hall lába besüppedt a repülőtér megpuhult aszfaltjába, míg a géptől átment a kifutópálya szélén levő kis hullámlemez-barakkhoz. Hall azt gondolta, hogy a repülőteret eredetileg bizonyára éjszakai használatra tervezhették, az éjjeli hidegben az aszfalt nyilván szilárdabb.

A barakkot két zúgó légkondicionáló készülék hűtötte. Berendezés nem sok volt: az egyik sarokban kártyaasztal, melynél két pilóta pókerezett és kávét ivott. Az őr a vállán átvetett géppisztollyal a másik sarokban telefonált. Nem nézett fel, amikor Hall belépett.

A telefon mellett kávéfőző gép. Hall meg a pilótája odamentek, és töltöttek maguknak egy-egy csésze kávét. Az első korty után Hall megkérdezte:

– Hol van tulajdonképpen a város? Sehol sem láttam, amikor megérkeztünk.

– Nem tudom, uram.

– Eddig még nem járt itt?

– Nem, uram. Ez nincs a rendszeres járatok útvonalán.

– Nos, mi célt szolgál pontosan ez a repülőtér?

E pillanatban belépett Leavitt, és intett Hallnak. A bakteriológus a barakk hátsó részébe vezette, ahonnan ismét kiléptek a hőségbe. Az épület mögött egy világoskék csukott Falcon parkolt. A kocsin nem volt semmilyen azonosító jel. Vezető sehol. Leavitt a kormánykerékhez ült, és intett Hallnak, hogy üljön be. Miközben Leavitt indított, Hall megjegyezte:

– Úgy látom, itt már nem sokat számítunk.

– Ó, dehogy. Nagyon is számítunk. De itt nem veszünk igénybe vezetőt. Személyzetet is csak annyit, amennyi feltétlenül szükséges. Minél kevesebb a fecsegő nyelv, annál jobb.

Elindultak a sivatagos dombvidéken át. Hegyek kéklettek a sivatagi hőtől vibráló látóhatáron. Az út elhanyagolt és poros volt, mintha évek óta nem használták volna.

Hall tett is rá megjegyzést.

– Csalóka látszat – mondta Leavitt –, amire különös gondot fordítottunk. Közel ötezer dollárt költöttünk erre az útra.

– Miért?

– El kellett tüntetnünk a traktorok nyomait. Rengeteg nehéz jármű közlekedett egy időben ezeken az utakon, és nem akartuk, hogy ez bárkinek is feltűnjön.

– Ha már az elővigyázatosságnál tartunk – mondta Hall kis szünet után –, elolvastam az iratokat. Szó van benne valami önmegsemmisítő atomszerkezetről…

– No és?

– Ez van?

– Van.

E berendezés beépítése a Futótűz-bázis tervezésékor komoly ütközőpont volt. Stone és a többiek, ragaszkodtak ahhoz, hogy maguk dönthessenek a robbantás elrendeléséről; az AEC és az államapparátus ellenezte ezt. Atomfegyvereket addig még sohasem bíztak magánszemélyekre. Stone azzal érvelt, hogy ha szivárgás következik be a Futótűz-bázis laboratóriumaiban, nem lesz idő Washingtonnal tanácskozni és az elnök robbantás parancsát megvárni. Hosszú gondolkodás után végül az elnök belátta, hogy ez előfordulhat.

– A dokumentum szerint ez a berendezés valamilyen kapcsolatban van az „egyedülálló ember hipotézisével” – mondta Hall.

– Így van.

– De hogyan? Az én példányomból kivették ezt az oldalt.

– Tudom – bólintott Leavitt. Majd később beszélünk róla.

A Falcon letért a kopott országútról egy földútra. Ezen nagy port vert fel, úgyhogy a hőség ellenére kénytelenek voltak felhúzni az ablakokat. Hall cigarettára gyújtott.

– Ez az utolsó cigarettád – szólt Leavitt.

– Tudom. Hadd élvezzem.

Jobbról egy tábla mellett haladtak el, melyen ez a felirat állt: „Állami tulajdon. A belépés tilos.”

De sem kerítés, sem őrség, sem kutyák nem voltak sehol. Csak ez a viharvert, ütött kopott tábla.

– Szigorú biztonsági rendszabályok – mondta Hall. – Nem akarunk feltűnést kelteni, de a biztonság nagyobb, mint látszik.

Tovább zötyögtek a hepehupás földúton még egy mérföldet, és felkapaszkodtak egy dombon. Hall innen nagy, mintegy száz yard átmérőjű, bekerített kört pillantott meg. A kerítés tíz láb magas, szilárd építmény volt, a tetején szögesdróttal. A kerítés mögött szolgálati faház és búzavetés.

– Búza? – kérdezte Hall.

– Véleményem szerint kitűnő ötlet.

A kapuhoz értek.

Kijött egy ember kezeslábasban és sportingben, kinyitotta a kaput, közben szendvicset evett. Intett, mosolygott, és egy mozdulattal betessékelte őket; mindezt tele szájjal. A kapun a következő felirat volt:

ÁLLAMI TULAJDON

EGYESÜLT ÁLLAMOK

MEZŐGAZDASÁGI MINISZTÉRIUMA

SIVATAGMŰVELÉSI KÍSÉRLETI ÁLLOMÁS

Leavitt áthajtott a kapun, megállt a faépület mellett. A kulcsokat a műszerfalban hagyta és kiszállt, Hall követte.

– Most hová?

– Be – mondta Leavitt. Beléptek az épületbe, egyenesen egy kis szobába. Itt rozoga íróasztalnál egy ember ült nagy karimájú kalapban, kockás sportingben, zsinórnyakkendővel. Újságot olvasott és szendvicset evett, mint a másik a kapunál.

– Üdvözletem – szólalt meg az ember.

– Halló – mondta Leavitt.

– Segítségükre lehetek valamiben?

– Csak átmenőben vagyunk – felelte Leavitt. – Útban Rómába.

Az ember bólintott:

– Mennyi az idő?

– Az órám tegnap megállt – mondta Leavitt.

– Szégyen-gyalázat – felelte az ember.

– A nagy hőség miatt.

A ceremónia ezzel véget ért, az ember ismét bólintott. Elhaladtak mellette, kiléptek egy folyosóra, ahol az ajtókon ilyen feliratok voltak: „Dugványinkubáció”, „Talajnedvesség-vizsgálat”, „Talajelemzés”. Mintegy fél tucat ember tett-vett az épületben, könnyű öltözetben, s látszólag mind foglalkozott valamivel.

– Ez igazi mezőgazdasági állomás – mondta Leavitt. – Ha szükséges, az az ember az íróasztalnál körbekalauzol, megmagyarázza az állomás rendeltetését és a folyamatban levő kísérleteket. Olyan búzafajta kifejlesztésén dolgoznak, amely száraz, lúgos talajban is megél.

– És a Futótűz berendezés?

– Itt van – mondta Leavitt, és kinyitott egy „Raktár” feliratú ajtót. Az ajtó mögött szűk, négyszögű helyiség volt, benne gereblyék, kapák és locsolótömlők.

– Lépj be – mondta Leavitt.

Hall belépett, utána Leavitt is, és bezárta maga mögött az ajtót. A laktár a gereblyékkel, tömlőkkel és mindennel együtt süllyedni kezdett velük.

Egy pillanata múlva modern, fluoreszkáló mennyezetvilágítású, üres teremben találták magukat. A falak körös-körül vörösek. Az egyetlen berendezés egy négyszögű, mellig érő pódium volt, rajta világító zöld üveglap.

– Tedd mindkét kezedet tenyérrel lefelé laposan az üvegre – mondta Leavitt.

Hall odalépett a készülékhez: Enyhe bizsergést érzett az ujjaiban, azután a gép rövid búgást hallatott.

– Kész. Lépj hátra. – Leavitt is ráhelyezte kezét az üvegre, megvárta a búgást, azután megszólalt: – Most átmegyünk oda. Említetted a biztonsági berendezéseket. Mielőtt belépünk a Futótűz laboratóriumaiba, megmutatom őket. – A szoba túlsó oldalán levő ajtó felé biccentett.

– Mi a csoda volt ez itt?

– Ujj- és tenyérlenyomat elemző – mondta Leavitt. – Teljesen automatikus. Tízezer dermatográfiai vonalat vesz fel és tárol mindenkiről, aki a Futótűz bázisra beléphet.

Leavitt betaszította az ajtót.

Az ajtó mögött egy másik, „Biztonság” feliratú ajtó volt, amely zajtalanul oldalra siklott. Elsötétített szobába léptek, ahol egy ember ült zöld műszertáblák előtt.

– Halló, John – üdvözölte Leavitt az embert. – Hogy van?

– Köszönöm, jól, doktor Leavitt. Láttam, hogy jön.

Leavitt bemutatta Hallt a biztonsági embernek, aki elmagyarázta a berendezés működését: a bázis feletti dombokon két rejtett, nagy hatásfokú radarkészülék van. Ezeken belül földbe ásott érzékelők jelzik minden száz fontnál nehezebb élőlény közeledését. Az érzékelők riasztócsengőket szólaltatnak meg a bázison.

– Eddig még semmit sem tévesztettünk szem elől mondta az ember. – De ha megtörténne… – Vállat vont, és Leavitthez fordult:

– Megmutatjuk a kutyákat?

– Igen – felelte Leavitt.

Átmentek a szomszédos helyiségbe. Itt kilenc nagy ketrec és átható állatbúz volt. Hall még nem látott ilyen hatalmas német juhászkutyákat. Ugattak, mikor belépett, de a hangjuk nem hallatszott. Álmélkodva nézte, ahogyan a szájukat nagyra tátják, a fejüket ugató mozgással előrevetik.

De hang nem hallatszott.

– Ezek a hadseregnél kiképzett őrkutyák – mondta a biztonsági ember. Kitenyésztett vadállatok. Vastag bőrruhában és kesztyűben visszük ki őket. A hangszálaikat kioperálták, ezért nincs hangjuk. Némák és vadak.

Hall megkérdezte:

– Hm… felhasználták őket már valaha?

– Nem – felelte a biztonsági ember. – Szerencsére nem.

Kis öltözőben voltak. Egyik öltözőszekrényen Hall neve állt. – Itt átöltözünk – mondta Leavitt. Egyik sarokban egyforma rózsaszín ruhák voltak egymásra rakva. Tégy le mindent, amit viselsz, és végy fel egyet ezekből.

Hall gyorsan belebújt a laza, oldalvillámzáras kezeslábasba.

Miután átöltöztek, végigmentek egy folyosón. Felharsant a riasztócsengő, és csúszóajtó vágódott be az orruk előtt. Fejük felett fehér fény kezdett villogni. Hall zavart volt, s csak később emlékezett rá, hogy Leavitt másfelé nézett, védte a szemét a villogó fénytől.

– Valami nincs rendben – mondta Leavitt. – Mindent letettél?

– Igen mondta Hall.

– Gyűrűt, órát, mindent?

Hall a kezére nézett. Az órája még a csuklóján volt.

– Menj vissza, tedd az órát is a szekrénybe mondta Leavitt.

Hall engedelmeskedett. Mikor visszajött, az ajtó nyitva maradt előttük, a riasztócsengő sem szólalt meg.

– Ez is automatikus? – kérdezte Hall.

– Igen – mondta Leavitt. – Minden idegen tárgyra reagál. A felszerelésnél kissé aggódtunk, mert tudtuk, hogy reagálni fog üvegszemekre, szív-stimulátorra, műfogsorra is, az égvilágon mindenre. De szerencsére a bázison dolgozók közül senki sem visel semmi ilyesmit.

– Fogtömés?

– Arra nem reagál. Így programozták.

– Hogy működik?

– Magam sem tudom pontosan – mondta Leavitt.

Elhaladtak egy felirat mellett:

BELÉPÉS AZ I. SZINTRE

MENJEN EGYENESEN

AZ IMMUNIZÁCIÓ-ELLENŐRZÉSBE

Hallnak feltűnt, hogy a falak vörösek, meg is jegyezte.

– Igen – mondta] Leavitt –, mindegyik szint más színű. Az I. szint vörös, a II. sárga, a III. fehér, a IV. zöld, az V. kék.

– Van a színek kiválasztásának valami különleges oka?

– A haditengerészet még évekkel ezelőtt megbízást adott a színes környezet pszichológiai hatásainak tanulmányozására. Ennek eredményeit alkalmazták itt is.

Az immunizációs helyiséghez értek. Kinyílt előttük a csúszóajtó, mögötte három üvegfülke.

– Ülj be az egyikbe – mondta Leavitt.

– Ez is automatikus?

– Természetesen.

Hall belépett az egyik fülkébe, bezárta az ajtaját maga mögött. A fülkében egy fekvőhely és egy csomó, bonyolult berendezés volt. A kanapé előtt tv-ernyő állt, rajta világító pontok.

– Üljön le – mondta egy gépi hang –, üljön le, üljön le. – Leült a kanapéra.

– Nézze a képernyőt. Feküdjék le úgy, hogy az összes világító pont eltűnjön.

Az ernyőre nézett, és most látta, hogy a pontok emberi alakot mintáznak.

Addig változtatgatta helyzetét, míg a pontok el nem tűntek.

– Nagyon helyes – mondta a hang. – Most továbbmegyünk. Mondja be a nevét regisztrálásra. Előbb a vezeték-, azután a keresztnevét.

– Mark Hall – mondta.

– Mondja be a nevét regisztrálásra. Előbb a vezeték-, azután a keresztnevét.

Egyidejűleg az ernyőn megjelentek a következő szavak:

A VÁLASZ NEM KÓDOLHATÓ

– Hall, Mark.

– Köszönöm az együttműködést – mondta a hang. – Kérem, mondja el a „Marinak van barija” kezdetű verset.

– Ez ugratás? – mondta Hall.

Kis szünet következett, mialatt búgás és relék kattogása hallatszott, majd megjelent az ernyőn a következő szöveg:

A VÁLASZ NEM KÓDOLHATÓ

– Kérem, mondja el a verset.

Hall fonák érzéssel elmondta:

– Marinak van barija, hófehér a gyapja, bár hová megy Marika, követi a barika, soha el nem hagyja.

Ismét szünet, majd a hang:

– Köszönöm az együttműködést – az ernyőn pedig a következő szöveg jelent meg:

AZ ANALIZÁTOR RÖGZÍTI A SZEMÉLYAZONOSSÁGOT:

HALL, MARK

– Kérem, figyeljen jól – mondta a gépi hang –, a következő kérdésekre igennel vagy nemmel válaszoljon. Más választ ne adjon. Kapott-e himlőoltást az utóbbi tizenkét hónapban?

– Igen.

– Diftériaoltást?

– Igen.

– Tífuszt, A- és B-paratífuszt?

– Igen.

– Tetanuszt?

– Igen.

– Sárgalázt?

– Igen, igen, igen, mindet kaptam.

– Csak a kérdésre válaszoljon, kérem. Aki nem kooperál, értékes számítógépi időt pazarol el.

– Igen – mondta Hall engedelmesen. Amikor csatlakozott a Futótűz-bizottsághoz, minden elképzelhető betegség, még pestis és kolera ellen is beoltották, amit hathónaponként meg kellett újítani, és gamma-globulin injekciókat is kapott a vírusfertőzések ellen.

– Volt-e valaha tuberkulózisa, más mycobaktérium okozta betegsége, volt-e pozitív tuberkulózis bőrpróbája?

– Nem.

– Volt-e valaha szifilisze vagy más, spirocheta betegsége, volt-e pozitív szerológiai reakciója szifiliszre?

– Nem.

– Volt-e az utóbbi évben bármilyen gram-pozitív baktérium, például streptococcus, staphylococcus vagy pneumococcus által okozott betegsége?

– Nem.

– Volt-e gram-negatív kórokozó, például gonococcus, meningococcus, proteus, pseudomonas, salmonella vagy shigella okozta fertőzése?

– Nem.

– Volt-e újabban vagy régebben blastomycosis, histoplasmosis- vagy coccidiomycosisfertőzése, volt-e pozitív bőrpróbája bármilyen gombabetegségre?

– Nem.

– Volt-e újabban bármilyen vírusfertőzése, mint a poliomyelitis, hepatitis, mononucleosis, mumpsz, kanyaró, varicella vagy herpes?

– Nem.

– Szemölcsök?

– Nem.

– Tudomása szerint allergiás-e valamire?

– Igen, kökörcsin hímporra.

Az ernyőn a következő szavak jelentek meg:

KÖRCSIN HEMPOR

és egy pillanat múlva:

A VÁLASZ NEM KÓDOLHATÓ

– Kérem, ismételje meg a választ lassan memóriatároló celláink részére.

Igen tisztán megismételte: – Kökörcsin hímpor.

Az ernyő nyugtázta:

KÖKÖRCSIN HÍMPOR KÓDOLVA

– Allergiás-e fehérjére?

– Nem.

– Ezzel a formális kérdések befejeződtek. Vetkőzzön le, kérem, feküdjön le a kanapéra ismét úgy, hogy a világító pontok az ernyőn eltűnjenek.

Megtette. Ekkor hosszú karon kinyúlt egy ultraibolya lámpa, és a testéhez közel megállt. A lámpa mellett volt valamilyen letapogató elektromos szem. Az ernyőn megjelent a letapogatás számítógépi lenyomata, a lábától kezdődően.

A hang megszólalt:

– Ez gombavizsgálat. – Néhány perc elteltével a hang felszólította, hogy feküdjön hasra, és a vizsgálat megismétlődött.

Majd ismét hanyatt kellett feküdnie a világító pontoknak megfelelően.

– A fizikai paraméterek mérése következik – mondta a hang. – Feküdjön nyugodtan a vizsgálat alatt.

Kézszerű manipulátorok különböző vezetékeket rögzítettek a testén. Volt, amiről tudta, hogy mire való; a fél tucat vezeték a mellkasán elektrokardiogram és a huszonegy másik a fején elektroencephalogram felvételére szolgál, de a hasára, a karjaira és a lábaira is vezetékek kerültek.

– Emelje fel a bal kezét, kérem – mondta a hang. Hall felemelte. Leereszkedett egy manipulátor, két oldalán elektromos szemekkel, és megvizsgálta Hall kezét.

– Tegye a kezét a bal oldali polcra. Ne mozogjon. Kis szúrást fog érezni, amikor a tűt bevezetjük a vénájába.

Hall a képernyőre nézett, melyen megjelent kezének a színes képe, zöld vénákkal kék alapon. A gép hőérzékeléssel működött. Éppen tiltakozni akart, amikor érezte a szúrást.

Odapillantott: a tű bent volt.

– Feküdjön nyugodtan. Engedje el magát.

A gépezet tizenöt másodpercig zümmögött és kattogott, ezután a vezetékek visszahúzódtak a falhoz, a manipulátorok tamponálták a szúrás helyét.

– A fizikai paraméterek mérése ezzel befejeződött – mondta a hang.

– Felöltözhetek?

– Üljön fel, kérem, és fordítsa jobb vállát az ernyő felé. Pneumatikus injekciót fog kapni.

A falból kijött egy vastag kábel végén egy pisztoly, a vállára tapadt és tüzelt. Sistergő hang, rövid fájdalom, és a hang ismét megszólalt:

– Most felöltözhet. Néhány óráig enyhe szédülést érezhet. Immunizáló gamma-globulint kapott. Ha szédül, üljön le. Általános rosszullét, hányás vagy láz esetén azonnal forduljon a szint ellenőrző orvosához. Világos?

– Igen.

– A kimenet jobbra van. Köszönjük az együttműködést. A regisztrálásnak vége.

Hall Leavitt-tel együtt végigment egy hosszú, vörös folyosón. Karja sajgott az injekciótól.

– Jobb lesz, ha arról a gépről az Amerikai Orvosok Egyesülete nem szerez tudomást – mondta Hall.

– Erre vigyáztunk – mondta Leavitt.

Az elektronikus testelemzőt a Sandeman Industries cég dolgozta ki 1965-ben egy általános kormánymegbízás keretében, amely az űrben tartózkodó űrhajósok egészségi állapotának ellenőrzésére szolgáló berendezések kifejlesztését tűzte ki célul. Annak idején a kormány elgondolása az volt, hogy egy ilyen berendezés, ha drága is – darabja ugyanis 87 000 dollárba került –, idővel mint diagnosztikai műszer helyettesítheti az orvost. Mindenki tisztában volt azonban azzal, hogy, az új gépet mind az orvosok, mind a betegek nehezen fogják megszokni. Ezért a kormány nem is szándékozott szabaddá tenni 1971-ig, és akkor is csak néhány nagyobb kórház számára.

A folyosó falai kis görbületet mutattak, ami feltűnt Hallnak.

– Hol is vagyunk pontosan? – kérdezte.

– Az I. szint kerületén. Balra találhatók a laboratóriumok, jobbra csak kemény szikla van.

A folyosón rózsaszín kezeslábasba öltözött emberek jöttek-mentek. Mind komoly volt és sietett.

– Hol van a csoportunk többi része – kérdezte Hall.

– Mindjárt itt – válaszolta Leavitt, és kinyitotta a „7. tanácsterem” feliratú ajtót. Beléptek. A szobában nagy, keményfa asztal mellett mereven és feszülten állt Stone, mintha éppen hideg zuhanyt vett volna, mellette Burton, a patológus, aki levertnek és zavartnak látszott, a szeme bizonyos fáradt ijedtséget tükrözött.

Üdvözölték egymást és leültek. Stone két kulcsot vett ki a zsebéből. Az egyik ezüstszínű, a másik piros volt. A piros kulcs láncon függött; ezt átnyújtotta Hallnak.

– Tegye a nyakába.

Hall a kulcsot nézte:

– Mi ez?

– Azt hiszem, Mark még nincs tisztában az egyedülálló ember szerepével – mondta Leavitt.

– Azt gondoltam, a repülőgépen elolvasta…

– Az ő példányából hiányzott.

– Értem – mondta Stone, és Hallhoz fordult: – Semmit sem tud az egyedülálló ember hipotéziséről?

– Semmit – mondta Hall; közben elgondolkodva nézte a kulcsot. – Senki sem mondta meg magának, hogy kiválasztásánál fontos szerepet játszott az a tény, hogy nőtlen?

– Mi köze ennek a…

– A tényállás az – mondta Stone –, hogy maga a szóban forgó „egyedülálló ember”. Maga az egész dolog kulcsa. Szó szerint értse.

A saját kulcsával a szoba sarkába ment, megnyomott egy rejtett gombot, mire a fal faburkolata kinyílt, feltárult egy csillogó fémből készült műszertábla. Ennek zárjába bedugta a kulcsot és elfordította. A műszertáblán kigyúlt egy zöld lámpa. Stone hátralépett, a faburkolat visszacsúszott a helyére.

– Ennek a bázisnak a legalsó szintjén van egy automatikus önmegsemmisítő atomszerkezet – mondta Stone –, amely a lenti laboratóriumból ellenőrizhető. Ezt az én kulcsommal most élesre állítottam. A mechanizmus készen áll a robbanásra. A kulcsot ezen a szinten nem lehet kihúzni: reteszelve van. A maga kulcsa viszont beilleszthető és kihúzható. A robbantás bekapcsolása és a robbanás közt három perc késleltetés van. Ezalatt gondolkodhat, és esetleg le is állíthatja az egészet.

Hall a homlokát ráncolta:

– De miért éppen én?

– Mert maga egyedülálló. Ezért volt szükség legalább egy nőtlen emberre.

Stone kivett az aktatáskájából egy dossziét, átadta Hallnak.

– Olvassa el.

A Futótűz-tervezet volt.

– A 255. oldalt – mondta Stone. Hall fellapozta és olvasni kezdte:

TERVEZET: FUTÓTŰZ MÓDOSÍTÁSOK

1. Millipórusú szűrők beiktatása a szellőző rendszerbe. Az eredetileg különleges egyrétegű, maximálisan 97,4% szűrőhatásfokú styrilen-szűrők kicserélve 1966-ban, amikor Upjohn kidolgozta az 1 mikron nagyságú organizmusok kiszűrésére alkalmas szűrőt. Ennek hatásfoka rétegenként 90%; három réteggel elérhető a 99,9%. A fennmaradó 0,1% fertőzési arány már nem ártalmas. Ez. 0,001%-ra csökkenthető négy vagy öt réteggel, de az így elérhető előny nem indokolja a költségeket. Az 1/1000 tűrési paraméter is kielégítőnek tekinthető. Felszerelés befejezése: 1966. XII. 8.

2. Önmegsemmisítő atomszerkezet: a detonátor késleltető időzítőinek módosítása. Lásd AEC/Véd dok 77-12-0918.

3. Önmegsemmisítő atomszerkezet: aktív zóna karbantartási programozás revíziója K-technikusok számára. Lásd AEC/Warburg dok 77-140004;

4. Önmegsemmisítő atomszerkezet: a végleges működtetési döntés módosítása. Lásd AEC/Véd dok 77-14-0023. Részletezés mellékelve.

RÉSZLETES.

EGYEDÜLÁLLÓ EMBER HIPOTÉZISE. Az első, o sz. hipotézist a Futótűz Tanácsadó Bizottsága ellenőrző próba alá vetette. Ez az USAF (NORAD) által az élet/halál-döntésekért felelős parancsnokok megbízhatóságának meghatározására végzett kísérletek továbbfejlesztése volt. A kísérletek tíz forgatókönyv szituációiban esedékes döntésekre terjedtek ki a Walter Reed Pszichiátriai Részleg által tervezett alternatívák szerint, a NIH Bethesda, Biostatisztikai Egység által elvégzett n-rendű próbaelemzés után.

A kísérlet alanyai, SAC-pilóták és reptéri földi személyzet, a NORAD dolgozói és mások pozitív-akcióképessége a döntéskor a Hudson Intézet által tervezett tíz forgatókönyv feltételei közt került elbírálásra: az alanyoknak minden esetben IGEN/NEM-döntéseket kellett hozniuk. A döntések ellenséges célpontok termonukleáris vagy vegyi-biológiai megsemmisítésére vonatkoztak.

– A H1H2-program során megvizsgált 7420 alany adatainak többtényezős varianciaelemzése; további kísérletek az ANOVAR-program keretében; végleges osztályozás a CLASSIF-program útján. A NIH Biostatisztikai Egysége ezt a programot a következőképpen összegezte:

E program célja az egyéneknek konkrét csoportokba sorolása, a hatásfok meghatározására kvantifikálható találatokból. A program az adatok feldolgozása alapján megadja az egyének osztályozási valószínűségét és az osztályozási csoportok határait. A program kinyomtatott eredményei: a csoportok találati átlaga, a csoportkontúrok megbízhatósági határai és az egyes alanyok találatai.

K. G. Borgrand,

PH. D., NIH

AZ EGYEDÜLÁLLÓ EMBERRE VONATKOZÓ VIZSGÁLAT EREDMÉNYEI:

A vizsgálat során megállapítást nyert, hogy a nős emberek magatartása a próba több paramétere vonatkozásában más, mint a nőtleneké. A Hudson-Intézet a forgatókönyv adataiból számítógép segítségével kidolgozta az átlagos válaszokat, azaz az elméletileg helyes döntéseket. A vizsgált csoportok döntéseinek a helyes döntésekkel való összehasonlítása szolgált a hatásfok-mutatószám meghatározására, amely a helyes döntési képesség mértéke, az alábbiak szerint:

Csoport                    Hatásfokmutató

Nős férfiak                0,343

Férjezett nők              0,399

Hajadon nők                0,402

Nőtlen férfiak             0,824

Az adatok azt mutatják, hogy a nős férfiak az esetek 1/3 részében, a nőtlenek az esetek 4/5 részében választják a helyes döntést. A nőtlen férfiak csoportjának további lebontása a rész csoportok pontosabb meghatározására e kategórián belül a következő eredményt adta:

Csoport                                Hatásfokmutató.

Nőtlen férfiak,

összesen                               0,824

Katonák:

tisztek                                0,655

altisztek                              0,624

Műszakiak:

mérnökök                               0,877

reptéri földi személyzet               0,901

Segédszolgálatok:

karbantartók és a közművek dolgozói    0,758

Szabad hivatások:

tudósok                                0,946

Az egyének döntési képességére vonatkozó fenti eredményeket nem szabad elhamarkodottan elbírálni. Még ha a látszat szerint a portások döntései jobbak volnának is, mint a tábornokoké, a helyzet valójában sokkal bonyolultabb. A SZÁMÍTÓGÉP ÁLTAL KINYOMTATOTT TALÁLATOK A TESZT- ÉS EGYÉNI VÁLTOZATOK ÖSSZESÍTÉSÉT KÉPVISELIK. AZ ADATOKAT E TÉNY SZEM ELŐTT TARTÁSÁVAL KELL ÉRTELMEZNI. Ennek elmulasztása teljesen hibás és veszélyes feltételezésekre vezethet.

A vizsgálatot az AEC kívánsága értelmében alkalmaztuk a Futótűz-tervezet irányító személyzetére az önmegsemmisítő nukleáris kapacitás beépítése idején. A próbát a Futótűzbázis egész személyzetére kiterjesztettük; az eredmények a CLASSIF FUTOTŰZ: ÁLT. SZEMÉLYZET (lásd 77-14-0023) cím alatt kerültek lerakásra. Az irányító személyzet külön próbaeredményei:

Név                Hatásfokmutató

Burton             0,543

Reynolds           0,601

Kirke              0,614

Stone              0,687

Hall               0,899

E különleges próba eredményei megerősítik az egyedülálló ember hipotézisét, mely szerint nőtlen férfinak kell eldöntenie a termonukleáris vagy vegyi-biológiai megsemmisítést.

Hall az olvasás befejeztével kijelentette, hogy ez őrültség.

– Csak így tudtuk rávenni a kormányt arra, hogy a fegyver ellenőrzését a kezünkbe adja – mondta Stone.

– Valóban azt várja tőlem, hogy dugjam be a kulcsot és elsüssem azt a micsodát?

– Attól tartok, hogy nem érti, miről van szó – mondta Stone.

– A robbanószerkezet automatikus. Ha a szóban forgó organizmus kiszabadul, és az egész V. szintet elszennyezi, a robbanás három percen belül bekövetkezik, hacsak maga nem dugja be a kulcsát, és nem állítja le az egészet.

– Ó – mondta Hall csendesen.

11. A csírátlanítás

Valahol a szinten megszólalt egy csengő; Stone a faliórára nézett. Késő volt. Megkezdte a formális eligazítást; a szobában fel-alá járva gyorsan beszélt, mondanivalóját kézmozdulatokkal kísérte.

– Mint tudják, a föld alatti ötemeletes épület legfelső szintjén vagyunk. Az előírások szerint a leszállás a legalsó szintre a sterilizáló és csírátlanító eljárásokkal együtt közel huszonnégy órát vesz igénybe. Ezért azonnal indulnunk kell. A műhold már útban van lefelé.

Megnyomott egy gombot az asztalfőn levő műszerpulton, mire kivilágosodott egy tv-ernyő, és mutatta a műanyag zsákban levő műhold lefelé haladását. A szondát manipulátorok tartották.

– E kör alakú épület középső traktusában vannak a felvonók és a közművezetékek, kábelek stb. Itt látjuk most a szondát, amely egyébként mindjárt lent lesz a legalsó szinten, egy maximálisan steril helyiségben.

Elmondta ezután, hogy két meglepetést is hozott Piedmontból. A képernyőn feltűnt Peter Jackson, aki egy ágyon feküdt, mindkét karjában tű és a hozzájuk csatlakozó vezeték.

– Ez az ember, mint látják, túlélte az éjszakát. Ő az, aki a rárepüléskor az utcán járkált.

– Milyen állapotban van most?

– Ez bizonytalan – mondta Stone. – Most eszméletlen, és korábban vért hányt. Intravénásan dextrózt kap a folyadékveszteség pótlására, míg mi le nem érünk.

Stone ismét megnyomott egy gombot, és az ernyőn megjelent a csecsemő, aki egy kis ágyra szíjazva bömbölt. Egyik fejvénájába valamilyen folyadék folyt egy palackból.

– Ez a kis fickó is túlélte a múlt éjszakát – mondta Stone –, így magunkkal hoztuk. Már csak azért sem hagyhattuk ott, mert kértük a 7-12 direktíva végrehajtását. A városkát azóta már egy atombomba megsemmisítette. Egyébként ő és Jackson az eleven kulcs a rejtély megfejtéséhez.

Ezután Stone és Burton elmondta Hallnak és Leavittnek, hogy mit láttak és tapasztaltak Piedmontban: a hirtelen haláleseteket, a különös öngyilkosságokat, az alvadt vérrel tömött artériákat és a vérzés hiányát.

Hall álmélkodva hallgatta, Leavitt a fejét ingatta. Mikor befejezték, Stone megkérdezte:

– Kérdések vannak?

– Nincs olyan kérdés, ami nem várhatna – felelte Leavitt.

– Akkor induljunk – mondta Stone.

Az ajtón egyszerű fehér betűk jelezték: BEJÁRAT A II. SZINTRE. Teljesen ártatlan, mindennapi felirat volt. Hall mást várt: géppisztolyos őrséget vagy igazolványokat kérő ellenőrt. De ilyen nem volt, sőt, senki sem hordott semmilyen azonosító jelvényt, és igazolvány sem volt senkinél.

Szólt is erről Stone-nak, aki közölte vele, hogy a jelvényeket eleve elvetették, mert könnyen szennyeződnek, nehezen sterilizálhatók, minthogy általában műanyagból készülnek, ami a magas hőmérsékleten történő sterilizáláskor megolvad.

A négy ember belépett az ajtón, amely sziszegve becsukódott mögöttük. Az ajtó légmentesen zárt. Egy csempeburkolatú, üres szobában találták magukat, melyben csak egy „RUHA” feliratú tartály volt. Hall levetette kezeslábasát, és bedobta a tartályba; egy villanás, és a ruha elégett.

Az ajtó belső oldalán felirat állt: „Ezen az ajtón NEM lehet visszamenni az I. szintre”.

Vállat vont. A többiek már egy másik ajtónál voltak, melyen a „KIMENET” szó állt. Követte őket, és sűrű gőzfelhőbe lépett. Friss erdei illatot érzett, amiből kitalálta, hogy illatosított fertőtlenítőszer. Leült egy padra, testét elernyesztette, és hagyta, hogy a gőz beburkolja. A gőzfürdő rendeltetését könnyű volt megértenie: a hő kitágítja a pórusokat, és a tüdő belélegzi a gőzt.

Az emberek nem soká beszéltek; vártak, míg testüket elborította az izzadság, azután átmentek a következő helyiségbe.

– Mit szólsz ehhez? – kérdezte Leavitt.

– Olyan, mint, egy római fürdő – felelte Hall.

A következő helyiségben egy lapos kád („Csak lábnak”) és egy zuhany volt. („Figyelem! Óvjuk a zuhanyból jövő folyadéktól a szájat, szemet és a nyálkahártyákat!”) Mindez igen ijesztő volt. Megpróbálta meghatározni az oldatot a szagáról, de nem sikerült; mindenesetre lúgos lehetett, mert síkos volt. Leavitt világosította fel, hogy az oldat 7,7 pH értékű alfa-klorofin, és ahol csak lehetséges, váltakozó savas és lúgos oldatokat használnak.

– Ha az ember elgondolja – mondta Leavitt –, igen komoly tervezési probléma volt az emberi testnek – az ismert világegyetem legpiszkosabb objektumának – dezinficiálása úgy, hogy ugyanakkor ne öljük meg ezzel magát az embert is. Érdékes feladat.

A zuhanyozás után Hall törülközőt keresett, de nem talált. Nedvesen belépett a következő helyiségbe, ahol ventillátorok fújták rá a mennyezetről a meleg levegőt, míg a falakról ultraibolya lámpák erős bíborszínű fényt sugároztak. Bizsergő bőrrel ment át az utolsó helyiségbe, ahol a ruhák voltak: már nem kezeslábasok, inkább a sebészek kórházi öltözékéhez hasonlítottak: halványsárga, laza, V-nyakú, rövid ujjú kabát; gumiöves nadrág és lapos, gumitalpú cipő, könnyű és kényelmes, mint a balettcipő.

A ruha valamilyen puha műanyagból készült. Hall felöltözött, és a többiekkel együtt átment a „KIJÁRAT A II. SZINTRE” jelzésű ajtón, belépett a felvonóba, amely megindult velük lefelé.

A felvonó egy folyosóra nyílt. A falak itt sárgák voltak, nem vörösek, mint az I. szinten. Az emberek sárga egyenruhát viseltek, és egy ápolónő a felvonónál közölte velük, hogy az idő délután 2:47, és egy óra múlva folytathatják útjukat lefelé.

Egy kis szobába, a „Közbenső elkülönítő”-be mentek, ahol fél tucat heverőt találtak műanyag takarókkal.

– Pihenjünk. Aki tud, aludjon. Lehetőleg minél többet kell pihennünk, míg leérünk az V. szintre – mondta Stone. Hallhoz lépett:

– Mit szól a csírátlanító eljáráshoz?

– Érdekes – mondta Hall. – Ha eladja a svédeknek, vagyont kereshet rajta. De azt hittem, szigorúbb lesz.

– Várja csak ki a végét – mondta Stone –, ahogyan lejjebb érünk, egyre szigorúbb. A III. és IV. szinten orvosi vizsgálat is lesz. Azután rövid értekezletet tartunk.

Stone lefeküdt az egyik heverőre, és rögtön elaludt. Ezt a képességét évekkel előbb alakította ki magában, amikor folyamatos éjjel-nappali kísérleteket végzett. Megtanulta, hogyan lehet hellyel-közzel beiktatni egy-két órai alvást, és ezt igen hasznosnak találta.

A második csírátlanítási eljárás hasonló volt az elsőhöz. Hall sárga ruhája is elégett, bár csak egy óráig viselte.

– Nem túl nagy pazarlás ez? – kérdezte Burtontől.

Burton vállat vont:

– Papírból van.

– Papír? Az az anyag?

Burton a fejét rázta: – Nem anyag. Papír. Új találmány. Beléptek az első teljes-immerziós medencébe. A falon olvasható utasítások felszólították Hallt, hogy szemét tartsa nyitva a víz alatt. Rájött, hogy a teljes immerziót az az egyszerű körülmény biztosította, hogy csak mély-vízen át lehetett az első helyiségből a másodikba jutni. Átúszott, a szeme kissé égett, de ezt ki lehetett bírni.

A második helyiségben hat üvegfülke sorakozott egymás mellett, hasonlítottak a telefonfülkékre: Hall odalépett az egyikhez, melyen a következő utasítást olvasta: „Lépjen be, csukja be mindkét szemét, karjait tartsa a testétől kissé távol, álljon terpeszállásba. Ne nyissa ki a szemét, míg búgó hangot nem hall. A HOSSZÚHULLÁMÚ BESUGÁRZÁS VAKSÁGOT OKOZHAT.”

Követte az utasításokat, és egyfajta hideg hőt érzett a testén. Az egész mintegy öt percig tartott, akkor megszólalt a búgó hang, és ő kinyitotta a szemét. A teste száraz volt. A többiek nyomában ment a folyosón, ahol négy zuhany követte egymást. A folyosó végén fúvóventillátoros szárítóhelyiségben ruhákat, ezúttal fehér ruhákat találtak. Felöltöztek, a felvonó levitte őket a III. szintre.

Itt négy nővér várt rájuk. Egyikük bevezette Hallt egy orvosi rendelőbe, ahol kétórás vizsgálat várt rá. A vizsgálatot ez alkalommal nem gép, hanem egy szenvtelen arcú fiatalember végezte, igen alaposan. Hall bosszankodott, szívesebben vette volna a gépet.

Az orvos teljes vizsgálatot végzett, beleértve a pontos anamnézist is: születés, iskolák, családi körülmények, eddigi kórházi kezelések és egyéb megbetegedések, majd a mindenre kiterjedő fizikális vizsgálat következett. Hall dühöngött, az egész procedúrát feleslegesnek tartotta, de az orvos a vállát vonogatva közölte, hogy ez kötelező rutineljárás.

Két óta elteltével Hall csatlakozott a többiekhez, és továbbmentek a IV. szintre.

Négy teljes immerziós fürdőn, háromszoros ultraibolya és infravörös besugárzáson, két ultrahang-rezgőkamrán haladtak át, és végül meglepő dolog következett: egy acélfülke, egy sisak a fogason és a következő felirat: „Ultravillanó készülék. Tegye fel a sisakot a haj és az arcszőrzet védelmére, és nyomja meg a gombot.”

Hall soha életében sem hallott arról, hogy mi az az ultravillanás, így nem tudta, mit várjon, de végrehajtotta az utasítást, feltette a sisakot, és megnyomta a gombot!

Egyetlen rövid, vakító fehér fényvillanás, és hirtelen hőhullám öntötte el a fülkét. Egy pillanatig fájdalmat érzett, de szinte fel sem fogta, máris elmúlt. Óvatosan levette a sisakot, a testére nézett. A bőrét finom fehér hamu borította. Rájött, hogy a hamu a bőre, vagy legalábbis az volt: a készülék leégette a külső epitélium-rétegeket. A zuhany alá állt, lemosta magáról a hamut, végül eljutott az öltözőbe, ahol zöld ruhát talált.

Ezután ismét orvosi vizsgálat következett, de most mindenféle mintát is vettek: köpet-, szájnyálkahártya-, vér-, vizelet-, székletmintát. Rezignáltan tűrte a próbákat, a vizsgálatokat, a kérdéseket. Fáradt volt, kezdte elveszíteni tájékozódását. Az ismétlődések, az új élmények, a színek a falakon, mindig ugyanaz az egyenletes, mesterséges fény…

Végül visszakerült Stone-hoz és a többiekhez. Stone közölte:

– Ezen a szinten hat órát kell várnunk, ez az előírás; meg kell várnunk a laboratóriumi vizsgálatok eredményét. Ezt az időt felhasználhatjuk alvásra. A folyosó végén mindenki talál egy szobát a saját nevével. A szobákon túl van a kávézó. Ott találkozunk öt óra múlva megbeszélésre. Rendben van?

Hall megtalálta a szobáját. Meglepetésére a szoba elég nagy volt. Pullmankocsiszerű fülkét várt, de ez nagyobb volt és jobban berendezett: ágy, szék, kis íróasztal és számítógépi műszerpult beépített tv-készülékkel. Kíváncsian nézte, de legyűrte a fáradtság. Lefeküdt az ágyra, és elaludt…

Burton nem tudott aludni. Feküdt az ágyán a IV. szinten, nézte a mennyezetet és gondolkodott. A várost látta maga előtt, az utcán heverő holttesteket, melyek nem véreztek…

Burton nem volt hematológus, de munkája során végzett a vérrel kapcsolatos tanulmányokat is. Tudta, hogy jó néhány baktérium hatást gyakorol a vérre. Saját kutatásai például azt mutatták, hogy a staphylococcus két olyan enzimet is termel, amelyek megváltoztatják a vért.

Az egyik az ún. exotoxin, amely roncsolja a bőrt és feloldja a vörös vérsejteket. A másik egy koaguláze, amely proteinburokkal vonja be a baktériumokat a fehér vérsejtek elleni védelemül.

A baktériumok tehát meg tudják változtatni a vért, mégpedig különböző módokon: a streptococcus a streptokináze enzimet termeli, amely feloldja a megalvadt vért. A clostridiumok és a pneumococcusok különböző haemolysineket termelnek, melyek elpusztítják a vörös vérsejteket. A malária és az amőbák is pusztítják a vörös vérsejteket, ezekkel táplálkoznak. Más paraziták is ezt teszik.

Lehetséges tehát a dolog.

De ez még nem mond semmit arról, hogy a műholdban levő. organizmus hogyan fejti ki hatását.

Burton felidézte emlékezetében a véralvadás folyamatát. Ez olyan, mint egy lépcsőzetes vízesés: keletkezik egy enzim, aktivizálódik, hat egy másik enzimre, ez hat egy harmadikra, a harmadik egy negyedikre és így tovább, tizenkét vagy tizenhárom fokozaton át, míg végül a vér megalvad.

Felrémlettek emlékezetében a részletek, a közbeeső fokozatok, a szükséges enzimek, a fémek, az ionok, a lokális tényezők: az egész roppant bonyolult.

A fejét ingatta, és megpróbált aludni.

Leavitt, a klinikai mikrobiológus a kórokozó izolálásának és identifikálásának a lépéseit gondolta át. Ez ismert terület volt számára; mint a bizottság egyik alapító tagja, részt vett „A Földön kívüli élet elemzési előírásainak” kidolgozásában. Mégis, most, a terv gyakorlati végrehajtása előtt, kétségei támadtak.

Két évvel ezelőtt, az ebéd utáni eszmefuttatások és töprengések során minden kitűnőnek látszott, szórakoztató játék volt, a szellemi képességek afféle absztrakt próbája. De most, amikor az igazi kórokozóval álltak szemben, amely igazi és különös halált okoz, azon rágódott, vajon a megtervezett procedúrák mind olyan hatékonynak és tökéletesnek fognak-e bizonyulni, mint akkor hitték.

Az első lépések elég egyszerűek lesznek: tüzetesen megvizsgálják a szondát, mindent, amit találnak, táptalajra visznek és kitenyésztenek abban a reményben, hogy olyan organizmust kapnak, mellyel lehet majd dolgozni, kísérleteket végezni, és amelyet identifikálhatnak.

Ezután meg kell találni, hogyan támad ez az organizmus. Az eddigiek szerint a vért alvasztja meg; ha valóban így van, ez jó kiindulási pont, de ha nem, akkor értékes időt pazarolhatnak el, míg ezt a nyomot követik.

Eszébe jutott a kolera példája. Évszázadokon át tudták, hogy a kolera halálos betegség, hogy hasmenést okoz, mellyel gyakran napi harminc liter folyadék is kiürül. Ezt tudták, mégis azt gondolták, hogy a betegség végzetes hatása nincs összefüggésben a hasmenéssel; valami mást kerestek, egy ellenszert, egy orvosságot, ami megöli a kórokozót. Csak a modern orvostudomány ismerte fel, hogy a halál elsődleges oka a folyadékveszteség, és ha ezt gyorsan pótolják, a beteg túléli a fertőzést minden más, gyógyszer és kezelés nélkül is.

A tünetek gyógyítása a betegség gyógyítása.

Leavitt azon gondolkodott, hogy a szonda kórokozója esetében lehet-e vajon gyógyítani a kórt a véralvadás kezelésével. Vagy a véralvadás csupán valamilyen súlyosabb rendellenesség másodlagos tünete?

Ezenkívül volt még egy szempont: a Futótűz-tervezet kidolgozásának első fázisa óta élt benne a félelem – aminek az első megbeszéléseken hangot is adott –, hogy gyilkosságot követhetnek el a Földön kívül.

Rámutatott arra, hogy mindenkinek – minden tudományos tárgyilagosság ellenére is – vannak bizonyos megrögzött előítéletei az élet kérdésében; ilyen például az a feltevés, hogy a bonyolultabb élőlények nagyobbak, mint az egyszerűek. A Földön ez feltétlenül igaz is: az élő szervezetek értelmi fejlődésével méreteik is növekedtek, az egysejtű fokozattól a soksejtűig és tovább, a differenciált sejtcsoportokkal, ún. szervekkel rendelkező nagyobb állatokig. A Földön tehát a nagyobb és összetettebb szervezetek felé való fejlődés tendenciája érvényesült.

De lehet, hogy a világegyetem más részeiben ez nem így van. Lehet, hogy másutt az élet ellentétes irányban fejlődött, mind kisebb és kisebb formák felé. Ugyanúgy, ahogyan a korszerű emberi technika megtanulta a miniatürizálást, az igen előrehaladott evolúció kényszerítő körülményei is mind kisebb életformákra vezethettek, melyeknek kifejezett előnyei például a kisebb nyersanyagfogyasztás, az olcsóbb űrrepülés, a táplálkozási problémák csökkenése stb…

Lehetséges, hogy egy távoli bolygón a legértelmesebb élőlény csak akkora, mint egy bolha vagy mint egy baktérium. Ebben az esetben a Futótűz-tervezet igen fejlett életformák elpusztítására vezethet, anélkül, hogy erről egyáltalán fogalmuk lenne.

Ez nemcsak Leavitt felfogása volt. Merton Harvardban és Chalmers Oxfordban is felvetette ezt. Chalmers, akinek jó humorérzéke volt, példaként lefestett egy olyan jelenetet, amikor a mikroszkóp tárgylencséjén, a megfigyelt baktériumok a következő szavakká rendeződnek: „Beszélni akarunk a vezetőjükkel.” Chalmers ötletét mindenki mulatságosnak találta.

De Leavitt fejében szeget ütött a dolog. Kiderülhet ugyanis, hogy ez pontosan így is van.

Stone az értekezletre gondolt elalvás előtt. És a meteorit ügyére. „Érdékes, vajon mit szólna Nagy vagy Karp, ha tudna a meteoritról? Valószínűleg beleőrülne. És valószínű, hogy ebbe mindnyájan bele fogunk őrülni.”

Ezzel mély álomba merült.

Delta-szektornak nevezték az I. szinten azt a három helyiséget, amely a Futótűz-bázis összes kommunikációs berendezéseit tartalmazta. A szintek közti összes hírközlő és tv-áramkörök, a belső telefon- és a külső telex-kábelek itt futottak össze. A könyvtár és a központi memória-egység fővonalainak működtetése is innen történt.

A delta-szektor lényegében egy hatalmas, teljesen automatizált kapcsolótábla volt. A három helyiségben teljes csend uralkodott, csak a szalagdobok lágy forgása és a relék halk kattogása hallatszott. Egyetlen ember ült a műszerpultnál a számítógép felvillanó lámpái között, de jelenlétére tulajdonképpen. nem volt szükség, semmi funkciója sem volt. A számítógépek önszabályozók voltak, ellenőrző programjaik tizenkét percenként lefutottak, és minden abnormális leolvasás esetén automatikusan leálltak.

A specifikáció szerint a kezelőnek bizonyos kézi vezérlésű kommunikációkat kellett közvetítenie, melyeket a távgépíró csengője jelzett. Ha a csengő megszólalt, értesítette az öt szint vezérlő központjait az adás vételéről; ezenkívül feladata volta számítógépi hibák jelentése az I. szint vezérlő központjába, ha ilyen valószínűtlen dolog egyáltalán előfordulna.

3. NAP

FUTÓTŰZ

12. Az értekezlet

– Ideje felkelnie, uram.

Mark Hall kinyitotta a szemét. A szobát egyenletes, halvány, fluoreszkáló fény világította meg. Pislogott és hasra fordult.

– Ideje felkelnie, uram.

Gyönyörű, lágy, elbűvölő női hang volt. Felült az ágyban és körülnézett: egyedül volt.

– Halló?

– Ideje felkelnie, uram.

– Ki maga?

– Ideje felkelnie, uram.

Kinyújtotta a kezét, megnyomott egy gombot az éjjeliszekrényen. Egy lámpa kialudt. Várta a hangot, de az nem szólalt meg.

– Ez igen – gondolta –, fene hatékony módszer egy férfi felébresztésére. – Miközben öltözött, azon törte a fejét, hogyan is működhet. Nem egyszerű hangszalag, mert válaszol: csak akkor ismételte meg az üzenetet, amikor ő mondott valamit.

Elmélete ellenőrzésére ismét megnyomta a gombot az éjjeliszekrényen. A lágy hang megszólalt:

– Kíván valamit, uram?

– Szeretném tudni a nevét.

– Ez minden, uram?

– Igen; azt hiszem.

– Ez minden, uram?

Várt. A lámpa kis kattanással kialudt. Bebújt a cipőjébe, és az ajtó felé tartott, amikor megszólalt egy férfihang:

– Itt a válaszoló szolgálat felügyelje. Dr. Hall, komolyabban kellene viselkednie.

Hall elnevette magát. Tehát nemcsak válaszolnak a megjegyzésekre, hanem szalagra is veszik őket. Okos rendszer.

– Sajnálom – mondta –, nem tudtam, hogyan működik ez a mechanizmus. A hang abszolút igéző.

– A hang – mondta a felügyelő rendkívül komolyan – Gladys Stevens kisasszony hangja, aki hatvanhárom éves, Omahában lakik: a SAG és más hangszalagos emlékeztető rendszerek bemondója.

– Értem – mondta Hall.

Kilépett a szobából, és a folyosón át a kávézóba ment. Ahogy lépkedett, kezdte megérteni, miért dolgoztak tengeralattjáró-tervezők a Futótűz-program számára. Karóra híján elvesztette időérzékét, még azt sem sejtette, nappal van-e vagy éjszaka. Közben azon töprengett, vajon tele lesz-e a kávézó, meg vacsora- vagy reggeli idő van-e.

A kávézó végül is csaknem kongott az ürességtől. Csak Leavittet találta ott, aki közölte vele, hogy a többiek a tanácsteremben vannak. Javasolta, hogy reggelizzenek: sötétbarna folyadékkal teli poharat tett Hall elé.

– Mi ez? – kérdezte Hall.

– 40-2-5 tápfolyadék. Minden benne van, ami egy átlag 70 kg súlyú ember 18 órai fenntartásához szükséges. Hall megitta a narancs ízű, szirupos folyadékot. Kissé furcsa volt a barna narancslé, de az első meglepetés után nem volt rossz. Leavitt elmondta, hogy űrhajósok számára dolgozták ki, és minden benne van a levegőben oldódó vitaminokon kívül.

– Azok ebben a tablettában vannak – mondta.

Hall lenyelte a tablettát, és töltött magának egy csésze kávét a sarokban álló készülékből.

– Cukor?

Leavitt a fejét rázta:

– Cukor itt nincs. Semmiféle olyan anyag, melyen baktériumok tenyészhetnek. Itt mindnyájan fehérjediétán vagyunk. A szükséges cukrot fehérjelebontásból szerezzük. Cukrot nem juttatunk a belsőnkbe. Sőt, ellenkezőleg.

A zsebébe nyúlt.

– Ne, nem…

– Dehogynem – mondta Leavitt, és átadott neki egy alumínium fóliába csomagolt kis kúpot.

– Nem; ezt mégsem – mondta Hall.

– Mindenki megkapta. Széles spektrumú, minden bélbaktérium ellen. Az utolsó csírátlanítás előtt menj majd a szobádba, és helyezd be.

Hall tiltakozott:

– Nem bántam az összes bűzös fürdőt. Nem bántam a besugárzásokat. De ha a fene fenét eszik, akkor sem…

– Az elgondolás az – mondta Leavitt –, hogy az V. szinten maximálisan sterilek legyünk. Sterilizáltuk a bőrünket, a légzőtraktus nyálkahártyáit, amennyire csak lehetséges, de a gyomor-bélcsatorna sterilizálására eddig még semmit sem tettünk.

– No de végbélkúpok? – mondta Hall.

– Majd megszokod. Az első négy napon mindnyájan használjuk. Nem azért persze, mintha érnének valamit – mondta szokott savanyú, pesszimisztikus arckifejezésével. Felállt:

– Menjünk a tanácsterembe. Stone Karpról fog beszélni.

– Kiről?

– Rudolf Karpról.

Rudolf Karp, magyar származású biokémikus volt, aki 1951-ben települt át az Egyesült Államokba Angliából. Kapott egy állást a michigani egyetemen, és csendesen, kitartóan dolgozott öt évig. Ekkor az Ann Arbor Csillagvizsgálóban dolgozó kollégák javaslatára meteoritok vizsgálatával kezdett foglalkozni. Azt kutatta, hogy találhatók-e bennük élő organizmusok vagy korábbi élet nyomai. A feladatot igen komolyan vette, és nagy szorgalommal dolgozott rajta. Cikkeket nem írt a tárgyról a hatvanas évek kezdetéig, amikor Calvin, Vaughn és Nagy hasonló tárgyú, szenzációt keltő tanulmányai kezdtek megjelenni.

Az érvek és ellenérvek bonyolultak voltak, és a viták általában úgy végződtek, hogy valahányszor egy kutató fosszilis szerves anyagot, fehérjeszerű szénhidrogént vagy más életjelet mutatott ki egy meteoritban, a kritikusok azt mondták: ezek földi eredetű szennyeződések, melyek kísérleti hibák folytán kerültek a meteoritba.

A kísérletekben végtelenül precíz, lassú Karp elhatározta, hogy egyszer s mindenkorra véget vet ezeknek a vitáknak. Bejelentette, hogy nagy gondossággal mindennemű szennyeződés lehetőségét kiküszöbölte: minden megvizsgált meteorit felületét tizenkét oldatban mosta, köztük peroxidban, jódban, hipertóniás sóoldatokban és híg savakban. Ezután két napig erős ultraibolya besugárzás alatt tartotta, végül germicid-oldatban áztatta a meteoritokat, és a további munkát steril izolációs kamrában végezte.

És mindezek után, mikor feltörte a meteoritokat, baktériumokat izolált belőlük: gyűrt alakú organizmusokat, melyek apró hullámzó kerékbelsőkre hasonlítottak, és mint megállapította, képesek a növekedésre és szaporodásra, és bár felépítésükben hasonlók a földi baktériumokhoz, amennyiben fehérjékből, szénhidrátokból és zsírokból állnak, nincs sejtmagjuk, és így szaporodásuk módja rejtély.

Karp az Asztrofizikusok és Geofizikusok 1961. évi VII. londoni konferenciáján mindezt a maga szokott csendes, szenvtelen módján adta elő abban a reményben, hogy közléseit kedvezően fogják fogadni. De nem ez történt, hanem kinevették, így elment a kedve az egésztől, és a meteoritokat félretette, az ezekből izolált organizmusok pedig 1963. június 27-én éjjel egy véletlen laboratóriumi robbanás alkalmával elpusztultak.

Karp észleletei majdnem azonosak voltak Nagy és mások észleleteivel, de a tudósok a hatvanas években nem voltak hajlandók elfogadni a meteoritokban levő élet koncepcióját;

minden bemutatott bizonyítékot elutasítottak, érvénytelennek bélyegeztek és figyelmen kívül hagytak.

De különböző országokban egy maroknyi ember nem nyugodott bele ebbe, így Jeremy Stone és Peter Leavitt sem. Leavitt volt az, aki néhány évvel korábban megfogalmazta a „48-as szabályt”, humoros emlékeztetőként a negyvenes évek végén és az ötvenes évek elején az emberi kromoszómák számával kapcsolatban publikált terjedelmes szakirodalom balfogására.

Éveken át azt állították, hogy az emberi kromoszómák száma 48; a felvételek és a gondos vizsgálatok mind ezt bizonyították; 1953-ban egy amerikai kutatócsoport közzétette, hogy az emberi kromoszómák száma 46. Ezt is felvételekkel, és alapos vizsgálatokkal bizonyították. Majd ugyanezek a kutatók újra megvizsgálták a régi felvételeket, újra feldolgozták a régebbi vizsgálatokat, és itt is azt találták, hogy csak 46 kromoszóma van, nem 48.

Leavitt „48-as szabálya” egyszerűen így szólt: „Minden tudós vak.” Ezt a szabályt idézte fel Leavitt, mikor látta, hogyan fogadták Karp és a többiek észleleteit. Leavitt áttanulmányozta a kutatói beszámolókat és a cikkeket, és teljesen indokolatlannak látta, hogy a meteoritvizsgálati eredményeket eleve elvetették; sok kísérlet igen gondos, jól alátámasztott és meg győző volt.

Erre emlékezett, amikor a Futótűz-program többi tervezőjével együtt kidolgozta a „Hármas vektor” elnevezésű tanulmányt. Ez volt a Futótűz-tervezet egyik szilárd elméleti alapja az „Ötös toxikusság” elnevezésű mellett.

A „Hármas vektor” tanulmány a következő alapvető kérdést vetette fel: Honnan kerülhet a Földre kórokozó baktérium?

A csillagászokkal és a fejlődéstan tudósaival való konzultációk után a Futótűz-bizottság azt a következtetést vonta le, hogy a baktériumok három forrásból jöhetnek.

Az első és legnyilvánvalóbb forrás egy másik bolygó, vagy másik galaxis, ahonnan a szélsőséges hőmérsékletek és az űrben uralkodó vákuum ellen védett organizmusok kerülhetnek a Földre. Nem kétséges, hogy vannak olyanok, melyek túlélik e viszonyokat. Ismeretes például, hogy az úgynevezett termofil baktériumok szélsőségesen magas hőmérsékleteken is nyüzsögnek, és 70 °C-on intenzíven szóporodnak; tudott dolog az is, hogy az egyiptomi sírokból kikerült, több ezer évig elzárt baktériumok életképesek maradtak.

Ennek titka az, hogy e baktériumok spórákat képeznek, kemény mészburokkal veszik körül magukat, amely megvédi őket a megfagyástól és a megsüléstől, és melyben, ha szükséges, évezredeket-is átvészelnek táplálék nélkül. Ez a burok egyesíti magában az űrruha és az életfunkció-felfüggesztés összes előnyét.

Az nem volt kétséges, hogy egy ilyen spóra átjuthat az űrön. Felmerült azonban az a kérdés, hogy a Föld ilyen szennyeződésének legvalószínűbb forrása valóban egy másik bolygó vagy egy másik galaxis-e.

A válasz nemleges volt. A legvalószínűbb forrás a legközelebbi forrás, azaz maga a Föld.

A tanulmány szerint bizonyos baktériumok elhagyhatták a Föld felszínét akkor, amikor az élet még kezdeti stádiumában volt, az óceánokban és a forró szárazföldeken, a halak, a primitív emlősök és messze az első majomember megjelenése előtt. E baktériumok lassanként felemelkedhettek a levegőbe, míg el nem érték az űrt, ahol szokatlan formákat vehettek fel, táplálékfelvétel helyett megtanulhatták az élethez szükséges energia kivonását közvetlenül a Nap energiájából, sőt az energia közvetlen átalakítását anyaggá.

Leavitt felvetette, hogy a felső légkör és a tengerek, nagy mélysége hasonló lehet abban, hogy bár mindkettő igen rideg környezet, mindkettőben lehetséges az élet. Az óceánok legmélyebb, legsötétebb, rendkívül oxigénszegény rétegeiben, ahová a fény sosem ér le, nagy bőségben hemzsegnek az élet különböző formái. Miért ne volna ez lehetséges a légkör távoli rétegeiben is? Igaz, hogy ott az oxigén ritka, és élelem alig van, de ha élőlények élhetnék több mérföldnyi mélységben a felszín alatt, miért ne élhetnének öt mérföld magasságban felette is? De ha vannak ott, kívül ilyen organizmusok, amelyek még jóval az első ember megjelenése előtt hagyták el a Föld izzó kérgét, akkor ezek idegenek az ember számára, aki sem immunitást, sem antitesteket nem fejleszthetett ki ellenük, azaz nem alkalmazkodhatott hozzájuk. Ezek ugyanolyan kezdetleges idegen élőlények az ember számára, mint amilyen idegen és veszélyes volt a cápa, ez a százmillió évek óta változatlan, kezdetleges halfajta az első tengerre szálló emberek számára.

A szennyezés harmadik forrása, a „harmadik vektor” a legvalószínűbb és legveszélyesebb forrás: a mai földi organizmusok, melyeket a nem megfelelően csírátlanított űrhajók magukkal visznek az űrbe. Ezek az organizmusok az űrben az erős sugárzás, a súlytalanság és más környezeti tényezők hatására átalakulhatnak úgy, hogy mikor visszakerülnek, már mások, mint voltak.

Elképzelhető például, hogy ártalmatlan baktériumok, mint a pattanások vagy a torokgyulladás kórokozói feljutnak az űrbe, és azután új, váratlanul virulens formában kerülnek vissza. E baktériumoktól bármi elvárható: hogy behatolnak a belső szemnedvbe, elárasztják a szemüreget, hogy a gyomorsavban vagy az emberi agy gyenge elektromos áramaiban szaporodnak, és őrültséget idéznek elő.

A Futótűz-bizottság egyébként a mutált baktériumok egész elképzelését túlzottnak és valószínűtlennek tartotta. Ironikus dolog lenne, ha ez az elképzelés mégis igaznak bizonyulna az Androméda-törzzsel történtek tükrében. De a Futótűz bizottság makacsul figyelmen kívül hagyta mind saját idevágó tapasztalatait, melyek azt mutatták, hogy a baktériumok képesek a gyors és gyökeres mutációra, mind pedig azokat a bizonyítékokat, melyeket a biológiai műholdak szolgáltattak, melyekben a földi élet különböző formáit küldték fel az űrbe és hozták vissza onnan.

A II. biológiai műhold többek közt több baktériumfajtát is vitt magával. Az ellenőrző vizsgálatok után jelentették, hogy ezek a baktériumok, nyilvánvalóan az űrviszonyok mutagén hatására, visszatértük után 20-30-szor olyan gyorsan szaporodtak, mint azelőtt. Ennek okait még nem tisztázták, de az eredmény egyértelmű: az űr befolyásolhatja a szaporodást és a növekedést.

És mégsem fordított figyelmet erre a tényre senki a Futótűz-bizottság tagjai közül, míg túl késő nem volt.

Stone gyorsan elmondta tájékoztatóját, majd mindenkinek adott egy kartonfedelű iratcsomót.

– Ez az automatikus óra szerinti időrendben felvett feljegyzések jegyzőkönyve a Szonda VII. egész repüléséről. Át kell néznünk, és ha lehet, meg kell állapítanunk belőle, hogy mi történt ezzel a műholddal keringés közben.

– Történt vele valami? – kérdezte Hall. Leavitt magyarázta meg a dolgot:

– Az előirányzat szerint hat napig kellett volna keringenie, mert az organizmusok begyűjtésének valószínűsége egyenesen arányos a keringési pályán töltött idővel. A fellövés után stabil pályájára tért, a második napon letért a pályájáról.

Hall bólintott.

– Az első oldalon kezdjék – mondta Stone. Hall kinyitotta a dossziét.

ESEMÉNYEK IDŐFELVÉTELE AZ AUTOMATA ÓRA SZERINT

TERVEZET: SZONDA VII.

FELLÖVÉS IDEJE:

RÖVIDÍTETT VÁLTOZAT. A TELJES SZÖVEG VDBG EPSZILON KOMPLEX 179-99 RE KESZBEN

ÓRA:PERC:MÁSODPERC – LEFOLYÁS

T mínusz idő

0002:01:05 – Vandenberg. 9. kilövőhely. Szonda Központ jelzi a rendszerek ellenőrzésének program szerinti megkezdését.

0001:39:52 – Szonda-Központ: Leállás az üzemanyag ellenőrzésére a „Talajellenőrzés” kérésére.

Óra leáll óra leállítva. Állásidő 12 perc

0000:39:52 – Időmérés újraindítása. Óra korrigálva.

0000:41:12 – Szonda MP: 20 sec állás a 9. kilövőhely ellenőrzésére. Programszerű, órát nem kell leállítani.

0000:30:00 – Tartóállványzat eltávolítása.

0000:24:00 – Energiarendszerek végellenőrzése.

0000:19:00 – A műholdon elhelyezett rendszerek végellenőrzése.

0000:13:00 – Rendszerek végellenőrzési eredménye negatív.

0000:07:12 – Kábelek szétkapcsolása.

0000:01:07 – Statikus rögzítők szétkapcsolása.

0000:00:05 – Gyújtás.

0000:00:04 – 9. kilövőhely szabaddá teszi az összes rendszereket.

0000:00:00 – Belső tartókapcsok szabadok. Indítás.

T plusz idő

0000:00:06 – Stabil 6 ft/s sebesség. Pályára térés sima.

ÓRA:PERC:MÁSODPERC – KÖZLÉSEK

0000:00:09 – Pályakövetés jelentkezzen.

0000:00:11 – Pályakövetés rendben.

0000:00:27 – Műholdvezérlés g 1,9. Berendezés ellenőrzése rendben.

0000:01:00 – 9. kilövőhely leválasztja a hajtórakétát, és a műhold rendszereit keringési pályára állítja.

– Ezt nem érdemes végigolvasni – mondta Stone. – A tökéletes indítás jegyzőkönyve. A következő 96 órában nincs semmi, ami bármilyen zavarra mutatna a keringő műholdon. Lapozzunk a 10. oldalra.

Mindnyájan a 10. oldalra lapoztak.

PÁLYAKÖVETÉSI JEGYZŐKÖNYV FOLYT.

SZONDA VII.

FELLÖVÉS IDEJE:

RÖVIDÍTETT VÁLTOZAT

ÓRA:PERC:MÁSODPERC – LEFOLYÁS

0096:10:12 – Nagy Bahama Állomás jelenti: a keringési pálya stabil.

0096:34:19 – Sidney jelenti: a keringési pálya stabil.

0096:47:34 – Vandenberg jelenti: a keringési pálya stabil.

0097:04:12 – Kennedy Állomás jelenti: a keringési pálya stabil, de működési hiba lépett fel.

0097:05:18 – Működési hiba megerősítve.

0097:07:22 – Nagy Bahama megerősíti a működési hibát. A számítógép a keringési pálya instabilitását jelzi.

0097:34:54 – Sidney jelenti: keringési pálya instabil.

0097:39:02 – Vandenberg: a számítások pályaeltérést mutatnak.

0098:27:14 – Vandenberg: Szonda-Központ elrendeli a rádióparanccsal való lehozatalt.

0099:12:56 – Visszatérési kód sugárzása.

0099:13:13 – Houston jelenti a visszatérés megkezdését. Röppálya stabilizálva.

– Hol vannak a kritikus idő hangfelvételei?

– Összeköttetés volt Sidney, Kennedy és Nagy Bahama közt Houstonon keresztül. Houstonban van a nagy számítógép is, de ez esetben Houston csak besegített, az összes döntést a vandenbergi Szonda-program Irányító Központ hozta. A hangfelvételek a kötet végén vannak. Igen tanulságosak.

HANGFELVÉTELEK ÁTÍRÁSA. SZONDA IRÁNYÍTÓ KÖZPONT VANDENBERG AFB

IDŐ: 0096:59-0097:39 ÓRA

TITKOS

RÖVIDÍTETLEN, NEM SZERKESZTETT ÁTÍRÁS

ÓRA:PERC:MÁSODPERC – KÖZLÉSEK

0096:59:00 – Halló Kennedy. Itt Szonda-Központ. 96 órai keringés után az összes állomás stabil pályát jelez; maguk is megerősítik ezt?

0097:00:00 – Azt hiszem, igen, Szonda. Most ellenőrizzük. Tartsátok a vonalat néhány percig, fiúk.

0097:03:31 – Halló, Szonda-Központ. Itt Kennedy. Az utolsó körön a pálya stabil volt. Elnézést a késésért, de valami műszerhiba van valahol

0097:03:34 – Kennedy, kérjük tisztázni, a hiba a földön van vagy fent?

0096:03:39 – Még nem, tudjuk. Azt hisszük, a Földön.

0097:04:12 – Halló, Szonda-Központ. Itt Kennedy. Előzetes jelentés szerint a fedélzeti rendszer működik rosszul. Ismétlem: előzetes jelentés szerint a hiba a levegőben van. Várjuk a jelentés megerősítését.

0097:04:15 – Kennedy, kérjük tisztázni, melyik rendszer hibás.

0097:04:18 – Sajnálom, még nem közölték. Gondolom, a hibás működés végleges megerősítésére várnak.

0097:04:21 – Előző ellenőrzésük szerinti pályastabilitás fennáll még?

0097:04:22 – Vandenberg, pályastabilitást megerősítjük. Ismétlem: a pálya stabil.

0097:05:18 – Halló, Vandenberg. Leolvasásaink sajnos, megerősítik, hogy a műholdatok fedélzeti rendszere, mégpedig a stabilizáló rendszer hibás. A stabilizáló mutatója a tizenkettes vonalhoz közeledik. Ismétlem: a tizenkettes vonalhoz.

0097:05:30 – Ellenőrizték-e a számítógép megbízhatóságát?

0097:05:35 – Sajnálom, fiúk, a mi számítógépünk önellenőrző. A leolvasás valóban rossz működést jelez.

0097:05:45 – Halló, Houston, kapcsolja Sydneyt, kérjük az adatok megerősítését.

0097:05:51 – Szonda-Központ. Itt Sydney Állomás. Megerősítjük utolsó leolvasásunkat. A műholddal nem volt semmi baj, mikor utoljára itt áthaladt.

0097:06:12 – Számítógépi ellenőrzés nem jelez rossz működést a rendszerekben. Az összesített adatok jó pálya-stabilitást mutatnak. Kennedyt kérjük, nincs-e náluk földi műszerhiba.

0097:06:18 – Itt Kennedy beszél, Szonda-Központ. Ismételt ellenőrzéseket végeztünk nálunk. A hibaleolvasás fennáll. Mit mond Bahama?

0097:06:23 – Negatív, Kennedy. Készenlétben állnak.

0097:06:36 – Houston, itt Szonda-Központ. Mit mond a pályavetület-számító csoport?

0097:06:46 – Szonda, jelen pillanatban még semmit. Nincs elég adat. Számítógépeink leolvasása szerint a pálya még stabil, és az összes rendszerek működnek.

0097:07:22 – Szonda-Központ. Itt Nagy Bahama Állomás. Jelentjük a Szonda VII. program szerinti áthaladását. Előzetes radarészleletek normál értékeket mutattak, de az áthaladási idő kérdéses. Tartsa a vonalat a rendszerek beméréséig.

0097:07:25 – Tartjuk, Nagy Bahama.

0097:07:29 – Szonda-Központ, sajnáljuk, de meg kell erősítenünk Kennedy észleleteit. Ismétlem: megerősítjük Kennedy észleleteit a fedélzeti rendszerek hibás működéséről. Adatainkat Houston vonalára adtuk. Továbbíthatjuk magukhoz is.

0097:07:34 – Nem kell, megvárjuk Houston közlését. Náluk több előrejelző adatszámító egység van.

0097:07:36 – Szonda-Központ, itt Houston. Megkaptuk Bahama adatait. Átfuttatjuk a Diszparitás Programon. Adjon nekünk tíz másodpercet.

0097:07:47 – Szonda-Központ, itt Houston. A Diszparitás Program megerősíti a fedélzeti rendszerek hibás működését. A járművük instabil pályán fut ívpercenként nulla egész három másodperccel hosszabb áthaladási idővel. Most elemezzük a keringési pálya paramétereit. Kívánják még más adatok interpretálását?

0097:07:59 – Nem, Houston, nagyon jó, amit csinálnak.

0097:07:10 – Részvétünk, Szonda. Ez pech

0097:08:18 – Küldjék a pályaeltérési arányszámokat minél hamarabb. A parancsnokság a következő két körön belül dönteni akar a lehozatalról.

0097:08:32 – Értettük, Szonda. Részvétünk.

0097:11:35 – Szonda, a houstoni pályavetület-számító csoport megerősíti a pálya instabilitását. Az eltérési adatokat továbbítjuk az adatközlő vonalon állomásunkra.

0097:11:44 – Hogy néznek ki, Houston?

0097:11:51 – Rosszul.

0097:11:59 – Nem értjük, kérjük ismételni.

0097:12:07 – Rosszul. Betűzöm. R mint rémes, O mint ócska, S mint selejt, S mint selejt, Z mint zavar, U mint ugrik, L mint lejön.

0097:12:15 – Houston, mi lehet az oka? A műhold közel száz órán át kitűnően keringett. Mi történhetett vele?

0097:12:29 – Fogalmunk sincs. Talán ütközés. Az új pálya tetemes ingadozást mutat.

0097:12:44 – Houston, számítógépeink most dolgoznak a kapott adatokon. Ütközéssel egyetértünk. Nincs valami odafent a pálya körül tőletek?

0097:13:01 – A légierő űrfigyelő szolgálata közli, hogy semmi sincs a ti játékszeretek közelében, Szonda.

0097:13:50 – Houston, számítógépeink szerint véletlen eseményről van szó, valószínűsége nagyobb volt nulla egész heteskilencesnél.

0097:15:00 – Ehhez nincs mit hozzáfűzni. Ésszerűnek látszik. Lehozzátok?

0097:15:15 – Még nincs döntés, Houston, amint meglesz, szólunk.

0097:17:54 – Houston, a parancsnoki csoportunk felveti a kérdést, hogy…

0097:17:59 – (Houston válasza törölve)

0097:18:43 – (Szonda kérdése Houstonhoz – törölve)

0097:19:03 – (Houston válasza törölve).

0097:19:11 – Egyetértünk, Houston. Amint Sydneytől megkapjuk a pályaeltérés végleges megerősítését, döntünk. Ez elfogadható?

0097:19:50 – Tökéletesen, Szonda. Készenlétben állunk.

0097:24:32 – Houston, az adatokat újra feldolgozzuk. Már nem tartjuk valószenűnek, hogy…

0097:24:39 – Roger, Szonda.

0097:29:13 – Houston, várjuk Sydneyt.

0097:34:54 – Szonda-Központ, itt Sydney Állomás. Éppen végigkövettük a szonda áthaladását. Leolvasásaink megerősítik a hosszabb áthaladási időt. Ez most már egészen feltűnő.

0097:35:12 – Köszönjük, Sydney.

0097:35:22 – Balszerencse, Szonda. Sajnálatunk.

0097:39:02 – Itt szonda program irányító központ az összes állomásokhoz. Számítógépeink éppen kiszámítottak a műhold pályaeltérését. Megállapítottuk, hogy plusz négyes leereszkedésben van. Készenlét a lehozatal időpontjára vonatkozó végleges döntésig.

Hall megszólalt: – Mi volt a törölt részekben?

– Mint Manchek őrnagy Vandenbergben közölte velem – mondta Stone –, a körzetben levő esetleges orosz berendezésekre vonatkoztak. De végül mindkét állomás arra a következtetésre jutott, hogy az oroszok sem véletlenül, sem szándékosan nem térítették el a szondát pályájáról. Ezzel ellentétes vélemény azóta sem merült fel.

Bólintottak.

– A feltevés nem volt teljesen alaptalan – mondta Stone.

A légierőnek van Kentuckyben egy megfigyelőállomása, amely a Föld körül keringő minden műholdat figyel. Feladata kettős: az ismert régebbi műholdak figyelemmel kísérése és az újak felderítése. Jelenleg tizenkét ismeretlen eredetű műhold kering, melyek nem tartoznak sem a mieink, sem a bejelentett szovjet műholdak közé. Néhány ezek közül a szovjet tengeralattjárók navigációs műholdja lehet, mások talán kémműholdak. A lényeg az, hogy orosz vagy nem orosz, de rengeteg mindenféle kering a Föld körül. A légierő múlt pénteki jelentése szerint pillanatnyilag ötszáznyolcvanhét test, részben régi, már nem működő amerikai Explorer és orosz Szputnyik sorozatú műholdak, rakéták utolsó fokozatai – és mindezek elég nagyok ahhoz, hogy stabil pályán haladva visszaverjék a radarnyalábot.

– Ez igen sok.

– Ó, ez még semmi; rengeteg hulladék is van, csavarok, anyák, fémdarabok többé-kevésbé stabil pályákon. Persze egyetlen keringési pálya sem teljesen stabil. Gyakori korrekciók nélkül minden műhold előbb-utóbb letér a pályájáról, és csigavonalban a Földhöz közeledik, míg el nem ég a légkörben. De ez évekig, esetleg évtizedekig is tarthat. A légierő becslése szerint a keringő apró tárgyak száma hetvenötezer körül lehet.

– Így könnyen lehetséges az összeütközés ilyen hulladékkal?

– Igen, ez lehetséges.

– Vagy egy meteorittal?

– A meteorit a másik lehetőség, és Vandenberg ezt tartja valószínűbbnek: véletlen esemény, minden valószínűség szerint egy meteorit.

– Voltak meteorzáporok mostanában?

– Látszólag egyáltalán nem. De ez nem zárja ki az összeütközést egy meteorittal.

Leavitt a torkát köszörülte:

– Van még egy lehetőség.

Stone a homlokát ráncolta. Ismerte Leavitt fantáziáját, és tudta, hogy ez erőssége, de hibája is: néha meghökkentően izgalmas, máskor csupán bosszantó.

– Az a feltevés, hogy a galaxison kívülről idekerült hulladékról van szó, nagyon kényszeredett lenne – mondta Stone.

– Hogyne – válaszolta Leavitt. – Erre az égvilágon semmi bizonyíték. De nézetem szerint mégsem engedhetjük meg magunknak, hogy figyelmen kívül, hagyjuk ezt a lehetőséget. Ekkor lágy gongütés hangzott, és a dallamos női hang, melyet Hall most már ismert – Gladys Stevens hangja Omahából, így szólt:

– Uraim, továbbmehetnek a következő szintre.

13. Az V. szint

Az V. szintet szemnyugtató, halványkék árnyalatúra festették, és az emberek kék egyenruhát viseltek. Burton körülvezette Hallt.

– Ez a szint is kör alakú, mint az összes többi, illetve több koncentrikus körből áll. Most a külső körön vagyunk, itt fogunk lakni és dolgozni. Itt van a kávézó, itt vannak a hálószobák. Ezen belül van a laboratóriumok gyűrűje, és legbelül a hermetikusan elzárt középső gyűrű, ahol most a műhold és a két ember van.

– Tőlünk is teljesen el vannak zárva?

– Igen.

– Akkor hogyan jutunk hozzájuk? Dolgoztál már valaha kesztyűs fülkével?

Hall a fejét rázta.

Burton megmagyarázta, hogy átlátszó műanyagfülkéket használnak a steril anyagok kezelésére. A fülkék oldalán kerek lyukakban légmentes tömítésű kesztyűk nyúlnak be, ezekbe dugja be az ember a kezét, és a szekrényben levő anyagokat kesztyűs kézzel fogja meg.

– Mi ezt továbbfejlesztettük kesztyűs szobákká – mondta Burton –, és a kesztyűket teljes műanyagruhákkal helyettesítettük. Majd meglátod.

A körbefutó folyosón egy KÖZPONTI ELLENŐRZÉS feliratú szobához értek. Itt volt Leavitt és Stone, akik már elmélyülten dolgoztak. A szűkös szoba zsúfolásig tele elektronikus berendezésekkel, egyik fala üvegből volt, melyen a szomszédos szobát lehetett látni.

Az üvegfalon túl manipulátorok egy asztalhoz vitték a műholdat és letették. Hall, aki még nem látott ilyen szondát, érdeklődéssel nézte. Kisebb volt, mint gondolta, mindössze 1 yard hosszú; egyik végét feketére pörkölte a légkörbe való belépéskor fejlődött hő.

A manipulátorok Stone irányításával felnyitották a szonda oldalán a trapéz alakú fedőlapot, és feltárták a belsejét.

– Ez az – mondta Stone, kihúzta kezeit a működtető szerkezetből. Ez két sárgaréz vezérlőcsukló volt, melybe az ember bedugta a kezeit; és úgy mozgatta, ahogyan a manipulátorok ujjait kívánta mozgatni.

– Most meg kell állapítanunk, van-e még a szondában biológiailag aktív anyag – mondta.

– Mit javasolnak?

– Egy patkányt – felelte Leavitt. – Egy fekete norvégpatkányt.

A fekete norvég egyáltalán nem volt fekete; egy laboratóriumban kitenyésztett törzset neveznek így, amely a tudományos munkában talán a legismertebb. Valamikor természetesen valóban fekete és valóban norvég volt, de a sok évi tenyésztés és számtalan generáció után kicsi, fehér és igen szelíd lett. A biológiai ismeretek robbanása szükségessé tette a genetikailag egyöntetű kísérleti állatokat, így az utóbbi harminc év alatt több mint ezer „tiszta” állattörzset tenyésztettek ki mesterségesen. A fekete norvég törzs általános elterjesztése lehetővé tette, hogy a világon bárhol, bármely tudósnak ezzel az állattal végzett kísérleteit más tudósok lényegében azonos szervezetű állatokon megismételhessék vagy továbbfejleszthessék.

– És utána egy rhesus-majmot – mondta Burton. – Előbb-utóbb a magasabb rendű emlősökön kell folytatnunk a vizsgálatot.

A többiek bólintottak. A Futótűz-bizottság ugyanúgy felkészült a kis és nagy majmokon, mint az olcsóbb kisebb állatokon végzendő kísérletekre. A kisebb majomfajtákkal csak igen nehezen lehetett boldogulni: ellenségesek, gyorsak, értelmesek voltak. Különösen sok baj volt az újvilági majmokkal; melyek a farkukat fogásra használták. Gyakran megtörtént, hogy három-négy laboráns is tartott egy ilyen majmot egy injekció beadásához, amikor az állat a farkával villámgyorsan odakapott, kiragadta a kísérletező tudós kezéből a fecskendőt, és elhajította.

Az elmélet szerint a magasabb rendű emlősök biológiailag közelebb állnak az emberhez. Az ötvenes években több laboratóriumban még gorillakísérletekkel is próbálkoztak, vállalva az ezzel járó nagy nehézségeket és költségeket, míg végül 1960-ra be nem bizonyosodott, hogy a csimpánz biokémiailag jobban hasonlít az emberhez, mint a gorilla. (Sokszor meglepő eredményekre vezet a kísérleti állatok ilyen szempontból való kiválasztása. Például immunológiai és rákvizsgálatokra a hörcsög, szív- és vérkeringési vizsgálatokra a sertés a legalkalmasabb, mert ezekben a vonatkozásokban ezek az állatok hasonlítanak leginkább az emberre.)

Stone bedugta kezeit a manipulátorvezérlő csuklókba, és mozgatni kezdte őket. Az üvegfal mögött a manipulátorok a szoba túlsó falához közeledtek, ahol hermetikusan zárt ajtók mögött kísérleti állatok voltak ketrecekben. A fal különös módon automatára emlékeztette Hallt.

A manipulátorok fekete ujjai kinyitották az egyik ajtót, előhúztak egy patkányt ketrecestül, és letették a szonda elé.

A patkány körülnézett, a levegőbe szimatolt, a nyakát nyújtogatta, majd egy pillanattal később az oldalára fordult, rúgott egyet és kimúlt.

Mindez hihetetlen gyorsasággal történt. Hall alig hitt a szemének.

– Úristen – suttogta Stone –, milyen gyorsan.

– Ez csak megnehezíti a dolgot – mondta Leavitt.

– Megpróbálkozhatunk nyomjelzőkkel vetette fel Burton.

– Igen. Nyomjelzőket fogunk használni – felelte Stone. Milyen sebességűek a letapogatóink?

– Ezredmásodpercesek is lehetnek, ha szükséges.

– Szükséges lesz.

– Nézzük meg a rhesust – mondta Burton. – Ez elengedhetetlen.

Stone ismét a falhoz irányította a manipulátorokat, kinyitott velük egy másik ajtót, előhúzott egy másik ketrecet, melyben egy nagy, felnőtt rhesus-majom ült. A majom sivalkodott szállítás közben, és a ketrec falához verte magát.

Aztán elképedt meglepődéssel a melléhez kapta a kezét, és kimúlt.

Stone csóválta a fejét:

– Nos, most tudjuk legalább, hogy biológiailag még aktív.

– Bármi legyen is az, ami Piedmontban mindenkit megölt, itt van, és ugyanolyan potens, mint valaha. – Felsóhajtott: – Ha ugyan potens a helyes kifejezés.

– Kezdjük meg a szonda letapogatását – mondta Leavitt.

– Majd én pártfogásba veszem a kimúlt állatokat – mondta Burton –, elvégzem a kezdeti vektorvizsgálatokat rajtuk, aztán felboncolom őket.

Stone ismét működésbe hozta a manipulátorokat, felemelte a patkány meg a majom ketrecét, a szoba hátsó részében levő gumi szállítószalagra helyezte, majd megnyomott egy gombot a BONCTEREM feliratú műszerpulton, és a szállítószalag elindult.

– Burton kilépett a szobából, a boncterembe ment, ahová a szalag időközben már átszállította a ketreceket.

Stone Hallhoz fordult:

– Ön az egyetlen gyakorló orvos köztünk. Attól tartok, hogy meglehetősen nehéz munka vár önre.

– Mint gyermekgyógyászra és gerontológusra?

– Pontosan. Nézze meg, mit tud tenni. Mindkét páciense a VEGYES KÍSÉRLETEK laboratóriumában van, melyet pontosan, ilyen szokatlan esetek számára építettünk. Van ott egy számítógépi csatlakozó alállomás is. Az asszisztensnő majd megmutatja, hogyan kell kezelni.

14. A vegyes kísérletek laboratóriuma

Hall kinyitotta a VEGYES KÍSÉRLETEK feliratú ajtót, és arra gondolt, hogy munkája – egy öregember és egy csecsemő életben tartása – valóban vegyes. Mindkettő döntően fontos a tervezet szempontjából, és nem kétséges, hogy mindkettő nehéz eset lesz.

Egy kis szobában találta magát, amely az előbbihez hasonlított: ebben is volt egy belső helyiségbe néző üvegablak, azon túl két ágy, és az ágyakon Peter Jackson és a csecsemő. De a legmeglepőbb négy, egyenesen álló, felfújt műanyagruha volt a szoba közepén, melyekből egy-egy alagút vezetett vissza az üvegfalhoz.

Nyilvánvaló, hogy át kell bújnia az alagúton, azután fel kell állnia a ruhában, hogy foglalkozni tudjon a páciensékkel. Egy asszisztensnő dolgozott a szobában, éppen a számítógépi műszerpultra hajolt. Bemutatkozott, Karen Anson volt a neve, és elmagyarázta, hogyan működik a számítógép.

– Ez az I. szinten levő Futótűz-számítógép egyik alállomása. Harminc alállomás van a laboratóriumokban, mind a számítógéphez csatlakozik. Így harminc ember dolgozhat egyidejűleg a számítógépen.

Hall bólintott. Az időmegosztás koncepciójával tisztában volt; tudta, hogy kétszáz ember is használhatja ugyanazt a számítógépet egyidejűleg, tekintve, hogy a számítógép igen gyorsan, a másodperc törtrésze alatt, míg az ember lassan, másodpercekig vagy percekig végez egy műveletet. Egy ember nem használhat jó hatásfokkal egy számítógépet, mert több percig is eltart, míg betáplálja az utasításokat, miközben a gép tétlenül áll és vár. Az utasítások betáplálása után a gép szinte azonnal válaszol. Mindez azt jelenti, hogy maga a számítógép csak ritkán dolgozik, és ha több ember tehet fel kérdéseket egyidejűleg, folyamatosabban lehet működtetni.

– Ha a számítógép foglalt – mondta az asszisztensnő –, előfordulhat, hogy egy-két másodpercet késik a válasz, de rendszerint azonnal jön. Itt a MEDCOM-programot használjuk. Ismeri?

Hall megrázta a fejét.

– Orvosi adatelemző program – mondta a leány. – Betápláljuk az információt, a gép meg felállítja a diagnózist és közli a terápiát vagy azt, hogy mit kell tenni a diagnózis további alátámasztására.

– Nagyon jól hangzik.

– És nagyon gyors – folytatta a leány. – Az összes laboratóriumi vizsgálatokat automaták végzik, így néhány perc alatt teljes diagnózist kapunk.

Hall az üvegen át a két páciensre nézett.

– Mit csináltak velük eddig?

– Semmit. Az I. szinten intravénás infúziót kaptak. Peter Jackson plazmát, a csecsemő dextrózt és vizet. Jackson még mindig eszméletlen. Nincs pupillareakciója, egyáltalán nem reagál, és látszólag anémiás.

Hall bólintott:

– A laboratórium itt mindent megcsinál?

– Mindent. Még adrenalin hormonvizsgálatokat és részleges tromboplasztin időméréseket is. Minden ismert orvosi vizsgálatot.

– Jól van. Akkor lássunk, hozzá.

A leány a számítógépi pult felé fordult:

– A laboratóriumi vizsgálatokat a következőképpen rendeljük meg – mondta. – Használja a fényceruzát, azzal jelölje meg majd a kért vizsgálatokat. Csak hozzá kell érintenie a ceruzát az ernyőhöz.

Átadott egy kis fényceruzát, és megnyomott egy gombot. Az ernyő kivilágosodott, és a következő jegyzék jelent meg rajta:

Hall végigfutotta a jegyzéket. Megérintette a fényceruzával a kért vizsgálatokat, mire ezek eltűntek az ernyőről. Tizenöt-húsz vizsgálatot rendelt, azután hátralépett.

Az ernyő egy pillanatig üres volt, majd megjelent rajta a következő szöveg:

A KÉRT VIZSGÁLATOKHOZ MINDEGYIK BETEGTŐL SZÜKSÉGES

20 cm^3 TELJES VÉR

10 cm^3 OXALÁTOS VÉR

12 cm^3 CITRÁTOS VÉR

5 cm^3 VIZELET

– Én vehetek vérmintákat, ha közben el akarja végezni a fizikális vizsgálatokat – mondta a leány. – Volt már ezekben a szobákban?

Hall nemet intett.

– Tulajdonképpen igen egyszerű. Átbújunk az alagúton a ruháig. Azután az alagút bezárul mögöttünk.

– Igen? Miért?

– Arra az esetre, ha valami történne velünk, például elszakadna a ruha, mert ebben az esetben a baktériumok az alagúton át kijuthatnak.

– És akkor el vagyunk zárva?

– Igen. Levegőt egy külön rendszerből kapunk, azokon a vékony vezetékeken ott fent. Egyébként míg a ruhákban vagyunk, teljesen el vagyunk zárva. A ruhát csak sebészkéssel lehet elvágni, de éppen ezért az egész „kesztyű” háromrétegű.

A leány megmutatta, hogyan kell átbújni. Hall utána csinálta, és felállt a műanyag ruhában. Úgy érezte magát, mint valami óriás csúszómászó, ahogyan üggyel-bajjal, nehézkesen mozgott, és az alagutat úgy vonszolta maga után, mint egy vastag farkat.

Egy pillanat múlva sistergő hangot hallott: a ruha légmentesen elzáródott. Újabb sistergés, hideg levegő kezdett beáradni a ruhába a külön vezetéken.

Az asszisztensnő átadta neki a vizsgáló műszereket. Míg ő vért vett a csecsemő fejvénájából, Hall Jackson felé fordult.

Öreg ember és sápadt: vérszegénység. Sovány is: az első benyomás rák. A második: tuberkulózis, alkoholizmus vagy valamilyen más krónikus folyamat. És eszméletlen. Gondolatban végigvette a lehetséges változatokat az epilepsziától a hipoglikémiás sokkon át az agyvérzésig.

Hall később bevallotta, hogy nagyon fonák érzés fogta el, mikor a számítógép közölte vele a valószínű diagnózisokat. Ekkor még nem volt tisztában a számítógép képességeivel és a számítógépi program minőségével.

Megmérte Jackson vérnyomását: alacsony; 85/50. A pulzusa szapora; 110, a hőmérséklete 36,5 a légzése 30 és mély. Rendszeresen végigvizsgálta a testét, fejétől lefelé. Amikor megnyomta a szemgödör felső szélén kilépő ideget, közvetlenül a szemöldök alatt, hogy ellenőrizze a fájdalomérzést, Jackson elfintorította arcát, és tétován felemelte a karját, mintha megpróbálta volna ellökni magától Hallt.

Talán nem is eszméletlen, csak kábult. Hall megrázta:

– Mr. Jackson! Mr. Jackson!

Az ember nem reagált, de később mintha kezdett volna magához térni. Hall a fülébe ordította a nevét, és erősen rázta. Péter Jackson kinyitotta a szemét, és megszólalt:

– Hagyjon… békén…

Hall tovább rázta, de Jackson elengedte magát és visszasüllyedt az érzéketlenségbe. Hall feladta a további próbálkozást, folytatta a vizsgálatot. A tüdők tiszták voltak, a szív látszólag normálisan működött. A hasfal kissé feszes. A vizsgálat közben Jackson némi sűrű, véres hányadékot öklendezett fel. Hall megvizsgálta a végbelet, és székletpróbát vett: ez is pozitív volt vérre.

Az asszisztensnőhöz fordult, aki már elkészült a vérvétellel, és az egyik sarokban a kémcsöveket rakta éppen a számítógépi elemzőkészülékbe.

– Ennek az embernek gyomor-bélrendszeri vérzése van – mondta Hall. – Mikor kapjuk meg, az eredményeket?

A leány a mennyezet alá; szerelt tv-ernyőre mutatott:

– A laboratóriumi eredményeket a gép, amint megkapja, azonnal jelzi azon az ernyőn és a műszertáblán a másik helyiségben: A könnyebbek jönnek előbb. A haematokrit két percen belül itt lehet.

Hall várt. Az ernyő kivilágosodott, és a következő szöveg jelent meg rajta:

JACKSON, PETER

LABORATÓRIUMI ELEMZÉSEK

PRÓBA: HAEMATOKRIT NORMÁLIS ÉRTÉK: 38-54 KAPOTT ÉRTÉK: 21

– A normál érték fele – mondta Hall. Feltett egy oxigénmaszkot Jackson arcára leszíjazta, és odaszólt a leánynak:

– Legalább négy egység vér kell. És két plazma.

– Azonnal megrendelem.

– És mondja meg, hogy kezdjék minél hamarabb.

Míg a leány telefonált a vérközpontba a II. szintre, és kérte, hogy siessenek, Hall a gyermekkel kezdett foglalkozni. Hosszú ideje nem vizsgált csecsemőt, és már elfelejtette, hogy ez sokszor milyen nehéz. Amikor a szemét akarta megvizsgálni, a gyermek szorosan becsukta; be akart nézni a torkába, de a gyermek nem nyitotta ki a száját, meg akarta hallgatni a szívverését, mire a kicsi hangos sírásra fakadt, ami teljesen elnyomta a szívhangokat.

De kitartott, mert – mint Stone is mondta – ezek ketten voltak Piedmont egyedüli túlélői. Bármennyire különböztek is egymástól, mindkettőjüknek sikerült valahogyan leküzdeniük a kórt. Ez a körülmény volt az összekötő kapocs a vért hányó, aszott öregember és a rózsaszín bőrű, üvöltő apróság között.

Első pillantásra a két emberi lény a spektrum két ellentétes végén állt, egymástól a lehető legtávolabb; semmilyen közös sajátságot nem lehetett felfedezni rajtuk.

Pedig feltétlenül volt valami közös kettőjükben. Hall fél órán át vizsgálta a gyermeket, és végül meg kellett állapítania, hogy minden vizsgálati adata tökéletesen szabályszerű. Teljesen szabályos, semmi szokatlan szimptóma.

Kivéve, hogy valamilyen módon életben maradt.

15. A központi ellenőrző laboratórium

Stone és Lea itt a központi ellenőrző laboratóriumban ült, és nézte a másik helyiségben levő szondát. Ez a laboratórium zsúfolt; de tökéletes volt. Felszerelése igen sok pénzbe, kétmillió dollárba került; ez a Futótűz-bázis legdrágább helyisége, s az egész bázis munkája szempontjából döntő jelentőségű. A központi ellenőrző a szonda tudományos vizsgálatának első állomása. Fő feladata a detektálás: a laboratórium minden szükségessel fel volt szerelve a mikroorganizmusok detektálására. Az „Életformák Elemzési Előírásai” szerint a Futótűz-program három fő fázist irányzott elő: a detektálást, a jellemzést és a védekezés kikísérletezését. Először meg kell találni az organizmust, azután tanulmányozni kell, meg kell érteni, és csak ezután lehet az ártalmatlanná tételre alkalmas eszközök kutatására gondolni.

A központi ellenőrző laboratórium funkciója az organizmus megtalálása volt. Leavitt és Stone egymás mellett ült a gombokkal, kapcsolókkal és számlapokkal teli pult előtt. Stone kezelte a manipulátorokat, Leavitt a mikroszkópokat. A másik szobába bemenni és közvetlenül megvizsgálni a szondát természetesen nem lehetett. Ezt robot működtetésű mikroszkópok végezték el helyettük, melyeknek vetítőernyői az ő szobájukban voltak.

A tervezés kezdetén kellett eldönteniük, hogy televíziós vagy valamilyen más, közvetlen vizuális módszert alkalmazzanak-e. A televízió olcsóbb és felszerelése könnyebb. Televíziós képnagyítókat használtak már elektronmikroszkópoknál, röntgenkészülékeknél és még más berendezéseknél. Mégis a Futótűz-bizottság végül úgy döntött, hogy a tv nem elég pontos az itteni igényekhez; még a kettős letapogatású tv-kamerát sem tartották kielégítőnek, holott ez kétszer annyi vonalat és így jobb képfelbontást ad, mint a szokásos tv-kamera. Végül egy száloptikai, rendszert választottal, melyben a fény üvegszál-kötegeken keresztül verődik vissza a vizsgált objektumokról az ernyőre; ez a rendszer tiszta, éles képet ad.

Stone beállította a szondát, és megnyomta a megfelelő gombokat. Egy fekete doboz ereszkedett le a mennyezetről, és megkezdte a szonda felületének a letapogatását. A két ember feszülten figyelte a képernyőket.

– Kezdjük ötös nagyítással – mondta Stone.

Leavitt beállította a szabályzókat. A letapogató mikroszkóp automatikusan körözött a szonda körül a fémfelületre irányuló lencsékkel. Végignéztek egy teljes letapogatást, azután hússzoros nagyításra álltak át. Ez a menet sokkal tovább tartott, mert a látómező kisebb volt. Most sem láttak a felületen semmit: sem lyukacsosodást, sem beágyazódást, semmi olyat, ami akár a legkisebb tenyészetre vallott volna.

– Térjünk át százasra – mondta Stone.

Leavitt végrehajtotta az átállítást és hátradőlt. Megkezdődött a hosszadalmas, aprólékos keresés. Tudták, hogy valószínűleg nem fognak találni semmit. Hamarosan megvizsgálják a szonda belsejét is: talán ott találnak valamit. De az is lehet, hogy nem. Mindenesetre elemzési mintákat fognak venni, és a kaparékokat táptalajra viszik.

Leavitt az ernyőkről a szomszédos szobába pillantott. A mikroszkóp, amely rudak és kábelek bonyolult rendszerén függött a mennyezetről, lassan körözött a szonda körül.

Visszapillantott az ernyőkre.

Három ernyő volt a központi ellenőrzőben. Mindhárom ugyanazt a képet mutatta. Elméletben használhattak volna három letapogató mikroszkópot is, melyek mindegyik ernyőre más-más területek képét vetítik, és így harmadrésznyi idő alatt végezhettek volna a szonda vizsgálatával, de nem akarták, legalábbis még nem. Tudták, hogy érdeklődésük és figyelmük lanyhulni fog az órák múlásával; nem maradhatnak mindvégig egyformán éberek, bármennyire erőltetik is, míg ha mindketten végig ugyanazt a vetítést figyelik, kettejük figyelmét kevésbé fogja elkerülni valami.

A 37 inch hosszú és alapjánál egy láb átmérőjű, kúp alakú szonda külső felülete valamivel 650 négyzet-inch felett volt.

A három letapogatás ötszörös, hússzoros és százszoros nagyítással több, mint két órát vett igénybe. A harmadik menet végén Stone megszólalt:

– Azt hiszem, hogy négyszáznegyvenszeres nagyítással is végig kellene néznünk.

– De…

– Előbb azonban kedvem volna a belső oldalakat megnézni, és ha nem találunk semmit, akkor folytathatnánk kívül.

– Egyetértek.

– Akkor kezdjük belül is ötszörös nagyítással.

Leavitt kezelte a szabályozókat. Ezt már nem lehetett automatikusan csinálni: a letapogató készülék csak szabályos formák – kocka, gömb vagy kúp – követésére volt programozható, a szonda belsejét nem tudta irányítás nélkül végigvizsgálni. Leavitt ötszörös nagyításra állította be a lencséket, és a készüléket kézi vezérlésre kapcsolta át, majd beirányította a szonda trapéz alakú nyílásába.

Stone, aki a képernyőt nézte, megszólalt:

– Több fény kell.

Leavitt újabb gombokat nyomott meg, újabb öt távvezérlésű lámpa ereszkedett le a mennyezetről és világított be a szonda belsejébe.

– Jobb?

– Kitűnő.

Leavitt a saját ernyőjét figyelve mozgatni kezdte a letapogató készüléket. Eltartott néhány percig, míg simán ment: nehéz volt koordinálni, mintha az ember tükörből akarna írni. De hamar belejött.

Az ötszörös nagyítású letapogatás húsz percig tartott. Semmit sem találtak egy apró, ceruzahegynyi lyukacson kívül. Stone javaslatára a hússzoros nagyítást ezen a ponton kezdték.

Azonnal meglátták: homokszemnél nem nagyobb, fekete, rovátkás anyag volt. A fekete színbe zöld pettyek keverődtek. Egyikük sem moccant, bár később Leavitt bevallotta, hogy remegett az izgalomtól, amikor arra gondolt, hogy ha ez az, ha ez valóban valami új, az élet valamilyen teljesen új formája… De csak ennyit mondott:

– Érdekes.

– Csináljuk végig a húszas letapogatást – mondta Stone. Igyekezett nyugodtan beszélni, de érezni lehetett a hangján, hogy ő is izgatott.

Leavitt azonnal meg akarta vizsgálni a foltot nagyobb nagyítással, de megértette Stone-t: nem szabad semmilyen elhamarkodott következtetést levonniuk; csak a tüzetes, rendkívül alapos munkára szabad támaszkodniuk. Módszeresen kell eljárniuk, hogy minden szempontból biztosak lehessenek: nem mulasztottak el semmit. Különben órákat vagy napokat pazarolhatnának el egy ötletszerű vizsgálatra, amely végül semmire sem vezetne, esetleg csak arra a megállapításra, hogy tévedtek, rosszul ítélték meg az evidenciát, és elvesztegették az időt.

Így Leavitt végigfuttatta a készüléket a belső oldalakon hússzoros nagyítással. Egyszer-kétszer megállt, amikor úgy tűnt, mintha újabb zöld pettyeket látnának, és feljegyezték a koordinátákat, hogy később, erősebb nagyítással megtalálják. Fél óra telt el, míg végül Stone kijelentette, hogy meg van elégedve a hússzoros nagyítású letapogatással.

Kis pihenőt tartottak, lenyeltek két kávétablettát vízzel. A csoport abban állapodott meg, hogy csak súlyos esetben használnak nyugtatókat; az V. szinti gyógyszertár tele volt nyugtatószerekkel, de rutinszerűen inkább kávétablettával éltek.

Leavitt a kávétabletta keserűi utóízével a szájában bekattintotta a százszoros nagyítású lencséket, megkezdte a harmadik letapogatást. Ismét a korábban észlelt kis fekete folttal kezdték.

Csalódás volt számukra, hogy a kép az erősebb nagyításnál is ugyanolyannak mutatkozott, mint előbb, csak megnagyobbodott. Látták azonban, hogy a folt szabálytalan, tompa, kőszerű anyagból állt, és a felület recéibe beágyazódott zöld pettyek is kifejezettebbek voltak.

– Mit szól hozzá? – kérdezte Stone.

– Ha ez az a tárgy, amivel a szonda összeütközött – válaszolta Leavitt –, akkor vagy nagyon nagy sebességgel mozgott, vagy nagyon súlyos, mert különben nem elég nagy ahhoz, hogy…

– Hogy letérítse a szondát a pályájáról. Ezzel egyetértek. De az anyagba sem vágódott be nagyon mélyen.

– És ebből mire következtet?

Stone vállat vont:

– Arra, hogy vagy nem ez térítette le a szondát a pályáról, vagy van valamilyen ismeretlen, rugalmas tulajdonsága.

– És mi lehet az a zöld?

Stone mosolygott:

– Ne próbáljon behúzni. Egyelőre csak kíváncsi vagyok, semmi több.

Leavitt kuncogott és folytatta a letapogatást. Mindketten megkönnyebbültek, most már biztosak voltak a dolgukban. Ellenőrizték a többi felületet is, ahol zöld színt láttak, és az erősebb nagyítás igazolta, hogy ott is foltok voltak.

De ezek nem olyanoknak látszottak, mint a kövön levő zöld pettyek. Először is nagyobbak és fényesebbek, másodszor pedig a széleik szabályosabbak, majdnem kerekek voltak.

– Mintha kis zöld festékcseppek szóródtak volna szét a szonda belsejében – mondta Stone.

– Remélem, hogy nem.

– Elemezhetjük – mondta Stone.

– Várjuk meg a négyszáznegyvenszerest.

Stone beleegyezett. Ezúttal majdnem négy órán át tartott a letapogatás, de egyikük sem érzett fáradtságot. Feszülten figyelték a képernyők pillanatnyi üres cikázását a lencsék cseréje alatt, majd amikor ismét éles volt a kép, megvizsgálták a bevágást és benne a fekete foltot a zöld pettyekkel. Ennél a nagyításnál a kőszemcse felületi szabálytalanságai igen kifejezettek voltak. Az egész úgy festett, mint egy miniatűr bolygó töredezett csúcsokkal és mély völgyekkel. Leavittnek átvillant az agyán, hogy ez, amit látnak, egy parányi, tökéletes bolygó, érintetlen életformáival. De azután fejcsóválva szélnek eresztette ezt az ötletet. Lehetetlen.

Stone megszólalt:

– Ha ez meteorit, roppant furcsán néz ki.

– Mire gondol?

– Nézze meg a bal szélét, ott – Stone az ernyőre mutatott.

– A kő felülete – ha kő egyáltalán – mindenütt érdes, de a bal széle sima.

– Mintha mesterséges felület lenne?

Stone sóhajtott:

– Minél tovább nézem, annál inkább úgy tűnik. Nézzük meg a többi zöld foltot.

Leavitt beállította a koordinátákat, és beirányozta a mikroszkópot. Új kép jelent meg az ernyőkön: az egyik zöld folt premier-plánban. Az erős nagyításnál tisztábban látszott a széle: nem sima, hanem enyhén fogazott volt. Majdnem olyan, mint egy óraszerkezet fogaskerék.

– Még ilyet! – mondta Leavitt.

– Ez nem festékcsepp. A fogazás túlságosan szabályos. Miközben nézték, különös dolog történt: a zöld folt egy másodperc tört részéig, egy szempillantásnál is rövidebb időre bíborvörösre változott, majd újra zöld lett.

– Látta ezt?

– Láttam. Nem maga változtatta meg a világítást?

– Nem. Hozzá sem nyúltam.

Egy perc múlva megismétlődött a dolog: zöld, bíborvörös villanás, ismét zöld.

– Elképesztő.

– Lehet, hogy ez…

És ekkor, miközben nézték, a folt bíborvörös lett, és az is maradt. A fogazások eltűntek, a folt kissé megnagyobbodott, kitöltötte a fogazás hézagait: most teljesen kör alakú lett. Majd ismét zöldre vált.

– Növekszik – mondta Stone.

Lázasan dolgoztak. Lebocsátották a filmfelvevőket, s öt szögből készítettek felvételeket másodpercenként 96 kocka sebességgel. Egy másik, időkésleltetésű felvevőgép fél másodpercenként egy kockát vett-fel. Leavitt még két távvezérlésű mikroszkópot állított be különböző szögekben.

A három képernyő a zöld foltot különböző nézetekben mutatta.

– Nincs több kapacitás? Erősebb nagyítás? – kérdezte Stone.

– Nincs. Úgy döntöttünk, hogy négyszáznegyvenes legyen a legnagyobb, emlékszik?

Stone káromkodott. Az erősebb nagyításhoz át kellett volna költözniük egy másik helyiségbe, vagy az elektronmikroszkópot kellett volna használniuk. Mindkettő időbe telt volna.

– Ne kezdjük meg a kultúratenyésztést és az izolálást?

– De. Miért ne?

Leavitt hússzoros nagyításra állította vissza a mikroszkópokat. Négy, figyelemre érdemes területük volt: három különálló zöld folt és a fémbe ágyazódott kő. Megnyomta a vezérlőpulton a KULTÚRA feliratú gombot, mire oldalról egy tálca siklott elő, rajta kerek műanyag fedőlapos Petri-csészékkel. Mindegyik csészében egy vékony táptalajréteg volt.

A Futótűz-tervezet majdnem minden ismert táptalajt előirányzott. Ezek zselészerű vegyületek voltak olyan tápanyagokkal, melyekkel a baktériumok táplálkoznak és melyeken szaporodnak. A szokásos laboratóriumi táptalajon kívül, mint a ló- és juhvér-agar, a csokoládéagar, az egyszeres Sabourad-közeg, még 30 különböző cukrokat és ásványokat tartalmazó diagnosztikai közeg, 43 speciális tenyészközeg is volt, többek közt a tuberkulózis bacilusa és szokatlan gombák számára, ezen kívül kísérleti közegek, melyeket számokkal jelöltek, mint MM-997, ME-423, ME-412 és így tovább.

A tálcán a táptalajok mellett steril gézdarabok voltak. Stone a manipulátorok segítségével a gézdarabokat egyenként a szonda felületéhez dörzsölte, és a táptalajokra helyezte. Leavitt az adatokat lyukasztotta a számítógép számára, hogy később tudják, melyik géz hová került. Így végigtörölték a szonda egész külső felületét, azután áttértek a belsejére. Stone erős nagyítás mellett, igen gondosan kaparékokat vett a zöld foltokból, és a különböző táptalajokra vitte.

Végül finom csipesszel kiszedte a kőképződményt, és egy tiszta üvegtálra tette.

Az egész munka közel két órát vett igénybe. Mikor befejezték, Leavitt belyukasztotta a MAXCULT számítógépi programot. Ez a program automatikusan irányította a gépet az előkészített több száz Petri-csésze kezelésében. Egyeseket szobahőmérsékleten és légköri nyomáson kellett tárolni, másokat nagyon magas – és nagyon alacsony hőmérsékletek, nagy nyomások és vákuum, oxigéndús és oxigénszegény környezet, fény és sötétség hatásainak tettek ki. A csészék elrendezése a különböző tenyészkultúra-szekrényekben egy ember több napi munkáját vette volna igénybe. A gép ezt másodpercek alatt elvégezte.

A program beindítása után Stone a Petri-csészéket a szállítószalagra helyezte, azután nézték, ahogyan a tálkák befutnak a különböző szekrényekbe.

Ezekkel most nem volt több dolguk; 24-48 óráig várniuk kell, míg megláthatják, hogy melyik tálkában milyen kultúrák fejlődnek ki.

– Időközben – mondta Stone – elemezhetjük ezt a követ, ha ugyan kő. Az elektronmikroszkópot tudja kezelni?

– Elég rég kezeltem utoljára – mondta Leavitt. Majd egy éve volt, hogy utoljára elektronmikroszkóppal dolgozott.

– Akkor elkészítem én a mintát. Tömegspektrometriát is kell végeznünk. Ez mind számítógépes folyamat. De előbb nagyobb kapacitásra kell áttérnünk. Mi a legnagyobb, optikai nagyítás, amit a morfológián kaphatunk?

– Ezerszeres.

– Akkor csináljuk előbb ezt. Vigye a követ a morfológiára.

Leavitt megnyomta a MORFOLÓGIA feliratú gombot a műszerpulton. Stone manipulátorai az üvegtálat a kővel a szállítószalagra helyezték.

Hátranéztek a faliórára: 11.00-et mutatott. Tizenegy órát dolgoztak egyfolytában.

– Eddig megvolnánk – mondta Stone. Leavitt elmosolyodott, és ujjait összefonta.

16. A boncolás

A boncteremben Burton idegesen és feszülten dolgozott; piedmonti emlékei rajzottak körülötte. Hetekkel később, mikor összegezte az V. szinten végzett munkáját és akkori gondolatait, sajnálta, hogy képtelen volt figyelmét összpontosítani.

Mert első kísérletsorozatában Burton több hibát követett el.

A szabályzat előírásai szerint feladata a kimúlt állatok felboncolása és az előzetes vektorkísérletek elvégzése volt. Valójában ez utóbbi nem Burtonnek való munka volt; Leavitt alkalmasabb lett volna rá, de úgy találták, hogy hasznosabb, ha Leavitt az előzetes izoláláson és identifikáláson dolgozik.

Így hát a vektorkísérletek Burtonre maradtak.

Egyébként elég egyszerű és közvetlen kísérletek voltak, melyeket a kór terjedési módjának a kiderítésére terveztek meg. Burton egy sor egymás mellé állított ketreccel kezdte. Mindegyik ketrecnek külön levegőellátása volt, és a levegővezetékeket különbözőképpen lehetett összekapcsolni egymással.

Burton a légmentesen elzárt ketrecet, melyben a kimúlt fekete norvég volt, egy élő patkány ketrece mellé tette. Gombnyomásokkal összekötötte a ketrecek levegővezetékeit egymással, úgy, hogy a levegő szabadon közlekedhetett a két ketrec között.

Az élő patkány felfordult és kimúlt.

– Érdekes – gondolta Burton –, a levegő útján terjed.

Bekötötte egy másik élő patkány ketrecét, de most a két ketrecet összekötő vezetékbe betett egy 100 Angström pórusátmérőjű szűrőt, ami egy kis vírus mérete.

Kinyitotta a két ketrecet összekötő vezetéket: a patkány életben maradt.

Egy ideig figyelte az állatot, míg véglegesen meg nem győződött arról, hogy akármi is az, ami a kórt átviszi, mindenképpen nagyobb, mint egy vírus. Kicserélte a szűrőt egy nagyobb pórusátmérőjű szűrőre, azután még nagyobbra, mindaddig, míg a második patkány is meg nem döglött.

Ez a szűrő már átengedte a kórokozót. A szűrő pórusátmérője 2 mikron volt, hozzávetőleg egy kis sejt mérete. Megjegyezte magában, hogy most megtudott valamit, ami fontos: a fertőzést közvetítő közeg nagyságát.

Ez azért volt fontos, mert így egyetlen egyszerű kísérlettel kizárta azt a lehetőséget, hogy a kórokozó fehérje vagy valamilyen vegyi anyag molekulája. Piedmontban Stone-nal együtt egy gázra gyanakodtak, melyet az élő organizmus esetleg anyagcseretermékként bocsát ki magából.

De ezek szerint gázról nyilvánvalóan nem lehet szó. A kórt olyan valami közvetíti, melynek mérete azonos egy sejtével, és ez sokkal nagyobb, mint egy molekula vagy egy gázcsepp.

A következő lépés is egyszerű volt: azt kellett megállapítania, hogy az elhullt állat fertőz-e.

Az egyik döglött patkány ketrecéből kiszivattyúzta a levegőt és várt, amíg a vákuum teljes nem lett. A nyomás csökkenésével a patkány szétrepedt, de Burton ezzel nem törődött.

Mikor meggyőződött arról, hogy a levegő teljesen kiürült, friss, tiszta, szűrt levegőt szivattyúzott a ketrecbe, majd összekapcsolta egy élő állat ketrecével.

Nem történt semmi.

Érdekes, gondolta. Távvezérlésű bonckéssel teljesen felnyitotta a kimúlt állatot, hogy a belsejében levő organizmusok biztosan bekerüljenek a levegőbe.

Ezután sem történt semmi. Az élő patkány vígan futkosott a ketrecében.

Az eredmény nyilvánvaló: a kimúlt állatok nem fertőznek. Ezért ehették hát a keselyűk Piedmontban az áldozatok húsát anélkül, hogy megdöglöttek volna, gondolta. A holttestek nem terjesztették a kórt, csak maguk a kórokozók, melyeket a levegő visz magával.

A levegőben levő kórokozók halálosak.

A holttestben levő kórokozók ártalmatlanok.

Bizonyos értelemben ez előrelátható is volt: összefüggött a baktériumok és az ember közti kölcsönös alkalmazkodás elméletével. Burton régóta foglalkozott ezzel a problémával, előadásokat is tartott róla a Baylor Orvosi Egyetemen.

A legtöbb embernek a baktériumokról a betegségek jutnak eszébe, pedig a baktériumoknak csak 3 százaléka okoz emberi betegségeket, a többi vagy ártalmatlan, vagy jótékony hatású. Az ember bélrendszerében például több olyan baktérium van, amely elősegíti az emésztési folyamatot. Ezekre szüksége van az embernek, és szervezete hasznosítja is őket.

Valójában az ember a baktériumok óceánjában él. Mindenütt ott vannak – a bőrén, a füleiben, a szájában, a tüdejében, a gyomrában. Minden része, minden, amit megérint, minden lélegzete tele van baktériumokkal. A baktériumok mindenütt jelen vannak. Az ember többnyire nem tud róluk.

Ennek oka az, hogy az ember és a baktériumok hozzászoktak egymáshoz, kölcsönös immunitást fejlesztettek ki, alkalmazkodtak egymáshoz.

És ennek is megvan a magyarázata. Biológiai elv, hogy a fejlődés a szaporodási képességre orientálódik. Az az ember, akit a baktériumok könnyen megölnek, nem alkalmazkodott eléggé, és nem él elég ideig ahhoz, hogy szaporodjon.

De azok a baktériumok sem alkalmazkodtak jól, melyek megölik a gazdájukat. Minden élősdi, amely megöli a gazdáját, maga is kudarc, mert a gazdájával együtt el kell pusztulnia. A sikeres paraziták azok, melyek megélnek a gazdaszervezetből anélkül, hogy megölnék.

És a legsikeresebb gazdaszervezetek azok, amelyek el tudják viselni, sőt, hasznukra tudják fordítani a parazitákat. A legjobban adaptált baktériumok azok – szokta Burton mondani –, amelyek csak kisebb betegségeket, vagy egyáltalán semmilyet sem okoznak. Ugyanazt a streptococcus viridians sejtet 60-70 évig is hordhatjuk magunkon, miközben vígan növekedünk és szaporodunk; ugyanígy a streptococcus is. Vagy hordozhatjuk magunkon állandóan a staphylococcus aureust, mindössze némi kis pörsenések és pattanások árán. Sok évtizedig hordhatunk magunkban tuberkulózist, a szifiliszt pedig egész életünkön át is. Ezek nem könnyű betegségek ugyan, de ma már sokkal kevésbé súlyosak, mint valaha voltak, mert mind az ember, mind az organizmus alkalmazkodott egymáshoz.

Tudjuk például, hogy a szifilisz 400 évvel ezelőtt virulens betegség volt, amely óriási fekélyeket okozott, és gyakran hetek alatt ölt. De a századok folyamán az ember és a spirocheta megtanulták elviselni egymást.

Ezeket a meggondolásokat korántsem tekintették olyan elvontnak és akadémikusnak, mint első pillantásra tűnhetnek. Stone még a Futótűz-program korai tervezési fázisában felvetette, hogy az összes emberi betegségek 40 százalékát mikroorganizmusok okozzák, mire Burton kifejtette, hogy a létező mikroorganizmusoknak csupán 3 százaléka kórokozó, és bár igaz, hogy sok emberi szenvedés vezethető vissza a baktériumokra, kevés esély van arra, hogy baktérium veszélyessé váljék az emberre nézve, mert az ember komplex módon alkalmazkodott a baktériumokhoz.

– A legtöbb baktérium – mondta Burton – egyszerűen nem marad életben elég hosszú ideig az ember szervezetében ahhoz, hogy ártani tudjon. A viszonyok, ilyen vagy olyan szempontból, kedvezőtlenek számukra: az emberi test vagy túl meleg, vagy túl hideg, vagy túl savanyú, vagy túl lúgos, az oxigén vagy túl sok, vagy nem elegendő. Az emberi test olyan ellenséges terület a legtöbb baktérium számára, mint a déli sarkvidék.

Ez azt is jelentette, hogy az űrből származó organizmusok is csak igen kis eséllyel válhatnak ártalmassá az emberre. Ezt el is ismerték, mégis mindenki – Burton maga is – úgy vélte, hogy a Futótűz-bázist mindenképpen meg kell építeni, és most az a különös érzése volt, hogy jóslata valóra vált.

Kétségtelen, hogy a kórokozó, amit megtaláltak, meg tudja ölni az embert, de nem adaptálódott hozzá, mert hiszen maga is elpusztul a megölt emberi szervezetben. A holttest nem fertőz, azaz a mikroorganizmus egy vagy két másodpercig él a gazdaszervezetben és azzal együtt elpusztul.

Elméletileg ez kielégítő, gondolta.

De gyakorlatilag mégis izolálni kell a kórokozót, fel kell ismerni tulajdonságait, és meg kell találni a gyógymódot ellene.

Burton tehát már tudott valamit az organizmus terjedéséről és a halált előidéző hatásmechanizmusáról: ez a vér megalvasztása. Az a kérdés várt még tisztázásra, hogyan jut a testbe.

Látszólag a levegőn át, valószínűleg a bőrrel és a tüdővel való érintkezés útján. Feltehető volt, hogy a kórokozók közvetlenül a bőr felületén, vagy a tüdőn, esetleg mindkettőn át hatolnak be.

Hogyan lehetne ezt megállapítani? Bevonhatna védőburkolattal egy kísérleti állatot úgy, hogy csak a száját hagyja szabadon. Ezt meg lehet tenni, de sok időbe telik. Egy órán át ült és gondolkodott a problémán.

Végül rájött a legesélyesebb megközelítésre.

Tudta, hogy az organizmus a vért alvasztja meg. Az alvadás feltehetőleg a behatolási ponton kezdődik. Ha ez a bőrön van, akkor a bőrfelület közelében, ha a tüdőn, akkor a mellkasban fog megindulni és onnan sugárzik szét.

Ezt ellenőrizheti radioaktív vérproteinek segítségével, melyek sugárzását szcintillométerrel követheti, és így meghatározhatja, hogy hol alvad meg a vér először a testben.

Előkészítette a kísérleti állatot; egy rhesusmajmot választott, mert anatómiai felépítése jobban hasonlít az emberre, mint a patkányé. Beinjektálta a majomba a radioaktív jelző anyagot, egy magnéziumizotópot és kalibrálta a követő műszert. Az egyensúlyi eloszlási idő elteltével lekötözte a majmot, és elhelyezte felette a követő műszert.

Most megkezdhette a kísérletet.

A követő műszernek egy sorozat emberi alakot ábrázoló körvonalrajzon kellett kinyomtatnia az eredményeket. Beállította a számítógépi kinyomtató programot, ezután bevezette a majom ketrecébe a halálos mikroorganizmust tartalmazó levegőt. A számítógép azonnal kopogni kezdte jelzéseit a figurákon:

TOVÁBBI ELVÁLTOZÁS NINCS. PROGRAM VÉGE. UTOLSÓ KINYOMTATÁS 03,50-EN

Az egész folyamat három másodpercig tartott. A grafikus ábrázolás megmutatta, amit Burton tudni akart: az alvadás a tüdőben kezdődött, onnan terjedt át a test többi részére.

Ezen kívül még valamit megtudott. Később ezt így mondta el: „Azon gondolkoztam, hátha a halál és a vér megalvadása nem esik egybe, vagy legalábbis nem pontosan esik egybe. Lehetetlennek tűnt, hogy a halál három másodperc alatt beálljon, és még valószínűtlenebb volt, hogy a szervezet teljes vérmennyisége öt liter – ilyen rövid idő alatt megalvadjon. Szerettem volna tudni, hogy nem lép-e fel előbb egy kritikus alvadás valahol, például az agyban, amit azután lassabban követ a vér alvadása a test többi részében.”

Burton a vizsgálatnak ebben a kezdeti fázisában is már az agyra gondolt. Visszapillantva később, megállapította: kár, hogy nem folytatta a vizsgálatot ebben az irányban logikusan végig. De a követő műszer kinyomtatott adatai elterelték figyelmét: azt mutatták, hogy az alvadás a tüdőkben kezdődik, és csak egy vagy két másodperccel később hatol fel az agyba a nyaki artériákon keresztül.

Így Burton elvesztette érdeklődését az agy iránt. Tévedését a következő kísérlete még csak tetézte.

Ez az egyszerű kísérlet nem szerepelt a Futótűz-tervezet szabályzatában. Burton az előbbi kísérletből tudta, hogy a halál egybeesik a vér megalvadásával, és most meg akarta tudni, hogy ha megakadályozza az alvadást, elkerülhető-e a halál.

Több patkányba heparint injektált; ez alvadásgátló szer, mely megakadályozza a vérrögök képződését. A heparin a gyógyászatban kiterjedten használt, gyorsan ható szer, melynek hatásmechanizmusa teljesen ismert. Burton különböző mennyiségű heparint injektált intravénásan az állatokba, a normális kis dózistól az erős túladagolásig.

Ezután kitette a patkányokat a halált hozó levegő hatásának.

Az első patkány, amelyik kis adag heparint kapott, öt másodperc-alatt múlt ki, a többi egy percen belül követte. Egy állat, amely igen nagy adagot kapott, három percig maradt életben; de végül ez is kimúlt.

Ez az eredmény elkedvetlenítette Burtont. A szer késlelteti ugyan, de nem akadályozza meg a halált. A tüneti kezelés tehát nem vált be.

A kimúlt patkányokat elrakta az útból, és ekkor követte el kritikus tévedését.

Nem boncolta fel az alvadásgátló szerrel kezelt állatokat. Ehelyett ismét az első kísérleti, állatokkal, a fekete norvég patkánnyal és az első rhesus-majommal kezdett foglalkozni, melyek közvetlenül a szonda mellett lelték halálukat. Teljesen felboncolta őket, az alvadásgátlóval kezelt állatokkal nem törődött tovább.

Tévedését csak 48 órával később ismerte fel.

A boncolásokat igen alaposan, nagy gonddal végezte, ügyelve arra, hogy semmi se kerülje el a figyelmét. Eltávolította a patkány és a majom belső szerveit, és mindegyikből mintákat vett a fény- és az elektronmikroszkópos vizsgálatokhoz.

Az állatok látszólag a véredényeken belüli teljes véralvadás következtében múltak ki. Az ütőerek, a szív, a tüdők, a vesék, a máj és a lép – a vért tartalmazó összes szervek – kőkemények, szilárdak voltak. Ez az volt, amit várt.

A szövetmintákból az asszisztens fagyasztott metszeteket készített. Ezeket egyenként, amint elkészültek, a mikroszkóp alá tette, megvizsgálta és lefényképezte.

A szövetek normálisak voltak. Az alvadt vértől eltekintve semmi szokatlant nem mutattak. Tudta, hogy ezeket a metszeteket elküldik még a szövettani laboratóriumba, ahol megfestik hematoxilin-eozinnal, az idegek metszeteit pedig Nissl és Cajal-arany készítményekkel. Ezek a műveletek további 12-15 órát fognak igénybe venni. Természetesen reménykedni lehetett abban, hogy a színes metszetek valamivel többet fognak mutatni, de nem hitte, mert semmi oka sem volt erre.

Az elektronmikroszkóptól sem várt sokat. Ez igen értékes műszer, de sokszor nemhogy megkönnyítené, inkább megnehezíti a dolgokat: igen erős nagyítást és tömérdek részletet mutat, ha az ember tudja, hogy mit nézzen. Egyetlen sejt vagy sejtrész vizsgálatára elsőrendű, csak azt kell tudni, hogy melyik sejtet akarja az ember tanulmányozni. Márpedig az emberi testnek sok milliárd sejtje van.

Tízórai folyamatos munka után hátradőlt a székében, hogy összegezze, amit megtudott. Készített is erről egy rövid jegyzetet:

1. A halált okozó közeg nagysága hozzávetőleg 1 mikron. Így nem lehet sem gáz, sem molekula, sem nagy fehérje, sem vírus. Sejt nagyságú és lehetséges, hogy valóban valamilyen sejt.

2. A levegő útján terjed. A halott szervezetek nem fertőzők.

3. Az áldozat belélegzi a tüdejébe, ahol feltehetően átkerül a véráramba, és megindítja az alvadást.

3. Véralvadás útján idézi elő a halált, másodperceken belül; a halál egybeesik a vér teljes megalvadásával a test egész érrendszerében.

5. Az alvadásgátló szerek nem képesek megakadályozni ezt a folyamatot.

6. Más patologikus elváltozások nem történtek amennyire megállapítható a kimúlt állatokban.

Burton átfutotta a jegyzetet, és a fejét ingatta. Az alvadásgátló szerek tehát nem hatnak, de tény, hogy van valami, ami megállítja a folyamatot. Tudta, hogy erre van valamilyen mód.

Hiszen két ember életben maradt.

17. Jackson magához tér

11.47-kor Mark Hall a műszerpult fölé hajolva a laboratóriumi eredményeket nézte, melyeket a számítógép kinyomtatott Peter Jacksonról és a gyermekről. A számítógép azonnal közölte az eredményeket, amint az automatizált laboratóriumi berendezésektől megkapta őket, és most már majdnem minden eredmény beérkezett.

A gyermek nyilvánvalóan egészséges. A számítógép nem is szaporította a szót:

ALANY KÓDJELE CSECSEMŐ

ÖSSZES LABORATÓRIUMI ÉRTÉKEK

A NORMÁL HATÁROKON BELÜL

Egészén más eset volt Peter Jackson. Nála több abnormális adat is volt:

ALANY KÓDJELE = JACKSON, PETER.

A NORMÁL HATÁRÉRTÉKEKEN KÍVÜL ESŐ ÉRTÉKEK A KÖVETKEZŐK:

Próba                  Normál érték       Kapott érték

Haematokrit            38-54              21 kezdeti

25 ismételt

29 ismételt

33 ismételt

37 ismételt

50 ismételt

Maradék nitrogén       10                 20

Reticulocyták          1                  6

A VÉRKENETEK SOK ÉRETLEN EYTROCYTA FORMÁT TARTALMAZNAK

Próba                  Normál érték      Kapott érték

Alvadási idő           L_2                L_2

Vér pH                 7,40              7,31

SGOT                   40                75

Süllyedés              9                 29

Amiláze                70                200 450

Egyes eredmények könnyen érthetők voltak, mások nem. A haematokrit érték például azért emelkedett, mert Jackson transzfúzióval sok vörös vérsejtet kapott. A maradék nitrogén a veseműködés próbája, valószínűleg a csökkent véráramlás miatt magasabb.

Más eredmények a vérveszteséggel függtek össze. A retyculocyták száma 1-ről 6-ra emelkedett, mert Jackson anaemiás volt egy ideig. A fejletlen vörös vérsejtek azt jelentik, hogy a szervezet pótolni igyekszik a vesztett vért, és fiatal, éretlen vörös vértesteket dob be a vérkeringésbe.

Az alvadási idő eredménye azt mutatja, hogy noha vérzés van valahol a gyomor-bélcsatornában, a vér normálisan alvad. A süllyedés és a SGOT-próba eredménye szövetroncsolódásra mutat. Jackson testében valahol szövetek halnak el.

Viszont a vér pH-értéke rejtélyes volt. A 7,31 érték túl savas, bár nem rendkívüli. Ezt sem Hall, sem a számítógép nem tudta megmagyarázni:

ALANY KÓDJELE — JACKSON, PETER

VALÓSZÍNŰ DIAGNÓZISOK

1. AKUT ÉS KRÓNIKUS VÉRVESZTESÉG

AETIOLÓGIA: gastrointestinalis 0,884 más statisztikailag jelentós forrás nincs

2. ACIDOSIS

AETIOLÓGIA: magyarázat nincs további adatok szükségesek javaslat: anamnézis

Hall elolvasta a kinyomtatott szöveget, és vállat vont. A számítógép azt javasolja, hogy beszéljen a pácienssel, de ezt könnyebb mondani, mint megtenni. Jackson kómás, és ha bevett valamit, amitől a vére túl savas lett, ezt csak akkor lehet megtudni, ha majd magához tér.

Viszont vérgázanalízist csinálhatna. A készülék felé fordult és beprogramozta a vérgázanalízist.

De a számítógép makacs volt. Ezt a szöveget nyomtatta ki:

ANAMNÉZIS HELYESEBB AZ ÚJABB ELEMZÉSEKNÉL

Hall válaszként belyukasztotta: Páciens kómás. A számítógép mérlegelni látszott ezt, majd így válaszolt:

ADATOK NEM MUTATNAK KÓMÁRA. EEG ALVÁSI ALFAHULLÁMOKAT MUTAT.

– Az ördögbe is – mondta Hall. Átnézett az ablakon, és valóban Jackson álmában mocorgott. Hall átbújt az alagúton a műanyag ruhában, és a beteg fölé hajolt.

– Mr. Jackson, ébredjen fel…

A férfi lassan kinyitotta a szemét, és Hallra bámult. Pislogott, mint aki nem hisz a szemének.

– Ne féljen – mondta Hall lágyan –, maga most beteg, és mi gondozzuk. Jobban érzi magát?

Jackson nyelt egyet, és bólintott. Láthatólag nem mert megszólalni, de már nem volt sápadt, arca enyhén kipirosodott, a körmei sem voltak már szürkék.

– Hogy érzi magát?

– Jól… Ki maga?

– Dr. Hall vagyok. A kezelőorvosa. Maga erősen vérzett, vérátömlesztést kellett adnunk magának.

A beteg nyugodtan bólintott, cseppet sem csodálkozott. Ez rögtön szeget ütött Hall fejébe, és megkérdezte:

– Ezelőtt is kapott már vért.

– Igen – mondta –, kétszer.

– Hogyan történt?

– Nem tudom, hol vagyok – mondta Jackson, és körülnézett. – Ez kórház? És miért hordja magán ezt a dolgot?

– Nem, ez nem kórház. Ez egy speciális laboratórium Nevadában.

– Nevadában? – Becsukta a szemét, és fejét rázta. – De én Arizonában lakom…

– Most nem ott van. Ide hoztuk, hogy segíthessünk magán.

– Mi ez a ruha?

– Piedmontból hoztuk ide. Piedmontban járvány volt. Most elkülönített osztályon van.

– Ragályos vagyok?

– Ezt még nem tudjuk biztosan, de kénytelenek vagyunk…

– Ide figyeljen – mondta Jackson, és hirtelen megpróbált felkelni –, ettől a helytől a hideg futkározik a hátamon. Én elmegyek innen. Nem akarok itt maradni.

Egész testével erőlködött, de le volt szíjazva. Hall gyengéden visszanyomta:

– Nyugodjon meg, Mr. Jackson. Minden rendbe fog jönni, csak nyugodjon meg. Maga nagyon beteg volt.

Jackson lassan elengedte magát: – Kérek egy cigarettát.

– Attól tartok, hogy nem kaphat.

– Mi az ördög! Cigarettát akarok.

– Sajnálom, de nem szabad dohányoznia.

– Ide figyeljen, fiatalember, ha majd annyi ideig élt, mint én, maga is tudni fogja, hogy mit szabad, és mit nem szabad az embernek. Ezt mondták már máskor is: semmi fűszeres étel, semmi ital, semmi bagó. Meg is próbáltam egy darabig. Tudja, milyen érzés? Borzasztó, egyenesen borzasztó.

– Ki mondta magának?

– A doktorok.

– Milyen doktorok?

– Azok a doktorok Phoenixben, abban a nagy parádés kórházban a sok csillogó szereléssel, a sok vakító fehér ruhával. Nem mentem volna oda, csak a húgom miatt. Ő ragaszkodott hozzá: Phoenixben él, tudja, azzal a golyhó férjével, George-dzsal. Én nem akartam semmilyen parádés kórházat, csak pihenni akartam egy kicsit, ez minden. De ő addig unszolt, míg végül elmentem.

– Mikor volt ez?

– Tavaly júniusban vagy júliusban.

– Miért ment kórházba?

– Hát miért megy az ember a kórházba? Beteg voltam, a fene egye meg.

– Mi volt a baja?

– Ez az átkozott gyomrom, mint mindig.

– Vérzett?

– De mennyire! Ha csuklottam egyet, már vér jött fel. Sose tudtam, hogy ennyi vér van egy emberben.

– Gyomorvérzés?

– Igen. Mondtam, volt ez már nekem. Az a sok tű, amit az emberbe szurkálnak – az intravénás vezetékekre biccentett –, és az a sok vér, amit belepumpálnak. Tavaly Phoenixben, egy évvel előbb Tucsonban. Tucson rendes hely volt. Igazán jó hely. Az a kis csinos ápolónő, meg minden. – Egyszerre elhallgatott.

– Hány éves maga különben, fiatalember? Túl fiatalnak látszik ahhoz, hogy doktor legyen.

– Sebész vagyok – mondta Hall.

– Sebész! Nem, azt már nem. Próbáltak már rábeszélni, de én csak azt mondtam mindig, hogy soha, szó sem lehet róla. Ezt nem csikarják ki belőlem!

– Két éve van tehát gyomorfekélye?

– Valamivel régebben. A fájdalmak teljesen váratlanul jöttek, mint derült égből a villám. Azt hittem, szorulás. Míg fel nem kezdett jönni a vér…

Kétéves történet, gondolta Hall. És határozottan fekély, nem rák.

– És akkor kórházba ment?

– Aha. Szépen rendbe hoztak. Eltiltották a fűszeres ételt, az italt és a cigarettát. Én igyekeztem is, fiam, istenemre mondom, igyekeztem. De nem ért semmit. Az ember nem tud meglenni a szokott passziói nélkül.

– Így egy év múlva újra kórházba került.

– Igen. Abba a nagy kórházba, Phoenixben. A húgom meg az a golyhó George minden nap meglátogatott. Tudja, ő olyan könyveket bújó bolond. Jogász. Szépen tud beszélni, de annyi esze sincs, amennyit isten egy kabóca hátsójának adott.

– És Phoenixben meg akarták operálni?

– Mi az hogy! Nem akarom megsérteni magát, fiam, de minden doktor vágni akarja az embert, ha csak egy módja van rá. Egyszerűen így gondolkodnak. De én megmondtam nekik, hogy ha eddig megvoltam a régi gyomrommal, most már kihúzom vele.

– Mikor hagyta el a kórházat?

– Valamikor augusztus elején lehetett. Az első hetében, akörül.

– És mikor kezdett megint dohányozni, inni és olyan ételeket enni, melyeket nem szabad?

– No, ne prédikáljon nekem, fiam – mondta Jackson. – 69 éve, amióta csak élek, mindig olyan ételeket ettem, amiket nem lett volna szabad, és mindent megtettem, ami helytelen. Én ezt szeretem, és hanem folytathatom így; az ördög vigye az egészet.

– De hiszen fájdalmai lehettek – ráncolta a homlokát Hall.

– Igaz, néha előjöttek. Különösen, ha nem ettem. De én rájöttem a dolog nyitjára.

– Igazán?

– De még mennyire. A kórházban tejbegrízt adtak, és azt akarták, hogy tovább is ezen éljek. Naponta százszor, kis adagokban egyem. Tejbegrízt! Olyan volt, mint a kréta. Én találtam valami jobbat.

– Mit?

– Aszpirint. – mondta Jackson.

– Aszpirint?

– Persze. Nagyszerű dolog.

– Mennyi aszpirint szedett?

– A végén már elég sokat. Naponta egy fiolával. Ismeri azokat a fiolákat, amelyekben árulják?

Hall bólintott. Így nem csoda, hogy a szervezete acidotikus. Az aszpirin acetilszalicilsav, és ha valaki elég sokat szed belőle, savassá válik a szervezete. De az aszpirin izgatja a gyomrot, és fokozhatja a vérzést.

– Senki sem mondta magának, hogy az aszpirintől súlyosbodik a gyomorvérzése? – kérdezte.

– Mondták – felelte Jackson. – De én nem bántam, mert – látja – megszüntette a fájdalmat. Ez meg egy kis itóka.

– Milyen itóka?

– Denaturált szesz.

Hall sóhajtott:

– Szóval denaturált szeszt ivott – mondta.

– Igen, de csak akkor, ha nem kaptam mást. Látja, az aszpirin meg egy kis itóka igazán megszünteti a fájdalmat.

– A denaturált szesz nemcsak alkohol. Metanol is van benne.

– De nem ártalmas, igaz? – kérdezte Jackson hirtelen aggodalmasra vált hangon.

– Meg kell mondanom, hogy bizony ártalmas. Megvakíthatja, sőt meg is ölheti.

– Hát, az ördögbe is, jobban lettem tőle, azért szedtem – mondta Jackson.

– Nem érezte, hogy az aszpirin meg ez az itóka megnehezítette a légzését?

– Most, hogy említi, tényleg, kicsit mintha fojtott volna. De a fene törődőlt vele, az én koromban már nem kell olyan sok levegő az embernek.

Jackson ásított, és becsukta a szemét.

– Borzasztó sokat kérdez maga, fiatalember. Szeretnék most már egy kicsit aludni.

Hall ránézett, és igazat adott neki. Lépésben kell haladni. Visszamászott az alagúton is külső szobába.

– A barátunknak, Mr. Jacksonnak két éve gyomorfekélye van – fordult az asszisztensnőhöz. – Adjunk neki még vért azután hagyjuk abba, és nézzük meg, mi történik. Ezenkívül vezessen le egy gyomorszondát, mossa át a gyomrot jeges vízzel.

Megszólalt a gong, és lágyan visszhangzott a szobában.

– Mi ez?

– Tizenkét óra van. Azt jelenti, hogy ruhát kell váltanunk, és önnek értekezlete van.

– Nekem? Hol?

– Az ebédlő mögötti tanácsteremben.

Hall biccentett és kiment.

A delta-szektorban a számítógépek halkan zümmögtek és kattogtak, miközben Arthur Morris százados betáplált egy új programot a vezérlőpulton. Morris százados programozó volt; az I. szinti parancsnokság küldte a deltaszektorba, mert kilenc órán át nem érkezett semmilyen jelentés a Központi Ellenőrző Laboratóriumból. Persze az is lehetséges, hogy nem voltak sürgős közlendők onnan, de ez nem valószínű.

Ha viszont voltak és nem futottak be, akkor a számítógépek működésében valami hiba van. Morris százados végignézte a szokásos belső ellenőrző program lefutását, amely kijelezte, hogy az összes áramkör működik.

Ezzel nem elégedett meg; beprogramozta a szigorúbb CHEKLIM ellenőrző programot is. A gép 0.03 másodperc alatt válaszolt: öt zöld jelzőlámpa gyúlt ki a vezérlőpulton, és a távgépíró a következő szöveget kopogta le:

A GÉP ÖSSZES ÁRAMKÖREINEK MŰKÖDÉSE A MEGFELELŐ MUTATÓSZÁMOKON BELÜL VAN

Nézte a szöveget, bólintott és megnyugodott. Nem tudhatta, hogy valóban fellépett egy hiba, de nem elektronikus, hanem tisztán mechanikai hiba, melyet az ellenőrző programok nem fedezhettek fel. A hiba a távgépíró szekrényében volt: egyik papírtekercs széléről levált egy kis papírcsík, feltekeredett, a csengő nyelve és harangja közé ékelődött. Így a csengő nem szólalhatott meg, és ezért akadt meg a központi ellenőrző adásainak a regisztrálása.

A hibát sem a gép, sem az ember nem fedezte fel.

18. A déli értekezlet

Az előírások szerint a csoportnak 12 óránként rövid értekezletet kellett tartania, hogy összegezze az eredményeket és kijelölje a munka új irányait. Időmegtakarítás céljából az értekezleteket a kávézó melletti kis szobában tartották, ahol egyben meg is ebédelhettek.

Hall érkezett utoljára. Leült az ebédje mellé, amely két pohár folyadékból és három tablettából állt. Stone megszólalt:

– Hallgassuk meg először Burtont.

Burton nehézkesen felállt, lassan, akadozva vázolta kísérleteit és eredményeit. Az eredmények közt az első volt, hogy a halált okozó közeg nagysága egy mikron.

Stone és Leavitt egymásra nézett. A zöld foltok ennél sokkal nagyobbak voltak. Nyilvánvalóan a zöld folt egy parányi része is terjesztheti a fertőzést.

Burton ezután beszámolt azokról a kísérleteiről, melyek azt bizonyították, hogy a kór a levegő útján terjed, és a véralvadás a tüdőkben indul meg, végül ismertette az alvadásgátlóval végzett terápiás kísérleteit.

– És mit mutatott a boncolás? – kérdezte Stone.

Semmi olyat, amit eddig ne tudtunk volna. A vér mindenütt megalvadt. Semmilyen más, elváltozás nem fedezhető fel a szövetekben, mikroszkóppal sem.

– Tehát az alvadás a tüdőkben kezdődik?

– Igen. A mikroorganizmusok feltehetően itt jutnak a vérbe, vagy itt juttatnak bele mérgező anyagot. Talán részletesebb választ kapunk erre, ha a festett metszetek elkészülnek. Különösen a véredények roncsolásait kell majd keresnünk, mert ezáltal válik ki a tromboplasztin, ami a sérülések helyén megindítja az alvadást.

Stone bólintott, és Hallhoz fordult. Hall beszámolt a két páciens laboratóriumi eredményeiről, elmondta, hogy a gyermeknél minden vizsgálati eredmény normális, Jacksonnak vérző gyomorfekélye van, és vérátömlesztést kapott.

– Egyébként magához tért – mondta Hall –, és sikerült vele röviden beszélgetnem.

Mindenki felvillanyozódott.

– Jackson 69 éves, könnyelmű vén szamár. Két, éve gyomorfekélye van. Eddig kétszer vérzett, két évvel és egy évvel ezelőtt. Mindkét alkalommal figyelmeztették, hogy változtasson az életmódján, de mindig újra visszatért régi, megrögzött szokásaihoz, és újra vérezni kezdett. A piedmonti események idején a saját módszere szerint kezelte magát: naponta beszedett egy fiola aszpirint; és denaturált szeszt ivott rá. Ettől, mint elmondta, meggyorsult a légzése, kissé fulladt.

– És az egész szervezetét pokolian savassá tette – mondta Burton.

– Pontosan.

– A metanolt a szervezet formaldehidre és hangyasavra bontja le. Ez azt jelenti, hogy az aszpirinnel együtt Jackson nagy mennyiségű savat fogyasztott. A szervezetnek meglehetősen pontos határértékek közt kell tartania a sav-bázis egyensúlyát, mert különben bekövetkezik a halál. Az egyensúly fenntartásának egyik eszköze a gyors légzés, azaz a széndioxid gyors kilégzése a szénsav csökkentésére a szervezetben.

– Lehetséges, hogy ez a sav védte meg a mikroorganizmusok ellen? – kérdezte Stone.

Hall vállat vont:

– Ezt egyelőre lehetetlen megmondani.

– És mi van a gyermekkel? Vérszegény? – kérdezte Leavitt.

– Nem – felelte Hall. – De nem tudhatjuk, hogy őt is ugyanaz a mechanizmus védte-e meg. Lehet, hogy valami egészen más.

– Milyen a gyermek sav-bázis egyensúlya?

– Normális – mondta Hall. – Teljesen normális. Legalábbis most.

Pillanatnyi csend állt be. Végül Stone szólalt meg:

– Nos, ezek igen jó támpontok. Meg kell állapítani még, hogy mi az, ami közös a gyermekben és az öregben. Lehet, hogy valóban nincs semmi közös, mint mondja. De egyelőre fel kell tételeznünk, hogy ugyanaz a mechanizmus játszott szerepet mindkettőjük életben maradásában.

Hall bólintott.

– És mit találtak a szondában? – kérdezte Burton.

– Legjobb lesz, ha megmutatjuk – mondta Stone.

– Mit?

– Valamit, amiről azt hisszük, hogy az az organizmus – válaszolta Stone.

A MORFOLÓGIA feliratú szobát is üvegfal választotta ketté. Egyik oldalon a kísérletezők állhattak; a másik egy izolációs kamra volt, melybe az üvegfalba szerelt kesztyűkkel lehetett benyúlni és a műszereket kezelni.

Stone rámutatott az üvegtálcán levő apró fekete rögre.

– Ez a mi „meteoritunk” – mondta. A felületén találtunk valamit, ami szemmel láthatóan él. Más foltok is vannak a szondában, melyek élőlények lehetnek. Idehoztuk a meteoritot, hogy megnézzük a fénymikroszkóp alatt.

Átnyúlt a kesztyűvel, az üvegtálcát egy nagy krómozott doboz nyílásába helyezte, és visszahúzta a kezét.

– Ez egy fénymikroszkóp a szokásos képerősítőkkel és nagy felbontású letapogatókkal – mondta. – Ezerszeres nagyítás érhető el vele, és a képet erre az ernyőre vetíti.

Leavitt beállította a szabályozókat, a többiek az ernyőt nézték.

– Tízszeres nagyítás – mondta Leavitt.

Hall rovátkázott, feketés, tompa követ látott az ernyőn. Stone felhívta figyelmüket a zöld pontokra.

– Százszoros nagyítás.

Most a zöld foltok nagyobbak és igen tiszták lettek.

– Azt hisszük, hogy ez a mikroorganizmus. Láttuk, ahogyan növekszik: bíborszínűre változik, látszólag a mitózisos osztódás pontján.

– Spektrumeltolódás?

– Van bizonyos eltolódás…

– Ezerszeres nagyítás – mondta Leavitt.

Az ernyőt teljesen kitöltötte az egyik zöld folt, amely a kő egy mély bevágásába ágyazódott be. A zöld felület sima, csillogó, szinte olajos volt.

– Az a véleményük, hogy ez egyetlen baktériumkolónia?

– Nem tudjuk, hogy a hagyományos értelemben vett kolónia-e – felelte Stone. – Míg nem értesültünk Burton kísérleteiről, nem tartottuk egyáltalán kolóniának. Azt gondoltuk, hogy egyetlen organizmus. De az egyes egységek nagysága, mint hallottuk, egy mikron avagy ennél kisebb; ez pedig túl nagy ahhoz képest. Így hát valószínűleg ez egy nagyobb struktúra, talán egy kolónia, talán valami más.

Miközben nézték, a folt bíborszínű, majd ismét zöld lett.

– Most osztódik – mondta Stone. – Jó.

Leavitt bekapcsolta a kamerákat.

– Most figyeljünk jól.

A folt bíborszínűre váltott, és így is maradt.

Kissé kitárult, és felülete egy pillanatra hatszögű részekre oszlott, mint a padlócsempék.

– Látták ezt?

– Mintha osztódna.

– Hatszögekre.

– Kérdés, hogy vajon ezek a hatszögek nem az egyes egységek-e?

– És ezek állandó vagy csak az osztódáskor fellépő geometriai alakzatok-e?

– Majd többet tudunk, ha megnézzük az elektronmikroszkópon – mondta Stone. Burtonhöz fordult:

– A boncolásait befejezte?

– Igen.

– Tud bánni a spektrométerrel?

– Azt hiszem.

– Akkor vizsgálja meg ezt. Egyébként számítógépes. Mintaelemzést kérünk a kőből és a zöld organizmusból.

– Ad egy darabot?

– Hogyne.

Stone most Leavitthez fordult:

– Tudja kezelni az aminosav-elemzőt?

– Igen.

– Ugyanazokat a próbákat kérjük azon is.

– És frakcionálást?

– Azt is – mondta Stone. – De azt kézzel kell elvégezni.

Leavitt bólintott. Stone ismét az izolációs kamra felé fordult, kiemelte az üvegtálcát a fénymikroszkópból, és egy kis szerkezet alá helyezte.

A mikrosebészet viszonylag új módszer a biológiában, mellyel egyetlen sejten lehet kényes operációkat végezni, mint például a sejtmag eltávolítása a sejtből, vagy a citoplazma egy részének a leoperálása, s ugyanolyan pontosan és tisztán, mint ahogyan a sebész amputál.

Ez a szerkezet is az emberi kéz mozdulatait imitálta finom, pontos, miniatűr mozdulatokkal. A redukciót egy sorozat áttétel és szervomechanizmus hajtotta végre, a hüvelykujj egy mozdulatának a milliomod-inch vastagságú penge egy mozdulata felelt meg.

Stone erős nagyítás alatt finoman forgácsolni kezdte a meteorkövet, míg két parányi töredéket nem kapott. Ezeket külön üvegtáblákra tette, azután két kis töredéket kezdett lekaparni a zöld foltból.

A folt azonnal bíborszínűre változott és kitágult.

– Nem tetszik neki mondta Leavitt nevetve.

Stone a homlokát ráncolta:

– Érdekes. Mit gondol, ez egy nem-specifikus növekedési reakció, vagy egy trofiás reakció a sérülésre és sugárzás?

– Azt hiszem, hogy nem szereti, ha birizgálják – mondta Leavitt.

– Meg kell vizsgálnunk közelebbről – felelte Stone.

19. A repülőszerencsétlenség

Arthur Manchekre a telefonbeszélgetés furcsán, kísértetiesen hatott. Otthonában hívták fel, mikor éppen befejezte ebédjét és leült a nappaliban, hogy elolvassa az újságokat. Két napja nem látott már újságot, annyira lefoglalta a piedmonti ügy.

Amikor a telefon megszólalt, azt gondolta, a feleségét hívják, aki azonban mindjárt bejött, és így szólt.

– Téged hívnak. A bázis.

Rossz előérzettel vette fel a kagylót:

– Itt Manchek őrnagy beszél.

– Őrnagy, itt Burns ezredes a 8-as egységtől.

A 8-as egység a bázis rendészeti, hírközvetítő és eligazító egysége volt; ellenőrizte a bejövő és kimenő személyzetet, közvetítette a hívásokat.

– Igen, ezredes?

– Őrnagy úr, utasítás szerint önt kell bizonyos eseményekről értesítenünk. – Hangja tartózkodó volt, gondosan válogatta a szavakat, tekintettel a nyílt telefonvonalra. – Értesítem, hogy egy rutinkiképzési feladatot teljesítő repülőgépünk 42 perccel ezelőtt lezuhant az utahi Big Headben.

Manchek a homlokát ráncolta. Miért őt értesítik egy rutinrepülést végző kiképzőgép lezuhanásáról? Ez aligha tartozik rá.

– Mi volt az?

– Egy Phantom. Útban San Franciscóból Topekába.

– Értem – mondta Manchek, bár egyáltalán nem értett semmit.

– Őrnagy úr, Goddard kérte, önt értesítsük ebben az esetben, hogy csatlakozhasson a vizsgáló bizottsághoz.

– Goddard? Miért Goddard? – Egy pillanatig, amint ott ült a nappaliban, és szórakozottan nézte egyik újságcikk vastagbetűs címét – ÚJABB BERLINI VÁLSÁG VARHATÓ –, azt hitte, hogy az ezredes Lewis Goddardról, a vandenbergi kódrészleg főnökéről beszél. Azután rájött, hogy a Washington melletti Goddard Űrrepülési Központról van szó. Goddard bizonyos különleges tervezetek összekötő központja is volt, többek közt Houston és a washingtoni kormányszervek közt.

– Őrnagy úr – mondta Burns ezredes –, a Phantom 40 perccel San Francisco elhagyása után letért terv szerinti, útjáról, és áthaladt a WF-terület felett.

Manchek érezte reakciói szokott lelassulását. Álmosság fogta el.

– A WF-terület felett?

– Igen.

– Mikor?

– Lezuhanása előtt 40 perccel.

– Milyen magasságban repült?

– 23 000 láb magasságban.

– Mikor indul a vizsgáló bizottság?

– Fél óra múlva, a bázisról.

– Rendben van – mondta Manchek –, ott leszek.

Letette a kagylót, és szótlanul nézte a telefont. Fáradt volt, szeretett volna lefeküdni. A WF-terület a lezárt. terület volt az arizonai Piedmont körül.

„Már le kellett volna dobni a bombát – gondolta. – Már két nappal ezelőtt le kellett volna dobni.”

Mancheknek rossz előérzete volt, amikor elhalasztatták a 7-12 direktíva végrehajtását, de hivatalosan nem nyilváníthatott véleményt, és hiába várta, hogy a Futótűz-bizottság, amely most a föld alatti laboratóriumban dolgozott, tiltakozzon Washingtonnál. Tudta, hogy a Bizottságot értesítették erről, látta a táviratot, melyet az összes biztonsági egységnek megküldtek; teljesen egyértelmű volt.

De a Futótűz-bizottság valamilyen okból nem reagált a táviratra, figyelembe se vette.

Nagyon különös.

És most itt van ez a repülőszerencsétlenség. Pipára gyújtott, és sorra vette a lehetőségeket. A legvalószínűbb az volt, hogy valamelyik zöldfülű újonc elábrándozott, eltért a megszabott útvonaltól, azután pánikba esett, és elvesztette a gép feletti uralmát. Ez előfordult már száz és száz esetben. A szakemberekből álló vizsgáló bizottságok, melyek kiszálltak a baleset színhelyére, rendszerint azzal a véleményezéssel tértek vissza, hogy az ok „nem agnoszkálható hiba” volt. Katonai nyelven ez volt az ismeretlen ok sommás megfogalmazása, amely nem tett különbséget a géphiba és a pilóta hibája közt, de mindenki tudta, hogy ilyenkor többnyire a pilóta a hibás. Egy bonyolult gépezet 2000 mérföldes óránkénti sebességgel való vezetésénél nem lehet ábrándozni. A statisztika is ezt mutatta: noha a felszállásoknak csak 9 százalékát végezték szabadságról vagy hétvégi eltávozásról visszatérő pilóták, a balesetek 27 százaléka velük történt.

Manchek pipája kialudt. Egy darabig még állt egy helyben, az újságokat leejtette, azután kiment a konyhába, és szólt a feleségének, hogy indulnia kell.

– Olyan, mint egy filmdíszlet – mondta valaki a homokkősziklák és az ég mélyülő kékje felett ragyogó vöröses színárnyalatok láttán. Ez igaz is volt, sok filmet forgattak Utah államnak ezen a tájékán. De Manchek nem tudott most filmekre gondolnia Az Utah repülőteréről kirobogó Limousine hátsó ülésén azon gondolkodott, amit eddig közöltek a balesetről.

A repülőgépen, amíg Vandenbergből Utah déli részébe tartottak, meghallgatták a Phantom és a topekai központ közötti beszélgetések hangfelvételét. Az egész érdektelen volt, a lezuhanás előtti utolsó percek kivételével.

„– Valami nincs rendben – mondta a pilóta.

Majd egy perccel később: – Az oxigéntömlő szétmállik. Talán a rezgéstől. Egyszerűen szétporlik.”

Mintegy tíz másodperccel később gyenge, elhaló hangon ismét: „Minden szétmállik, ami gumiból van a vezetőfülkében.” Az összeköttetés megszakadt.

Manchek gondolatban újra és újra hallotta a rövid közlést, és az egyre különösebben és ijesztőbben hangzott.

Kinézett az ablakon a sziklákra. A nap lemenőben volt, a tompuló vöröses napfény már csak a sziklák csúcsát világította meg, a völgyek sötétbe borultak. Előrenézett a másik Limousine-ra, amely a csoport másik részét vitte a helyszínre, és kis porfelhőt vert fel.

– Valamikor szerettem a vadnyugati filmeket – mondta valaki. – Mindet itt forgatták. Gyönyörű táj.

Manchek a homlokát ráncolta. Csodálkozott azon, hogy emberek hogyan képesek annyi időt eltölteni ostobaságokkal. Vagy ez talán menekülés a valóságtól?

A valóság elég rideg volt: a Phantom a WF-terület légiterébe tévedt, és hat percig repült benne, míg a pilóta észrevette a tévedést, és ismét észak felé irányította a gépet. De már késő volt, a gép a WF-területen kezdte elveszíteni stabilitását, és végül lezuhant.

– Értesítették a Futótűz-bizottságot? – kérdezte.

Egy rövidre nyírt hajú pszichiáter – minden helyszínelő bizottságba beosztottak legalább egy pszichiátert is – megkérdezte:

– A bacilusvadászokat gondolja?

– Igen.

– Közölték velük – mondta másvalaki. – Egy órával ezelőtt ment ki a kódolón.

Ha így van, gondolta Manchek, biztosan reagálni fognak. Nem engedhetik meg maguknak, hogy ezt is figyelmen kívül hagyják.

Hacsak… Ez eddig eszébe sem jutott, de lehetséges, hogy nem olvassák el a táviratokat.

Annyira belemerültek a munkájukba, hogy egyszerűen nem zavartatják magukat.

– Ott a roncs – mondta valaki –, egyenesen előttünk.

Manchek, valahányszor repülőgéproncsot látott, mindig meglepődött. Valahogyan nem tudta elképzelni egy több ezer mérföld óránkénti sebességű becsapódás óriási romboló erejét. Mindig egy rendes, tömör kis fémkupacot várt, de sohasem azt találta.

A Phantom roncsai két négyzetmérföldnyi területen szóródtak szét a sivatagban. A bal szárny összeégett maradványai mellett állt, a többieket, akik a látóhatár szélén a jobb szárny körül álltak, alig látta. Bármerre nézett, mindenütt elgörbült, megfeketedett fémdarabok hevertek. Egyiken felírás, két érintetlen betűvel: „Ne”, a többi része eltűnt.

A roncsokból semmit sem lehetett megállapítani. A törzs, a pilótafülke millió darabra tört szét, és a tűz mindent eltorzított.

Mikor a nap lement, a farokrész füstölgő maradványai felett állt, melyek még hőt sugároztak. Meglátott egy félig a homokba fúródott csontot, kihúzta, és borzadva jött rá, hogy emberi csont; hosszú, törött csont volt, egyik vége megszenesedett. Kéz- vagy lábszárcsont lehetett, de teljesen tiszta, nem maradt rajta semmi hús.

Besötétedett; a bizottság tagjai elővették zseblámpájukat. A terepen mozgó fél tucat ember fel-felkattintotta a sárga fénynyalábokat, hogy megvilágítsa a szétszórt fémroncsokat.

Késő este egy biokémikus, akinek nem tudta a nevét, odajött hozzá beszélgetni.

– Nem találja különösnek az adásnak azt a részét, ahol a pilóta a gumialkatrészek szétmállásáról beszélt? – kérdezte a biokémikus.

– Miért?

– Nos, ebben a gépben semmi sem volt gumiból. Azok az alkatrészek mind egy szintetikus műanyagvegyületből készültek, melyet az Ancro nemrég fejlesztett ki; meglehetősen büszkék is rá. Ez egy polimer, melynek mutatói ugyanolyanok, mint az emberi szöveté. Igen rugalmas, és mindenfelé alkalmazzák.

– Gondolja, hogy a rezgés okozhatta a felbomlását? – kérdezte Manchek.

– Kizárt dolog. A Phantomok ezrei repülnek szerte a világon. Mindegyikben ez a műanyag van, és soha sehol sem volt, baj vele.

– És ez mit jelent?,

– Azt, hogy fogalmam sincs arról, mi az ördög történik itt. – Válaszolta a biokémikus.

20. A rutinmunka

A Futótűz-bázis föld alatti laboratóriumaiban, ahol nem volt sem éjjel, sem nappal, sem délelőtt, sem délután, a munka rutinszerűen rendszeressé vált. Az emberek, ha elfáradtak; lefeküdtek aludni, amikor felfrissültek, felkeltek és folytatták munkájukat.

Tudták; hogy a munka nagy része nem vezet semmire, és ezzel eleve számoltak. Stone szavajárása volt, hogy a tudományos kutatás, olyan, mint a kincskeresés: az ember kimegy a térképeivel és a műszereivel, keres-kutat, de végső soron az előkészületek nem számítanak semmit, sőt, még az intuíció sem, szerencse kell és szorgalmas, kemény munka, mint a taposómalomban.

Burton most a spektrometriai laboratóriumban dolgozott, ahol a spektrométeren kívül radioaktivitás-detektáló, arányszám/sűrűség-, fotometriai, hőelemes analizáló és röntgen krisztallográfiai előkészítő berendezések és műszerek voltak.

A spektrométer az V. szinten szabványos Whittington K-5 modell volt, amely lényegében egy elpárologtatóból, egy prizmából és egy regisztráló ernyőből állt. A vizsgált anyagot betették az elpárologtatóba, elégették, az égés fényét átvezették a prizmán, amely azt színképére bontotta, és ezt egy vetítő az ernyőre vetítette. Mivel a különböző elemek különböző hullámhosszú égési fényt bocsátanak ki, az anyagok vegyi összetételét a színkép alapján lehetett elemezni.

Elméletben ez egyszerű, de gyakorlatilag a spektrogramok leolvasása igen bonyolult és nehéz dolog, s ebben senkinek sem volt kellő jártassága a Futótűz-bázison. Ezért az eredményeket a számítógépre vitték, amely nagy érzékenységgel végezte el az elemzéseket és határozta meg a százalékos összetételeket. Burton a fekete kő egyik darabkáját az elpárologtatóba tette, és megnyomta a gombot. Vakító fény lobbant fel. Burton elfordult, hogy védje a szemét a fénytől, és, a második darabot a lámpára tette. Tudta, hogy a számítógép már elemzi az elsőnek a fényét.

Megismételte az eljárást a zöld folt anyagával is, és megnézte az órát. A számítógép most letapogatja az önelőhívásos fényképlemezeket, melyek másodpercek alatt már vizsgálhatók is, de a letapogatás két órát vesz igénybe, az elektromos szem lassan dolgozik.

Ennek végeztével azután a számítógép öt másodperc alatt elvégzi az elemzést, és kinyomtatja az eredményt.

15.00, azaz délután 3 óra volt. Burton fáradtnak érezte magát. Belyukasztotta az utasítást a számítógépnek, hogy keltse fel, amint az elemzés kész, és lefeküdt aludni.

Egy másik helyiségben Leavitt hasonló darabkákat rakott be elővigyázatosan egy másik gépbe, az aminosav-elemzőbe. Közben mosolygott magában, mert visszaemlékezett a régi napokra, amikor az aminosav-elemzés még nem volt automatikus.

Az ötvenes évek elején egy fehérje aminosav-elemzése hetekig, néha hónapokig, sőt évekig is tartott. Most néhány óra, legfeljebb egy nap alatt kész és teljesen automatikus.

Az aminosavak a fehérjék építőkövei. 24 ismert aminosav van, mindegyik egy fél tucat szén-, hidrogén-, oxigén-, és nitrogénmolekulából áll. A fehérjék az aminosavak láncaiból állnak, melyek olyanok, mint egy tehervonat. A láncok elrendezése a fehérje milyenségétől függ – más és más az inzulin, a hemoglobin, a növekedési hormon stb. esetében. Az összes fehérjék azonos teherkocsikból, azonos egységekből állnak. Egyesekben több van az egyik fajta kocsiból, vagy a sorrendjük más. De ez az egyetlen különbség. Ugyanazon aminosavak, ugyanazon teherkocsik alkotják mind az ember, mind a bolha fehérjéit.

Körülbelül húsz évbe tellett, míg ezt a tényt felfedezték. De mi az, ami szabályozza az aminosavak sorrendjét a fehérjékben? Kiderült, hogy ez a DNS, a genetikai kódanyag, amely úgy működik, mint egy diszpécser a rendező pályaudvaron.

Ennek a ténynek a felfedezése további húsz évig tartott.

Amint az aminosavak összekapcsolása megtörtént, összetekerednek és már nem vonatszerelvényekhez, hanem inkább kígyókhoz hasonlítanak. A tekeredés módját a savak sorrendje határozza meg és ez szigorúan fajlagos: egy bizonyos fehérje csak egyféleképpen tekeredik, semmilyen más módon nem tekeredhet, mert, különben nem működik.

Újabb tíz év.

Különös, gondolta Leavitt. A laboratóriumok százaiban a kutatók ezrei dolgoztak az egész világon türelmesen, hosszú éveken és évtizedeken át e lényegében egyszerű tények felfedezésén.

És most itt van ez a gép. A gép természetesen nem adja meg az aminosavak pontos sorrendjét, csak a hozzávetőleges százalékos összetételt: ennyi és ennyi valin, ennyi argonin, ennyi cisztin, prolin és leucin. Ez viszont igen jelentős tájékoztatás.

Ez a kísérlet mindenesetre csupán tapogatózás a sötétben, mert miért állna a kő vagy a zöld organizmus akár csak részben is fehérjéből? Semmi okuk rá, hogy ezt higgyék. Igaz, hogy a földön minden élőlény tartalmaz legalább egy kevés fehérjét, de ez nem jelenti azt, hogy az élethez másutt is szükség van fehérjére.

Egy pillanatra megpróbálta elképzelni az életet fehérjék nélkül. Ez szinte lehetetlen: a földön részben fehérjék alkotják a sejtfalakat és az összes ismert enzimeket. És élet enzimek nélkül? Lehetséges volna?

Visszaemlékezett George Thompson angol biokémikus egy megjegyzésére, melyben az enzimeket „az élet házasságközvetítői”-nek nevezte. Ez igaz is: az enzimek minden kémiai reakció katalizátorai, ők biztosítják két molekula közt az érintkezési felületet, melyen átreagálhatnak. Sok százezer, talán több millió enzim van, és mindegyik csak egyetlen kémiai reakció elősegítésére szolgál. Enzimek nélkül nincs kémiai reakció.

És kémiai reakciók nélkül nincs élet. Vagy talán mégis lenne?

Ez régi probléma. Még a Futótűz-program tervezésének kezdetén felmerült a kérdés, hogyan lehet tanulmányozni az élet olyan formáit, melyek az eddig ismertek egyikéhez sem hasonlítanak. Hogyan lehet egyáltalán megállapítani, hogy ezek élnek?

Ez nem akadémikus kérdés volt. A biológia, mint George Wald mondta, egyedülálló tudomány abban az értelemben, hogy nem tudja definiálni a tárgyát. Senki sem tudja definiálni az életet. Senki sem tudja, hogy mi az tulajdonképpen. A régi definíciók – egy organizmus, amely táplálkozik, kiválaszt, emészt, szaporodik stb. – nem érnek semmit, mert mindig lehet kivételeket találni.

A csoport végül arra a következtetésre jutott, hogy az élet jellemzője az energiaátalakítás. Minden élő szervezet valamilyen módon – táplálék, napfény formájában energiát vesz fel, átalakítja az energia más formáivá és hasznosítja. (E szabály alól a vírusok kivételt képeznek, viszont a csoport hajlott arra, hogy a vírusokat ne sorolja az élőlények közé.)

Felkérték annak idején Leavittet, hogy a következő ülésre dolgozza ki a fenti definíció cáfolatát. Egy hétig gondolkodott, végül három tárggyal jelent meg az ülésen: egy darabka fekete szövettel, egy karórával és egy gránitdarabbal. Letette ezeket, és így szólt: „Uraim, ez, a három dolog él” – és felszólította, a csoport tagjait, hogy bizonyítsák be az ellenkezét.

A fekete szövetet a napra tette, ahol az felmelegedett. „Nos –, mondta ez energiaátalakítás: a sugárzó energia átalakult hőenergiává.” Erre azt felelték, hogy ez csak passzív energiaelnyelés, nem átalakítás, és ha így lehetne is nevezni, nem szolgál semmilyen célt, nincs semmi funkciója.

„Honnan tudják, hogy nem szolgál valamilyen célt? – kérdezte Leavitt. Ezután az óra világító rádiumos számlapjára mutatott: – íme, itt bomlás megy végbe, fény termelődik.”

Most azzal érveltek, hogy ez csak az instabil elektronállapotban levő potenciális energia felszabadulása. De zavarban voltak, és Leavitt álláspontja gondolkodóba ejtette őket.

Végül a gránitra mutatott: „Ez él. Él, lélegzik, jár, beszél, csak mi nem látjuk, mert mindez túl lassú. A kő élettartama hárommilliárd év, a miénk 60 vagy 70 év. Ugyanúgy nem érzékeljük, hogy mi történik ezzel a kővel, mint ahogyan a melódiát sem érzékelnénk egy hanglemezről, ha azt évszázadonként egy fordulat sebességgel játszanák le. A kő, a maga részéről viszont nem érzékeli a mi létezésünket, mert az ő élettartamához viszonyítva csak egy rövidke pillanatig élünk. Számára olyanok vagyunk, mint villanások a sötétben.”

Magasra emelte az óráját.

Érvelése meggyőző volt, és a csoport revideálta felfogását egy fontos vonatkozásban. Elismerte azt a lehetőséget, hogy az élet bizonyos formáit esetleg nem fogják tudni elemezni, hogy előfordulhat, hogy a legkisebb előrehaladásra sem lesznek képesek, hogy meg sem fognak tudni indulni az elemzéssel.

De Leavitt gondja túlterjedt ezen: a bizonytalapság körülményei között végzett cselekvés általános problémája foglalkoztatta. Felidézte emlékezetében Talbert Gregson „A tervezhetetlen megtervezése” című művét, melyet feszült figyelemmel olvasott végig, s elmélyülten tanulmányozta a szerzőnek a probléma elemzésére kidolgozott komplex matematikai modelljeit. Gregson meggyőződése az volt, hogy:

„Minden döntés a bizonytalanság körülményei között két kategóriába esik: a kiszámítható esélyek és az ezek hiánya által jellemzett kategóriákba. Az utóbbi esetben összehasonlíthatatlanul nehezebb az eljárás.

A legtöbb döntés és szinte minden emberi kölcsönhatás beilleszthető a kiszámítható esélyek egy modelljébe. Például ha az elnök háborút indít, ha egy ember eladja üzletét, ha valaki elválik a feleségétől, ezek az akciók reakciókat váltanak ki. A reakciók száma végtelen, de a valószínű reakcióké kevés, és így feldolgozható. A döntés előtt az egyén megjósolhatja a különböző reakciókat, és ezzel eredeti, elsődleges döntését hatékonyabbá teheti.

A másik kategória nem elemezhető valószínű esélyek szerint. Ebbe teljesen megjósolhatatlan események és helyzetek tartoznak: nemcsak a kataklizmák minden fajtája, hanem a felfedezés és meglátás ritka pillanatai is; olyanok, mint amelyek a lézersugár vagy a penicillin felfedezésére vezettek. Mivel e pillanatok megjósolhatatlanok, nem tervezhetők meg előre semmilyen logikai alapon. A matematika itt egyáltalán nem elegendő.

Csak az a tény vigasztaló, hogy ezek a helyzetek javunkra vagy kárunkra rendkívül ritkák.”

Jeremy Stone végtelen türelmes munkával a zöld anyag egy pelyhecskéjét az olvadt műanyagba helyezte, amely olyan alakú és nagyságú volt, mint egy gyógyszerkapszula. Várt, míg a pehely jól beágyazódott, aztán ismét műanyagot öntött rá, majd átvitte ezt a műanyag tablettát a hőkezelői helyiségbe.

Stone irigyelte a többiek gépesített rutinmunkáját. Az elektronmikroszkópos vizsgálathoz a minták elkészítése még mindig emberi kézügyességet igénylő kényes feladat volt. Egy jó minta elkészítése ugyanolyan művészet, mint bármi, amit egy művészi szinten dolgozó iparművész valaha is produkált, és a megtanulása is majdnem ugyanannyi időt igényelt. Stone öt évig csinálta, míg jól megtanulta.

A műanyag hőkezelése egy különleges gyors üzemű egységben történt, de itt is öt óra volt szükséges ahhoz, hogy a műanyag elérje a megfelelő keménységet. A hőkezelő helyiségben 61°C volt az állandó hőmérséklet és 10% a levegő relatív páratartalma.

Ha a műanyag megkeményedett, lecsiszolja a felületét, és a mikrotom segítségével levágja a zöld anyagból az elektronmikroszkóphoz szükséges metszetet, melynek mérete és vastagsága teljesen pontos kell hogy legyen: kis kerek, 1500 Angströmnél nem vastagabb metszet. Ezután kerülhet csak sor arra, hogy megvizsgálja a zöld anyagot 60 000-szeres nagyítással.

Ez érdekes lesz, gondolta.

Stone véleménye szerint a munka jól ment, szépen haladtak előre különböző, sokat ígérő kutatási irányokban. És ami a legfontosabb: van idejük, nem kell kapkodniuk, nincs semmi pánik, nem kell semmitől sem félniük.

A bombát azóta ledobták Piedmontra, ezzel megsemmisítették a levegőben levő organizmusokat, és semlegesítették a fertőzés gócát. A fertőzés most már csak a Futótűz-bázisról terjedhet, amelyet azonban éppen úgy terveztek, hogy ezt meggátolja. Ha a szigetelés valamelyik laboratóriumban felmondja a szolgálatot, a szennyezett terület automatikusan lezárul. Fél másodpercen belül légmentesen záródó ajtók csapódnak ki a falakból, és új helyzet alakul ki a bázison.

Erre azért volt, szükség, mert a tapasztalatok szerint a csíramentes légkörben dolgozó más laboratóriumok az esetek 15%-ában szennyeződtek. Az ok általában kivitelezési hiba volt – megrepedt egy tömítés, elszakadt egy kesztyű, felnyílt egy varrat, de a szennyeződés mindenesetre bekövetkezett.

A Futótűz-bázison felkészültek erre az eshetőségre. De ha nem következik be – és minden körülmény emellett szólt, akkor biztonságban tanulmányozhatják a mikroorganizmust bármennyi ideig, egy hónapig vagy akár egy évig is. Nincs semmi probléma, egyáltalán semmi.

Hall végigment a folyosón, és megtekinttette a nukleáris gyújtó-alállomásokat. Meg akarta jegyezni az elhelyezésüket. Öt volt a központi folyosó padlója hosszában, egymástól bizonyos távolságra. Egyformák voltak kis ezüstdobozok, akkorák, mint egy cigarettásdoboz. Mindegyikben volt egy zár, egy zöld és egy sötétvörös jelzőlámpa. A zöld lámpa égett.

A mechanizmust Burton már egy alkalommal, elmagyarázta:

– Az összes vezetékrendszerben és az összes laboratóriumban érzékelők vannak beépítve. Ezek ellenőrzik a helyiségek levegőjét egy sor kémiai, elektronikus és biológiai műszer segítségével. A biológiai műszer egyszerűen egy egér, melynek a szívverését mérik. Ha az érzékelők bármi változást tapasztalnak, az illető laboratórium automatikusan lezárul. Ha az egész szint szennyeződik, az egész szint lezárul, és az atomszerkezet bekapcsol. Ez esetben a zöld jelzőlámpa kialszik, és a vörös villogni kezd. Ez jelzi a háromperces intervallum kezdetét. És ha nem dugja be a kulcsát, három perc elteltével a bomba felrobban.

– És csak én dughatom be?

Burton bólintott:

– A kulcs acélból van. Vezeti az áramot. A zár rendszere méri a kulcsot tartó személy kapacitanciáját. Reagál a test méretére, különösen a súlyára, sőt, még az izzadság sótartalmára is. Teljesen specifikus, kizárólag magára van szabva.

– Így hát valóban én vagyok az egyetlen?

– Igen. És csak egy kulcsa van. Ezenkívül még valami bonyolítja a dolgot. A kiviteli terveket nem követték pontosan, és a hibát csak a bázis befejezése, és az atomszerkezet beépítése után vettük észre: hárommal kevesebb gyújtó-alállomás van a tervezettnél, nyolc helyett csak öt.

– És ez mit jelent?

– Azt, hogy ha a szint szennyeződni kezd, azonnal egyik alállomáshoz kell rohannia, mert különben megtörténhet, hogy egy olyan lezárt szektorban marad, ahol nincs alállomás. Ez esetben, ha a bakteriológiai érzékelők történetesen rosszul működnek, és hamis pozitív jelzést adnak, az egész bázis feleslegesen felrobban.

– Ez elég súlyos hibának látszik.

– A jövő hónapban beszerelik a három hiányzó alállomást, de ez nem sokat segít rajtunk most. Csak el ne felejtse, hogy van ilyen probléma, és akkor minden rendben lesz – mondta Burton.

Leavitt hirtelen ébredt, kiugrott az ágyból, és öltözni kezdett. Izgatott volt: egy gondolat villant át az agyán; lenyűgöző, vad, őrült, de nagyszerű gondolat.

A gondolatot az álma sugalmazta.

Egy házról álmodott, majd egy városról – óriási, bonyolult, összefüggő város volt a ház körül. A házban egy ember élt a családjával; élt, dolgozott, kapcsolatokat tartott fenn a városban, mozgott, cselekedett, reagált.

És ekkor álmában a város egyszerre eltűnt; csak a ház maradt meg. Milyen más lett minden! A ház önmagában állt, egyetlen ház, minden nélkül, amire szükség volt – víz, csatornázás, áram, utcák nélkül, a család üzletek, iskolák, gyógyszertárak nélkül. És a férj, aki a városban dolgozott, a városban élő más emberekkel kölcsönhatásban, egyszerre zátonyra került.

A ház egészen más organizmussá vált. És ettől a Futótűz organizmusáig csak egy lépés, a képzelet egyetlen ugrása… Meg kell beszélnie Stone-nal. Stone nevetni fog, mint rendszerint. Stone mindig nevet, de azért figyelni is fog rá. Leavitt tudta, hogy bizonyos értelemben ő a csoport ötletgyárosa, aki mindig a legvalószínűtlenebb gondolatébresztő elméletekkel áll elő.

Nos, Stone-t ez legalábbis érdekelni fogja. Az órára nézett. 22.00 óra volt. Közeledik az éjfél. Sietett az öltözéssel.

Elővett egy papírruhát, és bedugta a lábát. A ruhát hűsnek érezte. Azután hirtelen meleg lett. Furcsa érzés. Befejezte az öltözködést, felállt, és felhúzta a kezeslábas villámzárát. Kilépett, s közben még egyszer az órára nézett.

22.10

– Ó, istenem – gondolta.

Ismét megtörtént. És most tíz percig tartott. Mi volt vele? Nem emlékezett rá. De tíz perc eltelt, eltűnt a semmibe, öltözködés közben, aminek legfeljebb 30 másodpercig kellett volna tartania.

Visszaült az ágyra, és próbált emlékezni, de nem tudott.

Tíz perc kiesett.

Ijesztő volt. Visszajött, pedig abban reménykedett, hogy nem fog. Hónapok óta nem fordult már elő, de most az izgalom, a megszokott ritmus felbomlása visszahozta.

Már-már azon volt, hogy elmondja a többieknek, de azután megrázta a fejét. Rendbe fog jönni. Még egyszer ez nem fog előfordulni. Felállt: Stone-hoz indult, mondani akart neki valamit. Valami fontosat és izgalmasat. De mit is? Várt.

Nem jutott eszébe.

A gondolat, a látomás, az izgalom mind elsüllyedt. Eltűnt, kitörlődött emlékezetéből.

Tudta, hogy meg kellene mondania Stone-nak, be kellene vallania az egész dolgot. De azt is tudta, hogy mit mondana és mit tenne Stone, ha megtudná. És tudta, hogy ez mit jelentene a jövője szempontjából, egész életére, a Futótűz-program lefutása után is. Minden megváltozna, ha az emberek, megtudnák. Sohasem kerülne vissza többé a rendes kerékvágásba, ott kellene hagynia a munkáját, máshoz kellene kezdenie, vég nélküli új beilleszkedésre kényszerülne. Még kocsit sem vezethetne többé.

Nem, gondolta, nem szól semmit. És rendbe fog jönni. Csak nem szabad villogó lámpákra néznie.

Jeremy Stone fáradt volt, de nem tudott volna aludni. Fel-alá járkált a folyosókon, és a piedmonti madarakra gondolt. Felidézte emlékezetében, ahogyan meglátták a madarakat, ahogyan klorazinnal elgázosították őket, ahogyan megdöglöttek. Mindez újra és újra átfutott az agyán.

Valami hiányérzete volt, és ez nem hagyta nyugodni.

Már akkor is nyugtalanította, amikor Piedmontban volt. Azután elfelejtette, de kínzó kétségei visszatértek a déli értekezlet alatt, amikor Hall a betegeiről beszélt.

Valami, amit Hall mondott, valamilyen tény, amit említett, összefügg – ha áttételesen is a madarakkal. De mi is volt az? Mi volt pontosan az a gondolat, melyek voltak a szavak, amelyek ezt a gondolattársítást felidézték?

Stone megrázta a fejét. Egyszerűen képtelen kiásni. A támpontok, az összefüggés, a dolog kulcsa mind megvan, és nem képes a felszínre hozni.

Kezét a fejére szorította, masszírozta a koponyáját, és elátkozta megmakacsodott agyát.

Stone, mint sok más intelligens ember, nem bízott az agyában, melyet pontos, de szeszélyes gépnek tekintett. Egyáltalán nem lepődött meg, ha ez a gép időnként nem működött, de félt ezektől a pillanatoktól és gyűlölte őket. Legsötétebb óráiban kételkedni kezdett minden gondolkodás és minden értelem hasznosságában. Volt idő, amikor irigyelte a kísérleti patkányokat, amelyekkel dolgozott, az ő agyuk olyan egyszerű. Nincs bennük annyi értelem, hogy elpusztítsák önmagukat; ez az ember különleges képessége.

Gyakran mondta, hogy az emberi értelem több bajt hoz, mint amennyit ér. Többet rombol, mint alkot, összezavarja a dolgokat, ahelyett, hogy tisztázná, több csalódást okoz, mint kielégülést, több gyűlöletes dolgot, mint jót.

Néha az ember az óriási agyával a dinosaurusra emlékeztette, amely – mint minden iskolásgyermek tudja – túl nagy és túl súlyos lett, és ezáltal életképtelenné vált. Nem ilyen-e az emberi agy is, az ismert világegyetem legbonyolultabb szerkezete, amely fantasztikus követelményeket támaszt az emberi testtel szemben táplálék-és vérellátás szempontjából? Könnyen lehetséges, hogy az agy az ember dinosaurusává vált, amely végső soron pusztulására fog vezetni.

Az agy az egész vérmennyiség negyedrészét fogyasztja el. A szív az egész vérmennyiség negyedrészét az agyba szivattyúzza, egy olyan szervbe, amely a test tömegének csak jelentéktelen hányada. Ha az agy tovább nő és tökéletesedik, még több vért fog fogyasztani, talán annyit, hogy végül megöli az őt hordozó szervezetet, mint egy fertőző kór.

Vagy esetleg végtelen találékonyságával módot talál a maga és mások elpusztítására. A külügy- vagy a hadügyminisztérium értekezletein, melyeken részt vett, gyakran kifejezetten úgy látta, mintha nem emberek, csupán szürke, tekervényes agyak ülnének az asztal körül. Hús, vér, kezek, szemek, ujjak, szájak, nemi szervek nem léteztek, mind feleslegesek voltak. Csak az agyak léteztek. Agyak ültek az asztal körül, és próbálták eldönteni, hogy hogyan csaphatnának be más értekezletek asztalainál ülő más agyakat. Ostobaság.

Fejét ingatva az jutott eszébe, hogy már ő is olyan, mint Leavitt: vad, valószínűtlen kombinációkat talál ki. De Stone gondolatainak volt bizonyos logikus konzekvenciája. Ha az ember valóban gyűlöli az agyát és fél tőle, igyekszik elpusztítani. A sajátját és a másokét egyaránt.

– Fáradt vagyok – mondta hangosan, és a faliórára nézett. 23.40 közeledett az éjféli értekezlet ideje.

21. Az éjféli értekezlet

Ugyanabban a szobában jöttek össze ismét. Stone látta, hogy mind fáradtak, senki sem alszik eleget.

– Túlságosan nekirugaszkodtunk – mondta. – Nem kell és nem is szabad éjt nappallá téve dolgoznunk. A fáradt ember hibázik, a gondolkodásban is, a cselekvésben is. Egyes dolgokat elhanyagol, másokat eltúloz, és nem dolgozik elég alaposan. Ha így folytatjuk, rövidesen hibás hipotéziseket fogunk felállítani, és hibás következtetéseket fogunk levonni. Ennek nem szabad bekövetkeznie.

Megállapodtak, hogy ezután 24 óránként legalább 6 órát fog mindenki aludni. Ez ésszerűnek is látszott, tekintve, hogy a felszínen nem volt semmi baj, a piedmonti fertőzési gócot az atombomba már megsemmisítette.

Ebben a hitben maradtak volna tovább is, ha Leavitt nem javasolja egy kódnév bejegyeztetését. – Van egy mikroorganizmusunk – mondta –, és ennek adnunk kell egy kódnevet. – Ezt mindenki helyeselte.

A sarokban állt a kód-telexgép, amely egész nap kopogott, és írta a kívülről jövő közléseket. Adó-vevő készülék volt; az adásokat kisbetűkkel kellett rajta gépelni, míg a kívülről kapott anyagot a gép nagybetűkkel írta.

Mióta az V. szinten voltak, senki sem nézte meg a beérkezett üzeneteket. Túlságosan el voltak foglalva, ezenkívül a táviratok nagyrészt rutinszerű katonai közlések voltak, melyeket a Futótűz-bázis is mindig megkapott, még ha nem volt is köze hozzájuk, lévén a bázis a „Pince-rendszer” egyik alállomása. Ez a tréfásan „felső húsz”-nak nevezett 20 alállomás, mint az ország 20 legfontosabb stratégiai pontja, a Fehér Ház pincéjében levő központba csatlakozott. Ilyen alállomás volt még többek közt Vandenberg, Kennedy, a NORAD, Patterson, Detrick és Virginia Key.

Stone az írógéphez ment, és lekopogta az üzenetet. Ezt a számítógép a Központi Kódolóba továbbította, ahol a „Pincerendszerhez” tartozó összes tervezet kódjait kezelték. Az adás a következőképpen folyt le:

kérek vonalat adáshoz

ÉRTETTEM ADÁS KI A FELADÓ?

stone futótűz tervezet

KI A CÍMZETT?

központi kódoló

ÉRTETTEM KÖZPONTI KÓDOLÓ

üzenet következik

KÜLDJE

földön kívüli organizmust a visszatért hetes szondából izoláltuk az organizmust kódolni kívánjuk üzenet vége

TOVABBITOTTUK

Hosszú szünet következett. A kód-telexgép, zúgott, és kattogott, de egyelőre nem írt semmit. Valamivel később kopogtatni kezdett egy üzenetet a befűzött hosszú papírtekercsre.

ÜZENET KÖVETKEZIK

A KÖZPONTI KÓDOLÓTÓL

ÚJ ORGANIZMUS IZOLÁLÁSÁT VETTÜK KÉRJÜK JELLEMEZZÉK

ÜZENET VÉGE

Stone a homlokát ráncolta:

– Ehhez még nem tudunk eleget.

De a telexgép türelmetlen volt.

KÉRÜNK VÁLASZT A KÖZPONTI KÓDOLÓ SZÁMÁRA

Stone a következő üzenetet gépelte be:

üzenet következik központi kódolónak jelenleg még nem tudjuk jellemezni javasoljuk ideiglenes kódolását baktériumtörzsként üzenet vége

ÜZENET KÖVETKEZIK

KÖZPONTI KÓDOLÓTÓL KÉRÉST BAKTÉRIUM KÓDOLÁSÁRA VETTÜK ÚJ KATEGÓRIÁT NYITUNK AZ ICDA SZABVÁNY ALAPJÁN ORGANIZMUSUK KÓDJA ANDROMÉDA LESZ

KÓDKIOLVASÁS ANDROMÉDA-TÖRZS

BESOROLÁS AZ ICDA JEGYZÉKBEN 053.9 ALATT. (NEM SPECIFIKÁLT ORGANIZMUS)

TOVÁBBI NYILVÁNTARTÁS E866 ALATT (REPÜLŐGÉP BALESET)

EZ A BEJEGYZÉS ILLESZTHETŐ LEGJOBBAN A MEGLEVŐ KATEGÓRIÁKHOZ

Stone mosolygott:

– Úgy látszik, nem férünk be a meglevő kategóriákba.

Begépelte a választ:

vettem androméda-törzs kódolást elfogadjuk üzenet vége

TOVÁBBÍTOTTUK

– Nos – mondta Stone – ez megvolna.

Burton böngészgette a telexgépről a mögötte levő ládába letekeredett hosszú papírtekercset. A ládában már több tucat yardnyi papír volt, melyet senki sem nézett meg. Csendben olvasott, majd leszakította egyik üzenetet a tekercsről, és átnyújtotta Stone-nak.

1134/443/KK/Y-U/9

TÁJÉKOZTATÁS

TOVÁBBÍTANDÓ AZ ÖSSZES ALÁLLOMÁSRA

OSZTÁLYOZÁS SZIGORÚAN TITKOS

VÉGREHAJTÓ SZERV ÉS NSC-COBRA MAI NAPON 7-12 DIREKTÍVA VÉGREHAJTÁSÁRA INDÍTVÁNYOZÁST KAPOTT

FELADÓ VANDENBERG/FUTÓTŰZ

MEGERŐSÍTÉS NASA/AMC

ELSŐDLEGES FELELŐS INDÍTVÁNYOZÓ SZERV MANCHEK, ARTHUR, ŐRNAGY USA

ZÁRT ÜLÉS DÖNTÉSE DIREKTÍVA NEM KERÜL VÉGREHAJTÁSRA

VÉGLEGES DÖNTÉS 24-48 ÓRÁVAL ELHALASZTVA EZ IDÓ LETELTÉVEL ÚJRA MÉRLEGELENDŐ

ALTERNATÍV CSAPATKIRENDELÉS A 7-11 DIREKTÍVA SZERINT FOLYAMATBAN MEGJEGYZÉS NEM ÉRKEZETT

ÜZENET VÉGE

TOVÁBBÍTANDÓ AZ ÖSSZES ALÁLLOMÁSRA

OSZTÁLYOZÁS SZIGORÚAN TITKOS

ADÁS VÉGE

Hitetlenkedve nézték az üzenetet. Hosszú ideig senki sem szólt, végül Stone a lap felső sarkára bökött, és halkan megszólalt:

Ez 443-as volt, azaz az adás a Központi Ellenőrzőnek szólt. A csengőnek itt csengenie kellett volna.

– Ezen a telexgépen nincs csengő – mondta Leavitt –, csak az I. szinten, az V-ös szektorban. De onnan értesíteniük kellett volna bennünket, ha…

– Kapcsolja az V-ös szektort a hangosbeszélőn – mondta Stone.

10 perccel később az elszörnyedt Morris százados Stone-t az Elnök Tudományos Tanácsadó Bizottsága vezetőjéhez, Robertsonhoz kapcsolta, aki éppen Houstonban volt.

Stone néhány percig beszélt Robertsonnal, aki csodálkozott, hogy a Futótűz-bázis eddig nem jelentkezett. Majd éles vita következett arról, hogy az elnök miért nem rendelte el a 7-12 direktíva végrehajtását.

Az elnök nem bízik a tudósokban – mondta Robertson – idegenkedik tőlük.

– A te feladatod – mondta Stone –, hogy megnyugtasd és meggyőzd, és ezt elmulasztottad.

– Jeremy…

– Két szennyezési góc van – mondta Stone –, Piedmont és a mi bázisunk. Ez utóbbi kellően védett, de Piedmont…

– Jeremy, én belátom, hogy a bombát le kellett volna dobni…

– Akkor győzd meg az elnököt. Ne menj le a nyakáról, míg el nem rendeli a 7-12 direktívát. Minél előbb; lehet, hogy máris késő.

Robertson megígérte és azt is, hogy majd visszahívja. Mielőtt letette a kagylót, még megkérdezte:

– Egyébként mi a véleményed a Phantomról.

– Miről?

– A Phantomról, amelyik Utahban lezuhant.

A Futótűz-bizottság tagjai zavarban voltak; végül megértették, hogy még egy fontos telexüzenetet mulasztottak el.

– Rutinkiképzési repülés volt. A gép a zárt terület fölé tévedt. Hogy miért, az rejtély.

– Van valami további információ?

– A pilóta mondott valami olyasmit, hogy az oxigéntömlője szétmállott. Utolsó közlése elég különös volt.

– Mintha megzavarodott volna? – kérdezte Stone.

– Olyasféle – válaszolta Robertson.

– Vizsgáló bizottság kiszállt a helyszínre?

– Igen, most várjuk a jelentését. Minden percben itt lehet.

– Majd továbbítsd – mondta Stone. Elgondolkodott: – Ha a 7-11 direktívát rendelték el a 7-12 helyett – mondta –, akkor most csapatok vannak Piedmont körül.

– Igen. A Nemzeti Gárda.

– Ez szörnyen ostoba dolog – mondta Stone.

– Nézd, Jeremy, én igazat adok neked…

– Amint az első meghal – mondta Stone –, tudni akarom, hogy mikor és hogyan történt, és főleg, hogy hol. A szél ott túlnyomóan keleti. Ha Piedmonttól nyugatra megkezdődnek az emberveszteségek…

– Fel foglak hívni, Jeremy – mondta Robertson.

A beszélgetés véget ért, a csoport elhagyta a tanácstermet. Hall kis ideig maradt-és átfutotta a ládában levő többi táviratot. A legtöbbjét nem értette, érthetetlen közlések és kódok halmaza volt. Egy idő után abba is hagyta, még mielőtt rábukkant volna az arizonai országúti rendőrjárőr, Martin Willis különös haláláról szóló táviratra.

4. NAP

A SZIVÁRGÁS

22. Az elemzés

Miután kiderült, hogy az idő mégis sürget; a spektrometria és az aminosav-elemzés eddig másodrendűnek tekintett eredményei egyszerre igen fontossá váltak. Ezekből kellett ugyanis megtudniuk, hogy az Androméda-organizmus mennyire idegen az élet földi formáitól.

Így tehát Leavitt és Burton nagy érdeklődéssel futotta át a zöld papírra kinyomtatott számítógépi számoszlopokat:

Mindennek a jelentése elég egyszerű volt. A fekete kő hidrogénből, szénből és oxigénből állt, jelentős mennyiségű kén-, szilícium-, szeléntartalommal, több más elemet pedig nyomokban tartalmazott. A zöld folt viszont csak hidrogént, szenet, nitrogént és oxigént tartalmazott. Semmi mást. A két ember különösnek találta, hogy a kő és a zöld folt kémiai felépítése ennyire hasonló. És az is különös volt, hogy a zöld foltban van nitrogén, a kőben egyáltalán nincs.

A dolog ezek után világos volt: a „fekete kő” egyáltalán nem kő, hanem a földi szerves élethez hasonló anyag; hasonló a műanyagokhoz.

A feltételezhetően élő zöld foltban az elemek aránya hozzávetőleg olyan, mint a földi élő szervezetekben. Ez utóbbiak elemeinek 99%-a is hidrogén, szén, nitrogén és oxigén.

Ez a hasonlóság a zöld folt és a földi szerves élet közt sokat ígérő dolog volt. Reményeik azonban hamarosan szertefoszlottak. Az aminosav-elemzés ugyanis a következő eredményeket mutatta:

– Úristen! – kiáltott fel Leavitt a lapot bámulva. – Nézze meg ezt!

– Nincsenek aminosavak – jegyezte meg Burton. – Nincsenek fehérjék bennük.

– Élet fehérjék nélkül – mondta Leavitt fejcsóválva. Úgy tűnt, mintha valóra vált volna, amitől legjobban félt. A földi szervezetek úgy fejlődtek, hogy megtanulták a biokémiai reakciók kis térben való végrehajtását a fehérjeenzimek segítségével. A biokémikusok megpróbálták reprodukálni ezeket a reakciókat, de ez csak egyesével sikerült, azaz egy-egy reakciót tudtak elkülöníteni az összes többitől.

Az élő sejtekben viszont kis területen egyidejűleg folynak le az energiát, a növekedést, és a mozgást biztosító összes reakciók; nem válnak szét egymástól, és az ember ezt ugyanolyan kevéssé tudja utánozni, mintha egy teljes ebéd összes tartozékait, az előételektől az édességig összekeverné egy tálban, megfőzné, és abban reménykedne, hogy majd azután szét fogja tudni választani az almáspitét a sajtkrémtől.

A sejtekben sok száz különálló reakció zajlik le teljes rendben az enzimek segítségével. Minden enzim olyan, mint egy külön szakács egy konyhában, aki csak egyetlen dolgot végez, semmi mást, mint ahogyan a cukrász nem süthet rostélyost, és a roston nem lehet hideg előételeket készíteni.

De az enzimek még mást is tudnak: lehetővé tesznek olyan vegyi reakciókat, melyek különben nem folyhatnának le. A biokémikus magas hőmérsékletet, nagy nyomást vagy erős savakat alkalmaz a reakció reprodukálására, de mivel az emberi szervezet vagy íz egyedi sejt ilyen szélsőséges viszonyokat képtelen elviselni, az enzimek, „az élet házasság közvetítői” biztosítják e vegyi reakciók testhőmérsékleten és légköri nyomáson történő lefolyását.

A Földön az enzimek az élet döntő tényezői. De ha az élet egy másféle formája megtanult enzimek nélkül meglenni, akkor teljesen másképpen kellett fejlődnie.

Ezek szerint egy tökéletesen idegen organizmusról van szó. Ez pedig azt jelenti, hogy az elemzés és a semlegesítés sokkal hosszabb ideig fog tartani.

A morfológiai laboratóriumban Jeremy Stone kivette a kemencéből a megszilárdult műanyag kapszulát, melybe a zöld foltot beágyazta, befogta egy satuba, és fogorvosi fúróval lecsiszolta a zöld anyagot borító műanyagréteget.

Ez igen kényes művelet volt, és jó néhány percnyi összpontosított munkát igényelt. Mikor befejezte, a darab kúp alakú volt, a csúcsán kinyúlt a zöld folt.

Kicsavarta a satut, kivette belőle a darabot, és a forgókéses mikrotom alá helyezte, amely azt vékony szeletekre vágta. A kör alakú metszetek, melyek közepén volt a zöld szövet, a tömbből egy tálka vízbe estek. A metszetek vastagságát a róluk visszaverődő fény mutatta, amely halvány ezüstszínű volt a túl vastag lemezkéknél és szivárványszínű a néhány molekulányi helyes vastagságnál.

Az elektronmikroszkóphoz ilyen vastagságú metszetekre volt szükség.

Stone egy megfelelő metszetet csipesszel óvatosan kis kerek rézrácsra helyezett, ezt fémkeretbe tette, a fémkeretet beillesztette a mikroszkópba.

A Futótűz-bázison a BVJ JJ-42-es elektronmikroszkópot használták. Ez nagy intenzitású, képfelbontóval felszerelt modell. Elvben ugyanúgy működik, mint a fénymikroszkóp, de fénysugarak helyett egy elektronnyalábot állít a gyújtópontba. A fénysugarak fókuszálása üveglencsékkel, az elektronoké mágneses terekkel történik.

Az elektronmikroszkóp sok tekintetben hasonlít a televízióhoz; a kép itt is egy tv-ernyőn jelenik meg – ez egy megfelelő bevonattal készült felület, amely világít, ha elektronok esnek rá. Az elektronmikroszkóp nagy előnye, hogy a fénymikroszkópénál sokkal erősebb a nagyítása; ez a kvantummechanika törvényeire és a sugárzás hullámelméletére vezethető vissza. Sidney Polton adta ennek a legegyszerűbb magyarázatát, aki mellesleg rajongott az autóversenyekért:

„Képzeljünk el egy élesen kanyarodó utat és két kocsit: egy könnyű sportkocsit és, egy nagy tehergépkocsit. Ez utóbbi a kanyarban lecsúszik az útról, míg a sportkocsi játszva veszi a kanyart, mert könnyebb, kisebb és gyorsabb, jobban tud alkalmazkodni a hirtelen, éles kanyarokhoz. Nagy, enyhe kanyarokban a tehergépkocsi is megfelel, de az éles kanyarokban a sportkocsi jobb. E hasonlattal élve azt mondhatjuk, hogy az elektronmikroszkóp »jobban tartja az utat«, mint a fénymikroszkóp. Ugyanis minden tárgy sarkokból és élekből áll. Az elektron hullámhossza kisebb; mint a fényé, pontosabban követi az út kanyarulatalt és jobban visszaadja a sarkok körvonalait. A fénymikroszkóp, ugyanúgy, mint a tehergépkocsi, csak az egyenes főutakat tudja követni; a mikroszkópok vonatkozásában ez nagy tárgyakat jelent, nagy élekkel és enyhe görbületekkel, ilyenek a sejtek, és sejtmagok. Az elektronmikroszkóp az összes kis utakon, a kanyargó közökön is tud közlekedni, azaz megmutatja a sejten belüli kis struktúrákat: a mikochondriumokat, a riboszómákat, a membránokat, a retikulumokat is.”

A gyakorlatban az elektronmikroszkópnak több hátránya is van, amelyek csökkentik az elérhető erős nagyítás előnyeit. Így az elektronok használata miatt a mikroszkóp belsejében légüres térnek kell lennie, ami lehetetlenné teszi az élőlények vizsgálatát.

De a legnagyobb hátrány a metszetek rendkívüli vékonyságának a követelménye; ez megnehezíti, hogy a vizsgált objektumról jó háromdimenziós képet nyerjünk.

Polton egyszerű hasonlata szerint: „Ha egy gépkocsit a közepén kettévágunk, el tudjuk képzelni a kocsi »teljes« struktúráját; de már sokkal nehezebb az eset, ha igen vékony szeletet vágunk le a kocsiból, és azt is valamilyen szokatlan szögben. Előfordulhat, hogy egy ilyen metszeten csak egy ütköző, egy gumiabroncs és némi üveg keresztmetszete található. Ebből nehéz lenne kitalálni az egész struktúra alakját és működését.”

Stone teljesen tisztában volt mindezen hátrányokkal, amikor a fémkeretet behelyezte az elektronmikroszkópba, és megindította a vákuumszivattyút. De nem volt más választása. Minden hibája mellett az elektronmikroszkóp volt a rendelkezésükre álló egyedüli nagy kapacitású vizsgálati eszköz.

Eloltotta a világítást, bekapcsolta az elektronnyalábot. Beszabályozta a szabályozógombokkal: a kép éles zöld és fekete színekben megjelent az ernyőn.

Hihetetlen volt.

Jeremy Stone első vázlata a hatszögű Androméda-alakzatról

(A Futótűz-program szívességéből)

Jeremy Stone szemei előtt az organizmus egyetlen egysége, egy tökéletesen szabályos hatszög jelent meg, melynek mindegyik oldala más, hasonló hátszögekhez csatlakozott. A hatszög belsejét vonalak szelték át, melyek pontosan a struktúra közepén metszették egymást.

Olyan pontos mértani szerkezet volt az egész, melyet a földi élettel sohasem jutott volna eszébe kapcsolatba hozni.

Úgy festett, mint egy kristály.

Elmosolyodott: Leavitt örülne ennek. Leavitt szerette a látványos rejtélyeket. Leavitt gyakran töprengett azon a lehetőségen is, hogy az élet alapja valamilyen szabályosan rendezett kristály is lehetne.

Elhatározta, hogy behívja Leavittet.

Leavitt, amint megérkezett, rögtön kijelentette:

– Nos, ez a válasz.

– Mire?

– Arra, hogy hogyan működik az organizmus. Láttam a spektrometriai és az aminosavelemzési eredményeket.

– És?

– Az organizmus hidrogénből, szénből, oxigénből és nitrogénből áll. Aminosav egyáltalán nincs benne. Semmi. Ez azt jelenti, hogy általunk ismert enzimek és fehérjék sincsenek benne. Azon gondolkoztam éppen, hogyan képes élni fehérjealapú szerkezet nélkül. Most már tudom.

– A kristályszerkezet révén?

– Ez bizony úgy néz ki – mondta Leavitt az ernyőt bámulva. – Három dimenzióban valószínűleg hatszögű hasáb, mint egy sarokcserép. Nyolcoldalú, és mindegyik oldala hatszögű. És belül az ék alakú rekeszek középen futnak össze.

– Ezek igen jól szolgálhatják a biológiai funkciók szétválasztását.

– Igen – bólintott Leavitt. Egyszerre elgondolkodott.

– Min töpreng?

Leavittnek eszébe jutott valami, amit elfelejtett: az álom a házról és a városról. Töprengett egy darabig és újra maga előtt látta a házat, a várost, ahogyan a ház egyedül funkcionált, és ahogyan a várossal együtt funkcionált.

Minden újra eszébe jutott.

– Érdekes, ahogy ez az egység összekapcsolódik a körülötte levő többi egységgel – mondotta.

Gondolja, hogy ez egy magasabb rendű organizmus része?

– Pontosan ezt gondolom. A kérdés csak az, hogy az egység önálló-e, mint egy baktérium, vagy nagyobb szerv, illetve nagyobb szervezet egyik egysége. Elvégre ha megnézünk egyetlen májsejtet, meg tudjuk-e mondani, hogy melyik szervből való? Nem. És mit kezdenénk egy agysejttel az agy többi része nélkül?

Stone hosszan nézte az ernyőt, végül megszólalt:

– Szokatlan hasonlatpár. A máj ugyanis regenerálódni tud, az agy nem.

Leavitt elmosolyodott:

– A „küldönc-elméletre” gondol?

Ezen lehet gondolkozni válaszolt Stone.

A küldönc-elmélet szerzője egy híradástechnikai mérnök, John R. Samuels volt, aki az V. Asztronautikai és Híradástechnikai Konferencián arról beszélt, hogy egy idegen kultúra mi módon érintkezhet más kultúrákkal. Leszögezte, hogy a legfejlettebb földi híradástechnikai lehetőségek sem lennének megfelelők erre a célra, és a fejlett kultúrák ezeknél megfelelőbb módszereket keresnének.

,,Tegyük fel – mondta –, hogy egy kultúra le akarja tapogatni a világegyetemet, galaktikus szinten meg akar mutatkozni, formálisan hírt akar adni létezéséről, információt akar szétküldeni minden irányban. Mi ennek a legjobb módja? Rádiójelek? Aligha. A rádióközvetítés túl lassú, túl drága és túl gyorsan degenerálódik. Néhány millió mérföld után a legerősebb rádiójelek is legyengülnek. A tv még rosszabb ebből a szempontból. A fénysugarak előállítása fantasztikusan drága lenne. Egész csillagokat, egy Napot kellene felrobbantaniuk fényjelként, és ez nem lenne olcsó dolog, még ha tudnák is, hogy hogyan csinálják.

Mindezen módszerek esetében a költségeken kívül fennáll a sugárzás régi hátránya, hogy tudniillik intenzitása a távolsággal csökken. Egy fényforrás elviselhetetlenül vakító lehet 10 lábnyira, erős lehet 1000 lábnyira és még látható lehet 10 mérföld távolságból, de egymillió mérföld távolságból már teljesen sötét lesz, mert a sugárzó energia a távolság négyzetével csökken. Ez egyszerű és megkerülhetetlen fizikai törvény.

Ezért a jeladásra nem a fizikát, hanem a biológiát fogják felhasználni. Létrehoznak egy olyan közlőrendszert, amely nem gyengül a távolsággal, hanem ugyanolyan intenzív marad egymillió mérföld távolságban is, mint a forrásánál.

Ez tehát egy üzenetvivő organizmus lesz, amely reprodukálja önmagát, olcsó, minimális költséggel töméntelen mennyiségben előállítható, trilliószámra szétküldhető az űrben minden irányban. Ezek szívós, ellenálló bacilusfélék lehetnek, melyek kibírják az űr viszontagságait, növekednek és osztódnak. Néhány éven belül számuk a galaxisban megszámlálhatatlan lesz, és minden irányban száguldva fogják keresni a kapcsolatot az élet más formáival. És ha rátalálnak ezekre, minden egyes organizmus egy teljes szervvé vagy szervezetté fejlődik, tökéletes közlőmechanizmussá növi ki magát olyanformán, mintha milliárdnyi agysejt szóródott volna szét, melyek mindegyike, megfelelő körülmények között teljes aggyá képes fejlődni.

Ez az újonnan kifejlődő agy szólna azután a megtalált kultúrához, tájékoztatná a többiek létezéséről, és közölné, hogyan lehet velük érintkezésbe lépni.

A gyakorlatias gondolkodású tudósok mulatságosnak találták Samuels „küldönc-organizmus” elméletét, de immár nem vethették el kurtán-furcsán.

– Gondolja, hogy már megkezdte valamilyen közlőszervvé való kifejlődését? – kérdezte Stone.

– Talán majd a kultúrák többet mondanak erről – felelte Leavitt.

– Vagy a röntgenkrisztallográfia – mondta Stone. – Mindjárt meg is rendelem.

Az V. szinten felszereltek röntgenkrisztallográfiai berendezéseket is, bár a tervezéskor sok heves vita folyt arról, hogy szükség van-e rájuk egyáltalán. A röntgenkrisztallográfia a korszerű biológiai szerkezetelemzés legújabb, legbonyolultabb és legköltségesebb, módszere. Némileg hasonlít az elektronmikroszkópiához, de egy lépéssel továbbmegy: érzékenyebb, és így mélyebb rétegekbe hatol be, de nagy költségek, sok anyagi és munkaráfordítás árán.

R. A. Janek biológus mondta, hogy „a mélyebb betekintés mind nagyobb ráfordítást igényel”; s ezen azt értette, hogy a pontosabb és részletesebb vizsgálatokat biztosító berendezések költsége gyorsabban nő, mint e berendezések felbontóképessége. A kutatás e súlyos tényét először a csillagászok érezték át, amikor tapasztalniuk kellett, hogy egy 200 inch átmérőjű tükörteleszkóp előállítása aránytalanul drágább és nehezebb is, mint egy 100 inch átmérőjűé.

Ez a biológiában is így van. Például egy kis hordozható fénymikroszkóp, amely a sejt vizsgálatára alkalmas, körülbelül 1000 dollárba kerül.

Az elektronmikroszkóp, amely a sejten belüli kis struktúrák körvonalait is megmutatja, már nagy és súlyos állványos szerkezet, és 100 000 dollárba is belekerül. A röntgenkrisztallográfia az egyes molekulákat is láthatóvá teszi, sőt a tudomány mai állása szerint ez közelíti meg leginkább az atomok megfigyelését. Mérete viszont akkora, mint egy nagy tehergépkocsié, megtölt egy egész szobát, ezenkívül különlegesen kiképzett kezelőszemélyzetet, az eredmények interpretálására pedig számítógépet igényel.

A röntgenkrisztallográfia ugyanis nem ad közvetlen vizuális képet a vizsgált tárgyról, mint a mikroszkóp, és működése is más, mint a fény- vagy az elektronmikroszkópé.

Kép helyett fénytörési alakzatokat mutat, melyek rejtélyes mértani elrendezésű pontok különféle mintázataiban jelennek meg a fényképlemezen. A számítógép e mintázatok elemzéséből határozza meg a mindenkori szerkezeti felépítést.

Ez viszonylag új tudományág, csak a neve régies. A kristályokat ma már ritkán használják; a röntgenkrisztallográfia elnevezés még abból az időből származik, amikor kristályokat választottak mintaként a vizsgálatokhoz. A kristályok szerkezete szabályos, így röntgenképük könnyebben elemezhető. Az utóbbi években azonban különböző fajta szabálytalan tárgyakról is kezdtek röntgenfelvételeket készíteni, melyekről a röntgensugarak különböző szögekben verődnek vissza. A számítógép „leolvassa” a fényképlemezt, megméri a visszaverődési szögeket, és ennek alapján meghatározza a sugarakat visszaverő tárgy alakját.

E végtelen és fáradságos számításokat, melyek sok évnyi, talán évszázadnyi emberi munkát igényelnének, a Futótűz-bázis számítógépe másodpercek alatt végezte el.

– Hogy érzi magát, Mr. Jackson – kérdezte Hall. Az öregember pislogva nézte a műanyag ruhás Hallt.

– Jól. Nem a legjobban, de jól. Kelletlenül elvigyorodott.

– Volna kedve egy kicsit beszélgetni?

– Miről?

– Piedmontról.

– Mi van vele?

– Beszélgethetnénk arról az éjszakáról – mondta Hall –, amikor azok a dolgok történtek.

– Jó, elmondom magának. Egész életemben Piedmontban laktam. Utazgattam is persze, voltam Los Angelesben, Friscóban, keletre egészen St. Louisig is elmentem, ami nekem elég messze van. De Piedmontban laktam. És meg kell mondjam, hogy…

– Arról az éjszakáról beszéljen – ismételte Hall.

Az öregember elhallgatott, és elfordította a fejét.

– Nem akarok rágondolni – mondta.

– Kell, hogy rágondoljon.

– Nem.

Még mindig, oldalra nézett, de azután Hall felé fordult.

– Mind meghaltak?

– Nem mind. Még valaki életben maradt. – A kiságy felé biccentett.

Jackson odapillantott.

– Ki az?

– Egy csecsemő.

– Csecsemő? A Ritter-gyerek lesz az. Jamie Ritter. Egészen kicsi, ugye?

– Körülbelül kéthónapos.

– Igen. Ő az. Igazi kis ördög. Pont olyan, mint a nagyapja. Az öreg Ritter szerette a botrányokat. A gyerek is ugyanolyan. Reggeltől estig bömbölt. A család nem tarthatta nyitva az ablakot, annyit bömbölt.

– Volt még valami szokatlan Jamie-vel?

– Egyéb semmi. Egészséges, mint a bivaly, csak bömböl. Emlékszem rá, hogy aznap este is rettenetesen bömbölt.

– Melyik este?

– Amikor Charley Thomas elhozta azt az átkozott dolgot. Mindnyájan megnéztük persze. Úgy jött le, mint egy hullócsillag, izzott; a várostól északra esett le. Mindenki izgatott volt, és Charley Thomas kiment érte. Úgy húsz perc múlva jött vissza, a Fordjában hátul ott volt az a dolog. Vadonatúj kocsi volt. Büszke is volt rá.

– És mi történt azután?

– Hát körülvették, mindenki megbámulta. Úgy vélekedtek, hogy ez olyan űrlövedék. Annie azt mondta, hogy biztosan a Marsról jött, de hát tudja, milyen az az Annie. Néha elragadja a képzelete. Mi többiek nem hittük, hogy a Marsról jött, volna, inkább, hogy Cape Canaveralben lőhették fel. Tudja, az az a hely, ahol a rakétákat fellövik.

– Igen. Folytassa.

– No, miután ebben megállapodtunk, nem tudtuk, mit csináljunk. Ilyén még nem történt soha Piedmontban. Igaz, járt egyszer ott egy turista pisztollyal, aki a „Comanche Törzsfőnök” motelban lövöldözött, de az még 48-ban történt; katona volt, kicsit többet ivott a kelleténél, és a körülmények is rendkívüliek voltak. Míg ő Németországban vagy valami más istenverte helyen szolgált, a leány, akit szeretett, elhagyta. Senki sem vette rossz néven tőle a dolgot, nem csináltunk neki semmit, megértettük, miért keseredett el. De azóta semmi sem történt, igazán semmi. Csendes hely az. Azért is szeretjük.

– Mit csináltak a lövedékkel?

– Hát, nem tudtuk, mit csináljunk vele. Al azt mondta, hogy nyissuk ki, de úgy gondoltuk, nem lenne helyes, biztosan van benne valami tudományos dolog, így csak töprengtünk egy darabig. Azután Charley, aki elhozta, azt ajánlotta, vigyük el a doktorhoz. Benedict doktorhoz, ő a város orvosa. Mindenkit ő gyógyított az egész környéken, még az indiánokat is. Rendes ember, sok iskolát járt. Látta azokat a diplomákat a falán? No, gondoltuk, Benedict doktor majd tudni fogja, mit kell csinálni vele. És elvittük hozzá.

– És azután?

– Az öreg Benedict doktor – persze nem igazán öreg – alaposan megnézte, mintha egyik betege lenne, azután ő is azt mondta, hogy az űrből jöhetett és lehet, hogy a miénk, de az is lehet, hogy amazoké. Ó majd vigyáz rá, és telefonál néhány helyre, mindenkit értesít, akit illet. Tudja, a doktor minden hétfő esté pókerezni szokott Charleyval, Allel és Herb Johnstone-nal Herb házában, és gondoltuk, hogy azután majd biztosan telefonál. Egyébként is vacsoraidő volt, mindenki megéhezett, így hát otthagytuk a doktornál, és mind elmentünk.

– Mikor volt ez?

– Úgy fél nyolc körül.

– És mit csinált Benedict a lövedékkel?

– Bevitte a házába. Többet nem is láttuk. Azután körülbelül nyolckor vagy fél kilenckor kezdődött az egész dolog. Én a benzinkútnál voltam éppen, beszélgettem Allel, aki akkor este a szivattyút kezelte. Hideg este volt, de beszélgetni akartam, hogy ne gondoljak a gyomorfájásomra. Meg egy kis szódát is akartam az automatából, hogy lemossam vele az aszpirint. Szomjas is voltam, az itókától megszomjazik az ember.

– Aznap ivott denaturált szeszt?

– Hat óra körül ittam egy kicsit.

– És hogy érezte magát?

– Míg Alnél voltam, jól. Kicsit szédültem, fájt a gyomrom, de különben jól éreztem magam. Al és én az irodában ültünk, beszélgettünk. Egyszerre csak elkezdett kiabálni, hogy: – Szentisten, a fejem! Felugrott, kirohant, és kint összeesett, ott az utcán, egy szót sem szólt többet. Én nem tudtam, mit gondoljak. Azt hittem, talán szívrohamot vagy gutaütést kapott, de ehhez túl fiatal volt. Utána mentem, de már halott volt. Azután… kezdtek mind kijönni a házakból. Úgy emlékszem, hogy Langdonné, a Langdon özvegye volt a következő. Azután már nem tudom, hogy ki mindenki, de sokan kijöttek, valósággal özönlöttek kifelé. És a mellükhöz kaptak, elestek, mintha elcsúsztak volna. De nem tápászkodtak fel. És többet senki egy szót sem hallatott.

– És maga mit gondolt?

– Nem tudtam, mit gondoljak, olyan átkozottul furcsa volt az egész. Bevallom, megrémültem, de igyekeztem nyugodt maradni. Persze, nem sikerült. Az öreg szívem veszettül vert, lihegtem, levegő után kapkodtam félelmemben. Azt hittem, mindenki meghalt. Azután meghallottam; hogy a gyerek sír, így tudtam, hogy nem halhatott meg mindenki. És azután megláttam a tábornokot.

– A tábornokot?

– Mi úgy hívtuk. Nem volt tábornok, csak megjárta a háborút, és szerette, ha ezt emlegették. Idősebb volt nálam. Rendes fickó volt, Peter Arnoldnak hívták. Kemény volt, mint a szikla, egész életében. Most ott állt a pitvarában, teljes katonai díszben. Sötét volt, de mikor kisütött a hold, meglátott az utcán. – Te vagy az, Peter? – kérdezte. Tudja, mindkettőnknek ugyanaz volt a keresztneve. Azt mondja: – Mi az ördög történik itt? Bejöttek a japánok? – Borzasztó furcsa dolog volt ilyet hallani tőle. Azt hiszem, ezek a japánok, bejöttek, hogy mindnyájunkat megöljenek. – Megzavarodtál, Peter? – kérdeztem én. Akkor azt felelte, hogy nem érzi jól magát, és bement a házba. Biztosan megzavarodott, mert hisz agyonlőtte magát. Mások is megzavarodtak. A kór tette.

– Honnan tudja?

– Ép eszű ember nem égeti meg és nem fullasztja vízbe magát. Igaz? Abban a városban csupa rendes, józan eszű ember élt addig. Azután mintha egyszerűen megzavarodtak volna.

– Maga mit csinált?

– Azt mondtam magamban: – Peter, te álmodsz. Túl sokat ittál. Így hát hazamentem és lefeküdtem. Gondoltam, reggelre majd jobban leszek. De tíz órakor motorberregést hallottam, így kimentem megnézni, hogy ki az. Tudja, olyan túrakocsi volt. Két fickó ült benne. Odamegyek hozzájuk, hát egyszer csak összeesnek holtan. A legijesztőbb dolog, amit valaha átéltem életemben. De, azért furcsa…

– Mi furcsa?

– Hogy ez volt a második és utolsó kocsi egész éjszaka. Máskor rengeteg kocsi szokott átmenni a városon.

– Tehát volt még egy kocsi?

– Öhöm. Az országúti járőr, Willis kocsija. 15-30 másodperccel azelőtt haladt át, mielőtt az egész megkezdődött. De nem állt meg. Néha meg sem áll. – Jackson felsóhajtott, és fejét a párnára ejtette.

– Most, ha nem bánja, aludnék egy kicsit. Elfáradtam a sok beszédtől.

Lehunyta a szemét. Hall visszamászott az alagúton, és a másik helyiségből az üvegen át nézte Jacksont meg a csecsemőt. Hosszú ideig ült és nézte őket.

23. Topeka

A csarnok óriási volt, akkora, mint egy futballpálya, csak néhány asztal volt benne. Technikusok rakosgatták a roncsokat, hangjuk visszhangzott a csarnokban, amint egymást szólongatták. A helyszíni szemlét végző bizottság itt rekonstruálta a balesetet; a Phantom darabjait ugyanúgy helyezték el, ahogyan kint a homokon megtalálták.

Ezután kezdték meg a beható vizsgálatot.

Manchek őrnagy fáradtan, beesett szemekkel, kezében egy csésze kávéval állt egy sarokban, és figyelt. A jelenet – tucatnyi ember egy hosszú, meszelt csarnokban Topekában rekonstruál egy repülőbalesetet – mintha nem is valóság, hanem szürrealista álom lett volna.

Odalépett hozzá az egyik biokémikus, kezében átlátszó műanyagtasakkal, melyet Manchek orra előtt lóbázni kezdett; a tasakban szemcsék zörögtek.

– Most jött a laboratóriumból. – Mi ez?

A biokémikus szeme izgatottan csillogott. Sosem találja ki.

Rendben van – gondolta Manchek ingerülten –, sosem találom ki. – Mégis, mi ez?

– Depolimerizált polimer – felelte a biokémikus, és nyelvével elégedetten csettintett. – Éppen most kaptuk a laboratóriumból.

– Milyen polimer?

A polimerek ismétlődő molekulák, melyek ugyan-azon egység ezreiből épülnek fel, mint a dominókockák. A legtöbb műanyag, a nylon, a rayon, a növényi cellulóz, sőt az emberi szervezet glikogénje is polimer.

– Az a polimer, melyből a Phantom oxigéntömlője készült a pilóta védőálarcához. Gondoltuk, hogy megpróbáljuk…

Manchek összehúzott szemmel, figyelmesen megnézte a rögös fekete, port a tasakban.

– Műanyag?

– Az. Depolimerizált polimer. Lebontottuk. De ez nem rezgési hatás. Tiszta biokémiai, szerves hatás.

Manchek lassan megértette végül, hogy miről van szó.

– Úgy gondolja, hagy valami szétroncsolta ezt a műanyagot?

– Igen, így is mondhatjuk – felelte a biokémikus. – Ez persze egyszerűsítés, de…

– És mi az, ami szétroncsolta?

A biokémikus a vállát vonogatta.

– Valamilyen vegyi reakció. Lehetelt sav, hő vagy…

– Vagy?

– Talán egy mikroorganizmus. Ha van olyan, amelyik műanyagot eszik. Ha tudja, hogy mire gondolok…

– Azt hiszem, tudom – válaszolta Manchek.

Kilépett a csarnokból, és a másik oldalon levő távíróállomásra ment. Írt egy táviratot a Futótűz-bizottság részére, és átadta a kezelőnek, hogy továbbítsa, és megkérdezte: – Nem jött még válasz?

– Válasz, uram? – kérdezte a kezelő.

– A Futótűz-bázisról – mondta Manchek. Hihetetlennek tartotta, hogy a Phantom balesetére ne reagáltak volna. Az összefüggés annyira nyilvánvaló…

– A Futótűz bázisról, uram? – kérdezte a kezelő.

Manchek megdörzsölte a szemét. Fáradt volt. Bizony, jobban kellene vigyáznia, hogy ne fecsegjen annyit.

– Hagyjuk. Felejtse el az egészet.

Hall a Peter Jacksonnal folytatott beszélgetése után felkereste Burtont. Burton a boncteremben volt, az előző napi metszeteit vizsgálta.

– Talált valamit? – kérdezte Hall.

Burton eljött a mikroszkóptól, és felsóhajtott: – Nem, semmit.

– Váltig töröm a fejemet az őrültségi eseteken – mondta Hall. – Jackson újra emlékeztetett rájuk. Abban a városban egy csomó ember megőrült azon az estén, vagy legalábbis elvesztette józan eszét, és öngyilkos lett. Sokan közülük öregek voltak.

Burton a homlokát ráncolta:

– Öreg emberek, mint Jackson – mondta Hall. – Ezeknek már sok mindenféle bajuk van. A szervezetük kezdi felmondani a szolgálatot: rossz a tüdejük, a szívük, a májuk, az ereik elmeszesedtek.

– És ez a körülmény megváltoztatta a kór lefolyását?

– Talán. Ezen töprengek éppen. Mitől őrül meg egy ember hirtelen?

Burton tétován ingatta a fejét.

– És még valami – mondta Hall – Jackson hallotta, hogy az egyik áldozat közvetlenül a halála előtt felkiáltott: „Szent isten, a fejem.”

Burton belebámult a levegőbe:

– Közvetlenül a halála előtt?

– Közvetlenül előtte.

– Agyvérzésre gondol? – Hall bólintott.

– Ez ésszerű volna. Mindenesetre ellenőrizni kellene. Ha az Androméda-törzs valamilyen módon agyvérzést idézett elő, úgy valóban bekövetkezhettek gyors, szokatlan lelki zavarok.

– De már tudjuk; hogy az organizmus a vért alvasztja meg…

– Igen – bólintott Hall, a legtöbb áldozatnál. De nem mindnél. Egyesek túlélték, mások megőrültek.

Burton bólintott. Egyszerre izgatott lett. Ha az organizmus a véredényekben okoz kárt, ezzel megindítja az alvadást. Ha egy véredény fala megsérül, megindul az alvadásra vezető folyamatok sorozata. Előbb vérlemezkék tapadnak a sérült helyre; gátolják a vérveszteséget. Azután vörös vérsejtek halmozódnak fel ezeken, végül egy fibrinháló keletkezik, amely összeköti egymással az egyes elemeket, és a megalvadt csomó keménnyé, szilárddá válik. Ez a normális folyamat.

De ha a károsodás kiterjedt, a tüdőkben indul meg és onnan terjed tovább…

– Azon gondolkodom – dörmögte Hall –, hogy ha ez a mikroorganizmus az érfalakat támadja meg, akkor megindítja az alvadást, de ha egyes személyeknél ezt valami gátolja, lehetséges, hogy másképpen pusztít, esetleg agyvérzést okoz.

– És őrültséget – fűzte hozzá Burton, miközben lázasan kutatott a metszetei között. Végül talált három metszetet az agyról, és ezeket rögtön megvizsgálta a mikroszkóp alatt.

Semmi kétség. Az agyi erek belső falában kis zöld lerakódások voltak. Burton biztosra vette, hogy erősebb nagyítással hatszögűeknek bizonyulnának.

Gyorsan megnézte a vérereket a tüdő, a máj és a lép metszetein is. Több helyen talált zöld pontokat az érfalakban, de nem annyit, mint az agyi erekben.

Szemmel látható volt, hogy az Androméda-törzs előszeretettel gyűlt fel az agyi erekben. Azt nem lehetett tudni, hogy miért éppen az agyi erekben, bár tény, hogy ezek különleges erek: olyan körülmények közt, mint a nagy hideg vagy a testi megerőltetés, melyeknél a test többi erei kitágulnak vagy összehúzódnak, az agyi erek nem változnak, biztosítják az agy állandó, egyenletes vérellátását.

Fizikai erőfeszítésnél az izom vérellátása 520-szorosára nőhet, de az agy vérellátása mindig egyenletes, akár vizsgázik vagy alszik, fát vág vagy a televíziót nézi az ember. Az agy minden percben, minden órában, mindennap ugyanazt a vérmennyiséget kapja.

Azt nem tudni, hogy ez miért van így, hogy mi szabályozza az agyi ereket; csak annyit tudunk, hogy ez a jelenség létezik, és az agyi ereket különleges esetnek tekintjük, amennyiben valóban különböznek valamiben a szervezet többi artériáitól és vénáitól.

És most itt van egy mikroorganizmus, amely előszeretettel ezeket az ereket támadja meg és pusztítja el.

Burton elgondolkodott ezen, és nem találta szokatlannak a dolgot. A szifilisz specifikus, különleges reakciója például az, hogy az aorta gyulladását okozza; a schistosomiasis, egy parazita-fertőzés; a hólyag, a vékony- és a vastagbél ereit támadja meg. Tehát van ilyen sajátos preferencia más kórokozóknál is.

– De van még egy probléma – mondta. – A legtöbb embernél az organizmus a tüdőben indítja meg az alvadást, ezt tudjuk. Feltehetően az erek roncsolása is itt kezdődik. A különbség az, hogy…

Hirtelen elhallgatott.

Eszébe jutottak az alvadásgátlóval kezelt patkányok, melyek végül mégis kimúltak. Ezeket nem boncolta fel. A fejéhez kapott:

– Úristen!

Elővett a jégről egy ilyen patkányt, és felmetszette. Vérzett. Gyorsan feltárta az állat agyát.

– Itt van – mutatott egy jókora vérömlenyre.

– Ha az állat szervezete normál állapotban van, a tüdőben meginduló véralvadás öli meg. De ha az alvadás gátolt, az organizmus az agyi ereket erodálja és agyvérzést idéz elő.

– És őrültséget.

– Igen. – Burton most nagyon izgatott volt. – Az alvadást a vér bármilyen rendellenessége gátolhatja: a K-vitamin hiánya, a rossz abszorpciós szindróma, a rossz májfunkció, a gátolt fehérjeszintézis, tucatnyi dolog.

– És mindez inkább megtalálható az öreg embereknél – tette hozzá Hall.

– Jacksonnak van valami ilyen baja?

Hall csak hosszas gondolkodás után válaszolt:

– Nincs. A mája nem egészséges ugyan, de nem súlyos a betegsége.

– Akkor ott vagyunk, ahonnan elindultunk.

– Nem egészen. Mert Jackson is, a csecsemő is életben maradt. Amennyire tudjuk, nem volt vérömlenyük, és a kór érintetlenül hagyta őket. Teljesen érintetlenül.

– És ez mit jelent?

– Azt jelenti, hogy az elsődleges folyamatot, az organizmus behatolását az érfalakba valamilyen módon meggátolta a szervezetük. Az Androméda-törzs nem jutott be sem a tüdejükbe, sem az agyukba, sehová a szervezetükbe.

– De miért?

– Ezt majd akkor fogjuk megtudni – felelte Hall –, ha rájövünk, hogy mi a közös egy hatvankilenc éves, gyomorfekélyes öregemberben, aki denaturált szeszt iszik, és egy kéthónapos csecsemőben.

– Látszólag a két véglet – mondta Burton.

– Igen – felelte Hall, és csak órákkal később jött rá, hogy Burton tulajdonképpen megadta a választ a rejtélyre, de ez értéktelen válasz volt.

24. A kiértékelés

Sir Winston Churchill mondta egyszer, hogy „az igazi zseni a bizonytalan, kockázatos és ellentmondásos információk kiértékelésében mutatkozik meg”. A Futótűz-bizottságot az jellemezte, hogy bár tagjai egyénileg remek tehetségű emberek voltak, a csoport egészében több ponton is durva hibákat követett el a rendelkezésre álló információk kiértékelésében.

Eszünkbe jut Montaigne keserű megjegyzése: „A feszültség állapotában az ember ostobává válik, és becsapja önmagát.” Tény, hogy a Futótűz-bizottság tagjai feszült idegállapotban dolgoztak, de számítottak, hibák elkövetésére is, sőt ezt meg is jósolták.

De ekkora, megdöbbentően nagy hibára nem számítottak, és arra sem, hogy egy tucatnyi hiányzó kulcsadat, néhány döntő tény elnézése fogja a végső hibát előidézni.

Az egyiket később így írta le Stone: „Mindent egy lapra tettünk fel. Minden, amit tettünk és gondoltunk, egyetlen célra irányult: az Androméda-törzs okozta fertőzés gyógymódjának megoldására. Úgy éreztük, hogy ha nem találjuk meg ezt a megoldást, senki sem találja meg, és végül az egész világ Piedmont sorsára jut. Ettől az előítélettől csak nagyon lassan szabadultunk meg.”

A hiba a tenyészetek kiértékelésekor kezdett nagyobb arányokat ölteni.

Stone és Leavitt több ezer tenyészetet készített a szonda felületéről. Ezeket igen sokféle légköri, hőmérsékleti és egyéb hatásoknak tették ki, és a kapott eredmények elemzése csak a számítógép segítségével volt lehetséges.

Ezt a célt szolgálta az előzetesen kidolgozott NÖVESZTÉS/TRANSMATRIX program, de a számítógép nem nyomtatta ki az összes lehetséges növesztési kombinációkat, csak a jelentősebb pozitív és negatív eredményeket, miután minden Petri-csészét lemért, és a fotoelektromos szem segítségével megvizsgált.

A táptalajokat vizsgáló fotoelektromos szem kinyomtatott eredményeinek egy példája. A kör alakú Petri-csészében a számítógép két különálló kolónia jelenlétét állapította meg. Ezek „leolvasása” 2 mm-es szelvényekben, 1-9 osztályozású sűrűségi skála szerint történt.

Stone és Leavitt az eredmények elemzésekor több feltűnő tendenciát állapított meg. Először is azt, hogy a táptalajnak semmilyen jelentősége sem volt: az organizmus egyaránt jól tenyészett cukron, véren, tiszta agaron, de minden táptalaj nélkül, puszta üvegen is.

Ezzel szemben döntő szerepük volt a környezeti gázoknak, melyekbe a csészéket helyezték, és a fénynek.

Az ultraibolya fény az összes kísérleti viszonyok közt ösztönözte, a teljes sötétség és kisebb mértékben az infravörös sugárzás gátolta a tenyészet növekedését.

Az oxigén az összes kísérleti viszonyok közt gátolta, a széndioxid ösztönözte a növekedést. A nitrogénnek semmilyen hatása sem volt. Ilyenformán a növekedés a legnagyobb mértékű az ultraibolya besugárzású 100% széndioxid-légkörben tartott mintáknál, a legkisebb pedig a tiszta oxigénlégkörben, teljes sötétségben tartott mintáknál volt.

– Mi a véleménye? – kérdezte Stone.

– Olyan, mint egy tiszta energiaátalakító rendszer – felelte Leavitt.

– Nagyon elgondolkoztató – mondta Stone.

Belyukasztotta a zárt rendszerű tenyészet koordinátáit. A zárt rendszerekben a baktériumok metabolizmusát vizsgálják, konkrétan a gázok és tápanyagok felvételét és a hulladéktermékek kiválasztását. Például egy növény ebben a teljesen zárt, önmagát fenntartó rendszerben széndioxidot vesz fel, és vizet, valamint oxigént termel.

De az Androméda-törzsnél meglepő jelenséget tapasztaltak: az organizmus nem választott ki semmit. Széndioxid-légkörben és ultraibolya besugárzás alatt addig növekedett, amíg el nem fogyasztotta az egész széndioxidot; ekkor a növekedés megállt, de hulladéktermékek nem voltak. Az organizmus nem választott ki semmit, sem gázokat, sem más bomlásterméket.

– Tökéletes hatásfok – mondta Stone.

– Tulajdonképpen ez várható volt – jegyezte meg Leavitt. Az organizmus tökéletesen, alkalmazkodott természetes környezetéhez: mindent elfogyasztott, semmit sem pazarolt el. Teljesen, berendezkedett az űrben való meddő létre. Stone és Leavitt agyába szinte ugyanabban a pillanatban hasított be a felismerés.

– Te jó isten!

Leavitt már nyúlt is a telefon után:

– Kapcsolja Robertsont – mondta. – Azonnal.

– Hihetetlen – mondta Stone. – Hulladékot nem választ ki, táptalajra nincs szüksége, szén, oxigén és napfény jelenlétében nő. Időtlen.

– Remélem, még nem késtünk el – mondta Leavitt, – miközben türelmetlenül nézte a műszerlap ernyőjét.

Stone bólintott: – Ha ez az organizmus valóban közvetlenül átalakítja az anyagot energiává és az energiát anyaggá, akkor úgy működik, mint egy kis reaktor.

– És egy atomrobbanás…

– Hihetetlen – mondta Stone –, egyszerűen hihetetlen.

Az ernyő megelevenedett. Robertsont látták, fáradtan, cigarettával a szája szögletében.

– Jeremy, időt kell adnod nekem. Még nem sikerült…

– Figyelj ide – mondta Stone most azt kell biztosítanod, nehogy végrehajtsák a 7-12 direktívát. Ez parancsoló szükségesség: nem szabad semmilyen atomszerkezetnek felrobbannia az organizmusok környezetében. Végzetes lenne. Mindenáron meg kell akadályozni.

Röviden elmagyarázta a tényállást. Robertson füttyentett:

– Szóval fantasztikusan dús táptalajt biztosítanánk a robbantással.

– Így van – mondta Stone.

A dús táptalaj problémája mindig is aggasztotta a Futótűz bizottságot. Ismeretes, hogy normális körülmények közt vannak gátló és kompenzáló tényezők, melyek csökkentik a baktériumok túlzott elszaporodását.

A nem ellenőrzött tenyészet számszerű adatai elrettentők. Egy E. coli bacilus ideális körülmények közt 20 percenként osztódik. Ez így még nem lenne különösebben riasztó, míg nem gondolunk arra, hogy azután a két baktériumból négy, a négyből nyolc lesz és így tovább. A számítások szerint egy E. coli sejt egyetlen nap alatt akkora súlyú és méretű szuperkolóniává szaporodhat, mint az egész Földgolyó.

De ez sohasem következik be azon egyszerű oknál fogva, hogy az „ideális körülmények” nem állnak fenn a végtelenségig. A tápanyag és az oxigén kifogy, a helyi viszonyok a kolónián belül megváltoznak, az organizmus további szaporodása megáll.

De ha egy olyan organizmust, amely az energiát képes közvetlenül anyaggá átalakítani, olyan hatalmas energiaforrással látnának el, mint amilyet egy atomrobbanás szolgáltat…

– Továbbítom javaslatotokat az elnökhöz – mondta Robertson. – Örülni fog, ha megtudja, hogy helyesen döntött, amikor nem engedte végrehajtani a 7-12 direktívát.

– Gratulálj neki csodálatos tudományos intuíciójához az én nevemben – mondta Stone.

Robertson a tarkóját vakarta, miközben közölte:

– Újabb adatok vannak a Phantom lezuhanásáról. 23 000 láb magasságban volt a Piedmonttól nyugatra eső terület felett. A helyszíni vizsgáló bizottság bizonyítékokat talált a tömlő szétmállására, amiről a pilóta beszélt, de a szétmállott anyag nem gumi, hanem műanyag, amely depolimerizálódott.

– És milyen következtetést vont le ebből a vizsgáló bizottság?

– A bizottság tagjai teljesen tanácstalanok – vallotta be Robertson. – És még valami. Találtak néhány emberi kar- és lábszárcsontot. Ezek feltűnően tiszták, mintha fényezték volna.

– Leégett róluk a hús?

– Nem úgy néznek ki – felelte Robertson. Stone összehúzott szemmel Leavittre nézett.

– Hát hogyan?

– Mint a tiszta, fényezett csont – mondta Robertson. – Azt mondják, hogy pokolian kísérteties. És még valami: ellenőriztük a Piedmontot körülvevő Nemzeti Gárdát. A 112-esek állomásoznak most ott, egy 100 mérföld sugarú körön, és 10 mérföldnyire befelé is járőröztek. Piedmonttól nyugatra száz emberük van. Haláleset nem történt.

– Egy sem.

– Egészen biztos?

– Tökéletesen biztos.

– Voltak emberek azon a területen is, amely felett a Phantom átrepült?

– Igen, 12 ember. Ők jelentették a repülőgépet a bázisnak.

– Ez úgy hangzik, mintha a gép lezuhanása csak véletlen lett volna – mondta Leavitt.

Stone rábólintott:

– Én is hajlok a Peter nézetére – mondta Robertsonnak. – Ha a földön nem történt haláleset…

– Lehet, hogy csak a levegő felső rétegében támadtak.

– Lehetséges. De egy dolgot azért már tudunk: azt, hogy hogyan öl az Androméda. Megalvasztja a vért. Nem mállasztással; sem a csontok letisztításával, sem egyéb módon. A vért alvasztja meg.

– No jó – mondta Robertson –, hagyjuk egyelőre a repülőgépet.

Ezzel véget ért a beszélgetés.

– Ellenőriznünk kellene a tenyészetek biológiai potenciáját – mondta Stone.

– Patkányokon?

Stone bólintott:

– Nézzük meg, ugyanolyan virulensek-e, mint voltak. – Leavitt egyetértett. Meg kellett győződniük arról, hogy nem változott-e meg az organizmus; a hatásaiban nem következett-e be valamilyen gyökeres változás.

Éppen hozzá akartak fogni ehhez a munkához, amikor az V. szint monitora egy kattanást hallatott és megszólalt:

– Dr. Leavitt, dr. Leavitt.

Leavitt válaszolt. Az ernyőn egy kellemes külsejű, fehér köpenyes fiatalember jelent meg.

– Dr. Leavitt, kérem. Megkaptuk a számítógépi központból az elektroencephalogramokat. Biztos vagyok benne, hogy téves az egész, de…

Hangja elhalkult.

– Nos? – kérdezte Leavitt. – Valami nincs rendben?

– Uram, az ön EEG-je negyedik fokozatú, atipikus, valószínűleg jóindulatú. De szeretnénk megismételni…

– Feltétlenül téves – szólt közbe Stone.

– Igen – jegyezte meg Leavitt is. – Tévesnek kell lennie.

– Kétségkívül, uram – mondta a fiatalember. – De mindenesetre szeretnénk megismételni a biztonság kedvéért.

– Most nagyon el vagyok foglalva – közölte Leavitt.

Stone is közbeszólt:

– Dr. Leavitt megismétli az EEG-t, amint hozzájut.

– Nagyon jól van, uram – felelte a technikus.

Amikor az ernyő elsötétült, Stone megjegyezte:

– Sokszor már az ember idegeire mennek ezek az átkozott rutinvizsgálatok.

– Igen – bólintott Leavitt.

Ismét hozzá akartak fogni a kultúrák biológiai hatásfokpróbáihoz, amikor a számítógép jelezte, hogy az első röntgenkrisztallográfiai jelentések elkészültek. Stone és Leavitt későbbre halasztotta a biológiai próbákat, és kiment, hogy megnézze az eredményeket.

Ez nem volt valami szerencsés elhatározás, mert ha megvizsgálták volna a tenyészeteket, rájöttek volna, hogy hamis nyomon járnak.

25. Willis

A röntgenkrisztallográfiai elemzés azt mutatta, hogy az Andrornéda-organizmusnak nincsenek komponensei. A normális sejt magból, mitochondriumokból és riboszómákból áll, az Andromédának viszont nem voltak kisebb alkatrészei, egyetlen anyag alkotta a falait és a belsejét. Ez az anyag a csillagászati precessziós fényképekhez hasonló jellemző sugárszórási mintázatot mutatott.

– Hatszögű gyűrűk sorozata – mondta Stone, mikor meglátta az eredményt.

– És semmi más – jegyezte meg Leavitt. – Hogy az ördögbe funkcionál ez?

A két férfi nem tudta elképzelni, hogyan is használhat fel egy ilyen egyszerű szerkezet energiát a növekedésre.

Egészen közönséges gyűrűs struktúra – mondta Leavitt.

– Egy fenolcsoport, semmi más. Logikusan tehetetlennek kellene lennie.

– Mégis átalakítja az energiát anyaggá.

Leavitt a tarkóját vakarta. Eszébe jutottak a város és az agysejt analógiái. A molekula egyszerű elemekből épül fel. Önmagában nincs figyelemre méltó ereje, de kollektíve igen nagy erőkkel rendelkezik.

– Talán van egy kritikus szint – vetette fel.

Egy szerkezeti konfiguráció, amely lehetővé teszi azt, ami egy hasonló egyszerű szerkezetben különben nem volna lehetséges.

– A régi csimpánzagy-elmélet? Leavitt bólintott.

A csimpánz agya az összes megállapítások szerint pontosan olyan, mint az emberé.

A kisebb strukturális különbségektől eltekintve a mérete a legfőbb különbség: az ember agya nagyobb, több sejtből áll, több kölcsönös összeköttetéssel a sejtek közt. (Thomas Waldron idegfiziológus egyszer tréfásan megjegyezte, hogy a fő különbség csimpánz és az ember agya közt az, hogy „mi fel tudjuk használni a csimpánzt kísérleti állatként, ő bennünket nem”.)

És ez a körülmény, valamilyen áttételes módon, mássá teszi az emberi agyat.

Stone és Leavitt percekig töprengett még a problémán, míg elébük nem került a Fourier-féle elektronsűrűség-felvétel. Ez topológiai térképhez hasonlóan térképezte fel az elektronok sűrűségi valószínűségét a struktúrában.

Különös dolgot vettek itt észre: a struktúra Fourier-térképe nem volt egyenletes.

– Úgy látszik, mintha a struktúra egy része ki lenne kapcsolva valahogyan – jegyezte meg Stone.

– Mindenesetre nem egyenletes – felelte Leavitt. Stone felsóhajtott, miközben a térképet nézte:

Az Androméda struktúrájának mikrográfiai elektronsűrűség-térképe.

Ez a térkép fedte fel az aktivitás változásait az egyébként egyenletes szerkezetben.

(A Futótűz-bizottság szívességéből)

– Bárcsak egy fiziko-kémikust hoztunk volna magunkkal. – Nem mondta, csak gondolta, hogy „Hall helyett”.

Hall fáradtan dörzsölte a szemét, és kedvetlenül kortyolgatta a kávét. Egyedül ült a kávézóban; csend volt, csak a sarokban álló távgépíró kattogott halkan.

Egy idő után felállt, a géphez ment, és nézegetni kezdte a lefutó papírtekercseket. A táviratok többségét most sem értette.

De kezébe akadt egy bizonyos HALÁLESETFIGYELŐ program. Ez a számítógépi program az újsághíreket figyelte, és feljegyezte a gépbe betáplált kritériumoknak megfelelő összes haláleseteket. A számítógép most az Arizona-Nevada-Kalifornia területén előforduló összes halálesetek felvételére volt beprogramozva.

A közlés, amit éppen olvasott, nem keltette volna fel a figyelmét, ha korábban nem beszélget Jacksonnal. Eddig ezt a beszélgetést céltalan és improduktív időpazarlásnak könyvelte el, most megváltozott a vélemény.

HALÁLESET-FIGYELŐ PROGRAM

HALÁLESET-FIGYELŐ/998

SKÁLA 7, Y, 0. X, 4, 0

SZÓ SZERINTI ÁTÍRÁS AZ ASSOCIATED PRESSBŐL

778-778

BRUSH, RIDGE, ARIZ. – Mint közlik, egy arizonai országúti járőr öt embert ölt meg egy országúti vendéglőben. A helyszín a Flagstafftól 10 mérföldre délre, a 15. főúton levő Dineeze vendéglő, és csak a pincérnő, Sally Conover kisasszony élte túl az esetet.

Conover kisasszony elmondta a nyomozóknak, hogy hajnali 2.40-kor bejött a vendéglőbe Martin Willis járőr, és kávét rendelt süteménnyel. Willis, aki gyakori vendég volt itt, étkezés után megjegyezte, hogy fáj a feje, és „a gyomorfekélye rendetlenkedik”. Conover kisasszony két aszpirint és egy evőkanál szódabikarbónát adott neki. Elmondása szerint Willis gyanakodva nézett a többi vendégre, és suttogva így szólt: „A nyomomban vannak.”

Mielőtt a pincérnő válaszolhatott volna, Willis előhúzta a revolverét, és lelőtte a többi vendéget. Módszeresen egyiktől a másikhoz lépett, és mindegyiket főbe lőtte. Ezután állítólag e szavakkal fordult Conover kisasszonyhoz: „Szeretem magát, Shirley Temple”, ezzel revolvere csövét a szájába dugta, és az utolsó golyóval agyonlőtte magát.

Tanúvallomása után a rendőrség Conover kisasszonyt elbocsátotta. Az áldozatok neve még nem ismeretes.

SZÓ SZERINTI KÖZLEMÉNY VÉGE

KINYOMTATÁS VÉGE

PROGRAM VÉGE

KÉSZ

Hallnak eszébe jutott, hogy Willis azon az estén, röviddel a kór kitörése előtt, megállás nélkül áthajtott Piedmonton.

És kissé később megőrült.

Vajon van-e összefüggés a két dolog közt?

Töprengett. Lehetséges. Hasonlóságok mindenesetre vannak: Willisnek is gyomorfekélye volt, ő is aszpirint vett be, és végül öngyilkos lett.

Ez persze még nem bizonyít semmit. Teljesen független eseménysorozat is lehet, de azért érdemes ellenőrizni.

Megnyomott egy gombot a műszerpulton, mire a tv-ernyőn megjelent egy leány egy kapcsolótábla előtt, fején fülhallgatóval, és rámosolygott.

– Beszélni szeretnék az arizonai országúti járőrszolgálat főorvosával. A nyugati szektoréval, ha van ilyen.

– Igen, uram – bólintott a leány szolgálatkészen.

Néhány perc múlva ismét kigyúlt az ernyő, és a kezelőnő jelentette:

– Flagstafftól nyugatra az arizonai országúti járőrszolgálat orvosa egy bizonyos dr. Smithson. Nincs tv adó-vevője, de beszélhet vele telefonon.

– Nagyon jó – felelte Hall.

Kattanás, vonalzúgás. Hall az ernyőt nézte, de a leány kikapcsolta a saját készülékét, egy külső hívással foglalkozott éppen. Eközben a vonalban megszólalt egy rekedt, borízű kérdő hang:

– Van ott valaki?

– Halló, doktor – mondta Hall. – Itt dr. Mark Hall beszél… Phoenixből. Azért hívtam fel, hogy tájékoztatást kérjek magától egyik járőrükről, Willis biztosról.

– A leány azt mondta, hogy ez valami kormányszerv. Igaz? – kérdezte Smithson.

– Igaz. Kérjük, hogy…

– Dr. Hall – hallatszott Smithson rekedt hangja –, talán igazolja magát, és nevezze meg a szervet, melynek dolgozik.

Hallnak most eszébe jutott, hogy Willis halálával kapcsolatban bizonyos hivatalos bírósági eljárás folyik, és Smithson talán emiatt aggodalmaskodik. Ezt válaszolta:

– Nincs módomban pontosan közölni, hogy mi.

– Nézze, doktor, én nem adok telefonon információkat, különösen akkor nem, ha a partner a drót másik végen nem hajlandó megmondani, hogy miért érdeklődik.

Hall mély lélegzetet vett:

– Dr. Smithson, meg kell kérnem…

– Kérhet, amennyit csak tetszik. Sajnálom, egyszerűen nem…

E pillanatban felberregett egy csengő a vonalban, és megszólalt egy színtelen, gépi hang:

– Figyelmet kérek. Ez hangszalag. A számítógép elemezte e közlés vonaladatait, és megállapította, hogy a külső fél rögzíti a beszélgetést.

Tájékoztatjuk a feleket, hogy titkos állami közlések külső fél által történő rögzítése legkevesebb ötévi börtönbüntetést von maga után. A rögzítés folytatódása esetén a vonal automatikusan szétkapcsol. Ez hangszalag. Köszönöm.

Hosszabb csend következett. Hall elképzelte Smithson meglepetését; ő maga is meglepődött.

– Honnan az ördögből beszél egyáltalán? – szólalt meg végül Smithson.

– Kapcsolja ki a magnót – mondta Hall.

Kis szünet, kattanás, majd:

– Jól van. Kikapcsoltam.

– Egy titkos állami intézményből beszélek.

– Hát ide figyeljen, uram…

Hall félbeszakította:

– Tisztázzuk a dolgokat. Ez igen fontos ügy, és kapcsolatban áll Willis biztossal. Nem kétséges, hogy Willis ügyében bírósági eljárás folyik, és hogy ebbe magát is bevonják. Mi esetleg kimutathatjuk hogy Willis nem volt felelős a tetteiért, hogy tisztán orvosi problémáról van szó. De csak akkor, ha mindent elmond nekünk, amit Willis egészségi állapotáról tud. Ha erre nem hajlandó, dr. Smithson, mégpedig haladéktalanul, tizenkét évre lecsukathatjuk hivatalos állami vizsgálat akadályozásáért. Nem érdekel, hogy elhiszi-e vagy nem, de jobban teszi, ha elhiszi.

Hosszú szünet után a vontatott, rekedt hang megszólalt:

– Ne izgassa fel magát, doktor. Most, hogy értem a helyzetet…

– Volt-e gyomorfekélye Willisnek?

– Gyomorfekélye? Nem. Ezt mondta ugyan, legalábbis a jelentés szerint, de tudomásom szerint sohasem volt gyomorfekélye.

– Más baja?

– Cukorbeteg volt – felelte Smithson.

– Cukorbeteg.

– Igen. És elhanyagolta. Öt-hat évvel ezelőtt diagnosztizáltuk, harmincéves korában. Elég súlyos volt. Napi ötven egység inzulinra fogtuk, de mint mondtam, elhanyagolta. Egyszer-kétszer kómás állapotban kórházba szállították, mert nem adta be magának az inzulint. Azt mondta, hogy gyűlöli a tűket. Majdnem elbocsátottuk, mert féltünk kocsit bízni rá. Előfordulhatott volna; hogy acidosist kap a kormány mellett, és kész a katasztrófa. Alaposan ráijesztettünk, erre mindent megígért. Ez három évvel ezelőtt történt, és tudtommal azóta rendszeresen kapta az inzulint.

– Biztos ebben?

– Többé-kevésbé. Sally Conover, a pincérnő abban a vendéglőben azt mondta az egyik nyomozónak, hogy véleménye szerint Willis ittas volt, érezte az italt a leheletén. Ezzel szemben a tény az, hogy Willis soha életében nem nyúlt italhoz. Valamilyen szektához tartozott, fanatikusan vallásos volt, nem dohányzott, és egyetlen cseppet sem ivott soha. Mindig tiszta életet élt. Ezért is bántotta a cukorbaja: úgy érezte, hogy ezt nem érdemelte meg.

Hall hátradőlt a székében. Már közel járt a célhoz; a megoldás, mindennek a kulcsa, a keze ügyében volt már.

– Még egy utolsó kérdés. Halála estéjén áthaladt-e Willis Piedmonton?

– Igen. Rádión jelentkezett. Miért? Az ott folyó hivatalos vizsgálatokról van szó talán?

– Nem – válaszolta Hall, de tudta, hogy Smithson nem hiszi el.

– Hát kérem, mi itt nehéz helyzetben vagyunk Willis miatt, és ha rendelkezne olyan információval, amely…

– Hogyne, kapcsolatban leszünk – ígérte Hall, és letette a kagylót.

A leány ismét megjelent a képernyőn:

– Befejezte a beszélgetést, dr. Hall?

– Igen. De szükségem volna egy felvilágosításra.

– Milyen felvilágosításra?

– Szeretném tudni, hogy elrendelhetem-e valakinek a letartóztatását.

– Utánanézek, uram. Mi a vád?

– Nincs vád. Csak őrizetben kellene tartania valakit egy ideig.

A leány a maga számítógépi műszerlapján böngészett kis ideig, majd megszólalt:

– Dr. Hall, a Tervezettel kapcsolatban elrendelheti bárki hivatalos katonai kihallgatását. A kihallgatás negyvennyolc óráig tarthat.

– Jól van – mondta Hall. – Intézze el.

– Igen, uram. Ki az illető személy?

– Dr. Smithson – felelte Hall.

A leány bólintott, az ernyő elsötétült. Hall sajnálta Smithsont, de nem túlságosan; néhány óráig izzadni fog, más baja nem lesz. Viszont a Piedmont körüli mendemondáknak mindenképpen elejét kell venni.

Hátradőlt a székében, gondolkodni kezdett azon, amit megtudott. Izgalom fogta el. Úgy érezte, hogy fontos felfedezés előtt áll el.

Adva van három ember:

Egy cukorbajos, acidosisban, mert nem kapta meg az inzulint.

Egy öregember, aki denaturált szeszt ivott és aszpirint szedett, szintén acidosisban.

És egy csecsemő.

Az egyik órákig maradt életben, a másik kettő hosszabban, talán végleg. Valami összefüggés van közöttük, valami igen egyszerű összefüggés.

Acidosis. Szapora légzés. Széndioxid-tartalom. Oxigéntelítettség. Szédülés. Fáradtság.

Mindez valamilyen logikai koordinációban van egymással. És magában rejti az Androméda legyőzésének a kulcsát.

Ebben a pillanatban megszólalt a vészjelző, éles, sürgető csengéssel, és villogni kezdett a fényessárga lámpa.

Hall felugrott, és kisietett a folyosóra.

26. A zárlat

A folyosón fel-felvillanó felirat jelezte a veszély forrását: BONCTEREM. Hall sejtette, hogy mi lehet a baj: a légmentes lezárás átereszt, szennyeződés történt.

Futott a folyosón, miközben a hangszórókon nyugodt, csendes hang ismételte:

– A szigetelés a boncteremben megsérült. A szigetelés a boncteremben megsérült. Szükségállapot van.

Kijött az asszisztensnője, és meglátta őt.

– Mi történt? – kérdezte.

– Azt hiszem, Burton. A fertőzés kiszivárgott.

– És ő jól van?

– Aligha – felelte Hall futás közben. A leány vele futott. A morfológiáról Leavitt csatlakozott hozzájuk, és együtt rohantak az enyhén görbülő fal mentén. Hall éppen arra gondolt, hogy korához képest Leavitt milyen jól mozog, amikor Leavitt egyszerre megállt, mintha a lába gyökeret vert volna, és mereven nézett a fel-felvillanó betűkre és a felirat felett villogó lámpára.

Hall visszanézett.

– Gyerünk – mondta.

– Rosszul van! – kiáltotta az asszisztensnő.

Leavitt mozdulatlanul állt, tágult szemekkel, de egyébként mintha aludna. Karjai bénán lógtak.

– Dr. Hall!

Hall megállt és visszament.

– Peter, öregfiú, gyerünk, szükségünk van rád… – Elhallgatott, mert Leavitt úgysem hallotta, csak a villogó lámpát nézte mereven. Hall elhúzta kezét az arca előtt: nem reagált. És ekkor Hallnak egyszerre eszébe jutott a többi villogó lámpa, melyektől Leavitt mindig elfordult, tréfával ütve el a dolgot.

– Az ördögbe is! – dühöngött Hall. – Éppen most!

– Mi van vele? – kérdezte a leány.

Leavitt szája sarkában kis hab jelent meg. Hall gyorsan mögéje lépett, és odaszólt a leánynak:

– Álljon elé, és fedje el a szemét. Ne engedje, hogy a villogó fénybe nézzen.

– Miért?

– Mert másodpercenként hármat villan – felelte Hall.

– Így érti, hogy…

– Mindjárt összeesik!

És Leavitt összeesett.

Térdei hirtelen megroggyantak, lezuhant a padlóra. Hanyatt feküdt, és egész testében remegett. Előbb a két keze és a két lábfeje kezdett remegni, majd a karjai és lábszárai, végül az egész teste. Fogait összeszorította, és fuldokló kiáltást hallatott, fejét a padlóhoz verte. Hall Leavitt feje alá tette a lábát, és hagyta, hogy a feje a lábujjait verje. Még mindig jobb, mintha a kemény padlóba veri.

– Ne próbálja kinyitni a száját. Úgysem tudja. Görcsösen összeszorította.

Sárga folt kezdett terjedni Leavitt hasán.

– Kómába eshet – mondta Hall. – Menjen gyorsan a gyógyszertárba, hozzon 100 milligramm Sevenalt. Fecskendőben. Később majd dilantinon tartjuk, ha muszáj.

Leavitt összezárt fogakkal vinnyogott, mint egy állat. Megmerevedett testével verte a padlót.

A leány-néhány pillanat múlva visszajött a fecskendővel. Hall várt, míg Leavitt rohama alábbhagyott, és a görcsök megszűntek, majd beadta a Sevenalt.

– Maradjon vele – mondta a leánynak. – Ha ismét rohama lenne, tegye a lábát a feje alá, mint én tettem. De azt hiszem, most már rendbe jön. Ne mozgassa.

Azzal Hall továbbfutott a boncterembe.

Néhány másodpercig a boncterem ajtajával próbálkozott, míg rájött, hogy úgysem tudja kinyitni. A boncterem elszennyeződött, az ajtaja lezárult. Továbbment a Központi Ellenőrzőbe, ahol Stone a zárt áramkörű tv monitorán nézte Burtont.

Burton rémült volt. Falfehér arccal, kapkodva szedte a levegőt, beszélni nem tudott. Pontosan úgy festett, mint aki minden pillanatban a halálát várja.

Stone nyugtatgatta:

– Nyugodjon meg, öregfiú. Nyugodjon meg. Nem lesz semmi baj. Nyugodjon meg.

– Félek – mondta Burton. – Úristen, borzasztóan félek…

– Nyugodjon meg mondta Stone lágyan. – Tudjuk, hogy az Androméda nem szereti az oxigént. Most tiszta oxigént szivattyúzunk a laboratóriumába. Egyelőre ez használni fog.

Stone Hallhoz fordult:

– Jó sokára ért ide. Leavitt hol van?

– Rohamot kapott – mondta Hall.

– Micsoda?

– Petit mal. De folytatódott, grand mal roham lett belőle, a teljes tonusos-klonusos rángásig, vizelet-inkontinenciával, mindennel. Sevenalt adtam neki, és jöttem, amint tudtam.

– Leavitt epilepsziás?

– Így van.

– Valószínűleg ő maga sem tudta. Fogalma sem lehetett róla – mondta Stone.

De azután eszébe jutott, hogy a laboragy új EEG-t kért.

– Tudta – mondta Hall. Mindig kerülte a villogó fényt, ami előidézi a rohamot. Biztos, hogy tudta. Enyhébb tünetei is lehettek, hirtelen emlékezetkiesések, amikor percek teltek el, és nem emlékezett rá, mi történt vele.

– Most jól van?

– Gyógyszereltem.

– Burtonnek tiszta oxigént adunk – mondta Stone. – Ez segít addig is, míg többet nem tudunk. – Lezárta a hangátvitelt Burton felé.

– Tulajdonképpen kell még néhány perc, míg megindul az oxigénáram, de Burtonnek azt mondtam, hogy már megy. A helyiség vele együtt le van zárva, így a fertőzés azon a ponton megállt. A bázis többi része-nincs veszélyben.

– Hogyan történt a szennyeződés? – kérdezte Hall.

– Valószínűleg megsérült a tömítés – felelte Stone. Majd suttogva hozzáfűzte:

– Tudtak, hogy ez előbb-utóbb bekövetkezik valahol. Bizonyos idő után minden tömítés felmondja a szolgálatot.

– Tehát véletlen volt, hogy éppen itt…

– Igen, puszta véletlen – válaszolta Stone. – Ennyi és ennyi tömítés, ennyi és ennyi gumi, ilyen és ilyen vastagság. Csak idő kérdése, idővel mind tönkremegy. Burton véletlenül éppen ott tartózkodott, ahol az egyik megsérült.

Hall nem látta ilyen egyszerűnek a dolgot. Burtont nézte, aki szaporán, kétségbeesetten hullámzó mellkassal szedte a levegőt.

– Mennyi ideje ennek?

Stone a stopperra nézett, amely automatikusan akkor indult meg, amikor a tömítés megsérült, és most az azóta eltelt időt mutatta.

– Négy perce.

– Hogy lehet az, hogy Burton még él? – mondta Hall.

– Igen, hálaistennek, él.

De homlokán a ráncok hirtelen összefutottak. Most jött rá, hogy miről is van szó.

– Hogyan lehetséges, hogy még él? – kérdezte ismét Hall.

– Az oxigén…

– De hiszen most mondta, hogy még nem indult meg. Mi az, ami Burtont védi?

Ebben a pillanatban megszólalt Burton a hangosbeszélőn:

– Szeretnék kipróbálni valamit.

Stone bekapcsolta a mikrofont:

– Mit?

– A Kalocint.

Stone gondolkodás nélkül rávágta:

– Azt nem lehet.

– De az ördög vigye el, az életemről van szó.

– Nem lehet.

– Talán meg kellene próbálnunk – mondta Dall.

– Szó sem lehet róla. Ezt nem kockáztathatjuk. Egyetlenegyszer sem.

A Kalocin volt talán az utóbbi évtized legféltettebb titka Amerikában. A Kalocint a Jensen Pharmaceuticals gyógyszergyár dolgozta ki 1965 tavaszán VJ-44759 W, vagy röviden K-9 kísérleti jelzéssel, az összes új vegyületek rutinszerű szűrőpróbáinak eredményeként.

A Jensen-cég, mint a legtöbb gyógyszergyár, minden új gyógyszert kipróbált egy bizonyos szórási tartományban, azaz mindegyikkel elvégzett bizonyos szabványos kísérletsorozatokat a jelentősebb biológiai hatások megállapítására. A próbákhoz kísérleti állatokat használtak, – patkányokat, kutyákat és majmokat. Összesen 24 ilyen kísérletet végeztek el.

A K-9 igen különleges hatást fejtett ki: gátolta a növekedést. A K-9-cél kezelt fiatal állatok nem nőttek meg. E felfedezés alapján újabb kísérletekbe kezdtek, melyek még meglepőbb eredményekkel jártak. A szer meggátolta a metaplasiát, azaz a normális testszövetsejtek átalakulását egy új és különleges alakzattá, amely a rák előfutára. A Jensen-gyáriak izgalomba jöttek, és intenzív vizsgálatsorozatokba kezdtek.

1965 szeptemberében már kétségtelen volt, hogy a Kalocin megállítja a rák fejlődését: ismeretlen mechanizmus útján meggátolta a myeloid fehérvérűség vírusának a szaporodását. A Kalocinnal kezelt állatok nem kapták még a kórt, és a rákos állapotban a szer hatására a rák jelentősen visszafejlődött.

A lelkesedés a Jensen-gyárban határtalan volt. Hamarosan felfedezték, hogy a szer széles spektrumú antivírus-közeg, amely megöli a polio, a veszettség, a fehérvérűség és a közönséges szemölcs vírusát. De megölte a baktériumokat, a gombákat és a parazitákat is.

Valamilyen módon elpusztított minden egysejtű vagy ennél kisebb struktúrát, míg a szervrendszerekre, azaz a nagyobb egységekké szervezett sejtekre nem hatott; ebből a szempontból tökéletesen szelektív volt.

A Kalocin valójában univerzális antibiotikum volt: mindent megölt, még a közönséges megfázást előidéző jelentéktelenebb csírákat is. Természetesen mellékhatásai is voltak: mivel a bélrendszer normál baktériumait is elpusztította, erős hasmenést okozott, de ez nem tűnt túlságosan nagy árnak a rák meggyógyításáért.

1965 decemberében a gyógyszert bizalmasan ismertették a kormányszervekkel és a vezető egészségügyi tisztségviselőkkel. Ekkor léptek fel első ízben a gyógyszer ellenzői. Sokan követelték, többek között Jeremy Stone is, a gyógyszer elvetését.

De érveik túlságosan elméletieknek tűntek, és a Jensen-cég, amely már milliárdokat érzett a kezében, keményen küzdött a szer klinikai kipróbálásáért. Végül a kormány, az egészségügyi minisztérium és más szervek helyt adtak Jensenék követelésének, Stone és mások tiltakozása ellenére engedélyezték a korlátozott klinikai kipróbálást. Ezt 1966 februárjában kezdték meg húsz gyógyíthatatlan rákos betegen és az alabamai állami fogház húsz egészséges, önkéntes jelentkezőjén. A 40 ember egy hónapon át naponta kapta a gyógyszert. Az eredmények megfeleltek a várakozásnak: az egészséges kísérleti alanyoknál kellemetlen, de nem súlyos mellékhatások léptek fel, míg a rákos betegeknél rendkívüli javulást tapasztaltak.

1966. március 1-én megszüntették a gyógyszer adagolását, és hat órán belül mind a 40 ember meghalt.

Az történt, amit Stone eleve megjósolt: Stone hivatkozott arra a tényre, hogy az emberiség évezredeken át gondosan szabályozott immunitást fejlesztett ki a legtöbb mikroorganizmussal szemben. Az ember bőrén, a belélegzett levegőben, a tüdejében, a beleiben és a vérkeringésében is a különböző vírusok és baktériumok százai élnek. Ezek potenciálisan halálosak, de az ember alkalmazkodott hozzájuk az idők folyamán, és már csak néhányuk képes betegséget okozni.

Mindez gondosan kiegyensúlyozott állapotot jelent. Ha bevezetünk egy olyan gyógyszert, amely az összes baktériumot megöli, felborítjuk ezt az egyensúlyt, évezredek fejlődésének az eredményét, és utat nyitunk a szuperinfekciónak, az új mikroorganizmusok okozta új betegségeknek.

Stone-nak igaza lett. A 40 önkéntes jelentkező borzalmas, rejtélyes, addig teljesen ismeretlen betegségekben pusztult el. Egyiknek lábától a fejéig megdagadt a teste, az egész ember egy forró duzzanattá vált, míg végül tüdőödémában meg nem fulladt. Egy másiknak ismeretlen mikroorganizmus néhány óra alatt felfalta a gyomrát, egy harmadiknak az agyát változtatta egy vírus kocsonyává és így tovább.

Jensenék vonakodva ugyan, de felhagytak a szer további tanulmányozásával. A kormány, miután meggyőződött arról, hogy Stone tisztában volt a következményekkel, elfogadta korábbi javaslatait, és szigorúan megtiltotta a Kalocin mindennemű. ismertetését és kísérleti alkalmazását.

Két év telt el azóta, és most Burton ezt a szert követelte.

– Nem mondta Stone. – Szó sem lehet róla. Kis időre meggyógyíthatja, de később, az adagolás megszűntével belepusztulna.

– Maga könnyen beszél!

– Egyáltalán nem könnyen. Higgye el nekem, hogy nem könnyű. – Kezét a mikrofonra tette, és Hallhoz fordult: Tudjuk, hogy az oxigén gátolja az Androméda-törzs növekedését. Oxigént adunk Burtonnek. Jót fog tenni neki, kicsit szédülni fog, megnyugszik, és a légzése lelassul. Szegény, halálos rémületben van.

Hall bólintott. Stone szavai a halálos rémületről valahogyan szeget ütöttek a fejébe. Elgondolkodott ezen, és rájött, hogy Stone rátapintott a lényegre. Ez a kifejezés a kulcs. Ez a megoldás.

Kifelé indult.

– Hová megy?

– Gondolkodnom kell valamin.

– Min?

– A halálos rémületen.

27. A halálos rémület

Hall visszament a maga laboratóriumába, és az üvegen át az öregembert meg a gyereket nézte. Nézte őket, és gondolkodni próbált, de gondolatai veszettül kavarogtak az agyában. Képtelen volt logikusan gondolkodni, és már nem érezte azt az izgalmat, hogy a felfedezés küszöbén áll.

Míg az öregembert nézte, képsorok váltakoztak a szemei előtt: a haldokló Burton, amint kezét a melléhez kapja, Los Angeles pánikban, holttestek mindenfelé, vakon száguldozó gépkocsik ámokfutása…

Rájött, hogy maga is rémületben van. Halálos rémületben. Emlékezett e szavakra. Halálos rémület.

De hiszen valamilyen módon ez a megoldás.

Agyát módszeres gondolkodásra kényszerítette, és lassan újra sorra vette a tényeket:

Egy cukorbajos rendőr, aki nem kapja az inzulint, és gyakran ketoacidosisba esik.

Egy öregember, aki denaturált szeszt iszik, methanolmérgezésben és acidosisban szenved.

Egy csecsemő, aki… Mitől acidotikus a csecsemő?

Hall a fejét ingatta. Mindig visszajut ide, a csecsemőhöz, aki normális, aki nem acidotikus. Felsóhajtott.

Kezdjük elölről, mondta magában. Logikusan. Mi történik azzal, akinek metabolikus acidosisa van?

Túl sok a sav a szervezetében. A túl sok savtól ugyanúgy meghalhat, mintha sósavat injektált volna a vénáiba.

A túl sok sav: halál.

De a szervezet kompenzálhatja ezt. Gyors légzéssel. Ezzel kifújja a tüdőből a széndioxidot, és csökkenti a szénsav mennyiségét a szervezetben, miután a széndioxid szénsavat képez a vérben. Így lehet megszabadulni a savtól.

Gyors légzéssel.

És az Androméda? Mi történik ezzel az organizmussal olyan emberben, aki acidotikus, és gyorsan lélegzik?

A gyors légzés következtében talán nem tud elég hosszú ideig a tüdőben maradni ahhoz, hogy kárt tegyen a vérerekben. Lehet, hogy ez a válasz. De ezt rögtön el is vetette. Valami másról van szó. Valami egyszerű, közvetlen tényről. Valamiről, amit mindig tudtak, csak nem ismerték fel.

Az organizmus a tüdőn át támad.

Belép a véráramba.

Megtelepszik, az artériák és vénák falában, különösen az agyban. Roncsolja az érfalakat…

Ez véralvadásra vezet, ami szétterjed a testben. Vagy agyvérzést, őrültséget és halált okoz.

De ilyen gyors és súlyos roncsoláshoz sok organizmus kell. Millió és millió organizmusnak kell az artériákban és a vénákban felgyűlnie. Ennyit valószínűleg nem lélegeznek be.

Tehát az organizmus a véráramban szaporodik.

Mégpedig nagyon gyorsan. Fantasztikus gyorsasággal.

És az acidosis? Megakadályozza a szaporodásukat?

Lehetséges.

De megint csak a fejét rázta. Mert igaz, hogy Willis és Jackson acidotikusak voltak, de a csecsemő nem.

A csecsemő normális. Ha gyorsan lélegzik, alkalikus lesz, nem savas; túl sok bázis, túl kevés sav, éppen az ellentétes szélsőség.

Hall átpillantott az üvegen. A csecsemő éppen felébredt, és rögtön sírni kezdett. Arca bíborvörös lett, kis szemeit összehúzta, előtűnt fogatlan, sima ínye.

Ő is halálos rémületben volt.

És a madarak? A madaraknak gyors az emésztésük, gyors a szívverésük, gyors a légzésük A madarak mindent gyorsan csinálnak. És ők is életben maradtak.

A gyors légzés következtében?

Ilyen egyszerű lenne a dolog? Ismét a fejét rázta. Nem lehet.

Leült, és megdörzsölte a szemét. Fájt a feje és fáradt volt. Burtonre gondolt, aki bármely pillanatban meghalhat a lezárt boncteremben. Úgy érezte, hogy a feszültség elviselhetetlen.

Leküzdhetetlen vágy fogta el, hogy elmeneküljön mindettől.

A tv-ernyőn megjelent az asszisztensnője:

– Dr. Hall, dr. Leavittet a betegszobába hoztuk. – És Hall önkéntelenül így válaszolt: – Mindjárt ott leszek.

Tudta, hogy furcsa, amit tesz. Semmi oka sem volt arra, hogy megnézze Leavittet. Leavitt rendben volt, tökéletesen rendben, minden veszélyen túl. Hall tudta, azért megy be hozzá, hogy ne gondoljon a többi, sürgősebb problémára. Bűntudattal lépett be a betegszobába.

– Alszik – mondta a leány.

– Roham után a betegek általában alszanak.

– Kezdjük meg a dilantinkúrát?

– Nem. Várjunk még. Talán Sevenalon tudjuk tartani. – Lassan, aprólékosan megvizsgálta Leavittet. A leány figyelte és megszólalt: – Maga fáradt.

– Igen felelte Hall. – Már túl vagyunk a lefekvési időn.

Ilyenkor szokott hazahajtani az autósztrádán. Leavitt is ilyenkor Szokott hazamenni Pacific Palisades-ba a családjához, a Santa Monika autósztrádán.

Egy pillanatra plasztikusan megjelent szemei előtt a lassan haladó végtelen kocsisor.

És az útjelzők az út mellett. Maximális sebesség 65, minimális sebesség 40 mérföld. Kegyetlen gúny a csúcsidőben. Maximum és minimum. A lassan mozgó kocsik veszélyt jelentenek. A forgalmat lehetőleg állandó sebességen kell tartani, a leggyorsabb és a leglassúbb sebesség közt nem szabad nagy különbségnek lenni, mert… Megállt.

– Ó, én idióta! – kiáltott fel. És a számítógéphez ment.

Hetekkel később Hall „autósztráda-diagnózis”-nak nevezte ezt a lépését, és azon csodálkozott, hogy miért nem gondolt egyikük sem hamarabb erre, olyan egyszerű, világos és kézenfekvő volt az elv.

Izgatottan belyukasztotta NÖVEKEDÉS program utasításait a számítógépbe; háromszor is meg kellett ismételnie, az ujjai állandóan hibáztak.

Végül beállította a programot. Az ernyőn megjelent az Androméda növekedése a pH-érték, azaz a sav-bázis tartalom függvényében.

Az eredmény teljesen világos volt.

Az Androméda-törzs csak szűk tartományban növekszik. Ha a táptalaj túl savanyú vagy túl lúgos, nem szaporodik. Csak a pH 7,39-7,42 tartományban növekszik jól.

Egy pillanatig bámulta még az ábrát, majd az ajtóhoz rohant. Közben széles mosollyal odaszólt a leánynak:

– Túl vagyunk az egészen. Minden bajnak vége.

Nagyobbat nem is tévedhetett volna.

28. A próba

A központi ellenőrzőben Stone a tv-ernyőn a boncterembe zárt Burtont nézte.

– Már megy az oxigén – közölte.

– Állítsa le – mondta Hall.

– Hogyhogy?

– Állítsa le rögtön. Tegye vissza szobalevegőre.

Hall látta, hogy az oxigén már hatni kezdett Burtonre: légzése már nem olyan szapora, mellkasa lassan emelkedett és süllyedt. Felemelte a mikrofont és átszólt hozzá:

– Burton, itt Hall beszél. Megvan a megoldás. Az Androméda-törzs szűk pH-tartományban növekszik. Érti? Igen szúk pH-tartományban. Nem lesz semmi baja; ha a szervezete savas vagy lúgos lesz. Lélegezzen gyorsan, amilyen gyorsan csak bír.

– De hiszen ez tiszta oxigén – mondta. Burton. – Hiperventilálok és végem. Most is kissé szédülök.

– Dehogyis. Visszaállítjuk a szobalevegőt. Kezdjen gyorsan lélegezni, amilyen gyorsan csak bír.

Hall Stone-hoz fordult:

– Adjon neki nagyobb széndioxid-tartalmú levegőt.

– De hiszen az organizmus széndioxidban aktivizálódik!

– Tudom; de ha a vér pH-értéke kedvezőtlen, akkor nem. Nem a levegő számít, a vér számít. Kedvezőtlen savmérleget kell Burton vérében előállítanunk.

Stone egyszerre megértette:

– A gyermek! – mondta. – Bömbölt!

– Igen.

– És az öreg fickó az aszpirinjével hiperventilált!

– Igen. És denaturált szeszt is ivott.

– És mindketten felborították a savmérlegüket!

– Igen – mondta Hall. – Én, sajnos, csak az acidosisba kapaszkodtam, ez volt a baj. És nem tudtam elképzelni, hogyan lehet a gyermek acidotikus. Persze, nem is volt az. Alcalitikus volt, túl kevés volt a sava. És ez is ő. Akár túl sok, akár túl kevés a sav, a lényeg az, hogy az Androméda növekedési tartományán kívül essen.

Újra Burtonhöz fordult.

– Így jó. Folytassa csak a gyors légzést. Ne hagyja abba. Dolgoztassa a tüdejét, lélegezzen ki minden széndioxidot! Hogy érzi magát?

– Jól – lihegte Burton. – Félek… de… jól vagyok.

– Kitűnő.

– Ide figyeljen – szólalt meg Stone – Burton nem csinálhatja ezt a végtelenségig. Előbb utóbb…

– Igen bólintott Hall. – Alkalizáljuk a vérét.

Burtonhöz fordult:

– Nézzen körül a laboratóriumában. Nincs ott valami, amivel növelhetnénk a pH-értéket a vérében?

Burton körülnézett:

– Nincs. Semmi sincs.

– Szódabikarbóna? Aszkorbinsav? Ecet?

Burton lázasan kutatott a polcon levő üvegek és reagensek között, végül megrázta a fejét:

– Nincs itt semmi, ami használna.

Hall alig hallotta, hogy mit mond, Burton légzését számolta percenként 35 mély, teljes légzés volt, Ez egy ideig fenntartja de előbb utóbb kimerül – a légzés nehéz munka –, vagy meghal.

Szemével ő is végigkutatta a bonctermet, és meglátott egy patkányt. Fekete norvég volt, nyugodtan ült a ketrecében a boncterem egyik sarkában, és Burtont nézte.

Hall meghökkent,

– A patkány…

Az állat lassan, minden erőfeszítés nélkül lélegzett. Stone is odanézett, és felkiáltott:

– Mi az ördög?!

Míg a patkányt nézték, a lámpák villogni kezdtek, és az ernyőn a következő szöveg jelent meg:

KEZDETI ELFAJULÁSOS ELVÁLTOZÁS

A V-112-6886 TÖMÍTÉSBEN

– Szent isten! – tört ki Stone-ból. – Melyik tömítés az?

– Az egyik fő tömítés. Az összes laboratóriumot az köti össze egymással. A fő szigetelés… Az ernyőn ekkor új szöveg villant fel:

ELFAJULÁSOS ELVÁLTOZÁSOK AZ

A-009-5478

V-430-0030

N-966-6656 TÖMÍTÉSEKBEN

Elképedve nézték az ernyőt:

– Valami baj van – mondta Stone. – Nagyon nagy baj.

A számítógép gyors egymásutánban közölte még kilenc tömítés felbomlását.

– Nem értem…

Hall megszólalt:

– A gyermek! Hát persze!

– A gyermek?

– És az az átkozott repülőgép. Minden összevág.

– Miről beszél? – kérdezte Stone.

– A gyermek normális volt – mondta Hall. – Sírt, és megbontotta a sav-bázis egyensúlyát. Kitűnő. Az Androméda-törzs nem tudott bejutni a vérkeringésébe, nem tudott ott elszaporodni, és nem tudta megölni.

– Igen, igen – vágott közbe Stone. – Ezt már elmondta.

– De mi történt, amikor a gyermek abbahagyta a sírást?

Stone szótlanul bámult rá.

– A gyermeknek előbb-utóbb abba kellett hagynia a sírást – mondta Hall. – Nem sírhatott örökké. Ha pedig abbahagyta, a sav-bázis egyensúlya ismét normális lett, és sebezhetővé vált az Androméda részéről.

– Ez igaz.

– De mégsem halt meg.

– Talán valamilyen gyors immunitás…

– Nem, ez lehetetlen. Két magyarázat van: amikor a gyermek abbahagyta a sírást, az organizmus vagy nem volt már ott, elfújta a szél, eltűnt a levegőből, vagy…

– Elváltozott – mondta Stone. – Mutáción ment át.

– Igen, nem-fertőzővé alakult. És talán most is átalakulóban van: már nem öli meg az embert, hanem a gumitömítéseket eszi meg.

– A repülőgép!

Hall bólintott:

– A nemzeti gárdistáknak a földön semmi bajuk sem történt, de a repülőgép lezuhant, mert a műanyag a pilóta szeme láttára szétmállott.

– Így Burton ártalmatlan organizmusok közt van. Ezért él a patkány.

– És ezért él Burton – mondta Hall. – A gyors légzésre sincs szükség. Azért él, mert az Androméda átalakult.

– Újra átalakulhat – mondta Stone –, és ha a legtöbb mutáció a szaporodás alatt megy végbe, amikor az organizmus a leggyorsabban növekszik…

Ekkor megszólaltak a szirénák, és az ernyőn az alábbi közlés villant fel vörös betűkkel:

TÖMETÉSEK ÉPSÉGE ZÉRÓ.

V. SZINT ELSZENNYEZŐDÖTT ÉS LEZÁRVA.

Stone Hallhoz fordult:

– Gyorsan fusson innen… Ebben a laboratóriumban nincs gyújtó-alállomás. Át kell jutnia a következő szektorba. – Hall nem értette rögtön, hogy miről van szó. Kis ideig tovább ült a székében, de azután fölugrott, és kifutott a folyosóra. Abban a pillanatban vastag acéllemez vágódott ki a falból, és egy puffanással lezárta a folyosót.

Stone káromkodott.

– Ez hiányzott még! Csapdában vagyunk. És ha a bomba felrobban, az organizmus szétterjed az egész felszínen ezerféle mutációban, ezerféleképpen fog ölni. Sosem szabadulunk meg tőle.

A hangszóróban megszólalt egy színtelen gépi hang: „Szint lezárva. Szint lezárva. Szükség állapot van. Szint lezárva. Szint lezárva.”

Pillanatnyi szünet után halk, kaparó zajjal új hangfelvétel hangzott fel, Gladys Stevens kisasszony – Omaha, Nebraska állam – kedves hangja: „Három perc van hátra az önmegsemmisítő atomrobbanásig.”

29. Három perc

Hullámzó szirénahang süvített fel, az összes órák mutatói 12.00-re ugrottak vissza, és a másodpercmutatók ketyegve számolni kezdték az utolsó perceket. A stopperórák vörösen világító lapjain zöld vonal mutatta a robbanás idejét.

A gépi hang nyugodtan ismételte: „Három perc van hátra az önmegsemmisítő atomrobbanásig.”

– Automatikusan – mondta Stone csendesen. – Amint a szint elszennyeződik, a folyamat megindul. Ezt nem tudjuk megakadályozni.

Hall a kezében tartotta a kulcsot:

– Nincs rá mód, hogy eljussak egy alállomáshoz?

– Ezen a szinten nincs. Minden szektor el van zárva a többitől.

– A többi szinten vannak alállomások?

– Igen.

– Hogyani juthatok fel?

– Sehogyan. Az összes átjáró le van zárva.

– Hát a központi traktus?

A központi traktus az összes szinteket összekötötte egymással.

Stone vállat vont:

– A védőberendezések…

Hall ezekről már hallott Burtontől. A traktusban fel lehet menni a legfelsőbb szintig is, de körülötte érzékelőket szereltek fel, eredetileg azért, hogy megakadályozzák a kísérleti állatok esetleges kiszökését. Az érzékelők egy kurárészármazékot, vízben oldódó ligamin-gázt permeteztek a behatolóra, ezenkívül automatikus lőfegyverek ligamin-injekciós tűket lőttek bele. A gépi hang számlált:

„Két perc negyvenöt másodperc van hátra az önmegsemmisítő atomrobbanásig.”

Hall visszafutott a laboratóriumába, és az üvegen át a másik helyiségbe nézett. Annak túlsó oldalán volt a központi traktus.

– Milyen esélyeim vannak? – kérdezte Hall.

– Egyáltalán nincsenek – válaszolta Stone.

Hall az egyik alagúton át bebújt egy műanyag ruhába, megvárta, míg az alagút lezárult mögötte, majd egy késsel levágta magáról az alagutat. Beszívta a laboratórium hűs, friss és Andromédákkal, teli levegőjét.

Nem történt semmi.

Stone az üvegen át figyelte. Hall látta, hogy a szája mozog, de nem hallott semmit. Egy pillanattal később bekapcsolta a hangosbeszélőt, és hallotta, hogy Stone ezt mondja: – „…a legjobb, amit csak tervezni tudtunk.”

– Micsoda?

– A védőrendszer.

– Nagyon köszönöm – mondta Hall, és a központi traktusba vezető kis kerek gumi tömítőlaphoz lépett.

– Egy esély mindenesetre van – mondta Stone. – A dózisok kicsik. 10 kg-os állatokra vannak méretezve. Maga hozzávetőleg 70 kg-ot nyom, tehát elég jelentős adagot kibír, míg…

– Míg megfulladok – mondta Hall. – A kuráré megfojtja áldozatait úgy, hogy megbénítja a rekeszizmot és a mellkasi izmokat. Nem éppen kellemes halálnem. Kívánjon nekem szerencsét – mondta.

„Két perc harminc másodperc van hátra az önmegsemmisítő atomrobbanásig” – mondta Gladys Stevens.

Hall öklével beverte a tömítőlapot, amely porfelhővé esett szét, és belépett a központi traktusba.

Itt csend volt. Hideg, fémes, visszhangos térbe jutott, távol az V. szint szirénáitól és villogó fényeitől. A központi traktus 30 láb széles, gépszürkére festett kémény volt, középen a hengeres kábel- és épületgépészeti aknával. A falon vaslétra vezetett fel a IV. szintre.

– Látom a tv-monitoron – mondta – Stone hangja. – Menjen fel a létrán. A gáz minden pillanatban megindulhat. – Új hangszalag szólalt meg: „A központi traktus elszennyeződött. A karbantartó személyzet azonnal hagyja el a traktust.”

– Induljon! – mondta Stone.

Hall kapaszkodni kezdett a kör alakú falon felfelé, miközben a padlót halvány fehér füst lepte el.

– Ez a gáz – mondta Stone. – Igyekezzen.

Hall gyorsan mászott felfelé, egyik kezét a másik után rakta a létrafokokra; nehezen lélegzett, részben az erőfeszítéstől, részben az izgalomtól.

– Az érzékelők célba vették – figyelmeztette Stone tompa hangon.

Stone az V. szinti laboratóriumban figyelte a műszerfal ernyőjén, ahogyan a számítógép-vezérlésű elektromos szemek keresik és megvilágítják Hallnak a falon mozgó körvonalait. Stone kínos érzéssel látta a felfelé kúszó test kiszolgáltatottságát. A harmadik ernyő a falba szerelt ligamin-ágyúk karcsú csöveit mutatta,, amint csuklós tartóikban elfordulnak, és keresik a célpontot.

– Siessen!

Az élénkzöld alapon kúszó vörös körvonalú testet elérte egy irányzék szálkeresztje, és megállapodott a nyakán. A programozás szerint a célpontnak bő vérellátású területnek kellett lennie, és ebből a szempontból a legtöbb állatnál a nyak a megfelelőbb, mint a hát.

Hall kapaszkodás közben csak a fáradtságát és a még hátralevő távolságot érzékelte. Teljesen kimerült, mintha már órák óta kúszott volna, rájött, hogy ez a gáz hatása.

– Az irányzékok bemérték – mondta Stone – de már csak tíz yard van hátra.

Hall visszanézett, és látta, hogy az egyik cső pontosan reá irányul. Míg nézte, a cső tüzelt is; kis kékes füstgomoly lövellt ki belőle, valami fütyülve becsapódott mellette a falba, és leesett a padlóra.

– Ez célt tévesztett. Siessen tovább!

Még egy nyíl vágódott a falba a nyaka mellett. Nagy igyekezettel próbált gyorsabban mozogni. Nem messze már az ajtó, rajta nagy fehér betűkkel: IV. SZINT; Stone-nak igaza van: alig tíz yardot kell még kapaszkodnia.

Egy harmadik, majd egy negyedik nyíl csapódott be mellette. Még mindig sértetlen volt. Ironikus méltatlankodás fogta el egy pillanatra: hiszen ezek a vacak számítógépek fabatkát sem érnek, ha még ilyen könnyű célpontot sem tudnak eltalálni.

A következő nyíl fájdalmasan fúródott a vállába, és a szúrást második égő fájdalomhullám követte, amint a tű beinjektálta testébe a folyadékot. Hall káromkodott.

Stone az egész jelenetet a monitoron figyelte. Az ernyőn megjelent a TALÁLAT szó és a felvétel ismétlése: a nyíl, amint a levegőt hasítja, és belefúródik Hall vállába. A gép háromszor egymás után játszotta újra a felvételt.

– Két perc van hátra az önmegsemmisítő atomrobbanásig – jelentette a hang.

– Kis adag. Menjen tovább – mondta Stone.

Hall több mázsányi súlyúnak érezte magát, de tovább kapaszkodott. Az ajtónál még egy nyíl csapódott a falba az álla mellett…

– A fene!

– Menjen! Menjen!

Az ajtón zár és kilincs volt. Míg a kilincset rángatta, újabb nyíl csapódott be, ismét csak mellette.

– Ez az, most már egyenesben van – hangzott Stone szava.

Aztán, a mikrofonhang: „Egy perc harminc másodperc van hátra az önmegsemmisítő atomrobbanásig.”

A kilincs elfordult, az ajtó sivítva kivágódott, és Hall éppen kilépett az ajtón, amikor egy nyíl tüzes szúrással a combjába fúródott. Egyszerre ezer fonttal súlyosabb lett. Lassú mozdulattal benyomta az ajtót maga mögött.

– Egy légrekeszben van – mondta Stone. – Nyissa ki a belső ajtót.

Hall kínos lassúsággal mozgott. A belső ajtó mérföldekre, végtelen, reménytelen távolságban volt. Lábai mintha ólomból lettek volna, kábultan, fájdalmas kimerültségben vonszolta magát. „Hatvan másodperc van hátra az önmegsemmisítő atomrobbanásig.”

Az idő gyorsan múlt. Hall képtelen volt megérteni, hogy minden oly gyorsan történik, csak ő ilyen lassú.

A kilincs. Mintegy álomban megragadta és elfordította.

– Küzdje le a mérget! Csak magán múlik. Akarnia kell! – mondta Stone.

A továbbiakra alig emlékezett. A kilincs elfordult, az ajtó kinyílt; homályosan látta, hogy egy leány, egy technikusnő áll a folyosón, és rémült szemekkel nézi kínlódó botorkálását.

– Segítsen – kérte.

A leány habozott, szemei még jobban kitágultak, majd rémülten elfutott.

Kábán nézett utána, és elvágódott. A detonátor- alállomás, egy fényezett, csillogó fémlap, csak néhány lábnyira volt tőle a falban. „Negyvenöt másodperc van hátra az önmegsemmisítő atomrobbanásig” – közölte a hang, és Hallt elfogta a düh, mert a hang csábos női hang, hangszalagra véve, mert valaki megtervezte e csalhatatlan kinyilatkoztatások sorozatát, mint egy evangéliumot, melyet a számítógépek és a laboratóriumok összes fényes, tökéletes műszerei vakon követnek. Mintha ez lenne a kezdet kezdete óta eleve elrendeltetett Sors.

Düh fojtogatta.

Később hasztalan igyekezett emlékezetébe idézni, hogyan tette meg kúszva az utolsó centimétereket, hogyan emelkedett térdre és dugta, be a kulcsot a zárba. De arra emlékezett, hogy elfordította a kulcsot, és a zöld lámpa kigyúlt.

„Önmegsemmisítés felfüggesztve” mondta a hang olyan szenvtelenül, mintha ez lenne a legtermészetesebb dolog a világon.

Hall kimerülten elterült a padlón, és sötét ájulásba zuhant.

5. NAP

A KIBONTAKOZÁS

30. Az utolsó nap

Egy hang igen távolról megszólalt:

– Már le is küzdötte.

– Valóban?

– Igen. Nézze csak.

Egy, pillanattal később Hall felköhögött valamit a torkából, újra köhögött, nagy lélegzetet vett, és kinyitotta a szemét. Aggódó női arc nézett le reá:

– Jól van? Ez hamar elmúlik.

Hall válaszolni akart, de nem tudott. Mozdulatlanul feküdt a hátán, és érezte, hogy nehezen lélegzik; de a lélegzés hamarosan könnyebbé vált, bordái erőlködés nélkül emelkedtek és süllyedtek. Elfordította a fejét, és megkérdezte:

– Mennyi ideig tartott?

– Körülbelül 40 másodpercig – mondta a leány. – 40 másodpercig nem lélegzett. Kissé kék volt, mikor felszedtük, de rögtön respirátorra tettük.

– Mikor volt ez?

– Úgy 12-25 perccel ezelőtt. A ligamin hatása csak rövid ideig tart, de így is aggódtunk… – Hogy érzi magát?

– Jól.

Körülnézett. A. IV. szint betegszobájában volt. Szemben a falon, a tv-ernyőn Stone arcát látta.

– Halló! – mondta Hall. Stone vigyorgott:

– Gratulálok.

– Ezek szerint a bomba nem…?

– A bomba nem… – felelte Stone mosolyogva.

– Nagyon jó – mondta Hall, és a szeme lecsukódott. Több mint egy órát aludt, s amikor felébredt, az ernyő üres volt. Egy ápolónő közölte vele, hogy Stone Vandenberggel beszél.

– És mi a helyzet most?

– Az organizmus most állítólag Log Angeles felett van.

– És?

Az ápolónő vállat vont:

– Semmi. Úgy látszik, teljesen hatástalan.

– Teljesen hatástalan – mondta Stone is jóval később. Az organizmus nyilvánvalóan ártalmatlan formákká alakult át. Még várunk esetleges jelentéséket szokatlan halálesetekről vagy kóresetekről, de már hat óra eltelt, és ezek valószínűsége percről percre csökken. Feltehető, hogy az organizmus végül is el fogja hagyni a légkört, mert túl sok neki az oxigén idelent. Persze, ha itt a bázison felrobbant volna a bomba…

– Mennyi híja volt még? – kérdezte Hall.

– Amikor a kulcsot elfordította, harmincnégy másodperc volt hátra.

Hall elmosolyodott.

– Az sok idő. Nem is Igen volt ok az izgalomra.

– Lehet, hogy ott, ahol maga volt, nem – válaszolta Stone –, de lent, az V. szinten elég izgalmas volt a dolog. Nem is mondtam ugyanis; hogy a föld alatti robbanás jobb hatásfoka érdekében a program szerint 30 másodperccel előbb elő volt irányozva az V. szint teljes légtelenítése.

– Hűha! – mondta Hall.

– De most kézben vannak a dolgok – folytatta Stone. Birtokunkban van az organizmus, folytathatjuk a tanulmányozását. A sokoldalúsága egyenesen bámulatos. – Elmosolyodott.

– Egyébként majdnem biztosra vehetjük, hogy felszáll a felső légkörbe anélkül, hogy további bajokat okozna a felszínen; így ez a probléma megszűnt. A lényeg az, hogy most már értjük, mi történik, mármint ami a mutációkat illeti. Ez a fontos. Hogy megértsük.

– Értjük – ismételte Hall.

– Igen mondta Stone. – A dolgokat meg kell értenünk.

UTÓSZÓ

Az Andros V. űrhajó elvesztését, amely emberekkel a fedélzetén elégett a légkörbe való visszatéréskor, hivatalosan mechanikai hibával magyarázták: állítólag a réteges wolfram/műanyag hővédő pajzs erodált a súrlódási hő hatására, és a NASA elrendelte a hővédő pajzs gyártási technológiájának a felülvizsgálatát.

Az eset nagy port vert fel; mind a kongresszusban, mind a sajtóban megbízhatóbb űrhajók építését követelték. A kormány és a közvélemény nyomására a NASA meghatározatlan időre felfüggesztette embereknek az űrbe küldését. Ezt Jack Marriott, az Andros-tervezet szóvivője jelentette be egy sajtóértekezleten a houstoni Űrhajózási Központban. Íme a sajtóértekezlet jegyzőkönyvének egy részlete:

Kérdés: Mikor lép életbe a felfüggesztés, Jack?

Válasz: Azonnal. A szóban forgó létesítmények lezárása már folyamatban van.

Kérdés: Előreláthatólag mennyi időre szól a felfüggesztés?

Válasz: Attól tartok, hogy ezt lehetetlen megmondani.

Kérdés: Tarthat hónapokig is?

Válasz: Tarthat.

Kérdés: Egy évig is tarthat, Jack?

Válasz: Ezt most nem tudjuk megmondania Meg kell várnunk a vizsgáló bizottság megállapításait.

Kérdés: Úgy látom, hogy Jeremy Stone is tagja a vizsgálóbizottságnak. Mivel magyarázza egy bakteriológus meghívását a bizottságba?

Válasz: Stone professzor számos tudományos, tanácsadó bizottságban dolgozott már a múltban is, és véleményét sok területen igen nagyra értékeljük.

Kérdés: Hogyan befolyásolja ez a felfüggesztés a Marsra szállás kitűzött időpontját?

Válasz: Az is nyilván halasztást fog szenvedni.

Kérdés: Mennyit?

Válasz: Őszintén szólva, ezt mi is szeretnénk, tudni. Az Andros V. kudarcát tudományos rendszertechnológiai, nem specifikus emberi hibatényezőknek tulajdonítjuk. Most a tudósoknak kell a problémát tisztázniuk, és nekünk meg kell várnunk, hogy mit állapítanak meg a tudósok. A döntés nem a mi kezünkben van.

Kérdés: Megismételné ezt, Jack?

Válasz: A döntés nem a mi kezünkben van.

IRODALOM

A könyvhöz felhasznált nem titkos dokumentumok, jelentések és szakirodalom válogatott bibliográfiája.

ELSŐ NAP

1. Merrick, J. J.: „Frequencies of Biologic Contact According to Speciation Probabilities” (A biológiai érintkezés valószínűsége a fajok előfordulási gyakorisága szerint). Proceedings of the Cold Spring Harbor Symposia, 10:443-57.

2. Toller, G. G.:Essence and Evolution (Lényeg és fejlődés). New Haven: Yale Univ. Press, 1953.

3. Stone, J. és mások: „Multiplicative Counts in Solid Plating” (Multiplikatív számlálás szilárd bevonatokban). Biol. Res., 17:323-7.

4. Stone, J. és mások: „Liquid-Pure Suspension and Monolayer Media: A Review” (Folyadéktiszta szuszpenzió és az egyrétegű közegek. Áttekintés). Proc. Soc. Biol. Phys., 9:101-14.

5. Stone, J. és mások: „Linear Viral Transformation Mechanisms” (A lineáris vírustranszformáció mechanizmusai). Science, 107:2201-4.

6. Stone, J.: „Sterilization of Spacecraft” (Űrhajók sterilizálása). Science, 112:1198-2001.

7. Morley, A. és mások: „Preliminary Criteria for a Lunar Receiving Laboratory” (A holdutasokat fogadó laboratórium előzetes kritériumai). NASA Field Reports, 7703A,123 pp

8. Worthington, A. és mások: „The. Axenic Environment and Life Support Systems Delivery” (Az axenikus környezet és az életet fenntartó rendszerek szállítása). Jet Propulsion Lab Techn. Mem., 9:404-11.

9. Ziegler, V. A. és mások: „Near Space Life: A Predictive Model for Retrieval Densities” (Az élet a közeli űrben: a találati sűrűségek előrejelzési modellje). Astronaut. Aeronaut. Rev., I9:449-507.

10. Testimony of Jeremy Stone before the Senate Armed Services Subcommittee, Space and Preparedness Subcornmittee (Jeremy Stone nyilatkozata a Szenátus Fegyveres Erők Albizottsága Űr- és Felkészültségi Albizottsága előtt (lásd Függelék).

11. Manchek, A.: „Audiometric Screening by Digital Computer” (Audiometrikus szűrés digitális számítógép segítségével). Ann. Techn., 7:1033-9.

12. Wilson, L… O. és mások: „Unicentric Directional Routing” (Unicentrikus útirányszámítás). J. Space Comm., 43:34-41.

13. Project Procedures Manual: Scoop (A Szonda Tervezet Eljárásszabályzati Kézikönyve). U. S. Gov. Printing Office, publication PJS4431.

14. Comroe, L.: „Critical Resonant Frequencies in Higher Vertebrate Animals” (Kritikus rezonancia-frekvenciák a magasabb rendű gerinceseknél). Rev. Biol. Chem.,109:43-59.

15. Pockran, A.: Culture, Crisis and Change (Kultúra, válság és változás). Chicago: Univ. of Chicago Press,1964.

16. Manchek, A.: „Module Design for HighImpact Landing Ratios” (Nagy sebességű leszállások arányszámainak moduláris tervezése). NASA Field Reports, 3-3476.

17. Lexwell, J. F. és mások: „Survey Techniques by Multiple Spectrology” (Többszörös spektrológiai felmérési módszerek). USAF Technical Pubs., 55A-789.

18. Jaggers, N. A. és mások: „Direct Interpertation of Infrared Intelligence Data” (Infravörös felderítési adatok közvetlen értelmezése). Tech. Rev. Soc., 88:111-19.

19. Vanderlink, R. E.: „Binominate Analysis of Personality Characteristics: A Predictive Model” (Az egyéni jellemzők binominális elemzésének egy előrejelzési modellje). Pubs. NIIVIH, 3:199.

20. Vanderlink, R. E.: „Multicentric Problems in Personnel Prediction” (Többközpontos problémák a személyzeti előrejelzésben). Proc. Symp. hTII1dH,13:404-512.

21. Sanderson, L. L.: „Continuous Screen Efficiency in Personnel Review” (Folyamatos szűrési hatásfok a személyzeti értékelésben). Pubs. NIMH, 598.

MÁSODIK NAP

1. Metterlinck, J.: „Capacitiaes of a Closed Cable-Link Communications System with Limited Entry Pomts” (Korlátozott bemenetszámú zárt kábelátvitelű közlőrendszerek kapacitása). J. Space Comm., 14:777-801.

2. Leavitt, P.: „Metabolic Changes in Ascaris with Environmental Stress” (Az ascaris metabolikus változásai környezeti kényszerhatásokra). J. Microbiol. Parasitol., 97:501-44.

3. Herrick, L. A.: „Induction of Petit-Mal Epilepsy with Flashing Lights” (A petit-mal epilepszia aktivizálódása villogó fény hatására). Ann. Neurol., 8:402-19.

4. Burton, C. és mások: „Endotoxic properties of Staphylococcus aureus” (A staphylococcus aureus endotoxikus hatásai). NEJM, 14:1139.

5. Kenniston, N. N. és mások: „Geographics by Computer: A Critical Review” (A számítógépes térképezés kritikai áttekintése). J. Georg. Geol., 98:1-34.

6. Blakley, A. K.: „Computerbase Output Mapping as a Predictive Technique” (A számítógépes térképezés az előrejelzésben). Ann. Comp. Techn.,18:8-40.

7. Vorhees, H.- G.: „The Time Course of Enzymatic Blocking Agents” (Enzimbénítószerek hatásának időlefutása). J. Phys. Cheml, 66:30318.

8. Garrod, D. O.: „Effects of Chlorazine on Aviary Metabolism: A Rate-Dependent Decoupler” (A klorazin hatása a madarak metabolizmusára: a metabolizmus sebességétől függő funkcionális idegbontás). Rev. Biol. Sci., 9:1339

9. Bagdeli, R. L.: „Prevailing Winds in the Southwest United States” (Az USA délnyugati részében uralkodó szelek). Gov. Weather Rev., 81:291-9.

10. Jaegers, A. A.: Suicide and Its Consequences (Az öngyilkosság és következményei). Ann Arbor: Michigan Univ. Press, 1967.

11. Revell, T. W.: „Otical Scanning in Machine-Score Programs” (Optikai letapogatás a számítógépi találati programokban). Comp. Tech., 12:34-51.

12. Kendrew, P. W.: „Voice Analysis by Phonemic Inversion” (Hangelemzés fonemikus inverzióval). Arin. Biol. Comp. Tech., 19:35-61.

13. Ulrich, V.-és mások: „The Success of Battery Vaccinations in Previously Immunized Healthy Subjects” (Telepes oltások sikere előzőleg immunizált egészséges alanyokban). Medicirie,180:901-6.

14. Rodney, K. G.: „Electronic Body Analyzers with Multifocal Input” (Többgyújtópontos bemenetű elektronikus testelemzők). NASA Field Reports, 2-223-150.

15. Stone, J. és mások: „Gradient Decontamination Procedures to Life Tolerances” (Fokozatos dekontaminációs eljárások tűrési határai élőlényeknél). Bull. Soc. Biol. Microbiol.,16:8490.

16. Howard, E. A.: „Realtime Functions in Autoclock Transcription” (Automatikus óraátírások reálidő-függvényei). NASA Field Reports, 4-564-0002.

17. Edmundsen, T. E.: „Long Wave Asepsis Gradients” (A hosszúhullámú aszépszis gradiensei). Proc. Biol. Soc., 13:343-51.

HARMADIK NAP

1. Karp, J.: „Sporulation and Calcium Dipicolonate Concentrations in Cell Walls” (Sporuláció és kalciumdipikolonát-koncentrációk a sejt falakban) Microbiol., 55:180.

2. Weekly Reports of the United States Air Force Satelite Tracking Stations (Az USA Légierők műholdkövető állomásainak heti jelentései). NASA Res. Pubs.

3. Wilson; G. E.: „Glove-box Asepsis and Axenic Environments” (Kesztyűsfülkés aszepszis és az axenikus környezetek). J. Biol. Res., 34:88-96.

4. Yancey, K. L. és mások: „Serum Electrophoresis of Plasma Globulin in Mand and the Great. Apes” (Plazmaglobulinok szerum-elektroforézise az emberben és a nagy majmokban). Nature, 89:1101-9.

5. Garrison, H., W.: „Laboratory Analysis by Computer: A Maximin Program” (A számítógépes laboratóriumi elemzés egy maximum-minimum programja). Med. Adv.,17:9-41.

6. Urey, W. W.: „Image Intensification from Remote Modules” (Távmoduláris képerősítés): Jet Propulsion Lab. Tech. Mem., 33:376-86.

7. Isaacs, I. V.: „Physics of Noti-Elastic Interactions” (A rugalmatlan kölcsönhatások fizikája). Phys. Rev., 80-97-104

8. Quincy, E. W.: „Virulence as a Function of Gradient Adaptation to Host” (A virulencia mint a gazdaszervezethez való fokozatos alkalmazkodás függvénye). J. Microbiol., 99:109-17.

9. Danvers, R. C.: „Clotting Mechanisms in Disease States” (Patológiás véralvadási mechanizmusok). Ann. Int. Med., 90:404-81.

10. Henderson, J. W., és mások: „Salicylism and.Metabolic Acidosis” (A szalicilizmus: és a metabolikus acidosis). Med. Adv., 23:77-91.

NEGYEDIK NAP

1. Livingston, J. A.: „Automated Analysis of Amino Acid Substrates” (Aminosav alaprétegek automatizált elemzése). J. Microbiol., 100:44-57.

2. Laandgard, Q.: X-Ray Crystallograpby (Röntgenkrisztallográfia). New York: Columbia Univ, Press, 1960.

3. Polton, S. és mások: „Electron Waveforms and Microscopic Resolution Ratios” (Elektron hullámformák és mikroszkópi felbontási arányszámok): Ann. A natomy, 5:90-118.

4. Twombley, E. R. és mások: „Tissue Thromboplastin in Timed Release from Graded Intimal Destruction” (Szövetek tromboplasztinjának időzített felszabadítása a fokozatos belső érroncsolások révén) Path. Res., 19:1-53.

5. Ingersoll, H. G.: „Basal Metabolismm and Thyroid Indices in Bird Metabolic Stress Contexts” (Bazális metabolizmus és pajzsmirigy-indexek a madaraknál kényszerhatások esetén). J. Zool., 50:223-304.

6. Young, T. C. és mások: „Diabetic Ketoacidosis Induced by Timed Insulin Withdrawal” (Időleges inzulinelvonás-általi diabetikus ketoacidosis). Rev. Med. Proc., 96:87-96.

7. Ramsden, C. C.: „Speculations on, a Universal Antibiotic” (Gondolatok egy univerzális antibiotikumról). Nature, 112:44-8.

8. Yandell, K. M.: „Ligamine Metabolism in Normal Subjects” (A ligamin metabolizmusa az egészséges szervezetben). JAJA, 44:109-10.

ÖTÖDIK NAP

1. Hepley, W. E. és mások: „Studies in Mutagenic Transformation of Bacteria from Non-virulent to Virulent Forms” (Baktériumok mutagén átalakulásai nem virulens formákból virulens formákká). J. Biol. Chem., 78:90-9.

2. Drayson, V. L.: „Does Man Have a Future?” (Van-e az embernek jövője?). Techn. Rev., 119:1-13.

TÉNYEK ÉS KÉPZELET

1.

A vita tulajdonképpen jó régen kezdődött.

Még akkor, amikor Jules Verne, az idős francia mester, néhány ironikus megjegyzést tett ifjú angol kollégája műveinek tudományosságáról, az „időgép”-ról, a „cavorit”-ról és más fantáziatermékekről, mire Wells lehengerlő nyugalommal és tisztelettudással valahol az irodalmon kívül határozta meg a nagy francia műveinek helyét.

Az érvek azóta gyakran változtak, akárcsak egy vírus mutánsai, de lényegük az eredeti maradt: az egyik csoport szerint a tudományosfantasztikus irodalom akkor jó igazán, haa a tudomány valódi lehetőségeiből indul ki, a második csoport szerint viszont akkor, ha az ember és társadalom jövőjének csábító vagy riasztó képeit rajzolja.

Röviden szólva a science fictionból a Vernekövetők csoportja a.science-re, a Wells-követélc csoportja a fiction-re helyezte a hangsúlyt.

Igaz ugyan, hogy amikor a vitatkozók műveket tettek az asztalra, akkor ezek a „bizonyítékok” elég gyakran ellentmondtak a polémiákban elhangzott „tiszta” érveknek, mert a Wells-követők néha szép Verne-regényeket írtak, a Verne-követők pedig Wells utópisztikus gondolatait folytatták, ez azonban az elmélet porondján senkit sem zavart túlságosan.

Csakhogy az élet nagyon ritkán engedelmeskedik az elméletnek, s főleg akkor nem, ha a teoretikusok nem hajlandók a finom változások érzékelésére, feldolgozására és megértésére.

Már úgy látszott, hogy a Wells-követők megnyerték a csatát, amikor megjelent egy fiatalember, és egy regényt tett az asztalra. A címe:

„Az Androméda-törzs”.

A 6 láb és 9 hüvelyk magas, akkor 26 éves fiatalember a Harvard Egyetemről érkezett, ott végzett „summa cum laude” az orvostudományi karon, és elnyert egy 3000 dolláros Cambridge-be szóló ösztöndíjat is. Korán kezdett írni, 14 éves volt, amikor egy cikkéért először pénzt kapott, az egyetemen is írásra fordította szabad óráit, ezért különcnek tartották, pedig kosárlabdázott is, mégpedig egészen jól.

Fényképéről amolyan langaléta, lófejű, lapátfogú fickó néz ránk, kezét zsebre vágja, tartása laza, homlokába egy hajtincs lóg, egyszóval pontosan olyan, amilyennek az ember a fiatal amerikai orvost elképzelheti.

Neve: Michael Crichton.

Könnyítsük meg nevének kiejtését a magyar olvasó számára, megemlítve a szójátékot, melyet egy amerikai riporter talált ki.

„Michael Crichton – rhymes with frighten” ami olyasmit jelent, hogy a Crichton a frighten szóra rímel.

A „frighten” kiejtése: fraitn – jelentése pedig: megijeszt, megrémít, megriaszt.

Nos, a szójáték kétszeresen is érvényes, mert Crichton könyve nemcsak a tudományos-fantasztikus irodalom örök vitázóit riasztotta meg, hanem az olvasók millióit is, mégpedig alaposan.

2.

Pedig a science fiction amerikai olvasóit nehéz megriasztani.

Annyi szörnyet, őslényt, marslakót, troglodytát láttak már, hogy ásítanak, amikor az efféle felbukkan a regények lápjain. Jól tudják, amit mi is egyre jobban tudunk, hogy egy autóbuszutazás sokkal több valódi rémséget kínál, nem is szólva a nagyvárosok csúcsforgalmának reális veszedelmeiről, vagy a füstködről, vagy a szennyezett vízről, vagy egy ismeretlen influenzavírus felbukkanásáról.

Nem a repülő csészealjak utasaitól kell félnünk, nem is a marslakók vérszomjas seregei-_ tót, hiszen a tudomány bebizonyította, hogy ilyen „boszorkányok” nincsenek, hanem paradox módon éppen azoktól, melyeknek létét a tudomány igazolja és bizonyítja. Nincsenek marslakók mondja a tudomány –, de itt van a fehérvérűség és a rák; nincsenek feltámadó őslények, de itt vannak a mérgek, a baktériumok és a vírusok. Hát ha itt vannak – válaszolták a science-fiction-írók –, akkor lássuk őket!

Crichton könyvét már megelőzte néhány tudományos-fantasztikus regény, amelyben a Föld életét fenyegető támadók a mikroszkopikus világból érkeztek. Egy regényben a fűféléket – a kenyérgabonákat is – pusztította valami ronda baktérium, egy másikban az emberiség nyálkahártyáit.

Úgy látszik, igaza volt Asimovnak, amikor azt írta, hogy a tudomány vágtató vonatának mozdonyán lerázhatatlanul ott ül a science-fiction-író, nézi a tájat, és azonnal észreveszi az új és új állomásokat; melyek felé a vonót halad. Kevésbé költőien szólva, a változásokra mindig hajlámos science fiction mostanában, a biológiai kutatások felvirágzása idején, szívesen veszi ihletét és témáját a biológiától, bizonyítva egyúttal azt is, hogy valódi összefüggés van a tudomány és a tudományos fantasztikum között, ha ez az összefüggés nem is olyan közvetlen, mint néhányan, éppen a fent említett Verne-követők közül gondolják.

Crichton regénye azért is keltett óriási feltűnést, azért jelent nyomós érvet a vitákban, és talán azért hozhat bizonyos fordulatot a tudományos fantasztikumban, mert a science fiction két széttartó áramlatát fogta össze érdekes és modern szintézissé.

De még valamit tett.

A tudományos-fantasztikus irodalom – és ezt – esztétái és kritikusai egyetértően megállapítják – visszatérőben van a világtérből a Földre és az idő végtelenjéből a mába. Ez a visszatérés nemcsak azt jelenti, hogy egyre ritkábbak a távoli galaktikákban játszódó kalandos történetek vagy az időutazások, hanem azt is, hogy megváltoznak, vagy mondjuk inkább változóban vannak a tudományos-fantasztikus irodalom formái, irodalmi eszközei. Szükségszerű ez a formai változás, hiszen ha a science-fictioníró az emberi lélek felé fordul, mondjuk azért, mert a lélektan valami újat és ihletőt felfedezett; akkor a regény vagy novella szereplőinek lélektani ábrázolása elkerülhetetlen. A tudományos-fantasztikum fölfedezte a Föld reális veszedelmeit és azokat a kifejezési formákat, melyekkel új mondandóit hitelessé teheti.

Valamilyen realizmus előretörését jelenti ez a fantasztikum világában. A kérdésre nyugodtan válaszolhatunk igennel. „Az Androméda-törzs” – egyebek mellett – ezért is tekinthető sikeres regénynek, nemcsak az óriási közönségsikert értve ezen, hanem, esztétikai értékeitt is figyelembe véve.

3.

A modern regénnyel foglalkozó esztéták és kiadók, írók és kritikusok hosszabb ideje panaszolják már, hogy az olvasókat sokkal jobban érdeklik a tények, mint a kitalált történetek, és az emlékiratok, ismeretterjesztő művek, dokumentumok és „ténykönyvek” (Sachbuch) jobban fogynak a bármilyen szépen kitalált irodalmi alkotásoknál.

Különös jelenség ez, mert hiszen a tömegkommunikációs eszközök rengeteg tényszerű információt közölnek a ma emberével, s a logikus az volna, ha a tények mellett az olvasói érdeklődés inkább a fikciók felé fordulna. A logikus az volna, hogy a száraz igazságok mellé több költészetet kívánna az olvasó…

Csakhogy vagy a száraz igazságokkal van baj, vagy a költészettel.

Elvileg mindkettő lehetséges. Lehet, hogy a száraz igazságok nem is annyira szárazak és nem is annyira igazak, és a költészet talán nem is annyira költészet.

Anélkül, hogy e probléma fejtegetésébe belebocsátkoznánk, fogadjuk el a panaszok igazságát: az olvasót jobban érdeklik a tényék. De tegyük azért hozzá azonnal: vagy azok a költői művek, amelyek száraz tényeknek, dokumentumoknak látszanak. Az irodalom igyekszik ennek az igénynek és kívánságnak megfelelni, a könykiadásban eltolódnak az arányok, és talán nem túlzás, ha az úgynevezett „új regényt” is a modern szükségletek kielégítésére tett kísérletnek nevezzük. Tiszteletben tartva természetesen mindazokat a véleményeket, melyek az „új regény” megjelenését és kibontakozását más okokkal magyarázzák.

Igazság azonban az is, hogy számos regény és dráma a dokumentációs jellegnek köszönheti sikerét. Jusson eszünkbe Truman Capote „Hidegvérrel” című regénye, Jack Kerouac „Országúton”-ja, vagy Norman Mailer Holdutazásról írott könyve, hogy csak néhány fontos és irányzatot is jelző művet említsek. Mintha ezekben az alkotásokban a regény visszanyúlna azokhoz az időkhöz, amikor a fikció még „megtörtént eset” vagy „igaz történet” volt.

Kényszerből vagy más okok miatt, a tudományos-fantasztikus regény sohasem feledkezett el igazán ezektől a hagyományokról. A fantasztikumot ábrázolni csak aprólékos hitelességgel vagy elsősorban azzal lehet. A Verne regények tudománytörténeti vagy technikatörténeti összefoglalásai nemcsak a cselekmény retardálását és ezzel a feszültség fokozását célozták, hanem Robur vagy Némo kapitány találmányának lehetőségét, hitelét is igazolták.

Wells regényeinek humora, az apró, olykor aprólékos ötletek az alakok jellemzésében vagy a környezet leírásában, mind arra voltak jók, hogy elhitessék a hihetetlent, a Hold-utazást, az időutazást, az istenek eledelét vagy Moreau doktor szigetének állatembereit.

De ezek az írói módszerek – és persze a tudományos fantasztikum többi nagyságának írói módszerei – erősen különböznek Crichton módszerétól.

Alig akad a science fiction történetében mű, amelyben a fikció hitelességét ennyire a tudomány szikár pontosságára és csodálatos költőiségére alapozná az író, mint „Az Androméda törzs”-ben.

4.

Nem tudom, hogy foglalkoztak-e az esztéták azzal a hatással, melyet a tudományos szövegek szakdolgozatok vagy szakkönyvek – az olvasóban ébresztenek. Nemcsak a tudós olvasókra gondolok, akik elég gyakran beszélnek arról, hogy a szakkönyvek olvasása – természetesen a kiemelkedő művekről van szó! – érzelmi, emocionális hatást is kivált belőlük, hanem a laikusokra is, akikre a tudományos szöveg hangulatilag hat, már-már egy szürrealista költemény erejével.

Szerb Antal, beszélt egyik vallomásos tanulmányában a „félig értett dolok igézetéről” és a csodáról, amely a szavak mögött rejlik.

„Valamit vártam az irodalomtól – írta –, az üdvösségemet, mondjuk, mert ugyebár min denki a saját fazonja szerint üdvözül, és nekem az irodalomban kellett volna üdvözülnöm. Nem üdvözültem; de boldog purgatóriumban töltöttem egész ifjúságom,, mert mindig úgy éreztem, hogy már csak néhány perc, és meg fogom érteni, amit nem értek, és akkor Beatrice leveti fátyolát, és feltárul előttem az Örök Jeruzsálem…”

Nos, a tudományos szövegekben, akár a varázsénekekben, ráolvasásokban vagy mágikus formulákban, nagyon gyakran érzi az olvasó a titkot, a csodát, a félig, értett dolgok igézetét, s különösen akkor, ha a részletek homálya nem takarja el az egésznek az igazságát, illetve – hiszen irodalomról beszélünk! – ha a tudományos szöveg nem akadályozza, hanem elősegíti a költői vízió megszületését.

Crichton ösztönös legalábbis én úgy hiszem, hagy ösztönös – mestere az irodalmi és tudományos elemek vegyítésének. Nézzük bármelyik fejezetét, a cselekmény izgalmát mindig tudományos elméletek támasztják alá, vagy dokumentációs betétek. Igaz ugyan, hogy helyenként a masinéria túlságosan kiszámított, a „dramaturgiai patronok” talán túl korán sülnek el, de ezeket a kisebb hibákat könnyen megbocsátjuk, mert a regény kerete – a szaktanácsokért hálás előszó és a remekbe formált kis bibliográfia – azt sugallja, hogy megtörtént eseményekről van szó; és a szerkezeti tévedéseket nem az író követte el, hanem a valóság.

Ha a keretbe leléptünk, akkor már csak azon kell gondolkoznunk, hogy vajon valóban megtörtént esetről olvasunk-e, vagy fikciót lapozunk, hiszen a regény annyira költői, hogy csak igaz lehet, illetve annyira igaz, hogy csak költészet lehet.

5.

Említettem, hogy Michael Crichton regénye a tudományos-fantasztikus irodalom vernei irányzatát erősítette meg, a Verne-követelők serpenyőjébe dobott súlyos érveket.

Ez az állítás egyszerre helyes is és nem is.

Vernei alakok a regény hősei, a Futótűz-laboratóriumának szigetén dolgozó tudósok, a külvilágban, a gépezet részeként működő katoknák és adminisztrátorok; de még az öreg, gyomorfekélyes Peter Jackson is nyugodtan kiléphetett volna az „Ox doktor teoriájá” ból, vagy a „Világfelfordulás”-ból. A hősök emberi tulajdonságait csak néhány vonás jelzi, munkában, funkcióban látjuk élcet, egy feladat megoldása, az emberiséget veszélyeztető vírus leküzdése közben. A regény konfliktusa és a konfliktus megoldása is Vernére emlékeztet: Emberek szállnak harcba a Természettel, és nehezen ugyan, de leküzdik a vak erőket.

Még inkább Verne irányzatához csatolja Crichton könyvét a hit a tudományban és a tudománnyal felfegyverkezett ember erejében s abban, hogy ez az erő minden ellenséget legyűrhet. Nem esik sok szó a regényben a társadalomról, szerkezetéről, ellentmondásairól, de a kevés elhangzó szó igen sokat mond. Ne felejtsük el, hogy azt a műholdat, amely az Androméda-törzs veszedelmes vírusát lehozza a Földre, tulajdonképpen azért lőtték fel, hogy egy esetleges háborúban használható biológiai fegyvert találjanak a Föld felső légkörében, és ne felejtsük el azt sem, hogy az Androméda-törzs szinte szimbólummá válik, amikor kiderül róla, hogy az atombomba robbantásakor felszabaduló energiát közvetlenül fel tudta volna használni, és elpusztíthatta volna az egész emberiséget.

Ez a háttérben, az események és a tudományos és katonai: dokumentumok mögött vibráló mondanivaló azonban már a Wells hagyományait hirdető science-fiction-íróknak és teoretikusoknak ad érveket, igazolva, hogy társadalmi elkötelezettség és humánus érdeklődés nélkül még igazán jó kalandregényt sem lehet írni.

Kuczka Péter

Tartalomjegyzék

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSOK

1. NAP FELDERÍTÉS

1. Az elveszett határok országa

2. Vandenberg

3. A válság

4. Riadó

2. NAP PIEDMONT

5. Az első órák

6. Piedmont

7. „Egy rendkívüli folyamat”

8. A 7-12 direktíva

9. Flatrock

10. Az I. szint

11. A csírátlanítás

3. NAP FUTÓTŰZ

12. Az értekezlet

13. Az V. szint

14. A vegyes kísérletek laboratóriuma

15. A központi ellenőrző laboratórium

16. A boncolás

17. Jackson magához tér

18. A déli értekezlet

19. A repülőszerencsétlenség

20. A rutinmunka

21. Az éjféli értekezlet

4. NAP A SZIVÁRGÁS

22. Az elemzés

23. Topeka

24. A kiértékelés

25. Willis

26. A zárlat

27. A halálos rémület

28. A próba

29. Három perc

5. NAP A KIBONTAKOZÁS

30. Az utolsó nap

UTÓSZÓ

IRODALOM

TÉNYEK ÉS KÉPZELET