August Strindberg

Viharos tengeren

Fordította: Soproni Dezső, Telekes Béla

Fapadoskonyv.hu, Budapest, 2012

Honlap: www.fapadoskonyv.hu

E-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN: 978-963-376-492-3

© Fapadoskonyv.hu Kft.

I.

Egy májusi estén a stockholmi öböl déli részén egy halászbárka vitorlázott, melyet az oldalszelek nyílt tenger felé hajtottak. A sziklapart, három ismert piramisával kezdett elmosódni a szürkületben, és az imént még derült eget felhők vonták be, mihelyt a napnyugta beállott. A tenger vize nagyokat cuppogott a partokon, és a keresztvitorla fülbántó nyikorgása vihar kitörését jelezte.

A kormánynál a vámfelügyelő ült, egy hosszú fekete szakállú óriás, hébe-hóba pillantásokat váltott az előtte ülő két vámhivatalnokkal, akik közül az egyik a vitorlarúdnál foglalatoskodott, mely a keresztvitorlát szél ellen feszítette.

A kormányos néha kutató pillantást vetett egy alacsony termetű úrra, aki az árboc alatt ült, összehúzódva, arcán az aggodalom és a fagyos levegő jeleivel, időnként szorosabbra csavarta a plédet gyomra és lábszárai körül. A vámhivatalnok előtt bizonyára nevetségesnek tűnt fel, amint a szélcsönd irányába fordulva, dohánylével együtt egy krákogó, fenyegető nevetést köpött ki. Az alacsony úr sárgás tavaszi felöltőt viselt, mohazöld szövetből készült, bő nadrágja kikandikált alóla, és krokodilbőr, fűzős cipőjét felül barna színű, fekete gombos lábszárvédő fedte. Alsóruháiból úgyszólván semmi sem látszott; nyaka köré egy halványsárga selyemkendő volt csavarva. Kezét lazacszínű, háromgombos kesztyű védte; a jobb kesztyűt egy vastag arany karperec fogta körül, mely egy farkába harapó kígyót ábrázolt. A kesztyűk alatt, az ujjakon dudorodások látszottak, melyek gyűrűket engedtek sejtetni. Az arc, amennyire látni lehetett, sovány és halotthalvány volt. Kis, vékony, felfelé álló bajusza haloványságát még csak fokozta, és arcának egy bizonyos egzotikus kifejezést kölcsönzött. Kalapja hátracsúszott; középütt elválasztott haját jól lehetett látni, valamint egy kis sipkának a csücskét is, melyet tarkóján viselt.

Úgy látszott, hogy a kormányos lankadatlan figyelmét különösen a karperec, a bajusz és az elválasztott haj vonják magukra.

A hosszú úton, Dalarő fürdőtől idáig, a kormányos, aki nagy barátja volt a tréfának, többször megkísérelte kedélyes beszélgetésbe elegyedni a főhalászmesterrel, akit a keleti sziklapartállomásra kellett szállítani. Az ifjú tudós azonban oly sértő közömbösséggel fogadta tolakodó tréfálkozásait, hogy a vámhivatalnokot ismételten megerősítette abban a véleményében, hogy a „mester" nagyon gőgös.

Amint az utolsó Hansten-szigetet elhagyták, a szél kiújult, és az életveszélyes vitorlázás megkezdődött. A főhalászmester, aki egy térképet tartott a kezében és magának jegyzeteket készített, egy-két odavetett kérdés után most a térképet zsebre vágta, a kormányos felé fordult, és oly hangon, mely jobban hasonlított egy nő, mint egy férfi hangjához, szólt hozzá:

– Kérem, vitorlázzon egy kissé óvatosabban!

– Csak nem fél, főhalászmester úr? – felelt gúnyosan a kormányos.

– Dehogynem féltem az életemet, mert sokra becsülöm – felelt a főhalászmester.

– Nos, és a többi emberét nem? – szólt a kormányos.

– Semmi esetre sem annyira, mint a magamét. Vitorlázni veszedelmes dolog; különösen keresztvitorlával.

– Úgy? Bizonyára már sokat utazott keresztvitorlával.

– Soha életemben! De azért jól látom, hogy hová feszül a szél ereje, ki tudom azt is számítani, hogy mekkora ellenállást fejt ki a bárka súlya, és így nem nehéz kitalálnom, hogy mikor dőlhet az oldalára a jármű.

– Hát akkor üljön maga a kormányhoz – dohogta a vámhivatalnok.

– Nem, az az ön helye. Fiákerben sem szoktam soha a bakra ülni, ha államügyekben utazom.

– Persze, mert nem tudja a vitorlát kormányozni.

– Ha nem is tudom, úgy bizonyára nem lenne nehéz megtanulnom, ha egyszer minden második iskolás gyermek és minden egyes vámhivatalnok ért hozzá. Szóval nem nagy szégyen, ha nem is tudom. Vitorlázzon csak óvatosan, mert nem szeretnék nedves lenni, és semmi kedvem a kesztyűimet bepiszkolni.

Ez már határozott beszéd volt, és a vámfelügyelő, aki pedig vezető ember volt a keleti sziklapart lakói között, lefőzve érezte magát.

Egyet fordított a vitorlán, melyet a szelek most újra kidagasztottak, a bárka egyenletes sebességgel siklott a part felé, ahol a fehér vámházikó a leszálló nap sugaraiban vakítóan világított.

A belső sziklacsúcsok eltűntek, az utasok érezték, hogy lassan maguk mögött hagynak minden védelmet nyújtó, biztos hajlékot. Ki kellett hajózniuk a nyílt tengerre, mely most a maga végtelenségében messze kelet felé sötéten fenyegetve nyílt meg előttük. Semmi kilátás, hogy ott a szélcsendben földet vagy partnyúlványt érjenek, semmi lehetőség vihar elől a hajót lecsarnakolni vagy a vitorlát fogásolni. Szembe kellett nézniük a fekete örvény felett lebegő végzettel, tovább kellett vitorlázniuk a kis sziget felé, mely nem látszott nagyobbnak, mint egy tengerbe dobott bója.

A főhalászmester, aki, amint tudjuk, sokra becsülte életét és elég okos volt ahhoz, hogy saját ellenálló erejének semmiségét a természet végtelen erőivel szemben átlássa, rosszul érezte magát. Harminchat esztendejével nagyon is józanul gondolkodott ahhoz, hogy a kormányos szakértelmét és bátorságát túlbecsülje, és egyáltalában bizalmatlanul nézte annak napbarnított, szakállas arcát. Egy pillanatig sem hitte, hogy egy izmos kar bármit is tehessen a szél ellen, mely ezer és ezer mázsányi nyomással feszült egy ide-oda ingadozó vitorla felületének; könnyen keresztüllátott a kormányos hiányos ítéletén nyugvó bátorságán. Mily ostobaság, gondolta magában, az életét egy kicsiny, nyílt bárkán kockára tenni, mikor gőzhajók is vannak a világon. Mily hihetetlen együgyűség egy ekkora vitorlavásznat egy kicsiny fenyőárbocra felvonni, mely úgy hajlik a szél súlya alatt, akár egy könnyű íj. A vitorlák körös-körül petyhüdten csüngtek, az egész szélnyomás a keresztvitorlán feküdt, melynek rúdja pedig még betetőzésül korhadtnak látszott. Egy annyira bizonytalan véletlenre, mint néhány hajókötél kisebb vagy nagyobb szilárdsága, nem akarta életét rábízni; ezért a legközelebbi szélrohamnál a vitorlánál ülő hajóshoz fordult, és rövid, átható hangon adta ki a parancsot:

– Le a vitorlával!

A hajós a kormányosra nézett, várva rendelkezését, de a főhalászmester azonnal, oly nyomatékkal ismételte a parancsot, hogy a vitorla bevonódott.

E pillanatban a felügyelő kiáltása hallatszott: – Ki az ördög ad parancsokat az én hajómon?

– Én! – felelte a főhalászmester.

Máris a két hajóslegény felé fordult új paranccsal:

– Elő az evezőkkel!

Az evezőket előszedték, de a hullámok többször belecsaptak a bárka belsejébe, mert a felügyelő haragjában otthagyta a kormányt.

– Hát akkor üljön maga a kormányhoz! – mondotta mérgesen. A főhalászmester habozás nélkül elfoglalta a kormányos helyét a hátsó fedélzeten, és még mielőtt a felügyelő kidohogta volna magát, már kezében tartotta a kereket.

A glaszékesztyű azonnal felrepedt a hüvelykujj varratánál, de a bárka egyenletesen siklott tova. A vámfelügyelő, aki nevetett magában, az egyik szíj után nyúlt, hogy szükség esetén a kormányos segítségére lehessen. A főhalászmester azonban nem ért rá a kétkedő hajósra figyelni, feszülten meredt tekintete abba az irányba, amerről a szél fújt. Csakhamar jól meg tudta különböztetni a hullámtorlódást többméteres szakadékával a rövid lejtőjű szélhullámoktól. Miután egy gyors pillantással a hátsó fedélzet felé felmérte az uszadékot és tanulmányozta a hajó sodrát, egész világossá lett előtte, hogy milyen irányt kell betartania, ha a keleti sziklaparthoz akar jutni. A felügyelő, aki sokáig hasztalanul próbálgatott a főhalászmester égő fekete szemeibe nézni, hogy az mosolygását észrevegye, csakhamar belefáradt a kísérletezésbe; mert úgy tűnt fel előtte, mintha ezek a szemek semmit sem akarnának tőle elfogadni, mintha távol tartanának maguktól minden érintkezést, mely zavarni vagy megfertőzni akarná őket. Miután így egy ideig koldult, a felügyelő le volt sújtva, meg volt verve. Elkezdte a hajó mozdulatait figyelni.

A nap már a horizontig hanyatlott, és a hullámok lent, a mélyben bíborfeketén, feljebb smaragdzölden törtek meg. Ha a hullámtaréj nagyon magasra ágaskodott, úgy fűzöld színben világított, míg a sustorgó, szertefecskendező tajték szinte pezsgővörösnek látszott a napban. E hajó a legénységgel lent feküdt az alkonyi szürkületben, míg fent, a hullámok tetején fel-felvillant egy percre a négy arc, hogy azután ismét eltűnjenek.

De azért a hullámok nem mind törtek meg, egyesek lassan himbálták, ringatták tova a bárkát, emelték, nyomták előre, úgy látszott, hogy a kis kormányos messziről meg tudja ítélni, ha egy hullámhegy közeledett a bárkához. Egy könnyű nyomással a kormánykerékre kerülte el a veszedelmet, vagy kitérve, vagy odasimulva a borzalmas zöld falhoz, mely fenyegetve rohant előre, és óriás testét a kis bárkára akarta vetni.

Kétségtelen, hogy a veszedelem a vitorla bevonásával nagyobbodott, mert a hajtóerő kisebb lett, és a vitorla emelőerejét is nélkülözni kellett. A vámfelügyelő, akit a hihetetlenül finom hajómozdulatok eleinte csak megleptek, most már csodálkozni kezdett. A halvány arc váltakozó kifejezésein, valamint a fekete szemek mozgásán látta, hogy ott bent, mögöttük a legnehezebb fajtájú számítások mennek végbe. Azért, hogy ne lássék feleslegesnek, eddig az evezők körül foglalatoskodott, most elérkezettnek látta az időt, hogy jóakaratú elismerését kinyilatkoztassa, még azelőtt, mielőtt azt kikényszerítik tőle.

– Ez az ember volt már a tengeren!

A főhalászmester, aki nagyon el volt foglalva, nem felelt semmit, mert nem akart olyan helyzetbe kerülni, melyben az óriás, látszólagos külső fölényével gyengesége egy pillanatát kihasználhatná.

Jobb kesztyűje hüvelykujja mentén egészen felszakadt, és karkötője is lecsúszott. Amint a hullámtarajok tüze kialudt és az alkony leszállt, bal kezével egy monoklit keresett elő, és jobb szemére illesztve, különböző világtájak felé fordította gyorsan tekintetét, mintha földségeket látna ott, ahol nincsen szárazföld.

– Nincs világítótorony a keleti sziklaparton?

– Sajnos nincs – felelte a felügyelő.

– Van zátony erre?

– Sík tenger mindenütt.

– Láthatók-e a világítótornyok a községből vagy Sandhamnból?

– Sandhamnból alig, inkább a községből.

– Üljetek nyugodtan a helyeteken, akkor jó irányban megyünk, fejezte be a főhalászmester, aki közben a három piramis és néhány ismeretlen határozott pont segítségével tájékozódott. A felhők összesűrűsödtek, és a májusi alkony helyét félsötétség foglalta el. Úgy tűnt fel, mintha valami híg, de áthatatlan tömegben hatoltak volna előre, világosság nélkül. A hullámok most úgy emelkedtek fel, mint sötét árnyak a levegő félsötétjével szemben, fejüket a bárka alá dugták, hátukra emelték azt, a másik oldalon ismét kibukkantak, és laposan, alaktalanul folytak ki alóla. De a barátot az ellenségtől megkülönböztetni most nehezebbé vált, és a számítások is bizonytalanabbakká lettek. A szélcsend irányában két vitorla volt szolgálatban, a szél irányában egy. A nagyobb és kisebb erő a helyes pillanatban váltakozó alkalmazásával kellett a hajót egyenletes mozgásban tartani.

A főhalászmesternek, aki csakhamar már mást nem látott, csak a két déli világítótornyot, füleit kellett szeme helyett igénybe venni. De mielőtt még megszokta volna a hullámot morajáról, sustorgásáról és zúgásáról felismerni, a veszedelmes hullámtornyot és az ártatlan szélhullámot megkülönböztetni, a bárka feneke máris vízben állott. Meg akarta menteni finom fűzős cipőit, a hajóbikára rakta őket.

De csakhamar megtanulta a hullámok összhangzattanát. Szinte a hullámverés üteméről meghallotta, ha veszedelem közeledett. Jobb fülének dobhártyáján megérezte, ha a szélnyomás erősbödött és a bárkát a víz mélyebb felkavarásával fenyegette. Úgy tűnt fel, mintha hajszálfinom érzékeiből hajózási és meteorológiai műszereket rögtönzött volna, melyhez a vezetékek készen állottak, és melyet a nevetséges kis kalap és a kutyaszőrszerű haj takart el.

A hajóslegények, akik a víz behatolásakor egy pillanatig lázadozó szavakat mormogtak, rögtön elhallgattak, mihelyt észrevették, hogy a bárka ismét gyorsan tovasiklik.

Minden egyes parancsszónál: „szélcsend vagy szélirány", tudták, mihez kell fogniuk.

A főhalászmester a két világítótorony felé tartott, és szemüvegének négyszögű lencséjét távolságmérőnek használta fel. A helyes irány betartásának legfőbb nehézsége abból állott, hogy a sziklaparti házak ablakaiból nem szűrődött ki fény, mert a házikók a sziklafokok mögött, a szélcsend irányában feküdtek. Amint a veszedelmes út már egy órája vagy még hosszabb ideje tartott, a láthatáron egy sötét emelkedés vált láthatóvá. A kormányos, aki kétes értékű tanácsok meghallgatásával nem akarta zavarni saját intuitív véleményeit, melyekben jobban bízott, továbbra is abba az irányba tartott, amerre a keleti sziklapartot vagy annak egyik nyúlványát sejtette. De a sötét fal gyorsabban közeledett, mint amily sebesen a hajó haladt feléje; a halászmesterben felébredt a gyanú, hogy az irány mégis hamis. Hogy megbizonyosodjon arról, hogy mi is a feketeség, és hogy egyszersmind jelt is adjon, ha talán egy hajó az, mely elfeledte lámpáit meggyújtani, kihúzott zsebéből egy skatulya vihargyufát, az egész csomagot egyszerre meggyújtotta, és egy pillanatig magasan maga felett tartotta, azután elhajította magától úgy, hogy az a hajó körül néhány méterre világított. A fény csak egy pillanatig hatolt keresztül a sötétségen, de a kép, mely egy bűvészlámpa varázsának tűnt fel, még néhány pillanatig a főhalászmester szemei előtt maradt. Egy jégtömböt látott, mely egy örvény fölött kavargott, a tömbön hullámhegy csapott keresztül, mely úgy borította be, mint egy cseppkőbarlang meszes képződményeit; a sarki madarak és sirályok egész raja rebbent fel és fulladt meg a sötétségben, melyből csak zűrzavaros zaj volt kihallható. A hullámtorony megpillantása úgy hatott a főhalászmesterre, mint egy koporsó képe, amely a halálraítélt szétdarabolt hulláját van hivatva befogadni. E gondolat pillanatában a megfagyás és megfúlás kettős halálveszedelmét egyaránt érezte. De az aggodalom, mely izmait megbénította, felébresztette lelkének valamennyi szunnyadó erőit. Egy másodperc tizedrésze alatt felfogta a veszély valódi nagyságát, kiszámította a menekülés egyetlen módját, és máris kimondotta a parancsszót: állj!

A hajóslegények, akik a hullámtoronynak háttal álltak, és így nem látták azt, elengedték az evezőket. A bárka a három-négy méter magas hullámtorony irányába sodródott; a hullám magasan átcsapott felette, akárcsak egy zöld üvegbura, az egész hatalmas víztömeg a másik oldalon zuhant alá, és az ellenkező oldalon, a hajót szinte úgy köpte ki magából. Igaz ugyan, hogy félig tele lett vízzel, és az utasok a borzalmas légnyomás alatt majdnem megfúltak. Három kiáltás szakadt fel egyszerre. Olyan, amilyent alvókból szokott a lidércnyomás kiváltani; a negyedik, a kormányos, csak a kezével mutatott a sziklapart felé, ahol szélcsendben, alig néhány kábelnyire egy fény pislákolt, azután lehanyatlott a fedélzetre, és ott maradt.

A csónak megszűnt himbálózni, nyugodt vizekre értek. Az evezősök beáztatták szerszámaikat, melyekre nem volt szükség, mert a bárkát a szél egyenesen a kikötő felé hajtotta.

II.

– Mi van a bárkátokban, jóemberek? – így köszöntött bennünket egy öreg halász, miután a szél elkapta jó estét kívánó üdvözletét.

– Ez azután egy halászmester! – mormogta maga elé a vámfelügyelő, amint a csónakot egy parti kunyhó mögé húzta.

– Úgy ez az az ember, aki a hálókat szimatolja; no ennek is jó dolga lesz, méghozzá beteg is – szólt Öman, a halász, aki a szegény és gyér számú sziklaparti lakosság fejének látszott.

A felügyelő várta, hogy a főhalászmester majd kiszállani készülődik. Midőn azonban a bárka alján fekvő kis összegémberedett test nem mozdult, nyugtalankodni kezdett, beszállt a bárkába, megfogta mindkét karjánál, és kiemelte a földre.

– Vége van? – kérdezte Öman, oly hangon, mely reményt árult el.

– Nem sok hiányzik hozzá – felelt a felügyelő, miközben nedves terhét a kunyhóba cipelte.

Kissé az óriásra és Hüvelyk Matyira emlékeztetett az a jelenet, midőn a hatalmas termetű vámfelügyelő testvére konyhájába lépett, ahol sógornője épp a tűzhelynél foglalatoskodott. Amint a kis testet a kerevetre helyezte, a gyengébb iránti részvét világított ki a hosszú szakállú, alacsony homlokú arcból.

– Ni, itt van a főhalászmester, Mária – így köszöntötte sógornőjét, és derékon fogta azt. – Légy rajta, hogy valami száraz kerüljön a testére és valami nedves a gyomrába, akkor azután bemehet aludni.

A főhalászmester siralmasan és egyben nevetségesen nézett ki, amint itt feküdt a kemény fakereveten. A magas fehér gallér úgy lógott a nyakán, mint egy piszkos rongydarab, a szétszakadt kesztyűből valamennyi ujja kilátszott, kézelőjét, melyet a víz megpuhított, a feloldott keményítő a kesztyűhöz ragasztotta; a kis krokodilbőrből készült cipői formátlanokká váltak és fényüket egészen elvesztették, a vámhivatalnok és sógornője csak nagy fáradsággal tudták lábáról lehúzni azokat.

Amint a vendéglátók a hajótöröttet csaknem valamennyi ruhájától megfosztották és lepedőkkel betakarták, meleg tejet és forralt bort hoztak neki. Miután egy ideig a beteg karjait lóbálták, a vámfelügyelő a kis testet magasra emelte, lassan beleöntötte a tejet a zárt szempár alatt feltátott szájba. Amint azonban a sógornő pálinkát akart beleönteni, a szesz szaga erős méregként látszott a mesterre hatni. Egy kézmozdulattal visszalökte a poharat, azután kinyitotta szemeit; egészen eszméleténél, mintha üdítő álomból ébredne, szobája után kérdezősködött.

– Természetesen a szoba még nincs rendben – hangzott a felelet, de egy órán belül készen lesz, ha szíves lesz addig nyugodtan feküdni és várakozni.

Most ott feküdt a mester, és egy elviselhetetlen órát azzal töltött el, hogy szemeit az unalmas kunyhó berendezésén és lakóin legeltette.

Ez a keleti sziklapart vámfelügyelőjének hivatali lakása volt. Minden szűken ki volt itt mérve, épp csak hogy a tető nem súrolta a bentlakók fejét. A fehér, tapétázatlan falak olyan elvontak voltak, akárcsak az állam fogalma. Négy fehér derékszög egy területet zárt be, melyet egy fehér derékszög fedett. Személytelen, hideg, mint egy hotelszoba, mely nem lakásul, csak szállásul szolgál. Utódai számára vagy az állam részére, a falakra tapétákat rakni, ahhoz sem ennek a felügyelőnek, sem elődjének nem volt kedve. E holt, fehér folt közepette rossz gyártmányú, de féldivatos formájú bútorok álltak. Egy kerek ebédlőasztal bütykös fenyőfából, bevonva diófaolajjal, telerakva fehér tányérokkal, magas támlájú székek ugyanoly fából és hasonló zsánerben, egyik-másik három lábon bicegve, egy kihúzható dívány, mely úgy, mint a kész férfiöltönyök, a legrosszabb minőségű szövetből, legolcsóbb áron készült. Minden célszerűtlen volt, semmi sem látszott eleget tenni hivatásának, azaz a szoba lakóit nyugalomra és kényelemre csábítani, betetőzésül még minden csúnya is volt, a reáenyvezett díszítmények és papírcirádák ellenére.

Ha a vámfelügyelő széles ülepével a nádszékre ült és hatalmas hátával a támlának dőlt, ez a művelet a bútor kellemetlen nyikorgását vonta maga után, valamint a sógornő haragos figyelmeztetését, mely az óriást idegen jószággal való óvatos bánásmódra intette. A vámhivatalnok tolakodó kedveskedéssel felelt neki, mely egymáshoz való viszonyuk felől minden kételyt eloszlatott.

Az a kellemetlen érzés, melyet az egész szoba a főhalászmesterben kiváltott, még jobban növekedett, mihelyt felfedezte ezt a diszharmóniát. Mint természettudós, nem osztotta a szokásos véleményeket a „szabad és „nem szabad fogalmai felől, viszont határozott érzéke volt a természeti törvényekben uralkodó célszerűség iránt. Fájt lelkének, ha látta, hogy a természet parancsait áthágják. Úgy érezte magát, mintha laboratóriumában egy savat talált volna, amely a világ kezdetétől kezdve mindig egyetlen vegyi bázissal egyesült, és most egyszerre kettővel vegyült. Ez összezavarta képzeteit a nemi promiszkuitás fejlődéséről és az egynejűségről. Úgy tűnt fel előtte, mintha az ősidőkbe tévedt volna vissza, vad emberi hordák közé, melyek tengeri korallokhoz hasonlóan, csoportéletet éltek, még mielőtt a nemi kiválasztás egyéni létet és egyéni származást eredményezett volna.

Amint egy kétesztendős leányt, túl nagy fejjel és halszemekkel a szobában macskaléptekkel tipegni látott – a gyermek úgy járt, mintha félt volna, hogy észreveszik –, a halászmester azonnal rájött, hogy ez a kétes utód civódást hozott e házba, ahol megjelenése zavarólag és rombolóan hatott. Könnyen átláthatta azt is, hogy eljön majd az az idő, mikor ez az élő tanúbizonyság fog majd meglakolni egy veszedelmes tanú akaratlan bűnéért.

Mialatt így gondolkodott, az ajtó kinyílt, és belépett a háziúr. A felügyelő testvére, aki egyelőre egy vámőr alacsony tisztét töltötte be. Testileg még hatalmasabb volt, mint a felügyelő, de szőke haja, nyílt tekintete külsejét barátságossá és megnyerővé tették.

Miután kellemes jó estét kívánt, leült testvére mellé az asztalhoz, a gyermeket ölébe vette és megcsókolta.

– Látogatót kaptunk! – szólt a felügyelő, és a pamlagra mutatott, ahol a mester feküdt. – A főhalászmestert, aki itt felettünk fog lakni.

– Úgy, ő az! – felelt Westmann, és felemelkedett, hogy a vendéget üdvözölje.

A gyermekkel a karján közeledett a pamlaghoz. Minthogy ő volt a házigazda, nőtlen testvére csak lakást és ellátást kapott nála, azt hitte, hogy az ő kötelessége a vendéget köszönteni.

– Itt bizony nagyon egyszerű minden – mondotta néhány üdvözlő szó után. – De a feleségem jól ért a főzéshez, mert jobb házakban szolgált, mielőtt most három éve egybekeltünk. Mióta gyermekünk van, természetesen vannak egyéb gondjai is… Na persze, az embernek születik gyermeke, ha segít egymáson… – azaz nem mintha nekem segítségre volna szükségem…

A mester csodálkozott a mondat hirtelen fordulatán, azt kérdezte magában, vajon ez az ember tudja-e, vagy érzi-e, hogy itt nincs minden rendben. Ő persze tíz perc alatt mindent látott, hogy lenne akkor lehetséges, hogy ez az ember, akit legközelebbről érintett a dolog, két év óta semmit sem vett volna észre.

Undor fogta el, a fal felé fordult, hogy szemeit behunyhassa, és saját képzeletének kellemesebb képeivel töltse el a hátralévő fél órát.

De süketté mégsem tehette magát, és így akarata ellenére hallotta, hogy úgy folytatták az imént még élénk beszélgetést, mintha minden szót, mielőtt kimondották, mérővesszővel mértek volna ki. Ha szünet állott be, úgy a férj beszélt, aki, úgy látszott, gyűlölte a csendet; valami olyat félt hallani, amit nem akart hallani, és nem nyugodott addig, míg saját szavainak zuhatagával el nem kábította magát.

Mikor végre az óra elmúlt és szobájáról még semmit sem tudott, a mester felkelt, és megkérdezte, hogy nincs-e még készen.

– De igen – felelt a gazdaasszony –, készen van, csakhogy…

A mester parancsoló hangon kérte, hogy azonnal vezessék szobájába, válogatott szavakkal emlékeztetvén gazdáit, hogy nem látogatóba jött, hanem bizonyos államügyekben utazik; valamint csak olyat követel, amihez joga van, ama rendelet alapján, melyet a belügyminisztérium a fő-vámigazgatóság útján a dalaröi királyi vámhivatalhoz küldött.

Ezzel a dolog világossá vált. Gyertyával a kezében kísérte Westmann a szigorú urat az emeleten lévő padlásszobába, melynek berendezésén semmi sem árulta el a kívánt egyórai haladék munkáját.

A szoba nagyon tágas volt, ugyanoly fehér falakkal, mint az alatta lévő. A nagy ablak úgy ásított a hosszabb fal közepén, mint egy fekete lyuk, amiből a sötétség ömlött a szobába anélkül, hogy a függönyök ezt megakadályozták volna.

Az ágy, amely meg volt vetve, oly csupaszon állt itt, mintha csak egy emelkedés lenne a padló felett, hogy az alvó ne a földön, léghuzatban legyen kénytelen aludni. Egy asztal, két szék, egy mosdó. A főhalászmester egy kétségbeesett pillantást vetett maga köré. Szokva volt szemét benyomásokkal jóllakatni, és most csak e szükségbútorokat látta maga előtt elszórtan egy szobában, melyben gyertyafény a sötétséggel viaskodott, és amelynek nagy ablaka minden fénysugárt, amit az égő faggyú magából kibocsátott, elnyelni látszott.

Elveszettnek érezte magát, mintha egy fél emberöltőn keresztül jobb életmódért, társadalmi állásért és fényűzésért vívott küzdelem után most hirtelen a szegénységbe és alacsony társadalmi sorba zuhant volna vissza. Úgy érezte magát, mintha érzékei, melyek a szépet és a tudást szerették, börtönbe kerültek volna, megfosztva táplálékuktól.

Ezek a csupasz falak középkori klastrom cellájának tűntek fel előtte, amelyben a lemondásban és a környezet ürességében gyötrő fantázia önmagát emésztette; világosabb és sötétebb látományokat idézve fel, csak azért, hogy a semmitől szabaduljon. Az a fehér, alaktalan, színtelen semmi a falak mészvakolatában oly vágyakozást ébresztett benne képek és alakok után, melyet egy barlang vagy egy vadon lombozata sohasem keltett volna fel, mert az erdő folyton változó színeivel, mozgékony körvonalaival nélkülözhetővé teszi ezt az ösztönös vágyakozást, melyet sem a síkság vagy a puszta, levegőjük gazdag színpompájával, sem a mindig új tenger nem idézhet elő.

Hirtelen forró vágyat érzett a falakat egy pillanat alatt napsütötte, pálmás vidékekkel benépesíteni, szerette volna egy perzsaszőnyeggel szobáját bevonni, és állatbőrökkel a főkönyvformára szabályosan vonalazott padlót beborítani; a sarkokban kis kereveteket apró asztalkákkal helyezett volna el, egy lámpát akasztott volna a folyóiratokkal és könyvekkel megrakott asztal fölé, a rövidebbik fal mellé egy zongorát állított volna, míg a hosszú falat könyvállványokkal fedte volna el.

És azután a kerevetes sarkot egy női alakkal díszítette volna, mindegy, hogy milyennel.

Míg a világ az asztalon a sötétséggel küzdött, képzelete a szoba berendezésén dolgozott.

Végül is kifáradt; minden eltűnt, és a borzasztó környezet ágyába hajtotta. Kioltotta a lámpát, és a takarót fejére húzta.

A szél rázta az ereszt, a vizespalack nekikoppant az ivópohárnak, a léghuzam átjárta a szobát az ablaktól az ajtóra, felborzolta csapzott haját, amit a tengeri szél már megszárított, úgy tűnt fel előtte, mintha valaki a hajával játszanék. A nagy hullámtornyok egy orkeszter nagydobjához hasonló hangon ütődtek neki a sziget déli csúcsát szegélyező kivájt szikláknak.

Mikor végre megszokta a szél és hullám egyenletes zaját, röviddel elalvása előtt hallotta még, amint lent, a házikóban egy férfihang egy gyermeknek az esti imát mondotta elő.

III.

Amint a főhalászmester a mély, szinte halálszerű álom után, amit az előző nap fáradalmai és az erős tengeri levegő idéztek elő, felébredt és ágyából felpillantott, érthetetlen csend vette körül, csakhamar észrevette, hogy füle halk hangokat fog fel, amilyeneket ezelőtt sohasem hallott volna meg. Hallotta a takarójának legapróbb megmozdulását, amint minden lélegzetvételnél kissé felemelkedett, hallotta azt is, amint haja hozzádörzsölődött a vánkos huzatához, hallotta nyakere pulzusának szabályos ütéseit, azt is, amint a himbálózó ágy szívverését apró mozgások alakjában ismételte. Hallotta a hallgatást. A szél teljesen elült, csak a hullámok verése hallatszott félpercenként, amint a part mélyedéseibe beszorult levegővel viaskodott.

Ágya az ablakkal szemben állott. Az alsó ablaktáblán mintha egy kék fél ablakfüggönyt vett volna észre, mely csak valamivel volt kékebb, mint a levegő, a függöny lassan mozgott az ágy felé, mintha az ablakon keresztül el akarná a szobát árasztani. Tudta jól, hogy a tengert látja, de innen túl kicsinynek tűnt fel előtte, és nem hullámos felületnek, hanem inkább egy felmeredő falnak látszott, mert a hosszú hullámtorlaszok, a naptól megvilágítva, apró árnyékokat vetettek, amelyekből a szem perspektivikus képet állított össze.

Felkelt, magára vette ruháit, és kinyitotta az ablakot. A szoba nyers, nedves levegője kiáramlott, és a tengerről langyos, meleg levegő hatolt be, melyet a ragyogó májusi nap már több óra óta hevített.

Az ablak alatt csak szakadozott sziklák látszottak; repedéseikben kis poros hódombocskák feküdtek, fehér, kiaszott virágokkal, melyeket a mohaágyak jól megvédtek az idő viszontagságai ellen. Szegény kis árvácskák is, mintha az éhségtől halványsárgák és a hidegtől ibolyakékek lettek volna, az első tavaszi napsugarak alatt lóbálták szegény országuk szegény színeit. Még lejjebb mászott a pohánka, letekintett a szakadékba, melynek fenekét fehér homok borítja, a tenger változtatta azt ily sófehérre, benne rejtőztek a homokos kikötő szétszórt fűszálai.

Ezután moszatgyűrű következett, úgy nézett ki, mint valami fekete szalag, vagy valami foglalata a fehér homoknak, egész fönt, csaknem csontfeketén, a tavaszi moszat; csigák, fenyőtobozok, rőzsedarabok és halszálkák feküdtek benne. A tengeri oldalon szappanbarnásan emelkedtek az új, friss moszatcsíkok, bodrosak és magasan, mintegy a kezdetét alkották a növényzetnek.

A homokos nyúlványon egy erdeifenyő szúrágott orma látszott, a homok eljegecesítette, a víz kimosta, a szél lesúrolta, a nap elfakította, úgy nézett ki, mint egy mamutcsontváz mellkasa. Körötte egy egész csonttani múzeum, hasonló vázakból és maradványokból. Itt egy felpuffadt jelzőoszlop feküdt, éveken keresztül a vízállást mutatta, vastagabb végével úgy nézett ki, mint egy zsiráf combcsontja. Amott egy borókabokor egy megfulladt marha csontvázát alkotja, fehér, vékony gyökerét úgy nyújtja ki, mint valami farkot.

Kint, a vízben sziklatömbök hevertek, melyek egy pillanatra nedvesen ragyogtak a napfényben, a következő pillanatban a rajtuk bömbölve keresztülnyargaló hullámok betemették őket. De ha nem volt elég erejük, úgy darabokra zúzódtak, és a habok egész zuhatagát röpítették magasan fel a levegőbe.

Mögöttük feküdt a nyílt tenger, innen már kijutott az ember a nagy „síkra", ahogy a halászok szokták mondani. Kinyújtózkodott a tenger, mint egy kék kendő, ráncok nélkül, hullámosan lobogva, akár egy zászló. Ez a nagy, kerek felület kifárasztotta volna a szemet, ha egy vörös jelzőbója nem feküdt volna a sziklahát mellett, nagy foltjával egy levél pecsétjéhez hasonlóan, megélénkítve az egyhangú síkot. – Ez volt a tenger, bizonyára nem újság Borg főhalászmester számára, aki a széles világ sok szegletét bejárta már; de mégis ez egy találkozás volt az elhagyott tengerrel négyszemközött. Nem töltötte el félelemmel, mint az erdő sötét rejtekei, hanem úgy hatott, mint egy nyitott nagy, kék, hűséges szem. Egy szempillantással mindent át lehetett látni, nem maradt rajta rejtett zug, sötét búvóhely. Hízelgett a nézőnek, ha ezt a kört látta maga körül, melynek mindig ő marad a középpontja, bárhol is áll. A hatalmas víztömeg mintegy megtestesítő kisugárzása volt a szemlélőnek, mely csak általa és benne létezett, és aki mindaddig intim viszonyban érezte magát ezzel a veszélytelen hatalommal, amíg a szárazon állt; sőt hatalmasabbnak tudta magát a tenger iszonyú erejénél, mert a szárazon elérhetetlenül, annak hatáskörén kívül állott. Amint most visszatekintett arra az életveszedelemre, melynek tegnap ki volt téve, az aggodalomra és haragra, melyet az erőszakos ellenséggel való küzdelem folyamán érzett, akit végül is sikerült ravaszul kijátszani, nagylelkűen mosolygott a megvert és legyőzött ellen felé, mely csak vak eszköz volt a szelek szolgálatában, és amely most kinyújtózkodott, hogy a napfényben sütkérezzen.

Itt volt előtte a keleti sziklapart, a klasszikus partvidék, melynek megvolt a maga történelme, születése, virágkora és mostani hanyatlása; az ó partvidék, ahol a középkorban egy nagy halászfalu terült, itt fogták a svéd heringet, ez volt a halászok fő árucikke.

A svéd heringnek Észak-Svédországban és Norrlandban ugyanaz a szerepe volt, mint a közönséges heringnek Nyugat-Svédországban és Norvégiában, nem is egyéb tulajdonképp, mint egy hering, amely a Keleti-tenger kisebb arányaihoz alkalmazkodott. Azokban az időkben, amikor a hering ritka és drága volt, különösen nagy tömegben fogyasztották, míg olyankor, midőn a hering bőségben volt, kevésbé volt kelendős, a téli évszakban hosszú időkön át fő táplálék volt Közép-Svédországban. Egy népdalban Krisztina királynő által az országba csalt franciák amiatt panaszkodnak, hogy örökké komiszkenyérrel és svéd heringgel etetik őket. Alig egy emberöltővel ezelőtt a nagybirtokosok szolgáik bérét heringben fizették ki, mikor a heringhalászat leapadt, akkor svéd heringgel fizettek. A hal ára emelkedett, és halászata, mely eddig csak a házi szükségletek kielégítésére szorítkozott, a kereskedelmi spekuláció erőszakosabb jellegét öltötte magára. A partvidék melletti örvényeket, melyek a leggazdagabbak az egész stockholmi öbölben, nagy arányokban aknázták ki. Zavarták a halat ívása idején, és a háló lyukait mindig szűkebbre vonták. Ennek természetes következménye volt, hogy a fogás eredménye csökkent, talán nem annyira azért, mert a halat kiirtották, hanem mert ívásában zavarva, mélyebben keresett, menedéket. Ebben a mélységben a halat felkutatni még egy halásznak sem jutott eszébe.

A tudósok sokáig fáradoztak, hogy megtalálják a halfogás csökkenésének okát, amíg a Gazdasági Akadémia elhatározta, hogy tapasztalt halászmestereket küld ki, egyrészt a kellemetlen tünemény okának, másrészt az orvoslás módozatainak felkutatására.

Ez volt Borg feladata itt a keleti sziklaparton a következő nyárra.

A hely maga kevéssé volt forgalmas, mert a sziklapart nem fekszik egyik stockholmi főbejárónak sem a vonalán. Dél felől a nagyobb járművek rendszerint Dalarö vagy Vaxholm felől jönnek, keletről, bizonyos szeleknél délről is az út Sandhamn és Vaxholm kikötőin át vezet; míg a norrlandi és a finn kereskedők Furusund és Vaxholm felől érkeznek. A keleti sziklapart legfeljebb csak szükségút. Leginkább az észtek keresik föl, akik rendszerint délkelet felől jönnek, de mások is, akik szélviharok vagy árapályok következtében Sandhamnnál fennakadtak. Ezért a sziget csak egy harmadosztályú vámhivatallal rendelkezik, melynek egy vámfelügyelő a főnöke, valamint egy kis révkalauzsággal, mely a dalaröi főállomás hatáskörébe tartozik.

Ott van a világ vége! Ott nyugodt, csendes és elhagyott minden; kivéve az őszi és tavaszi halászidényt. Ha a nyár derekán véletlenül egy jacht arra vetődik, akkor úgy köszöntik, mint egy derűsebb és boldogabb világ hírnökét.

Azonban Borg főhalászmestert, aki másfajta ügyekben jött, azért, hogy „szimatoljon", ahogy a bennszülöttek mondották, tüntető hidegséggel fogadták. Ez legelőször abban a közömbösségben nyilatkozott meg, mellyel tegnap megérkezésekor köszöntötték, most pedig egy rossz, hideg kávéban nyert kifejezést, amit reggel szobájába hoztak.

Noha kiválóan kifinomult ízléssel volt megáldva, Axel Borg szigorú megszokás útján mégis elsajátította azt a képességet, amely kellemetlen érzetek leküzdését lehetővé teszi.

Ezért az italt szemhunyorítás nélkül lenyelte, azután kiment, hogy a vidéket megtekintse és lakóit üdvözölje.

Amint a vámfelügyelő konyhája mellett haladt el, bent hirtelen elhallgattak, a háznép, úgy látszik, láthatatlanná akarta tenni magát, az ajtót bezárták, a beszélgetést félbeszakították, nehogy magukat elárulják.

Azzal a kellemetlen benyomással, hogy nem látják szívesen, folytatta a sétáját a sziklaparton, és lejutott egész a kikötőig, ott egy sor kis kunyhó állott, a legegyszerűbb formákban, összeszedett kövekből összerakva, itt-ott egy kevés mésszel bevakolva. Csak a kémény volt téglából a tűzfal fölé felépítve. Az egyik sarokban egy deszkabódé állott, a másikban egy kis kalyiba zsúpból és rőzséből összetákolva, mely disznóólul szolgált, ide hozták, amíg a halászati idény tartott, hizlalásra a sertéseket. Az ablakok úgy néztek ki, mintha hajóroncsokból vették volna ki őket. A tető minden lehetővel be volt fedve, ami nagyobb felületű lévén, eső felfogására és levezetésére alkalmasnak látszott: moszattal, homokkal, mohával, tufával és földdel.

Ezek voltak a lakóházak, melyek most elhagyatva álltak, de amelyeknek mindegyike a nagy halászat idején vagy húsz vendéget szokott befogadni; ilyenkor mindegyik házikó egy kis korcsmává változott.

A legnagyobb barakk előtt állt a sziklapart legtekintélyesebb embere, Öman halász, éppen hálóját tisztította egy vesszővel. Noha nem tartozott a főhalászmester alantasai köze, jelenléte mégis nyomasztó érzés gyanánt nehezedett rája, makrancossá lett, és kemény feleletekre készült.

– Jól megy a halászat? – üdvözölte őt Borg.

– Most nem, de bizonyára jól fog menni, ha a kormány beleavatkozik – felelt Öman meglehetős udvariatlanul.

– Hol feküsznek a legjobb halászhelyek? – kérdezte újra Borg, a kormányt sorsára hagyva.

– Azt a mester úrnak jobban kell tudni, mint nekem, hisz azért fizetik, hogy megtanítson rá bennünket – vélte Öman.

– Látod, ti csak azt tudjátok, hol vannak a zátonyok és a gázlók, én meg azt tudom, hogy hol a hering, így mégis előnyben vagyok fölöttetek.

– Úgy – tréfált Öman –, csak a tengert kell megfognunk, azután már tudjuk, hogy hol a hal. Valóban, akármilyen öreg az ember, még mindig tanulhat valamit.

Felesége kijött a konyhából, és élénk beszédbe eredt urával. Borg feleslegesnek tartotta a tárgyalások fonalát a barátságtalan halásszal ismét felvenni, tehát le, a kikötő felé irányította lépteit.

Néhány révkalauz ült a kikötőhídon, vontatott beszédjük most hirtelen megélénkült, nem volt kedvük a főhalászmestert köszönteni.

Nem akart visszafordulni, tehát folytatta útját a part felé. A sziget lakott része csakhamar mögötte volt, és a meztelen sziklapart kopáran feküdt előtte, egyetlen fa vagy bokor nélkül, mert mindent, ami csak feltüzelhető volt, elégettek.

A víz mentén tovább haladt, hol finom, puha homokon, hol köveken. Mikor már egy óra hosszat gyalogolt, mindig jobb felé tartva, ismét azon a ponton volt, ahonnan kiindult. Úgy tűnt fel előtte, mintha be lenne zárva. A sziklapart hegymagassága reánehezedett, és a tenger szűk, kerek horizontja fojtogatta. Régi érzése, hogy nincs elég tere, ismét erőt vett rajta. Felmászott a sziklalejtőn, míg a legmagasabb pontot el nem érte, amely a tenger színénél vagy 50 lábbal magasabban feküdt.

Ott a hátára feküdt, felnézett az égre. Most, hogy szeme semmit sem látott, se földet, se tengert, csak a kék harangot maga felett, ismét szabadnak érezte magát, elszigeteltnek, mint egy kozmikus test, amely az éterben lebeg és csak a nehézkedés törvényének hódol. Egyedül van a földgolyón, ez volt az érzése, és maga a föld csak egy útitársnak tűnt fel előtte, mellyel együtt a földpályát átfutja. A szél halk zúgásában csak a levegőhullámzást hallotta, amelyet a bolygók forgása az éterben előidéz; a hullámok zúgásában csak azt a csobogást fogta fel, melyet a folyadék hallat, ha a nagy vízmedencék tengelyeik körül forognak.

Mindaz, ami embertársaira, a társadalomra, törvényre és erkölcsre emlékeztethette volna, eltűnt abban a pillanatban, mihelyt nem látott többé egy darabkát sem abból a földből, amelyhez kötve volt. Gondolatai szertekalandoztak, mint köteleiktől megszabadult borjak, lerázva magukról minden gátat és akadályt. Ettől úgy megittasult, hogy szinte belekábult, akárcsak az indiai köldöknéző fakírok, akik elfeledkeznek égről-földről, ha külső énjük egy közömbös részét szemlélik.

Borg halászmester nem volt természetimádó, éppoly kevéssé, mint ahogy a hindu sem köldökimádó, sőt épp ellenkezőleg, minthogy tudatában volt annak, hogy a teremtés láncolatában a legmagasabb fokon áll, egy bizonyos lebecsüléssel viseltetett a lét alacsonyabb rendű formái iránt. Nagyon jól tudta, hogy az öntudatos szellem alkotásai sokszor sokkal tökéletesebbek, mint az öntudatlan természetéi, és mindenekelőtt előnyösebbek az ember számára, aki alkotásait a hasznos és szép arra a fajára irányuló célzattal teremti, amelyre alkotójának éppen szüksége van. De a természettől kapja a nyersanyagokat, és noha világosságot és levegőt gépekkel is elő lehet állítani, ennél mégis többre becsülte a nap fölülmúlhatatlan éterrezgéseit és az atmoszféra kimeríthetetlen élenyforrásait. Szerette a természetet, mint egy alárendelt segítőtársat, mely arra jó, hogy szolgáljon neki. Gyönyörködött abban a gondolatban, hogy e hatalmas ellenséget elcsábíthatja, erőit saját szolgálatába veheti.

Miután egy ideig így hevert, és a teljes egyedüllét nyugalmát, valamint a minden befolyástól és nyomástól mentes szabadságot élvezte, felkelt, és lement, hogy szobáját felkeresse.

Amint a félig üres szobába lépett, mely visszhangzott lépéseitől, fogolynak érezte magát. A fehér négyszögek és derékszögek, melyek a szobát, ahol élnie kellett, bezárták, emberi kezekre emlékeztették őt, mégpedig alacsonyrendű emberekére, akik csak a szervetlen természet egyszerű formáit ismerték. Egy kristályba volt bezárva, egy hexaéderbe, vagy hozzá hasonlóba. Az egyenes vonalak, az egyforma területű felületek gondolatait kockákra osztották, lelkét megrovancsolták, a szerves élet szabadságát formákká egyszerűsítették le; agyának gazdag, váltakozó érzésű ősnövényzetét visszavezették a természet első, gyermeki próbálkozásaihoz.

Behívta a szolgálót, és miután felhozatta vele málháit, azonnal hozzálátott a szoba átalakításához.

Az első dolga volt a fény szobába áramlását egy pár nehéz, testszínű perzsafüggönnyel szabályozni, melyek a szobának legott lágyabb alapszínt kölcsönöztek. Ezután kitárta a nagy ebédlőasztal kettős lapját, mely a nagy fehér padló fölötti teret rögtön kitöltötte. De az asztal fehér lapja még zavarta, tehát leterítette egy meleg, zöld színű viaszosvászon asztalterítővel, mely a függönyökkel összhangzóan, megnyugtatólag hatott. A könyvállványát a legrozogább fal mellé állította, igaz, hogy a fal ezáltal nem lett szemrevalóbb, csak oszlopokra osztódott fel, melyben a fehér háttér a dióbarna fa mellett még rikítóbban hatott. De előbb az összképet akarta levázolni, mielőtt a részletekkel foglalkozott volna. A padló egy szegére ráakasztotta az ágyterítőt, ezáltal a szobában egy új szoba keletkezett, és a hálókamra a dolgozószobától sátorszerűen lett elválasztva.

A hosszú, fehér padlókockákat, párhuzamos fekete vonalzatukkal, ahova cipők piszka, bútorok és ruhák pora, dohányhulladék, mosóvízmaradék és seprűdarabok gombák és famolyok részére melegágyat alkottak, befedte itt-ott elszórt apró szőnyegekkel, melyek különböző színükkel és mintázatukkal úgy úsztak a fehér felületen, mint virágzó szigetek.

Amint ily módon szín és meleg hatolt az üres szobába, a részletmunkához látott. Mindenekelőtt egy gyúpontot kellett teremteni, egy oltárt a munka számára, mely középponttá váljon, ami körül minden csoportosul, amiből minden kisugárzik. Azzal kezdette, hogy nagy lámpáját az íróasztalra tette. Két láb magas volt, úgy emelkedett ki a zöld asztalterítőről, mint egy világítótorony. Porcelántalpazata, mely be volt festve növényarabeszkekkel és a természettől eltérő állatokkal, díszítményeivel, az ember arra a képességére emlékeztetett, mellyel a természet egyhangú formáit akarata szerint változatossá tudja tenni. Egy merev bogáncsot a festő karcsú kúszónövénnyé változtatott át, egy nyulat arra kényszerített, hogy krokodil módjára kinyújtózkodjék, és tigris karmai között levő puskájával a rókafejű vadászra célozzon.

A lámpa körül felállította a mikroszkópot, távcsövet, mérleget, mérőónt, vízmércét, melynek gyantázott ércfoglalata meleg, aranysárga fényt sugárzott ki magából.

A tintatartó nagy, csiszolt üvegkockája víz vagy jég halványkék fényében tündökölt. A tüskés borz sörtéjéből való tollszárak határozatlan, kövér színeikkel az állati élet látszatát varázsoltak a szobába. A pecsétviasz rikoltó cinóberszíne, az acéltollskatulyák tarka címkéi, az olló hideg acélfénye, a cigarettatartó lakkos aranyszíne, a papírvágó kés bronza – mindezek a hasznosra és szépre szolgáló apróságok az asztalt a foltok egy oly tömegével fedték be, melyeken a szem egy-egy pillanatig megpihenhetett, hogy benyomást, emléket, ötletet szíva belőlük, állandó tevékenységben maradjon, és ne fáradjon ki.

Most azon gondolkozott, miképp töltse ki a könyvállvány hézagait, és miképp leheljen életet a sötét deszkák között tátongó üres térbe. És csakhamar ott állottak sorban, tarka gyűjteményben lexikonok, kézikönyvek, melyekből tulajdonosuk mindarról, ami múltban és jelenben történt, tájékozódhatott. Enciklopédiák, melyek egy drótnélküli távíróhoz hasonlóan, a helyes betűre feleltek, történelemkönyvek, bölcselet, régiségtan, természettudományok, útleírások a világ minden országából, térképek, sőt Bedecker valamennyi kézikönyve. Olvasójuk itt egy helyben ülhetett, és leggyorsabban s legolcsóbban elutazhatott bárhová, a hotelt is kiválaszthatta, még azt is megtudhatta, hogy mennyi borravalót kell adnia.

Azonban mindezen könyvek az elavulás kikerülhetetlen csíráját magukban hordották, egy külön állványt telerakott tehát a szaklapok megfigyelő hadseregével, melyek minden, még a legkisebb haladásról is, minden egyes, még a legjelentéktelenebb felfedezésről is útbaigazítottak. Végül felrakott egy minden tudományszakhoz szolgáló útmutatót, könyvészeti jegyzetekkel, könyvkereskedői katalógusokkal és újságokkal.

Így bezárva szobájába, egész pontosan tudhatta, mily magasan vagy mily alacsonyan áll a barométer mindazon tudományokban, melyek érdekelték.

Amint a könyvszekrénnyel díszített falra tekintett, úgy tűnt fel neki, hogy a szobába csak most költözött valóban élet. Ezek a könyvek egyének benyomását tették reá, mert nem volt közöttük kettő sem egyforma külsejű. Az egyik Bedecker skarlát és aranyszínű volt, akárcsak egy ember, ki egy hétfői reggel a gondot háta mögött hagyva, elutazik. Mások ünnepélyesek, feketén öltözöttek, egy egész felvonulás; mint az Encyclopedia Britannica. A fűzöttek világos, boldog és könnyed nyári ruhát viseltek, a lazacvörös Revue des deux Mondes, a citromsárga Cotemporaine, a haragoszöld Forthnigthly és a fűzöld Morgenländische Zeitschrift. A könyvhátakról nagy nevek intettek felé, mint jó ismerősök, akik itt laktak vele együtt a szobában, éspedig legjavukat hozzák ide magukkal, többet, mint amennyit egy utazónak adhattak, aki látogatóba jövet reggelijüket vagy ebéd utáni álmukat zavarja.

Az íróasztal és a könyvszekrény berendezése után az utazás zavaró hatása alól felszabadultnak érezte magát. Lelke új erőt nyert, miután szerszámait ismét kezéhez kapta, ezeket a szerszámokat, melyek létéhez úgy hozzánőttek, mint új, természetesnél erősebb és finomabb érzékszervek.

A félelem és magány érzését, az ellenséggel való együvé zártság tudatát – mert a bennszülötteket joggal ellenségnek tarthatta – most nyugalom váltotta fel, amit új berendezkedése hozott magával. Most, miután a főhadiszállás be volt rendezve, úgy ült oda, mint egy jól felfegyverzett tábornok, hogy a haditervet kidolgozza.

IV.

Az éjszaka a szél iránya északkelet felé fordult, jégtorlaszokat hozott az Aland-szigetekről, mikor a főhalászmester a csónakba szállott, hogy előzetes kutatásokat végezzen a tengerfenék milyenségéről, a víz mélységéről, a tenger állat-és növényvilágáról. – A révkalauz, akit evezős gyanánt hozott magával, csakhamar belefáradt a felvilágosítások adásába, midőn látta, hogy a mester térkép, függőón és egyéb szerszám segítségével olyan dolgok nyomára jutott, amire sohasem gondolt volna. Hogy a zátonyok hol feküdtek, azt tudta, azzal is tisztában volt, hogy hol kellett a hálót a heringek után kivetni. De a mester ezzel nem volt megelégedve, hanem a mércét különböző mélységekbe bocsátotta le, oly állatokat és növényrészeket hozva felszínre, melyekből véleménye szerint a hering élt. Azután a mérőónt fenékig lebocsátotta, agyagot, iszapot, homokot, földet és kavicsot emelt a felszínre. Rendbe szedte azokat, és megolvasva, kis felirattal ellátott üvegcsébe tette.

Végül is egy nagy távcsövet húzott elő, mely egy szócsőhöz hasonlított, és lenézett vele a tengerbe. A révkalauz még álmában sem mert volna arra gondolni, hogy a vízbe is le lehet látni; csodálkozásában megkérte a főhalászt, hogy a távcsőbe pillanthasson és a titokzatos mélybe lenézhessen.

A mester, akinek nem volt szándékában varázslónak látszani, másrészt éppen azon dolgoknak elhamarkodott közlésével, melyek kikutatásával meg volt bízva, nem akart túl nagy reményeket kelteni várható eredményei iránt, megelégedett azzal, hogy a révkalauz kérését teljesítse, és néhány népszerű magyarázatot fűzzön az élőképekhez, melyek a mélyben kavarogtak.

– Látja a moszatot ott a sekélyebb fenék felett? – kezdte a magyarázatot Borg. – Látja, hogy fölül szappansárga, lejjebb májbarna és végül legalul vörös. Ennek a fény fokozatos csökkenése az oka.

Néhány evezőcsapással tovább hajtott, de mindig szélcsend irányában, nehogy jégtorlasszal találkozzon.

– Mit lát most? – kérdezte a hason fekvő embertől.

– Jézusom… Nem, azt hiszem, hogy hering, de olyan sűrűn vannak egymás mellet, akárcsak a kártya a játéknál.

– Látja, hogy a hering nemcsak a sekély helyek felé húzódik. Lehet azt nagy mélységben is halászni. Most már csak elhiszi, ha mondom, hogy sohasem szabadna sekély vízben halászni. Oda csak azért megy, hogy a petéjét lerakja, amit a nap ott jobban ér.

A mester tovább evezett, amíg észrevette, hogy a víz a fenék iszapos volta miatt kékeszölddé vált.

– Mit lát most? – kérdezte, eleresztve az evezőket.

– Valóban azt: kell hinnem, hogy kígyók vannak a tenger fenekén… Egészen bizonyos, hogy ezek kígyófarkak, amik az iszapból kiállnak… Ott láttam a fejeket is.

– Azok angolnák, fiam! – mondotta a főhalászmester.

A révkalauz gyanakodva mérte végig, mert tengeri angolnákról még sohasem hallott, de Borg sem legjobb kártyáit nem akarta túl korán kijátszani, sem erejét nem óhajtotta kevéssé érthető dolgok magyarázására fecsérelni. Visszaadta az evezőket a révkalauznak, és ismét távcsövéhez ült. A bárka szélére dőlt, hogy jobban tudjon megfigyelni.

Úgy látszott, mintha szokatlan buzgalommal keresne valamit, aminek az örvény felett és benne kellett lenni, amit azonban természetesen még nem talált meg, mert a vizet még nem vette vizsgálat alá.

Tovább eveztek vagy két óra hosszat a mester utasításai szerint. Gyakran leeresztette Borg a mérőónt. Minden próba után a bárka szélére hasalt, távcsővel a kezében. Halvány arca összeesett az erőlködéstől, szemei egészen beestek. Keze, mely a csövet tartotta, reszketett, és karja oly merevvé és érzéketlenné lett, mint egy rúd. A hideg, nedves szél, mely a kalauz vastag ruháján áthatolt, úgy látszott, törékeny testét, melyet csak egy félig begombolt tavaszi kabát védett, nem bántja. Szemei könnyeztek a tengeri széltől és az erőlködéstől, hogy áthatolhasson tekintetével a csaknem áthatatlan elemen, a földkerekségnek ezen a háromnegyedén, melyről a többi egynegyed oly keveset tud és oly sokat gondol.

Tengeri látcsövével, melyet nem ő talált fel, hanem hidászok és vízi munkások adatai nyomán szerkesztett, lenézett a mély világba, amelyből a nagy, víz feletti világ kialakult.

A moszaterdő, mely a szervetlen létből nemrég lépett át a szervesbe, himbálózott a hideg tengerfenék árjában, és tojásfehérjéhez hasonlított. A hullámveréstől kölcsönözte alakját ez az erdő, mely az ablaktáblán megfagyott víz virágalakjaira emlékeztetett, és lent, az óriási parkban teregette ki arany lombjait. A tengerfenék lakói a hasukon csúsztak sötétséget és hideget keresve, hogy szégyenüket elrejthessék afelett, hogy a levegő és nap felé törő vándorlásban hátramaradtak.

Mélyen lent, az agyagban nyugszik a lepényhal, magát félig az iszapba beleásva, tunyán, mozdulatlanul, még annyi találékonysággal sem rendelkezik, hogy emelkedésre szolgáló úszóhólyagot fejleszthetett volna; ott feküdt, várva, amíg a szerencsés véletlen valami zsákmányt sodor az orra elé, nem ösztönzi semmi, még arra sem, hogy saját hasznára, maga körül tapogasson, csupa lustaságból megfordult és kinyújtózkodott, nagyobb kényelem okáért szemei így félrecsavart fejének jobb oldalára kerültek.

Az iszaphal már evezőt eresztett elöl, de esetlenségével a hajóépítés első kezdetleges kísérleteire emlékeztet; pikkely-címeréből kőfej nyúlik elő, peckes bajuszt visel, mint a horvátoknál divat; egy percre kiemelkedik az iszapból, hogy a következő másodpercben ismét visszasüllyedjen.

A nyúlhal hétrétű hátával gerincét a magasba nyújtja. Az egész hal egy hatalmas orr, mely csak zabálni való, és nőstény után szimatol; egy pillanatra bevilágítja a kékeszöld vizet rózsaszínű hasával, mintegy halvány hajnalt terjesztve maga körül, hamarosan azonban kopoltyújával egy kőhöz tapad, hogy bevárja a millió esztendő végét, mely a fejlődésben elmaradottaknak megváltást fog hozni. A borzalmas sárkányfej, a megtestesült düh benyomását kelti pofacsápjaival, az őrület kifejezésével és karmokká vált uszonyaival, melyek nem annyira támadásra vagy védelemre, hanem inkább kínzásra szolgálnak; most élvvágyóan a hátára feküdt, és iszapos farkával öntestét simogatja.

Jóval feljebb, a világosabb és melegebb vízben úszik a szép és okos sügér, talán az egész Keleti-tenger legjobb halfajtája. Testes, kövér, sőt kissé esetlen, akár egy bárka. Színe a Keleti-tengerre jellemző kékeszöld. Van benne valami a bölcsészből és a tengeri rablóból. Kedélyes remete, aki felvízi hal létére szívesen keresi, és nemegyszer el is éri a mélyvizeket, egy lustálkodó különc, aki gyakran órák hosszat áll a part szikláira bámészkodva, majd hirtelen felébred, és nyílsebesen a vízbe fúrja magát. Gyakran zsarnok övéivel szemben, de gyorsan megszelídül; szívesen keresi fel rendszeresen ugyanazokat a helyeket, és hét férget is táplál egyszerre beleiben.

De a tenger saskeselyűje, a Keleti-tenger halainak királya a karcsú termetű, hajó módjára cikornyázott csuka; szereti a napfényt, minthogy valamennyi között a legizmosabb, nem idegenkedik a világos színektől, orrát a víz színe fölé dugja és a szemébe sütő nap ellenére is elalszik. Ilyenkor tarka virágos rétekről és erdős hegyekről álmodik, és arról a vékony kék kupoláról, mely reáborul az ő nedves világára; ott megfulladna, pedig a pihés mellű madarak oly könnyen úszkálnak benne.

A csónak jégtorlasz körzetébe jutott, a jégoszlopok árnyékai felhők gyanánt húzódtak a tengerfenék moszaterdeje fölé. Borg, aki már több órája kutatott anélkül, hogy megtalálta volna, amit keresett, kihúzta a látcsövet a vízből, megszárította, és félretette.

Visszahanyatlott a fedélzetre, kezeit szeme elé tartva, mintha a látottak után pihentetni akarná, úgy tűnt fel, mintha álomba merülne. Néhány perc múlva jelt adott a révkalauznak, hogy evezzen odább.

A mester egész délelőtt figyelmét a tenger mélyére irányította, úgy látszott, hogy csak most vette észre azt a pompás látványt, ami a tenger felszínén eléje tárult.

Haragos kék színben terült el a víz a csónak előtt, addig a pontig, ahol a jégtorlasz vette kezdetét, és egészen sarki tájképet mutatott. Szigetek, öblök, szorosok úgy rajzolódtak benne, mint valami térképen. Ott, ahol a jég a sziklákra felkúszott, hegycsúcsok képződtek, minthogy az egyik tömb lenyomta a másikat, a következő viszont az első fölé kerekedett. A sziklaszigetek felett szintén jég rétegződött fel, üregeket, barlangokat képezve, egész tornyokat, templom omladékokat, kazamatákat és bástyákat épített. Különösen elragadó volt mindebben, hogy az egész úgy hatott, mintha emberi kezek alkották volna, nem volt bennük semmi az öntudatlan természet véletlen formáiból, hanem letűnt történelmi korok emberi leleményességére emlékeztetett.

Amott a jégtömbök, mint ciklopfalak halmozódtak fel csarnokszerű elrendezésükkel asszír vagy görög templomra emlékeztettek. Emitt a szüntelen hullámcsapások kerek román ívet vágtak ki maguknak, amott meg egy arab patkó képződött, amiből a napsugár és hullámmosás ereje sztalaktitot és méhkas lépsejtjeit vájta ki. Emitt a hullámsor a felhalmozott falrétegekből római vízvezetékek boltívhajlásához hasonló vonalat mosott ki, odébb egy középkori vár alapfalai látszottak, beomlott vártornyok, oromzatok, cirádák csökevényes nyomaival.

A képzettársulás e folytonos hullámzása a sarkköri természet és történelmi építészet között a szemlélőt sajátos, határozatlan érzéssel töltötte el, amiből csak az a zaj ragadta ki, amit a jégszigetek körül és a kék víz fölött keringő madarak csaptak.

Százszámra úszkáltak a dunnaludak, itt nyugodták ki fáradtságukat, amíg nyílt vízre várakoztak Norrland felé, az igénytelen rozsdabarna színű nőstényeket ragyogó tollazatú hímek vették körül, ezek időnként hófehér hátukkal felrebbentek egy-egy rövidebb útra, ilyenkor látni lehetett szénfekete hasukat. A búvármadarak, melyek csak kisebb rajokban verődtek össze, szürke hasukat és kígyónyakukat mutogatták, szárnyaik sakktáblához hasonlítottak. A fürge jégmadarak ezrével tarkállottak, fekete és fehér színekben hol úszva, hol a víz alá bukva, hol csak a víztükröt röptükben súrolva. Mellettük a kis jégmadarak, tengeri papagájok hada, valamint a zord fekete tengeri kacsák ezrei, melyeket a búvármadarak ragyogó csoportjától a nyakukon viselt sisakforgó különböztetett meg. És az egész fel-és lebukó madársereg felett, mely kétlaki életet él, ott keringtek a sirályok; ezek már a levegőt választották életelemükül, és a vízbe csak halászni és fürödni jártak.

Ebbe a szorgalmas munkásvilágba belopózott egy magányos varjú, mely eddig félig elbújva a sziklaparton tanyázott, gyanús szemével, alacsony homlokával, tolvaj modorával, gonosztevő külsejével, valamint egész, víztől iszonyodó, piszkos megjelenésével, a tenger e szorgalmas lakóinak, akik ismerték a fészektolvajt és tojásfúrót, általános gyűlöletét vonva magára.

Ebből a szárnyas világból, melynek gégéje az egész atmoszférát meg tudta remegtetni, a vízben lakók néma fejei fölött, a hangok hatalmas szimfóniája hallatszott ki. Kezdve a csúszómászó féreg kezdetleges kísérleteitől, mely a harag hangját sziszegésben szólaltatja meg, egész az ember harmonikus beszélőszervéig. Ott egy dunnalúd sziszegett, mint valami sikló, amint a hím nyakába akart harapni és a víz alá akarta nyomni, amott a búvármadár úgy brekegett, mint egy béka. A tengeri fecskék sikongtak, a sirályok hangja gyereksíráshoz hasonlított, dunnamadarak nyávogtak, mint a macska szokott párzás idején. Valamennyi felett azonban, a legmagasabban és ezért a legszebben a jégmadár hallatta muzsikáját, mert éneknek nem lehetett nevezni, ezt a dúr skálájú, tisztátlan hármashangot, mely úgy sivított, mint a pásztor kürtje, amint más kürt három hangjával alkot egy töredék akkordot, mint ahogy a vadászkürtök szokták, bekezdés és befejezés nélkül. Az egész az emberiség gyermekkorára emlékeztetett, pásztorok és vadászok korszakára.

Nem a költő álmodozó képzeletével, bizonytalan és épp ezért nyugtalanító érzéseivel élvezte a szemlélő a nagy színjátékot, hanem a kutató és az éber gondolkodó nyugodt szemével tekintette át e látszólagosan rendszertelen jelenségek összefüggését. Csak felhalmozott, hatalmas tömegű képzeteinek segítségével tudta rendszerbe foglalni mindazt, amit itt látott. Ha azután a feledhetetlen hatásnak oka után kutatott, melyet a természet e képe lelkéből kiváltott, és a feleletet meg is találta, úgy azt a határtalan örömet érezte, amelyet a teremtés láncolatában a legtökéletesebb lénynek éreznie kell, ha sikerül a titokzatos rejtély fátyolát fellebbenteni; ez a boldogság, mely minden alkotást a világossághoz vezető végtelen úton elkísér, volt tán a mozgatóereje a tudáshoz vezető álmoknak; ez a boldogság hasonló a tudatos alkotó öröméhez, aki világos tudatában van annak, amit alkotott.

Ez a tájkép az ősidőkbe röpítette vissza őt, mikor még a föld víz alatt állott, és legmagasabb hegycsúcsok a víz színe fölé kezdettek emelkedni. Hisz a sziklapart egyenest a fény felé törő csúcsával még megőrizte ősi formajellegét. De lent, a mélyben a leülés korszakának algáival a primer idők halai együtt úszkáltak, közöttük a legősibb egyed a hering, míg a sziklaparton még a kőszénkorszak korpafüvei nőttek. Lejjebb, a szárazföld felé, a nagyobb szigeteken a szekunder kor tűlevelű fái és csúszómászó állatai, és még mélyebben, beljebb a harmadkor lombos fái és emlősállatai. De itt kint, az ősalakulások közepette úgy látszott, hogy a természet szeszélye a közbeeső időszakokat átugrotta, tengeri kutyák és vidrák az ősidőkbe vetődtek vissza, a jégkor pedig a negyedkor kellős közepébe került, mintha csak kerti föld volna egy őshegyen! Ő pedig maga úgy ült itt, mint a történelmi idő képviselője, és oda sem ügyelve a látszólagos zűrzavarra, élvezte a teremtés élőképeit, ezt az érzést még fokozva azzal a tudattal, hogy ő a legtökéletesebb ebben a láncolatban.

Az volt a vidék varázserejének titka, hogy ez, és csak ez ábrázolta kihagyásokkal és összevonásokkal a történelemmé lett alkotást. Néhány óra alatt átutazhatta az ember a föld képződésének korszakait, és amellett ott maradhatott, ahol volt. Az ember felüdülhetett, amint újra átélte azokat az érzéseket, melyek az eredetre terelik vissza az ember gondolatait, kinyugodhatta fáradalmait elmúlt korszakokban, örülhetett a kultúrlétrán befutott fokozatoknak, visszasüllyedhetett egy egységes bódulatba, és egynek érezhette magát a természettel.

Ilyen pillanatok kárpótolták őt az elvesztett vallásos érzések örömeiért, a vallásra irányuló gondolatai a haladás vágyának alakját vették fel, a halhatatlanság érzése pedig csak az anyag megmaradásának sejtésében nyilvánult meg.

Mily megnyugtató érzés magát itt, a földön otthonosnak érezni, ezen a földön, melyet gyermekkorában siralomvölgy gyanánt festettek le előtte, amin át kell vándorolni az ismeretlen felé. Mily vigasszal töltötte el szívét a tudat, hogy a hajdani ismeretlent tudományosan átkutatta, és isten titkos szándékaiba, amint mondani szokta, belepillantott, szóval átpillantotta mindama jelenségeket, melyeket az értelem számára megoldhatatlannak tartottak, csak azért, mert eddig nem oldották meg őket. Most világosság derült az ember eredetére és céljaira. Ahelyett azonban, hogy nyugalomra hajtaná fejét, mint a hogy a kultúrnépek szokták, ha magukat megszégyenítettnek gondolták, a mostan élő emberiség belenyugodott, hogy a legtökéletesebb állat legyen, és hozzálátott, hogy a túlvilági élet eszményeit itt valósítsa meg. Ezért korunk a legjobb, legnagyobb valamennyi korok között, mely az embert egymaga nagyobb lendülettel vitte előre, mint előtte évszázadok.

V.

Miután a főhalászmester ily módon ájtatoskodott az ember eredetével és rendeltetésével foglalkozva, visszagondolt saját fejlődésére, oly messze, amennyire csak képes volt, hogy így mintegy feltalálja önmagát és kiolvashassa jövendő sorsát.

Maga előtt látta atyját, az elhalt vártüzér őrnagyot, ott állott előtte a század kezdetének határozatlan típusában, mintha alakja a letűnt korszakok hulladékaiból tevődött volna össze, csak úgy találomra összeszedegetve a múlt század végének nagy forradalma után. Nem hitt semmiben, mert szemtanúja lehetett, hogy miképp omlott minden össze, és miképp építettek fel újra mindent az emberek, hogyan kíséreltek meg mindenféle államformát, és amit eleinte hozsannával üdvözöltek, néhány esztendő múlva elvetették azért, hogy ismét felvegyék, és eljövetelét mint világtörténelmi felfedezést ünnepeljék. Végül is a fennálló rend mellett tört lándzsát, mert ez volt az egyetlen kézzelfogható, akár egy irányító akarat hozta létre (ami különben valószínűtlen volt), akár egy sora a véletlen esélynek (ami éppoly valószínű feltételezés, mint amilyen veszedelmes lenne nyíltan hirdetni).

Egyetemi tanulmányai után atyja az újhegeliánusok panteizmusához jutott, ez a tan tulajdonképp nem volt egyéb, mint a tények végletekig vitt ravasz fejtetőre állítása, eszerint az egyén volt az egyedüli tényleg létező, isten pedig az emberiségben megnyilvánuló személyességnek összessége. Az ember és a természet e benső együvé tartozásának tana, mely az embert a fejlődésfolyamat végső láncszemének állítja oda, kiváló egyéniségek egy zártkörű csoportját teremtette meg, akik titokban megvetették a politikai rajongók kísérletezéseit, azt tartották, hogy a fanatikusok magukat mintegy kivonva a természeti törvények hatásköre alól, mesterséges úton, bölcseleti rendszerekkel vagy parlamenti határozatokkal akartak új világrendet létrehozni. Észrevétlenül jártak saját útjaikon, egyforma közömbösséggel magasztossal és aljassal szemben. Látták, hogy fent természetes kiválasztódás útján középszerűségek csoportosultak a középszerű uralkodó körül, lent csak tudatlanságra, hiszékenységre és elvakultságra találtak, közbül pedig, a polgári osztálynál, annyira különböző kereskedelmi érdekekre, hogy még ők is, noha nem kereskedtek, képtelenek voltak velük együtt dolgozni. Minthogy tehetséges, képzett és becsületes emberek voltak, hébe-hóba előmenetelben is volt részük, minthogy azonban semmiféle párthoz sem tartoztak, és semmi kedvük sem volt hasztalanul személyi ellenzéket alkotni, annál kevésbé, mert nem is voltak elegen ahhoz, hogy egy nyájat alkothassanak, no meg határozott egyéniségek gyanánt kedvük sem volt egy vezérürü után szaladni, szépen csendben maradtak, és elégületlenségüket érdemkereszt vagy rendjel alá rejtették, egymásra nevetvén augurok gyanánt, ha tanácsasztalnál vagy parlamenti lépcsőn összetalálkoztak, és engedték a világot a maga útjain járni.

Atyja nemesi származású volt, igaz, hogy nemessége nem volt régi eredetű. A bányászat fejlesztése körül szerzett polgári érdemek jutalmául, és nem gyanús hadiszolgálatok fejében, melyek rendszerint a véletlennek vagy az ellenfél ügyetlenségének tudhatók be, nyerte el a család a nemesi címert – úgyszintén a vele járó előjogokat: a nemesi ruha viselését, továbbá a fontos állami ügyek vitelében való díjtalan közreműködés előjogát. Borg őrnagy tehát magát az önérdemekért rangot nyert nemesek osztályába sorozta. Az a tudat, hogy tehetséges szülőktől származik, ösztönzőleg hatott az őrnagyra. Az ősök tehetsége és szorgalma folytán törvényes úton gyűjtött és reá maradt vagyon lehetővé tette, hogy hivatásában kiképezze magát.

Kiváló topográfussá küzdötte fel magát a Göta-csatorna építésénél, és az első vasúti sínek letételénél is részt vett.

Egy egész birodalommal való foglalkozás, melyet egy térképen az íróasztalára maga elé szokott teríteni és azt felülről egyetlen pillantással áttekinteni, lassanként a dolgok nagyban való áttekintésére képesítették. Ott ült asztala előtt, és egy vonalzóval egy országutat nyitott meg, mely egy egész vidék képét megváltoztatta, régi városokat romba döntött, és helyettük újakat épített, az áruk értékét megváltoztatta, és új kereseti forrásokat nyitott meg. A térképet át kellett dolgozni, a régi hajóutakat el kellett felejteni, és a fekete, egyenes vonalak, melyek az új vasútpályákat jelezték, lettek döntő fontosságúakká. A hegyek éppoly termékenyekké váltak, mint a völgyek, és a küzdelemnek a folyók körül meg kellett szűnnie; a birodalmak és országrészek közötti határok pedig felismerhetetlenné váltak.

Országok és népek sorsával való foglalkozás erős hatalomérzéket vont maga után. Az apa akarata ellenére a hatalmat kísérő hajlamnak, saját énje túlbecsülésének foglya lett. Mindent madártávlatból kezdett nézni; országok térképekké, emberek ónkatonákká váltak előtte. Ha egy magaslatot néhány hónap alatt a földdel tett egyenlővé, amihez a természetnek néhány évezredre lett volna szüksége, úgy a teremtőből érzett valamit magában. Ha alagutakat robbantott fel, homokbuckákat tavakká változtatott, lápokat lecsapolt, úgy érezte magát, mintha a földgolyó átalakítását vette volna kezébe, minthogy a törvényszerű geológiai alakulásokat egymásra dobálta. Emellett önbecsülése hihetetlenül megnövekedett. Ehhez hozzájárult még tiszti rangja is, mely egy egész sereg alárendeltet, akiknek csak parancsolt, bocsátott rendelkezésére; izmoknak tekintette őket, melyek az ő nagy agyában megfogant akarásoknak engedelmeskednek.

A katona fizikai bátorságával és határozottságával, a tudós alaposságával, egy gondolkodó józanságával, vagyonilag független ember nyugalmával, végül egy becsületes ember méltóságteljes önbecsülésével felruházva, a legfőbb rend megtestesülésének látszott, akiben szépség és okosság léptek egymással oly frigyre, melynek eredménye csak egy harmonikus egyéniség lehetett.

Ez az apa mintaképe és tanítója volt fiának, akinek anyja korán elhalt. Fiát meg akarta kímélni a csalódások keserű pillanataitól, és minthogy úgyis helytelenítette az egész szokásos nevelési módot, mely meséskönyvekkel és boszorkánytörténetekkel a gyermekeket gyermekekké és nem férfiakká neveli, rögtön megnyitotta előtte az élet templomának egész kapuját, és a gyermeket beavatta az élet nehéz küzdelmébe. Megtanította az ember és a többi teremtmények belső kapcsolatára, arra is, hogy az ember ugyan a saját bolygóján legmagasabban áll, de azért még mindig e bolygó erőkörében él; bizonyos mértékig korlátozhatja a természeti erők hatását, melyek azonban mégis uralkodnak rajta. Szóval józan természetimádásra oktatta, ha természet alatt minden létezőt, imádás alatt pedig annak elismerését értjük, hogy a természeti törvényektől függünk. Ezáltal kiküszöbölte a nagyzási hóbortot, az ismeretlentől, a haláltól és istentől való rettegést, és egy józan embert teremtett, aki ügyelt cselekedeteire, melyekért a felelősséget teljesen magára vette.

Az alacsony ösztönök szabályozását éppen abban a szervben találta meg, mely tökéletesebb fejlettségével az embert az állattól elválasztja, tudniillik a nagyagyban. Mindenre kiterjedő ismereten nyugvó ítélet legyen hivatva alacsonyabb ösztöneink kormányzására, sőt ha a faj fejlődésének érdeke kívánja, azoknak elnyomására is. Táplálkozás és szaporodás e legalacsonyabb rendű ösztönök, mert az ember a növénnyel megosztja őket. Az érzéseket, ahogy az állatok alsóbb rendű gondolatcsökevényeit nevezik, kell hogy a magasabb rendű ember feltétlenül a nagyagynak rendelje alá, minthogy vérerekben, hátgerincben és egyéb alsóbb rendű szervekben székelnek. Azok az emberek, akik ösztöneiket uralni nem tudják, alsóbb rendűek.

Ezért óvta az öreg ifjúi lelkesedésbe vetett túlságos bizalomtól, mely éppúgy vezethet bűnre, mint erényre. Egyetemes hasznú, nagy szenvedélyeket nem zárt ezzel még ki, mert azok nem az érzések sorába tartoztak, hanem a jóra irányuló akarat megnyilvánulásai voltak.

Mindaz, amit az ifjúság létrehozhat, teljesen értéktelen, mert csaknem mindig nélkülözi az eredetiséget, és rendszerint nem más, mint az idősebbek gondolatainak utánzása, melyet az ifjúság kisajátít magának, hogy azzal nagyhangúan házalni menjen. Eredetiség csak az agy érettségének következménye, mint ahogy valódi szaporodás is, az utód azt követő nevelésével, csak akkor állhat elő, ha a férfi tényleg férfi, és van kellő ereje, hogy a gyermek neveléséhez szükséges eszközöket megszerezze. Az éretlen agy tehetetlenségének legbiztosabb jele az állandó nagyzási hóbort, melyben ifjak és nők élnek. Az ifjúság előtt áll a jövő, szokták mondani. Ez téves, hiszen a férfikor halálozási arányszáma kisebb, mint az ifjúságé. Az a kevéssé szellemes megállapítás, hogy ha az ifjúság hiba, úgy e hiba minden évvel kisebb lesz, nem dönti fel azt az általános igazságot, hogy az ifjúság bűn, tökéletlenség, szóval hiba. Ennek a hibának ténylegességét különben maga a megállapítás is elismeri, ha azt mondja róla, hogy kisebbedik; ami nincs, nem kisebbedhetik.

Az ifjúság minden támadása a fennálló renddel szemben nem más, mint a gyenge tehetetlenség hisztérikus kitörése, mely nem képes egy nyomást elviselni, és éppoly kevés okosságot árul el, mint a darázs támadása egy ember ellen, mely csak a támadó pusztulásával végződhetik. Az ifjúság ítélőképességének és következtetési készségének hiányára semmi sem világit rá szerinte jobban, mint Robinson könyvének története, mely azzal a határozott szándékkal íródott, hogy az emberi őséletet és a társadalom előtti, magányos életmódját lekicsinylő fénybe állítsa be. Ezt a könyvet már századok óta az ifjúság tévesen úgy értelmezi, mint a vadember életének magasztalását, noha ez az életmód a könyvben az ostoba ifjú büntetése azért, mert az a kultúra adományaival vadember módjára visszaél. Ez a kis eset jellemzően rámutat arra az alacsony antropológiai fokra, melyen az ifjúság áll, ami különben az indiánusok és más hasonló, visszamaradt népek iránti előszeretetben is megnyilvánul. Ezek mind olyan érzelmek, amelyeket egykor az ember el fog vetni, akár a pajzsmirigyet, melyet a test már semmire sem használ, de azért még mindig a testében visel.

Minthogy a fiú nem tudta logikai érvekkel a keserű igazságokat visszautasítani, azzal felelt, hogy legszentebb érzelmei fellázadnak e száraz tanok ellen. Az apa viszonzásképp fiát darázsnak nevezte, mely még dúcidegrendszerrel gondolkodik, egyben óva intette a fantázia kicsapongásaitól és alaptalan, meg nem okolt következtetésektől. Az ily következtetések semmi esetre sem tévesztendők össze a megrövidített tudományos következtetésekkel, melyek látszólag kevés számú alaptételekből (csak azért látszanak kevés számúnak, mert a következtetés a közbeeső fokozatokat átugorja) új eredményekhez jut. Mint a kémiai vegyülésnél, úgy egyesül két képzet, hogy egy harmadik gondolatot hozzon létre. A fejlődéstan megmutatta, hogy az emberi embrió hogyan éli át az amőbától kezdve a békán keresztül az emberi formáig valamennyi fejlődésfokozatot. Hogyan vonhatja kétségbe az ifjúság, hogy az emberi szellem a gyermek lelkében átéli az állaton és vademberen keresztülvezető fejlődésfolyamatot mindaddig, amíg a test növésben van, és hogy ily módon a férfi messze felette áll az ifjúnak!

Leginkább azonban attól óvta az atya a fiát, nehogy ítéletét a legalsóbb rendű ösztöntől, a nemi vágyaktól engedje zavarni. Ez a hatalmas ösztön annyira elvakította nemegyszer a józan ítéletet, hogy felvilágosult emberek is gyakran áldozatai annak a babonának, hogy a nő az embernek éppoly magas fokú, sőt némelyek szerint még magasabb fokú fejlődési formája, mint a férfi; pedig a nő csak egy közbeeső fejlődésfokozat gyermek és férfi között, amint az kiviláglik az embrió történetéből is, melynek egyik stádiumában a férfiembrió is nő, de a női embrió sohasem férfi.

A fiút a nemi ösztön hatalmától óvni annyit jelentett, mint előtte a nőt kedvezőtlen világításban feltüntetni. Nem is tellett sok időbe, és a fiú dúcideg-következtetések útján, ahogy az apa e, szerinte hamis gondolkodási módot nevezte, arra az eredményre jutott, hogy az őrnagy nőgyűlölő! Nem is gondolhatott mást Axel, mikor állandóan történeteket hallott, melyek arról szóltak, hogy ez vagy az hogy tette jövőjét tönkre némberek miatt, hogy mily nagy tehetségeket tett terméketlenné a nemi érintkezés, hogy miképp áldozták fel szerencséjüket és pályájukat egy hűtlen asszonynak vagy gyermeknek, akik idő előtt hunytak el. Azt is gyakran hallotta atyjától, hogy a szaporodás csak kis szellemeknek való, a nagyok műveikben élnek tovább.

Ily nevelés mellett nőtt fel a fiú. Születésekor nagyon gyenge, kicsiny, de azért arányosan fejlett testet hozott a világra, finom érzékekkel, gyors és biztos felfogással, éles ésszel és nemes gondolkodással, mely embertársai irányában tanúsított engedékenységben és előzékenységben nyilatkozott meg. Értett életének irányításához, és a növényi és állati életösztönök legyűréséhez is.

Miután megfigyelések és ismeretek nagy tömegét halmozta fel magában, hozzálátott feldolgozásukhoz.

Csakhamar kitűnt agyvelejének termékenysége, mely két ismertből rájött az ismeretlen harmadikra, régi ötletekből újakat hozott felszínre, egyszóval az eredetiség adományával rendelkezett. Egy jövendő reformátornak látszott, kiben megvolt a képesség a rendszertelen elemek összefüggésének meglátására, a történések mögé rejtett erőknek, valamint a kuszált emberi cselekvések sokszorosan összetett okainak feltalálására. Társai az iskolában bizalmatlanok voltak iránta, és tanítói érezték, hogy titokban azt bírálgatja, amit ők megdönthetetlen tények módjára fogadtak el.

Amint az egyetemre került, a nép széles rétegeit épp az országgyűlés újjáalakítása tartotta izgalomban. Borg belátta a négy rendből álló képviseleti rendszer hiányait, minthogy az állam legalább húsz rendből rakódik össze, melyek közül mindegyiknek megvannak a saját külön érdekei, azt is látta, hogy egy ennyire bonyolult kérdésnek, mint amilyen a népuralom, helyes megítélése nagyon egyenlőtlenül oszlik meg. De másrészt nem óhajtott visszamenni a horda vagy törzs szervezkedési elvéig sem, mely szerint mindegyik néprétegnek egyformán sok vagy egyformán kevés beleszólása van a közügyekbe. Azt rögtön belátta, hogy az államformának ilyen leegyszerűsítése, melynél a tömeg számbeli többségén fordul meg minden, nem felel meg az idők szellemének. Hisz nemrég volt tanúja, hogy Franciaországban az általános választójog egy császárt ültetett trónra, és ügyvédekből, kereskedőkből és katonatisztekből olyan álparlamentet hozott létre, amelyből a munkások, földmívesek és tudósok egészen ki voltak zárva; csak a három, a császár által önkényesen kiválasztott rend volt benne képviselve. Kiszámította, hogy csak oly osztályképviselet a célravezető, melyben mindegyik osztály számaránya szerint foglal helyet. Ezt a képviseleti jogot összhangba kell hozni nemcsak az egyes osztályok érdekeivel, hanem a legfőbb államérdekekkel is. Egy ilyen alkotmány súlypontja a tanultak és a bölcsek nagyobb jogán nyugszik, akik az összesség üdvét jobban átértik, mint a tudatlanok. Ezt különben a kamararendszer meghonosítói is érezték, amikor bizonyos kérdéseket kénytelenek voltak külön választmányok, sőt többször szakbizottságok útján tárgyalni.

Hogy a nemzetgyűlés teljes legyen, benne valamennyi érdek védelemre, minden szempont meghallgatásra találjon, és hogy a birodalom állapotáról minél kimerítőbb tudomást szerezzen, minden egyes néposztálynak, a legmagasabbtól a legalacsonyabbig, meg kell választani a maga képviselőit, arányosan nemcsak számbeli súlyával, de azzal a fontossággal is, amivel az állam üdvére érvényesülhet.

Az udvartartást eltörölte, ez az uralkodóval egyetemben a külügyi hivatal körébe tartozik, mert az uralkodó csak a külföldi hatalmakkal szemben képviseli az országot. Ezek után parlamentjét, mely csak tanácsadásra és nem törvényhozásra szorítkozott, a következőképp építette fel:

Első osztály: földbirtokosok bérlőkkel, parasztokkal, ispánokkal, zsellérekkel együtt.

Második osztály: bányatulajdonosok, gyárosok és munkásaik.

Harmadik osztály: kereskedők, tengerészek, szállodatulajdonosok, hordárok, fuvarosok, rajtuk kívül a bankok, vámhivatalok, vasutak, posták és távírók hivatalnokai.

Negyedik osztály: polgári és katonai hivatalnokok, papok szolgáikkal.

Ötödik osztály: tudósok, tanítók, írók, művészek.

Hatodik osztály: orvosok, gyógyszerészek, betegápolók.

Hetedik osztály: háztulajdonosok és tőkepénzesek.

Hogy mekkora arányban válasszanak az egyik vagy másik osztályból, ez oly kérdés, melyre nem lehet előre feleletet adni, a kormányzás műveletében jártas, kiváló férfiaknak kell minden egyes esetben ezt a kérdést eldönteni. Épp ezért a képviseleti rend mindig csak ideiglenes lehet.

E tanácsadó testület felett állana az államtudományok kiváló művelőinek egy gyülekezete, melynek tagjai már előre e hivatásra neveltetnének, nehogy épp e legnehezebb művészetet kontárok és vállalkozó szellemű dilettánsok gyakorolják, mint ahogy ez eddig történt. Mielőtt egy ilyen hivatalnok helyét elfoglalja, előélete, gazdasági és társadalmi viszonyai szorgosan kikutatandók.

Feladatuk lenne az ifjúságot folyton a tanulásra és önképzésre sarkallni, annak cselekvéseit megfigyelni, ily módon kiváló férfiak generációját nevelni fel, anélkül hogy úgynevezett szeplőtlen előélet vagy egyéb, tehetség nélküli, negatív erények szolgálhatnának, miként eddig, közbecsülés és érvényesülés alapjául. Így képződnék egy új nemesi osztály, mely a régi hivatali, katonai és udvari nemesség helyébe lépne. Ez az osztály természetes kiválasztódás útján mindig a legjobbakból tevődnék össze, és így biztosítékul szolgálna arra, hogy az államot a leghozzáértőbb módon irányítják. Maga a nemzetgyűlés pedig, mely csak vélemények, és nem határozatok felett szavazhatna, egy hatalmas vizsgálóbíróvá válnék, és nem légionáriussá, ki megvesztegetést fogad el és szavazatokat erőszakol ki.

A fiatalember azonban már túl okos volt ahhoz, hogy a véleményeit nyíltan is hirdesse ezekben az időkben, mikor a nemesség maga is lezüllött, kiélte magát, mikor a tömegek birka módjára tülekedtek előre, annyira, hogy az ipari munkások későbbi osztályellenségeik, a parasztság kezére jártak, okos ember nem tehetett egyebet, mint mosolyogva várt.

És ő várt mindaddig, amíg a négyrendi képviseletre az egyrendi következett, és az egész kormányhatalmat a régi parasztosztály képviselte.

Ez a történeti esemény nagy hatást gyakorolt a fiatalember gondolkodására és egész fejlődésének irányára. Megtanulta belőle, hogy az emberek nagy többségének gondolataiban mily borzalmas rendetlenség honol. Ha országgyűlési tudósításokat olvasott, és a legbefolyásosabb és legragyogóbb szónokok beszédeit olvasta, észrevette, hogy épp az, amit ő dúcidegérvelésnek nevezett, az a szív felé irányuló vértorlódás szóvirágokkal történő előidézése, a legnagyobb hatást gyakorolta a közvéleményre. Gyakran úgy tűnt fel előtte, mintha nem a haza vagy haladás volna a fontos, hanem az indítványozó akaratának minden lehető módon, ha kell, hamis érveknek, logikai hibáknak, az igazság elferdítésének árán való keresztülvitele. E megfigyelés rávezette a nagy gyanúra, hogy minden a hatalomért folytatott viaskodás körül forog, azért az élvezetért tülekednek, hogy saját agyuk képzeteivel más agyakat tölthessenek meg, hogy gondolataikat belevethessék idegen agy sejtjeibe, saját képzeteiket idegen főbe átplántálhassák, hol azok fagyöngy módjára élősködnek – ennyi az egész – míg az életet adó törzset büszkeség járhatná át arra a gondolatra, hogy az élősdiek ott fönt, a lombkoronában, mégiscsak hitvány élősdiek.

Mindez csak fokozta becsvágyát, melynek kielégítésére tanult, utazásokat tett, kiváló emberek ismeretségét kereste, hogy ily módon tudásra és tapasztalatra tegyen szert. Az ellenséges erők és érdekek örökké változó káoszának hullámverése közepette mindig csak önnönmagában kereste létének kikötőpartját, annak a hullámgyűrűnek középpontját, amit a valóság vágott körötte. Míg a gyenge keresztények énjükön kívül Istenben keresnek valami szilárd támpontot, addig ő csak arra támaszkodott, amit saját énjében kézzel foghatott, és azon volt, hogy saját személyét tökéletes emberré fokozza fel, akinek pályafutása és cselekedetei senki másnak jogait nem csorbítják, mint ahogy gondosan ápolt fának gyümölcsei mindenkinek csak hasznot és örömet hozhatnak.

Messze elkerülte azt a fejtetőre állított zűrzavart, amit mindazok akarnokságában látott, akik magukról azt hazudták, hogy mások számára élnek, pedig valójában csak másokból éltek, mások hálájából, gondolataiból, elismeréséből, ő egyenesen haladt a maga útjain, abban a biztos tudatban, hogy egyetlen erős, határozott egyéniség önkéntelenül is nagyobb hasznára van a társadalomnak, mint az üresfejűek egész hada, akiknek haszna számukkal fordított arányban áll.

Azáltal, hogy önmagát tette úrrá maga felett, életét egy magas erkölcsiség szabálya szerint rendezte be, mert a leszámolást nem a bizonytalan jövőre tolta ki, hanem azonnal leszámolt önmagával, anélkül hogy bűnét egy ártatlanul szenvedő Krisztusra hárította volna. Ehelyett cselekedeteinek tudatos felelősségérzetében inkább semmi olyast nem követett el, aminek kiengesztelése bűnbakot tehetett volna szükségessé.

Ily módon megtanulta, hogy csak önmagában bízhat, és idegen tanács kikérése nélkül mindig csak cselekedeteinek valószínű következményeit mérlegelte.

Mindez persze nem akadályozta meg, hogy mint a gőz és villamosság jegyében született generációnak tagját az idegesség ne kínozza. Nem is lehetett másképp oly embernél, akinek millió régi képzetet, elavult, beidegzett benyomást kellett elpusztítani, aki minden pillanatban, valahányszor új ítéleteket akart leszűrni, kiindulópontul feltolakodó, meghatározott alapelvek tömkelegébe botlott.

Az idegrendszer e nyugtalanságát, melyet kizárólag az ősök alkoholizmusának és nemi kicsapongásainak rovására akartak írni, főleg e szellemi újrafelépítés idézte elő. A felfokozott életerő eredményezte e beteges tünetet, kísérve ama túlhajtott érzékenységtől, amit legjobban a bőrt váltó rákéhoz vagy a vedlő madáréhoz lehetne hasonlítani. A faj megújhodása volt ez, egy újfajta ember, aki a régi előtt betegnek vagy egészségtelennek tűnhetett fel, mert átalakulófélben volt. Az öregek azonban ezt nem akarták elismerni, mert önnönmagukat akarták odaállítani szabály gyanánt, magukat egészségesnek mondották, noha feloszlásnak indultak.

Az idegek érzékenységét még növelte, hogy az ifjú ételben, italban mérsékletes volt, és nemi vágyait is féken tartotta. Lealázónak találta magára nézve, hogy szeszes italok élvezésével magát őrülthöz vagy vademberhez tegye hasonlóvá. Lelke pedig túl finom volt ahhoz, hogy valami kéjnővel kötött futó viszonyt kívánatosnak tarthatott volna.

Életmódjának meg is volt az a következménye, hogy érzékei kifinomodtak, és kellemetlen benyomásokkal szemben annyira érzékenyek lettek, hogy undort érzett ott, hol mások, durvább érzékekkel, gyönyört éreztek volna.

Ha reggeli kávéja nem volt elég erős, órákig le volt hangolva; egy rosszul festett biliárdgolyó vagy egy piszkos dákó képes volt rábírni, hogy sarkon forduljon és más biliárdhelyiség után nézzen, egy rosszul letörölt pohár undort váltott ki belőle, az emberszagot azonnal megérezte egy újságon, amit másvalaki olvasott, idegen bútorok fényezésén meglátta az izzadságot, az ablakot mindig kinyitotta, ha a cseléd a szobát rendbe hozta. Ha azonban utazott és a kényszerűség úgy hozta magával, képes volt valamennyi vezetéket elzárni, mely az érzékszervek felfogóerejét közvetítette, ez ellenállóvá tette minden kellemetlen érzettel szemben.

Miután természettudományi tanulmányait az egyetemen befejezte, a tudományos akadémián mint asszisztens nyert alkalmazást. A természettudományok tanulmányozása volt még a legkevésbé megalázó stúdium, mert itt egyesek véleményei jóval kisebb szerepet játszottak, mint az anyaggyűjtés.

Maga kereste ki magának ezt az állást, azzal a szándékkal, hogy a természet egész birodalmát, amit itt összegyűjtve és összerendezve egy helyen együtt talált, áttekinthesse, és ráakadjon az egyetemes nagy összefüggésre, ha ugyan van ilyen, vagy az egyetemes nagy rendszertelenségre, aminek létezése valószínűbb. Szándékát csakhamar felfedezték, mert nem tudott annak a csábításnak ellenállni, hogy a gyűjteményben található madarak egy más alapelv szerinti átcsoportosítását ne ajánlja.

Főnökei, akik természetesen nem óhajtottak egy fiatalember tanulmányainak anyaggyűjtőivé süllyedni, nem akarták tudomásul venni, hogy műveikkel együtt elavultak, és ettől kezdve ösztönszerű ellenszenvvel viselkedtek az éles szemű kutató iránt.

Az első védőintézkedésük a betolakodott ellenséggel szemben az volt, hogy alárendelt fontosságú részletmunkára fogták, mely veleszületett szépérzékével is ellenkezett. Hat hónapon keresztül az ő kötelessége volt friss spirituszt önteni a halgyűjtemény üvegtartályaiba. A szúrós szag először hányásra ingerelte, amint azonban e kellemetlen rosszullétet leküzdötte, valóságos dühvel látott neki a halak tanulmányozásának; minthogy gyorsan dolgozott, fél év lefolyása alatt az egész hatalmas anyag birtokában volt. Viszont az egész telet egy hideg, piszkos, sötét konyhában töltötte, ahol romlott spirituszt szagolt, ahol kezei lefagytak, és egy nehezen gyógyítható hólyaghurutot kapott.

Ezután nekiülhetett, hogy vignettákat írjon az algákat tartalmazó üvegekre. Minthogy az egyetemen nem tanult szépírást és a természettől gyenge, reszkető kezeket örökölt, a céduláit visszautasították. Így sikerült őt oly színben feltüntetni, mintha hasznavehetetlen lenne; hiszen még írni sem tud. Rövid hét hónap alatt, míg szépíróiskolába járt és odahaza a gyakorlóirka fölött görnyedt, szép és olvasható írásra tett szert. Ezenkívül az algákat is közelebbről megismerte.

Fölöttesei, akik azt hitték, hogy az alárendelt munka nem lesz majd ínyére, hamarosan látták, hogy hasztalan minden kísérletük, a fiatalember valamennyi rendelkezésüket saját javára használta ki, amennyiben tudását gyarapította, a neki szánt csapásokat kikerülte, és a megalázások pedig lepattantak róla.

Növekedő szépírókészsége azonban újabb megalázások forrása lett, mert most hivatalos aktákat és leveleket másoltattak vele. Azt hitték, hogy ezzel az írnok siralmas szerepére fogják lesüllyeszteni. Panasz nélkül végezte ezt a munkát is. Minthogy egyidejűleg idegen nyelveket tanult, alkalma volt e nagy férfiak titkaiba bepillantani, akik meg voltak győződve, hogy e titkok az ő kezében értéktelenek. A korszak tudományos vitás kérdéseit levél alakban látta maga előtt feldolgozva, felfedezte a tudós társaságok összejöveteleihez vezető titkos utakat, megismerte a tudományos érdemszerzés földalatti rejtekútjait, és alkalmat talált rá, hogy kutatásait termékennyé tegye. Neki tehát nem lehetett ártani, és ha azt hitték, hogy legázolták, akkor emelte csak igazán magasra a fejét.

Önálló gondolkodó és nemesember létére csakhamar egyedül találta magát. Neve nem hangzott tudományosan, és az a szokása is, hogy előkelően és elegánsan öltözködött, tudatlanságának volt bizonyítéka azok szemében, akiket ez Berzelius szakadt nadrágjára emlékeztetett; a dolgok menetében való látszólagos megnyugvását szellemi alsóbbrendűsége jelének tekintették, természettudományi nézetei pedig lírai ömlengéseknek tűntek fel előttük.

Miután megbánták, hogy egy ideig békében hagyták, csak azért, hogy ismét bosszantsák, oly munkát adtak neki, amit eddig minden kezdő visszautasított, és amit épp ezért maguk között próbakőnek vagy botránykőnek neveztek. Fent, a padláson ugyanis egy nagy csomó kőzet és ásvány gyűlt össze, mely adományozás, örökbehagyás, továbbá földrajzi expedíciók révén maradt az Akadémiára.

Minthogy nagy részük még abban az időben, amikor a geológia még gyermekkorát élte, kiválogatott másodpéldány gyanánt került lomtárba; most a tudományos ismeretek haladása után ismét át kellett nézni és rendezni e gyűjteményt. Ott feküdtek az ásványok nagy, porlepte és pókhálós halomban a padláson, a fedélkupola alatt.

Amint Borg először állott a poros, fülledt levegőjű padláskamrában, szinte visszariadt a reá váró munkától, amint azonban a második napon egy ásványra bukkant, amit ismeretlennek vélt, rögtön belemélyedt feladatába, és megkezdte a rendezést.

Közben oly tapasztalatokra tett szert, amely a tudományrendszer igazságába vetett gyenge hitét végleg megingatta. Munka közben rájött, hogy nem a természet teremtett rendszereket a kövekben, hanem csak az emberi agy skatulyázta el a jelenségeket. De különben mindent be lehet osztani, ha megalkot az ember egy felosztási alapelvet!

Hogy ez a felosztási alapelv nem a legésszerűbb, azt hamar belátta. Ha amellett maga az alaptétel is még egy el nem döntött feltevés, mint amilyen az a nézet, hogy az őshegy tűzben való olvadás útján jött létre, a lerakódott kőzetekkel ellentétben, melyek bizonyosan vízből váltak ki, noha az őshegy is lerakódott kőzet, akárcsak a későbbi réteges alakulatok, úgy nem is lehetett más véleménye, mint az, hogy az egész rendszer mesterkélt, és csak feltevéseken alapul.

Ezalatt az ásványt elemezte, és meggyőződött róla, hogy tényleg ismeretlen; átadta a professzornak, aki beküldötte azt a berlini akadémiának, és el is érte, hogy az új ásványt az ő nevéről nevezték el, Borg még csak köszönetet sem kapott, nevét sem említették, főnökei részéről továbbra is csak zaklatásban és bosszantásban volt része.

Felháborodásában a legközelebbi ismeretlen ásványt, amelyre ráakadt, maga küldte el Lyellnek. Értekezését felolvasták az angol geológiai társaságban, maga pedig a társaság tagjává választatott.

Kollégái és feljebbvalói úgy tettek, mintha semmit sem hallottak volna sikeréről, minthogy ezek bizonyos tekintetben a professzort leplezték le, aki az ásványt másodpéldánynak tartotta. Ellenszenvük gyűlöletté fajult, üldözni kezdték. Ő azonban ügyet sem vetett rájuk, félrehúzódott, és tovább dolgozott.

Minthogy az ásványgyűjteményt Európa valamennyi országából hordták össze, és Borg jól értett hozzá, hogy találmányát mindjárt az illető országok bányászata számára hasznosítsa, néhány esztendő alatt elérte, hogy Európa legtöbb tudós társasága tagjává avatta, és ily módon az olasz Korona-rend, a francia „Instruction publique", az osztrák Lipót-rend és az orosz Anna-rend lovagja lett. De mindez semmit sem változtatott környezetének magatartásán, csak mosolyogtak kitüntetésein, melyek pedig valódi érdemeket jutalmaztak.

Minthogy magát a tényt tagadni nem lehetett, értékét lebecsülték, vagy pedig úgy tettek, mintha tudomást sem vettek volna róla. Mindez azonban legkevésbé sem gátolta meg őket, hogy a Borg által felfedezett nyomon saját hasznukra vadásszanak. Miután hétévi keserves szolgálat után, apja halála folytán az atyai örökség birtokába jutott, búcsút vett az Akadémiától, hogy magánemberként külföldre utazzon; akkor azt kellett hallania, kár, hogy pályát tévesztett, majd meg azt, hogy állásából elbocsátották.

Végtelen embergyűlölettel eltelve hagyta el hazáját, hogy külföldön folytassa tanulmányait.

Európa hoteljeiben és penzióiban nagyon sokféle emberrel találkozott, nem egy összeköttetésre tett szert, amit azonban, minthogy továbbutazott, ismét megszakított. Mindenhol azt látta, hogy ugyanazon korszak gyermekei ugyanazokat a véleményeket táplálták ugyanazon dolgok felől, a többség véleményét mint sajátjukat állítva oda, csak frázisokat mondottak, ahelyett hogy gondolatokat öntöttek volna szavakba. Rájött arra is, hogy ezek a közvélemények néhány kiváló szellem gondolatai, amin a tömeg tovább kérődzik. Észrevette, hogy valamennyi geológus Agassiz és Lyell 1530–40 közötti véleményeit adja vissza, valahány szabadgondolkozó mind Renant és Strausst idézi, minden fürge politikus Mill vagy Buckle elvein élősködik, az esztétikusok pedig egyebet sem tesznek, mint Taine-t majmolják. Szóval csak néhány főbattériában volt igazi villanyerő, mely a tehetség vezetődrótján keresztül megszólaltatja ezeket az apró csengettyűket.

Innen hamarosan eljutott a lélektanhoz, meglátogatott egy csomó spiritisztát, hipnotizőrt és gondolatolvasót, a sok szemfényvesztés mögött az új felfedezések egész sorát vélte észrevenni. Biztos volt benne, hogy e felfedezések egykor meg fogják változtatni az emberiség állati természetét, mely az élet gondolkodás nélküli lemorzsolásában nyilvánul meg. Talán még ahhoz is hozzá fognak járulni, hogy az emberi gondolkodást helyesbítsék, és az embert az életküzdelem valódi lényegének megértéséhez hozzásegítsék.

Ez a küzdelem, mely látszólag elvekért folyik, hatalmi küzdelem volt, idegen agyvelőket mozgásba hozni és a tömeget arra kényszeríteni, hogy úgy gondolkozzék, mint mi magunk – ez volt a tulajdonképpeni cél. Tanúja volt tudományos vitáknak, melyek a helytelen feltevés győzelmével végződtek csak azért, mert e nézőpont védőjének több híve és nagyobb tekintélye volt. Látott politikai és vallási küzdelmeket, melyek a józan észt és az igazságot megcsúfoló törvények megalkotására vezettek, alapvető, közismert tévedések szentesítésével, amit a következő nemzedék már mint magától értetődő igazságokat örökölt.

Tulajdonképp csak arról volt szó, ki tudja akaratát keresztülerőszakolni. A hajtóerő, mely az elvek előharcosai mögött állt, csak érdek és szenvedély volt. Az érdek nem volt egyéb, mint enni és szeretni vágyás, aminek kielégítésére egy bizonyos hatalomra volt szükség. Aki nem törekedett e hatalom után, az gyenge bábu volt, akinek akarata elégtelennek bizonyult az életküzdelemben. Ezek a gyengék mindig a jogra hivatkoztak, a gyengébb jogára. Pedig tulajdonképp csak egy matematikai jog létezik, mint ahogy az aritmetikai igazság is mindig csak egy. Persze ennek a jognak kiszámításához hatalmas gondolatapparátusra van szükség, mely fel tudja magát szabadítani az érdek és szenvedély optikai csalódásai alól.

Ha Borg belső énjét vizsgálta és azt másokéval összehasonlította, úgy arra az eredményre jutott, hogy szigorú önfegyelmezésével sikerült neki ítéletét erősen emancipálni, azt is észrevette, hogy igen erős hajlama van elvont igazságok keresésére, oly igazságoknak kutatására, melyek a valódi viszonyok, dolgok igazi lényegének megismerésében nyilvánulnak meg. Ezért az igazság barátjának nevezte magát a szó legnemesebb értelmében, anélkül hogy ezért mindazzal, amit tudott, fecsegve házalni járt volna, sőt azt is megengedte magának, hogy szükség esetén egy tolakodó kérdést valótlan felelettel háríthasson el.

Hogy az emberi állat szervezetének megismeréséhez közelebb férkőzzék, az alsóbbrendű állatok lelki életét külön kutatás tárgyává tette, erről az oldalról próbált az emberi lélek problémájáig előrehatolni.

Mindazon személyekről, kikkel útjában találkozott, könyvet vezetett, kezdve rokonoktól, ápolónőktől és cselédektől egészen a diákkori barátokig, szaktársakig és feljebbvalókig, egyszóval mindazokról, akik látókörébe kerültek. Saját megfigyeléseit kiegészítette személyi adatoknak, születési bizonyítványoknak, ismerősök tanúvallomásainak beszerzésével. Ezután felállította az illető egyén egyenletét, és megkísérelte életproblémáját megoldani.

Hihetetlen nagy munkaanyagot nyújtott ez a foglalatosság neki. Mikor az adatok zűrzavarát rendbe hozta, látta, hogy az embereket éppúgy osztályokba lehet sorozni, mint a növényeket vagy állatokat, csak felosztási alapelvet kell hozzá szerezni. Több ilyfajta felosztás útján elég közel jutott az igazsághoz, és tökéletes világot derített vizsgálódásainak tárgyára.

Többek közt az embereket öntudatosakra, önámítókra és öntudatlanokra osztotta fel.

Az öntudatosak vagy beavatottak álltak legmagasabban, keresztülláttak a csaláson, nem hittek semmiben, a tömeg szkeptikusoknak nevezte őket, egymásra azonnal ráismertek, és rendesen alattomos indítékokat írva egymás rovására, elváláskor kölcsönösen legazemberezték egymást.

Az önámítók csoportjához számította a hipnotikus médiumokat, prófétákat, pártvezéreket, politikusokat, jótevőket és gyenge, közbecsülésre áhítozó emberek egész raját, akik azt mondják magukról, hogy másoknak élnek.

Az öntudatlanok osztályába tartoztak a gyermekek, a legtöbb betörő, a legtöbb asszony, néhány őrült, akik félig még emlősállati fejlődési fokon állanak, anélkül hogy a szubjektumot az objektumtól meg tudnák különböztetni.

Egy más felosztási mód szerint, melyet ontogenetikainak nevezett, az ember fejlődését végigkísérte az embriótól a legmagasabban álló egyedig, a férfiig, és a következő fokozatokat kapta: gyermekek, ifjak, asszonyok, férfiak.

Honfitársainál ősi, jellegzetes faji jellemvonások után kutatott, megkülönböztetett északi és déli svédeket, Vermland, Bohuslän határvidékek lakói közül mindig felismerte a svédet és a norvéget, sok norrlendiban meglátta a finn származást, éles szeme a bevándorlott németeket, vallonokat, szemitákat és cigányokat kihámozta a bennszülöttek közül. Ily módon sokszor ráakadt egy-egy megmagyarázhatatlan jellemvonás kulcsára.

Volt még egy más jellembeosztási módszere, uralkodó jellemvonás szerint. A legalsóbb csoportba tartoztak a zabálók, iszákosok és fösvények, ezután jöttek a nemi lények, akik a nemi élvezetben látták létük fő célját, majd az érzésemberek, végül a gondolkodók, akik valamennyi fölött álltak.

Ezt a tudományát igen magas fokig tökéletesítette. Bizonyos idő múlva megvolt az a képessége, hogy egy embert legott meg tudott ítélni, és egyenletét fel tudta állítani. Megfigyelése helyes voltának ellenőrzésére önmagát használta fel lélektani preparátumul, és élve felboncolta önmagát; természetellenes, sokszor visszataszító szellemi diétának vetette alá magát, de szigorúan ügyelt arra, hogy megmaradjon a személyi kutatás terén, és sohasem tekintette magát és életét követendő mintaképnek.

Mikor végül is belefáradt a külföldi utakba, és teste a régi környezet után kívánkozott, visszatért hazájába, hogy magának munkakört szerezzen.

Közömbös volt neki, hogy mivel foglalkozott, így egy főhalászmesteri állásra pályázott. Minthogy senki sem óhajtotta őt maga közelébe, őt küldték ki elsőnek a stockholmi szigettengerre.

Axel Borg felébredt fejlődésének ismétlő tanfolyamából, melyben meg szokott újhodni, mert életét mintegy gyorsan újra élte.

Ezáltal megtalálta útját saját álláspontjához, és miután tisztába jött erőivel, kiépítette magának további pályáját, valószerű célját, vállalkozásai sikereinek kilátását mérlegelte.

A révkalauz, aki ezalatt a bárkát a sziklapartok mentén vezetve, a jégtörmelékek között szélcsendbe evezett, és azzal is tisztába jött, hogy a doktor kissé bolond, amint ott ült szoborhoz hasonlóan, tisztességtelen szemeit befelé irányozva, felhasználta most az alkalmat, megkérdezte, hogy visszatérjenek-e a kikötőbe.

A mester igenlőleg bólintott.

Még egy pillantást vetett Borg a pompás látványra, mely ott künn most játszódott le; jégtömbök rohantak, megrepedtek, felágaskodtak, összeszorultak, egymásra torlódtak, élükre álltak, vízszintes helyzetükből eltolódtak, felfordultak, hegyeket, völgyeket, dombokat alkotva.

Úgy tűnt fel előtte, mintha a földkéreg alakulását látná maga előtt, amint az izzó tengerben az első megmerevedett rög összetört, továbbrohant, élére állt és őshegyekké, szigetekké, sziklatömbökké, dombokká torlódott fel, ezek sem voltak egyebek, mint jéghegyek, ha nem is vízből épültek fel.

És e megismételt teremtéstörténet felett ott reszketett a jég ősi, osztatlan, fehér fénye, a levegő és víz ős kékje mellett, mint az első diadal a sötétség fölött. Ott lebegett előtte a teremtés könyvének istene, aki elválasztotta a világosságot a sötétségtől, most úgy jelent meg kutató lelke előtt, mint egy érzéki, kézzelfogható ősök. És ismét felhangzott a madárrá lett csúszómászók kezdetleges kísérlete, mellyel a hangot zenévé akarták alakítani ott, az „én-jét elhatároló víztükör fölött, melynek mindig ez az „én marad középpontja, bármily helyet foglaljon is el…

A bárka a kikötőbe ért, és a kémény füstje az ebéd idejét jelezte.

VI.

Egy vasárnapi délelőttön Axel Borg nyitott ablakánál ült. Itt volt a nyárelő, jellegzetes világoskék színével terült a víz fölé, és gyenge zöldjét szétszórta a hegyszakadékokban ott feledt zuzmó és moha fölé. A madarak északra vándoroltak, az öblök vizén csak néhány dunnalúd úszkált.

A nagy magány, ahogy a Keleti-tengert szokta nevezni, ismét belemarkolt lelkébe, amint egy-két hajót látott dél felé tartani, idegen lobogók élénk színei alatt, melyek mind talán véletlenül, vagy talán okszerűen élénkebbek voltak, mint a svéd, szegényes kék és sápadt sárga színével, melyek oly könnyen piszkolódnak.

Egy brigg tetején most izgató trikolórt pillantott meg. Ez a hajó Norrlandból deszkákat szállított ki, miután rövid idővel ezelőtt bort és narancsot hozott be, és most a világossárga, népes partok felé hajtott. Hosszú csíkot vágott a vizeken egy hatalmas német postagőzös, melynek gyászszegélyes fehér zászlója vörös szín felett koronát viselt úgy, mint kártyában a pikk ász.

Az angol vörös zászló, a spanyol markízvászon, az amerikai gyapjú ágyhuzat, mindmegannyi üdvözlet volt idegen népektől, akikhez közelebb érezte magát, mint azokhoz az idegenekhez, akiket kénytelen volt honfitársainak nevezni, hisz joga volt ünnepi ruhája fölé mind e nemzetek színeit felhúzni, csak épp saját hazájáét nem. Ma úgy érezte, hogy világpolgárságára való emlékezése kellemesebb volt számára, mint máskor, mert száműzetése helyén néhány nap nyíltan szemben álló ellenséggel volt körülvéve. Ugyanis intézkedéseket foganatosított azért, hogy érvényt szerezzen a néhány év óta fennálló, de tényleg be nem tartott törvénynek, mely a halászháló nyílásai számára egy határozott nagyságot ír elő. Borg szándékai eleinte csak ellenállásra találtak, mely azonban csakhamar nyílt ellenszegülésben tört ki, kénytelen volt rendőrt hívatni, és a halászok hálóit lefoglaltatni.

Pedig előbb alaposan megokolta, hogy az állam beavatkozása a nép érdekeit és javát szolgálja, utalt rá, hogy célszerűtlen halászatukkal gyerekeiket minden bizonnyal koldusokká teszik; a birtokot megosztani ti. eddig sem akarták, hanem csak egy fiút akart a család további fenntartójául jólétben eltartani.

Semmi sem használt, intézkedéseit egy csomó dologtalan hivatalnok kellemetlenkedő ötleteinek tartották, akiket csak azért fizettek a nép pénzén, hogy a népet kínozzák. Hiába utalt rá, hogy épp a parasztság vitte a parlamentben e törvényt keresztül. A halászok előtt a paraszt és a kormány egyformán gyűlöletes volt. Borg észrevette, hogy ez a halásznépség nem más, mint a gondatlan, a jövővel nem törődő őstársadalom egy maradéka, amelyben nincs meg a paraszt körültekintő, holnapi napra és jövő évre való gondoskodása. Olyanok voltak, mint a vadember, aki két napig vadászott és utána nyolc napig alszik. Abban is a vademberhez hasonlítottak, hogy megvolt a negatív képességük a nélkülözés és szenvedés elviselésére anélkül, hogy helyzetük javításához szükséges pozitív erővel rendelkeztek volna, sőt minden újítással egy ösztönszerű ellenszenvet szegeztek szembe. Ezáltal elárulták magasabb kultúrájú állapothoz való alkalmazkodóképességük hiányát.

Ezek a halászok az ősi néptörzs söpredéke közül kerültek ki, minthogy nem tudták eredeti lakóhelyeiket megvédelmezni, mihelyt elkezdődött a küzdelem a termékeny folyam menti völgyekért és belföldi tavak partvidékeiért. Kénytelenek voltak a sziklás part felé húzódni, ahol termőföld hiányában csak a bizonytalan tengervíz nyújtott megélhetési lehetőségeket. Mint ahogy sorsuk bizonytalan, úgy ők maguk megbízhatatlanok voltak, keresetforrásaikat nem kezelték nagyon lelkiismeretesen, apró előlegeket adattak maguknak a mindig várt nagy halzsákmányra, amit egy szerencsés hajótörés hozhatott számukra.

A jövevény ellen gyűlöletük legott fellángolt, elvakultságukban képtelenek voltak belátni, hogy Borgot csak becsvágya ösztönzi helyzetük javítására és munkájuk megkönnyítésére. A főrévkalauz számára egy rossz fúróból és szétvagdalt szardíniásdobozokból valami önműködő széljelző készüléket készített. A főrévkalauz azonban nem fogadta el, hanem feldobta a padlásra a limlomok közé.

Borg több esetben betegeknek segélyt akart nyújtani, de mindannyiszor visszautasították. Meg akarta tanítani a háziasszonyokat arra, hogy a füst beömlését a konyhába megakadályozhatják azzal, hogy egy üres hengerhordót tesznek a kéményre; de az asszonyok fittyet hánytak neki, és tovább panaszkodtak a kitarthatatlan füst miatt. Egy halászt, aki sikertelenül kísérletezett burgonyatermeléssel, meg akart tanítani a moszat-és halhulladékkal való trágyázásra. Ezt a módszert ő maga Angliában látta, ahol a nép azt nagy sikerrel alkalmazta. Amint észrevette, hogy a tavaszi nagy heringhalászat feleslegei sóhiány folytán elrothadnak, meg akarta őket tanítani a moszathamuval való konzerválásra, amint azt a faröiek a sajtkészítésnél sikerrel használják.

Minden fáradozásának, mellyel a népet hasznosra akarta tanítani, az lett az eredménye, hogy Mindentudó Doktornak csúfolták, és hülyének tartották; emellett állandó tárgya lett a kávénénik pletykálkodásainak és a kocsmai sörözők kiszólásainak, még a gyermekek is nevettek rajta, ha elment mellettük.

Az ellentét aközött, ami tényleg volt és aminek tartották, eleinte csak nevetésre bírta, amint azonban környezetének iránta tanúsított közönye lassan nyílt ellenségeskedéssé fajult, lelkiállapotára ez határozottan kedvezőtlen behatást gyakorolt.

Úgy érezte magát, mintha különnemű elektromossággal telített viharfelhő nehezednék rá, zavarná idegeit, és meg akarná semmisíteni azáltal, hogy lehetetlenné bénítja idegrendszerét. Úgy tűnt fel előtte, mintha e sokfejű tömeg ráirányzott gondolatainak megvolna az ereje őt lassanként lesüllyeszteni, saját értékéről alkotott véleményére oly nyomást gyakorolni, hogy el fog jönni az a pillanat, midőn erejében, szellemi fölényében ő maga sem fog többé hinni tudni, hanem végül is a tömeg véleménye, mely szerint ő az idióta és ők a józan eszűek, az ő agyán is diadalmaskodni fog, és kényszeríteni fogja őt, hogy nekik adjon igazat.

Mialatt ezek a gondolatok foglalkoztatták, a huszonöt fokos horizonton, melyet ablakából áttekinthetett, hirtelen új tárgy bukkant fel szemei előtt. A svéd flotta egy ágyúnaszádja félgőzzel, szélcsendben került a sziget felé, bevonta vitorláit, és horgonyt vetett. Távcsövén jól látta, hogy a naszád matrózai látszólagos zűrzavarban ide-oda szaladgáltak, anélkül azonban, hogy tolakodtak volna. Mindegyik saját helyén ült, mikor a másodtiszt sípja megszólalt. A hajó szűk oldalai, feszülő kötelei mintha egymás ellen dolgoztak volna, de erejüket mégis egyesítették egy irányban, mely azután az előárboc irányában áramlott ki, a kazánkürtő és kémény energikus csőformái, az árbocok feszülése széllel és szél ellen, az ágyúk kör alakú nyílásai, mindez az erők rendszeres összecsoportosítására mutatott, melyek egymást fékezték, szükség szerint egymás ellen vagy egymással együttműködve. E gondolat kellemes hangulatba ringatta. Úgy érezte, hogy erő és rend áramlik ki az ék alakú vastörzsökből, melyben célszerűség, erőmérséklés és mérték harmonikus egésszé egyesült!

Ennek a harmonikus egységnek elgondolása sokkal több élvezetet szerzett neki, mint amennyit az érzés útján egy művészi remek a felületes szemlélőnek adni szokott.

De ez elgondolás révén még valami más is áramlott reá a hullámoktól körülnyaldosott kis úszó alkotmányról. Erősebbnek érezte magát, mintha a hatalom e képmása segítséget hozott volna számára, hogy a nemzetgyűléstől és kormánytól felhatalmazva a kultúra és tudomány minden eszközének alkalmazásával a tökéletesebbeket az alulról felnyomuló barbárság ellen védelmezze. Nagy elégtétellel szemlélte, amint egy-két képzett ember a vizsga letétele után most egy síppal vagy száz félvadat kormányoz, akik felfoghatatlannak tartották azt, amit nem értettek.

Borg sohasem tette magáévá azt, a ma általánossá vált megfigyelési hibát, hogy az alacsonyabb néposztályok szenvednek alárendelt helyzetük és durvább életviszonyaik miatt. Épp ellenkezőleg, jól tudta, hogy egészen azon a fokon állanak, amin állhatnak, és hogy éppoly kevéssé szenvednek helyzetük miatt, mint ahogy a halak ott lent nem szenvednek azért, hogy nem lettek kétlaki állatok. Ami a durva ételeket illeti, tudta tapasztalatból, hogy a halászok, akiket egyszer ebédre meghívott, otthagyták azokat az ételeket, melyek a gyomrot nem töltik meg, sőt látta, amint a kenyereskosárból nem a finomabb búzakenyeret, hanem a durvább rozskenyeret veszik ki. Az éhségről szóló mendemondának csak akkor hitt, ha egy szerencsétlenség áldozatairól volt szó, és akkor sem mindig, hisz mindenhol vannak szegényházak; tunyák és munkakerülők ezeket is elégszer igénybe veszik, betegséget színlelve, csak hogy maguknak dologtalan megélhetést biztosítsanak. A kicsinyeket soha nem tisztelte, soha nem érezte szükségét, hogy a jelentéktelenség előtt térdet hajtson, noha őt magát épp egy felsőbb társadalmi réteg zárta ki magából, egy olyan réteg, mely az általános hanyatlás idején lopott tekintéllyel küzdötte fel a magasba magát, és most ólomsúllyal nehezedett minden felfelé törekvőre.

Arra sem hagyta magát elragadtatni, hogy a felső társadalom e vázlatos képét túlbecsülje, mely most egy csatahajó alakjában, igaz, felkeltette csodálatát, de azért csak egy része volt annak az államrendnek, mely sűrített gázzal és Bessemer-kohókkal uralkodott polgárai felett.

Fent, gazdáinál, becsapták az ajtót, valaki belépett, a pletyka legott megindult. Öman hangja hallatszott, aki hálóját elvesztette. A pálinkáspoharak összecsendültek, a lárma megnőtt, amint a tegnapi mámor kiújult.

– Hülyék, népámítók, ezek akarnak többet tudni, mint a tapasztalt halászok. Ezek, akik a díványon feküsznek és kétezer koronás könyveket olvasnak! Taknyos kölykek, kik atyjukat akarják tanítani. Tolvajnépség, cigarettahősök, malacfarok kunkorodik az orruk alatt.

De csak azután tört ki igazán a vihar, mikor Vestman közölte ténybeli értesüléseit, melyeket Bagge Jakab bárkáján hallott a főhalászmester származásáról, atyjának kicsapongásairól, anyja alacsony születéséről, meg arról, hogy a mestert előbbi állásából úgy dobták ki.

A hallgató megpróbált süket és közömbös maradni, de a szavak beléje haraptak, bepiszkolták és akarata ellenére is vérig sértették. Régi kétsége, atyja becsületessége iránt, újra felébredt, saját értékébe vetett hite megingott, félelem támadt fel benne, hogy ez iszapesőben szárazon maradhat-e, hogy ki tudja-e kerülni ezt a küzdelmet, mely azért végződhetnék vereségével, mert az eszközök megválasztása érzékenységét sértené. A hadihajó harangja megszólalt, dobpergés hallatszott, és a nyári szellő egyszerre száz torokból hozta feléje egy templomi ének komoly, ritmikus, alázatos hangjait. Alulról azonban lárma és fenyegetés zaja tompán hatolt fel hozzá, mint egy állatsereglet ketreceiből. Az ének végakkordjai alatt e dörgés bömböléssé fajult, mert a vitatkozók véleménye megoszlott a kérdés felett, hogy erőszakkal vegyék-e vissza a lefoglalt hálót.

Axel Borgnak, aki a templomokat régészeti gyűjteményeknek vagy elmúlt idők érdekes pagodaépítményeinek tekintette, akaratlanul is egy fiatal lelkész nyilatkozata jutott eszébe, melyet egy, a keresztény istentiszteletről folytatott éjszakai vita alkalmával hallott: „Higgyétek el nekem, hogy a csőcseléket valamivel féken kell tartani."

A csőcseléket féken kell tartani! – ismételte gondolatban, de rögtön elejtette ezt a fonalat, mihelyt alulról verekedés lármáját hallotta.

Székeket vagdostak egymáshoz, padokat dobáltak egyéb bútordarabokhoz, a vadállati ordítás kígyószerű sziszegéssel vegyült, az egészből kihallatszott egy női hang, amint egy perc alatt több száz szót hadart el.

A gőzhajó egyet füttyentett, a horgonyt felszedték, a vitorlákat kifeszítették, a kémény koromfekete felhőt bocsátott a kék, nyár eleji ég felé. Veszteség és nyugtalanság érzésével látta Borg az ágyúnaszádot déli irányban eltűnni. Úgy tűnt fel előtte, mintha egy támaszt veszített volna el, mintha a gyűlölet hurok módjára szorongatná. Menekülni akart, bárhová is.

Most gyermeksírást hallott, hogy félelem vagy fájdalom lehetett-e az oka, nem tudta megállapítani, mert közben lelopódzott a lépcsőn, leért a kikötőbe, eloldotta a sapkáját, és oly gyorsan, amennyire csak lehetett, elhagyta a partot.

A sziklapart, amit maga mögött hagyott, egy kis öböl legkeletibb oldalát szegélyezte; ennek az öbölnek partvidékét még nem ismerte; most, hogy belső szükségtől űzve a magányt kereste, ezt a vidéket akarta felkeresni.

Sohasem tanult evezni, mert gyűlölte az erős testmozgást, melyet részint feleslegesnek tartott, minthogy e célra vannak a közlekedési eszközök és gépek, részint pedig ideg-és szellemi életére károsnak gondolt, mert a finom műszerek, melyeket az agyburkolat bezár, éppoly kevéssé bírják el a heves rázkódtatást, mint egy épület, melyben a csillagászok érzékeny műszerei állanak. De ütemérzéke és érzékeny mozgáscentrumai azonnal ügyes evezőssé tették, és fizikai tudása megtanította reá, hogy az ősi találmányt megjavítsa azzal, hogy az evezőspadot magasabbra helyezte, és így sok izomerőt takarított meg.

Amint a partot a sajka mögött lassan távolodni látta, megkönnyebbülten lélegzett fel. Mikor az első sziklafokot elérte, végtelen örömet érzett. Egy világos, sík, hosszan elnyújtózkodó sziget terült el előtte, melynek szürke gneisz szirtjei kis kikötőt alkottak, ide futott be a sajka. A parton a víz oly átlátszó volt, mint valami sűrített folyékony levegő; a moszat lágy színei lent, a mélyben úgy ragyogtak, mintha a moszatot üvegből öntötték volna. A part kövei le voltak marva, ki voltak csiszolva, és a színek oly változatosságát mutatták, mely soha nem fárasztott, mert nem volt közöttük két egyforma. A kövek között káka és sás kis dombjai igyekeztek megkapaszkodni. A sziklaoldalak szelíden ereszkedtek alá. A mélyedések mohapázsitján sirálytojások feküdtek, három-három egymás mellett, kávébarna színben fekete foltokkal, maguk a sirályok pedig Borg feje felett lármáztak és károgtak.

Borg magasabbra mászott, és egy kőbuckára bukkant, amit mérnökök munkálatuk folyamán hordtak össze, s a sirályok és fecskék fekete-fehér színűvé tarkítottak. Ott néhány borókabokor nőtt, alattuk finom fehér szárazföldi virágok virultak ki, mintegy kapcsot alkotva Közép-Európa hegyei és az északi erdők árnyékos fái között. Kis jégmadár nyugtalanul röpködött ide-oda, hogy a békerontókat fészkétől elzavarja. Egyetlen bokor, egyetlen fa nem látszott a félmeztelen sziklákon, Árnyék és rejtekhely e teljes hiánya jókedvűvé tették a nézőt. Minden nyíltan feküdt ezen a sziklán, mindent át lehetett tekinteni, minden ragyogott a napon. És a víz, mely őt vademberek közti, most elhagyott lakásától elválasztotta, a tiszta átlátszóság keresztültörhetetlen tömegével fogta körül. A félig sarki, félig alpesi vidék őskorszaki növényzetével felfrissítette és megnyugtatta. Amint Borg kipihente magát, sajkájába szállt, és továbbevezett. Három fehérre csiszolódott hegycsúcs mellett haladt el, melyek olyanok voltak, mint megkövesült hullámok, olyan csupaszok, akár egy tenyér, az organikus élet minden nyoma nélkül. Csak tudományos érdeklődését keltette fel az a kérdés, vajon hogyan keletkeztek.

Ezután egy lapos, vörös gneiszszikla mellett haladt el, melynek szélcsend irányába eső oldalán egy százesztendős vörös berkenye állott magányosan, mohával benőve, bütykös hánccsal. Szúette tövisein fészket rakott egy barázdabillegető, minthogy nem talált közelben sem tetőt, sem kőfalat. A kis, hiú madár leszállt a parti kövekre; elhitetni akarván az ellenséggel, hogy itt sehol sincs sem fészek, sem szürkés tojás.

A magányos fa néhány négyszögölnyi füves területen állott, nagyon elhagyottnak látszott, de vetélytárs híján nagyon kövérnek is; jobban dacolt viharral, sóval és hideggel, mint azzal a küzdelemmel, melyet irigy társai a rögért vívnak. Borg nagy vonzalmat érzett az aggastyán iránt, és egy pillanatig szeretett volna sátort ütni lombjai alatt. De mégis továbbment, és a benyomás elmosódott. Most egy sötét szikla tűnt elő az utolsó sziklás sziget csúcsa mögött. Szénfekete szinűvé tette vulkanikus kőzete, a diorit. Amint közeledett hozzá, elszomorodott, úgy látszott, hogy a fekete kristályos tömeget úgy okádta ki magából a tenger, és amint egy kissé megmerevedett, borzalmas küzdelembe juthatott a vízzel vagy egy viharfelhővel, mert nyolcfelé volt hasadva. Darabjait a víz vagy a jég elhordta és eltemette. Mereven állottak a sima, függőleges, fekete falak a kikötő mentén. Amint Borg alattuk kikötött, az volt az érzése, mintha egy szénveremben lenne, vagy egy füstös kovácsműhelyben, levertség vett rajta erőt. Midőn a dombot megmászta, egy rudat pillantott meg, mellette egy fehérre meszelt kis hordót. Emberi kezek e nyoma itt, ahol embernek híre sem volt, akasztófa, hajótörés és kőszén hármas emlékeztetője, ez a nyers ellentét a keveretlen, színtelen fehér és fekete színek között; itt, a mindenható, szerves élet nélküli, hatalmas természet ölén, ahol az egész sziklatömbcsoporton nem lehet sem zuzmót, sem mohát találni, itt ez az asztalosmunka, az őstermészet növényzete és az emberi kéz munkája közötti átmenet hiánya, megrázóan, nyugtalanítóan, brutálisan hatott rája.

A nagy vasárnapi csendben lábai alatt, ahol két egymásra borult sziklatömb tetőt vont egy szakadék fölé, hallotta, amint egy nagy hullámnyelv a sziklák alá kúszott, és a zizegő levegőt maga előtt nyomta, hogy azután mély, sustorgó sóhajtással visszahúzódjék.

Egy másodpercig mozdulatlanul állott, gyönyörködött elfogódottságában, visszaringatta magát elmúlt érzések világába, ami ismét kedvtelenséget okozott nála, orra szénfüstöt szagolt, szemei gyárakat, elégületlen embereket láttak, fülei gőzgépzakatolást, utcalármát, emberi hangokat hallottak, szavak belopóztak füleibe, utat vájtak maguknak agyához, ott gyökeret vertek, és mint gizgaz, meg akarták fojtani televény földjét, azt a szántóföldet, melyet annyi fáradsággal művelt, közönséges mezővé akarták lerontani, hogy az is olyan legyen, mint a többieké.

Amint ismét a csónakba lépett, és a komor jelenetnek hátat fordított, élvezettel legeltette szemeit a víz végtelen tisztaságán, ezen az üres kék mezőn, mely be nem írt tábla módjára, megnyugtatólag terült el előtte, mert nem ébresztettek fel benne emlékeket, nem sugalltak gondolatokat és nem voltak képesek heves érzéseket lelkéből kierőszakolni.

Most nagyobb parti dombhoz közeledett; úgy üdvözölte, mint régi ismerőst, aki új dolgokat tud mesélni, és képes eloszlatni az imént elhatalmasodott rossz hangulatot.

Új sziklák és csúcsok úsztak el mellette, mindegyik új meglepetést hozott, mindegyiknek megvolt a maga sajátos fiziognómiája. A különbségek azonban gyakran oly jelentéktelenek voltak, hogy csak gyakorlott szem tudta azokat felfedezni. Ezek a kis csúcsok, melyek a távolból oly untatóan egyformák, a legváltozatosabb látványt nyújtották a közeli szemlélőnek, mint ahogy egy pénznem különböző fajtái csak a szakértő numizmatának árulják el titkaikat.

Egy nagyobb szikla lábánál kötött ki; melynek szabálytalan, szaggatott külseje nagy vonzóerőt gyakorolt rá, különösen midőn lombos fák koronáit pillantotta meg a sziklaorom felett. Amint az északi csúcsot, melynek fekete talpazatát a hullámverés simára mosta, megmászta, látta, hogy a part itt négy tagozatra oszlott. Úgy látszott, hogy különféle szelek hajtották itt össze a part földségét, mert a legkülönbözőbb égövek alól összehordott geológiai kőzetek a földségalakulatok egész gyűjteményét tárták a néző elé. Az északi rész kovand-palából állott, mely lent, a parton furcsa tömbökre szakadt szét; e tömbök a hegyoldalról lecsúsztak, a víz még nem csiszolta le őket.

A fekete kockák között fekete ribiszkebokrok nőttek, mintha egy titkos szimpátia vonta volna oda, hogy komor színükkel a feketén csillámló kövekhez alkalmazkodjanak. Valami oly váratlan meglepetés volt a kert kényes szökevényeire itt kint, a vadonban rábukkanni, hogy az ember hajlandó lett volna ezt a természet tréfájának tartani. Talán egy sebzett nyírfajd, aki meghalni röpült ide, hozta csőrében az első bogyót, és haldokolva itt új élet magvait vetette el.

Jóval feljebb kőbuckák között világoszöld lombos fák egész ligetet alkottak, szétváló lomkoronájukkal és fehér színű háncsaikkal, azt a benyomást keltve, mintha emberi kezek meszelték volna be. Megkísérlette innét messziről a fákat felismerni; de annyira különböztek mindattól, amit e szélességi fok alatt látott, hogy inkább a dél-európai akácra, bükkre vagy valami japáni egzotikus fára emlékeztették. Végül is nem hitt a fülének, midőn a nyírfák leveleinek ismert zizegését hallotta. A fák felé közeledett, közben egy siklót kikerülve, mely mint valami vízsugár lövellt két kő közé; amit látott, azonnal meggyőzte, hogy hallása az imént nem csalta meg. Tényleg a termetes, csinos nyírfa volt a ligetek és erdők ismert lakója, akit az északi szelek, a köves talaj, a jég és tengeri só csaknem felismerhetetlen új fajtává stilizáltak át. Viharral és hideggel folytatott küzdelem fent megőszítette, lombkoronáját elvesztette, helyét csak megfagyott hajtások pótolták, ezek újra és újra kihajtottak, míg a bakkecskék a faháncsot egészen lefejtették, úgyhogy a fa nedűje kicsorgott. E lombtalan, deres szakállú törzsök a férfikor nélküli aggságot, a gyenge, élénk zöld hajtások az örök ifjúságot jelképezték, az egész különös torz benyomását keltette, mely frissítőleg hatott, mert nem volt benne semmi a szokott mindennapiságból.

Amint az éles kövek között lefelé mászott és a csúcsig jutott, úgy érezte, hogy egy északi svéd hegyet tíz perc alatt sikerült megmásznia. A lombos fák zónája lábai alatt feküdt, a hegy fennsíkján már alpesi növényzet terpeszkedett, a boróka havasi formája ott pompázott az északi szamóca mellett, mely a hegyszakadékok fehérmohával fedett talajából nőtt ki, közötte a kis, ma már annyira civilizálódott som, mely talán Svédország és még inkább a svéd partok jellegzetes növénye.

Vörös áfonya, medveszőlő, sás, gyapjúfű és duzzadó moha között lassan ment lefelé a déli hegylejtőn, míg hirtelen egy mély örvény előtt találta magát. Itt a partvidék meghasadt, és fekete sziklafalak között csatornát alkotott.

Vad lármával rebbentek fel a kíváncsi alkák, míg Borg egy természetes kőhídon a sekély csatorna fölött világosabb színű hegyfal mentén a csodás sziget egy új részletébe jutott.

A világos, elegáns színű eurit kissé kékeszöld kvarccal rétegezett s egész világos rózsaszínű földpáttal vegyült, melynek csillogása csak mikroszkópiai dérhez hasonló fényéről árulta el magát, az egész kis vidéknek derűs hangulatot kölcsönzött. Az egész kőzet megszámlálhatatlan apró darabra tört, minden lépésnél kereveteket és valódi karosszékeket kínálva a vándornak. Fehér szemcsés, erős mészkő öv osztotta ketté az egész hegytönköt, míg a termékeny kavicsos talaj, amit eső és fagy összemorzsolt, lent, a kevésbé magas hegyfalak között gyűlt össze. Egy völgykatlan nyílt meg a szemlélő előtt, melynek elbájoló képe Borgot először szinte meghökkentette, úgyhogy mozdulatlanul megállt, majd leült egy kőzsámolyra, hogy a gyönyörű látványt élvezhesse.

A függélyesen leereszkedő hegyfalak között, melyeknek lábai az alsó mezőkben vesztek el, pompás pázsit tárult szemei elé, telehintve válogatott, buja virágokkal, melyek Borgot a szárazföldi növényzetre emlékeztették.

A vérvörös geránium leszállt a völgybe, hogy magának vizet és meleget keressen, a nedves sásliget fehér szív alakú levelei összetalálkoztak a kékessárga erdei csormolyával; itt telepedtek meg a délszaki orchideák is, talán a gotlandi szél hajtotta őket erre a partra, kosbor, a pompás orchis-virág, a megszépült hóvirág egy fajtájával itt kerestek maguknak televényföldet a buja fű között, ahol sziklafalak tartották fel a szeleket, és mész meg nedves tengeri levegő tették a földet termékennyé.

Egészen hátul nyír-és égerfák fedték a hegyfalat, igaz, hogy nagyon szerényen emelték lombjaikat, és fejüket nem merték felemelni a szelek birodalmáig. Szétszórtan a pázsit között ítt-ott hószakadékok fehérlettek, kis labdájuk úgy lógott le a szőlőlombokra emlékeztető levelekről. A hegyfalhoz, mint valami korláthoz támaszkodva, nőtt a varjútövis; haragoszöld, csillogó lombjaival halványan az annyiszor megénekelt narancsvirágra emlékeztetett, csakhogy nedve dúsabbnak látszott amannál, színei élénkebbek, tapintása és körvonalai jóval finomabbak voltak.

Ilyen volt ez a liget, a szárazföldi természet egy úszkáló darabja! Csak akkor, midőn megpillantotta a hegyhasadékon keresztül a vízszintes, kék tengercsíkot, akkor világított rá az ellentét e látvány egész csodájára.

Miután egy darabig ült és egy pintyőke tavaszi dalát hallgatta, amit a sirályok lármás károgása minduntalan félbeszakított, amint a magány szinte álomszerűen borult rá és a madarak pillanatra elnémultak, csak a tengeri szellő dúdolt a nyírfalombok között, hirtelen köhögést hallott. Összerázkódott, körülnézett, de embernek nyomát sem látta.

Egy emberi mell mély, szenvedő hangja a csendes természet ölén, kellemetlenül ébresztette fel álmodozásából, és nyomasztó érzelmek felhőibe sodorta lelkét. Vajon az az ember is oly magányos-e, mint ő, és nyugalmat keresni jött ide, vagy talán valami fészekfosztogató? Mindenesetre a bizonytalanságtól szabadulni akart, és mindenképp tudni akarta, hogy ki zavarta meg nyugalmát.

A szétmálló mésztönk alkotta természetes lépcsőn felmászott a hegyfalra, és eléje tárult a polipszerű part harmadik részlete is.

Egy alacsony kőfalon át, mely láthatólag a legelő barmok elől védte a virágokat, bejutott egy fenyőerdőbe, s amint a fenyők között továbbment, ölnyi magasságú páfrány közé jutott.

A páfrány a fenyők alatt egy alacsonyabb erdőt alkotott; törpe pálmához hasonlított, zöldje azonban élénkebb, levelei pedig formásabbak voltak, lábánál erdei eper piroslott. Amint a hegyszakadékból kilépett, öblöt pillantott meg tele kákával, néhány ottfelejtett horogvessző feküdt az iszapos talajon.

Megállt, hogy hallgatózzék, most egy hangot hallott, mely a hegy másik oldalán szólalt meg. Vékonyan hangzott, puhán, mint egy gyermek hangja, azután kissé mélyebben, úgyhogy azt hitte, valami evezős fiatalember merészkedett ki ily messzire. De a szavak annyira átérzettek, vonzók, megnyerők, csalogatók voltak, hogy csodálkozni kezdett, mint fejezhetné ki egy fickó ily gondosan magát. A szókészlete nem volt nagy, a művelt társalgási nyelv mindennapi kifejezéseiből állt, minden konkrét, színesebb kifejezési mód nélkül. Ha valami határozottat kellett mondani, a kifejezés nem volt egészen helyes. Beszélt a fák zöldjéről, de a fák neve nélkül; a jégmadarakat sirályoknak, a pintyőkét madárnak, a gneiszt gránitnak, a sást nádnak nevezte.

Mindenesetre ifjú ember lehetett, aki ennyi biztonsággal oly soká beszélt, minden figyelmét a maga részére igényelve, s nem engedve magát félbeszakítani egy idősebb ember halkan mormogó hangjától, mely időnként feleletet vagy felvilágosítást dörmögött. Erre az ifjú hang kacagni kezdett. Pedig a nevetést, a beszédből ítélve, mi sem okolta meg, csak amolyan nevetés volt, mely arra jó, hogy a nevető ezüstös hangját hallassa vagy szép fogait mutogassa, nevetés minden kacajra ingerlő ok nélkül. Csengő hangok e sorozata minden egyéb értelem nélkül, csak arra való, hogy a figyelmet féltékenyen elterelje valami közbetolakodó valóságtól, figyelmeztetés, hívó csalogatás. Ez nem lehetett más, csak valami fiatal nő!

Anélkül, hogy pillanatig is ellenállt volna kíváncsiságának, felmászott a hátralevő darabon, miután megigazította nyakkendőjét és kalapját. Most oly képet pillantott meg, amely azóta minden részletével emlékezetébe vésődött.

Kis réten, öreg fenyők alatt, fehér abrosz körül, melyen egy kosár kirakott élelmiszer közepett márvány vajtartó állott, egy idősebb, csinos, őszülő hajú nő ült, testhezálló, finom szövetű ruhában, mellette egy e vidékről való férfi feltűrt ingujjban, kezében darab vajas kenyérrel. Előtte egy fiatal hölgy állott, kezében kancsó sörrel, amint azt tréfás bókkal és elhalni készülő mosoly végső vonaglásaival az ajkán egy matróznak nyújtotta át, akit e kacérság szörnyű zavarba hozott.

Borgot azonnal lekötötte a fiatal nő külseje. Noha megfigyelése legott azt a gáncsoló megjegyzést súgta fülébe, hogy a nő egy szolgával kacérkodik, mégis ellenállhatatlan vonzalmat érzett a sötét olívzöld bőr, a fekete szemek és sudár termet iránt.

Hisz nem ez volt az első nő, aki pillanatnyilag megtetszett neki; de ama nők csoportjához tartozott, akik mindig vonzották. Ezt a hirtelen kiválasztást semmi esetre sem írhatta az egyedüllét vagy a női társaság hiányának rovására. Ugyanazt érezte, mint mikor tetszetős színű nyakkendőt keresett, és bosszúsan járva üzletről üzletre, ama örömérzet nélkül, amit a keresettnek feltalálása idéz elő, végre is megállt egy kirakat előtt, melyben ott feküdt a nyakkendő, s ő egyszerre felszabadult a nyomás alól, amint gondolatai azt súgták: ez az.

Miután egy percig habozott, hogy kilépjen-e és bemutatkozzék-e, vagy így inkább megforduljon, egy ügyetlen mozdulatával elárulta magát. A leány, aki elsőül vette észre, karját leeresztette, és a felbukkant jövevényre a megijedt gyermeknek azzal a pillantásával nézett, mely a békerontóba legott bátorságot öntött, hogy kilépjen, és egy kijelentéssel megnyugtassa a társaságot.

Kalapját megemelve lépett előre, és köszönt.

VII.

Fél órával később a kis társaság a halászmester vitorlás bárkájában ült, mely maga után vonszolta a kis csónakját is. Borg máris a két hölgy kísérőjéül szegődött, akik egészségi okokból a sziklaparton a nyár folyamán lakást béreltek, és így Borg szomszédaivá lettek. A társalgás a három új ismerős között kényelmesen himbálózott ide-oda; azzal a kissé elhamarkodott buzgalommal, melyet a friss ismeretségeknél az előnyös tulajdonságok bemutatásának versenye szokott magával hozni. A legkevésbé az öreg hölgy törte magát, aki az ifjú szépség anyja gyanánt mutatkozott be. Úgy látszott, hogy ő már eljutott a tökéletes harmóniáig, a teljes lemondásig, minthogy számára az életlehetőségeknek nincs többé vonzóerejük, mert már csak emlékeinek él. Félig közömbösen szemlélte mindazt, ami körötte végbement, semmit sem várt már kívülről, és minthogy mindenre el volt készülve, amit az élet jóban-rosszban hozhatott, mindent egyformán szelíd megadással fogadott.

A fiatalember és a fiatal nő között már bizonyos kapcsolat létesült, úgy látszott, hogy a nőnek öröme telt abban, ha elfogadhat, míg a férfi, aki oly sokáig várt arra, hogy adhasson, erőit növekedni érezte, amint a sok időn át összehalmozott felesleg levezetődött. Fél óra alatt tékozló kezekkel mindenből adott, amit felvilágosításokból oly tárgyakról raktáron tartott, melyek mindkettőjüket érdekelhették. Hisz egyikük sem ismerte azokat a viszonyokat, amelyek között egy ideig most élniük kellett. Ecsetelte a sziget valamennyi előnyét és hátrányát, és oly csábítóan festette le az ottani életet, amilyennek azóta látta, amióta nem volt egyedül. – A fiatal nő, aki még nem volt ezen a vidéken, az első benyomásokat az ő elbeszélése útján szerezte. Maga előtt látta a vörös kunyhót, melyben anyjával együtt lakni fog, és éppoly takarosnak és kívánatosnak látta, amilyennek Borg feltüntetni akarta, azért, hogy az ott-tartózkodás kívánatos színben jelenjék meg előtte.

Mialatt beszélt, úgy tűnt fel maga előtt, mintha valami jót és erőset nyerne vissza, mintha új gondolatokat hallana, mintha ezek a félig nyitott ajkak új szempontokat közölnének vele, mintha nem is nyelték volna el, amit mondott, hanem épp ellenkezőleg, azok beszélnének hozzá. Ha ez a hűséges, nagy szempár csodálkozva nézett fel rá, úgy érezte, hogy minden, amit mond, igaz; önbecsülése megnőtt, mintha új erők éledtek volna fel benne, a régiek pedig megizmosodtak volna.

Mikor a bárka partot ért, szívében hálát érzett a nő iránt, úgy tűnt fel előtte, mintha zord időben nagy jótéteményben lett volna része, önkéntelenül is szívélyes köszönetet mondott, amint a hölgyeket a csónakból kisegítette és súlyos bőröndjeiket a partra kihozta.

A leány az udvariasságot egy könnyed „nincs miért"-tel viszonozta, mintha nagy kincsei közül tényleg adott volna valamit, valami csekélységet abból a sokból, amije volt.

Amint Axel Borg a hölgyeket új otthonukba kísérte, kitűnt, hogy Öman házában béreltek szállást; az ifjú hölgy, aki még mindig Borg leírásának hatása alatt állott, elragadtatásában szinte áradozott. A rozoga kunyhó tényleg nem mindennapi festői látványt nyújtott. Nem volt rajta egyetlen egyenes vonal, a vihar, a tenger vize, eső és fagy letöröltek róla minden egyenest. Kéménye, melyről rég lehámlott a vakolat, olyannak látszott, mint valami nagy tufkő.

De még nagyobb volt meglepetésük, amint a tényleg kényelmes, ódivatú szobákba léptek. A két szoba a földszinten állott, a közbeeső konyha választotta el őket egymástól. A nagyobbik szoba tágas, sötétbarna tapétás helyiség volt, az idő és a füst e különleges, kellemes, szelíd barna színt adta az egésznek, melyhez a többi szín is nagyon illett.

Az alacsony tető, mely vajmi kevés üres helyet hagyott a képzelet játékai számára, a csupasz gerendákat mutogatta, melyek a padlót tartották. Két kis ablak négyzetes, negyedöles üvegtáblákkal, a tengerre és a kikötőre nyíltak. Fehér tüllfüggönyök kellemesen mérsékelték a kívülről beszűrődő nagy fehér fénytömeg hatását. Külső kíváncsiság elől is megvédték a szoba lakóit, anélkül hogy a napfényt kirekesztették volna; mint áttetsző nyári felhők árnyékolták be a viruló gerániákat és balzsaminákat, melyeknek fajansz cserépedényein Viktória királynő és Nelson lord képei díszelegtek.

A bútorozat egy széttárható fedelű asztalból, egy kényelmes dunnalúdtoll vánkosoktól duzzadó ágyból, egy fakerevetből, egy igazi svéd faliórából meg egy nyírfa szekrényből állott. Az egyik sarokban még egy toalettasztalka húzódott meg, rajta porcelánedények, míg az asztalkát egy menyasszonyi fátyol vonta be. A szekrény tetején üvegbura alatt egy kitömött papagáj volt látható. A falakon színes litografált képek, melyek ótestamentumi jeleneteket ábrázoltak. Kettő közülük az ágy fölött függött, és úgy látszott, kevéssé áhítatos indokokból készült, az egyik Sámsont és Delilát ábrázolta meglehetős fesztelen helyzetben, a másik Józsefet és Putifárnét. Az egyik sarokban nyitott kályha terpeszkedett; kellemetlen látványt nyújtott volna, ha fekete torkát egy fehér, ide-oda húzható függöny nem takarta volna el.

Minden kényelmet, idillt és tisztaságot lehelt magából. A másik szoba hasonlított az elsőhöz, csakhogy két ágy és egy mosdóasztal állott benne, a padlót futószőnyegek fedték, melyek tarka színjátékukkal valóságos emlékalbumot alkottak, ott volt a nagyapó mellénye, a nagyapó köntöse, a mama gyapjúruhája, a papa révkalauzi uniformisa, a nő meg a lányok piros harisnyakötői, a fiúk katonakorabeli sárga paszományai, a nyaralóvendégek kék úszónadrágjai, és mindez összevissza lenből, pamutból, gyapotból, gyapjúból, jutából gazdag és szegény ruhatárából egyaránt.

Nagy, fehér fából készült ebédlőszekrény állt itt, ajtaját festmények díszítették; csodálatos tájképek, amiket borostyánkoszorú vagy bronzkeret foglalt be, búzavirágszínű tengeröblökkel, nádasokkal, kis bárkákkal, édenkert-vagy kőkorszakbeli, soha nem ismert fákkal, viharos tengerrel, melynek hullámai olyan egyenesek voltak, mint egy krumpliföld barázdái, egy világítótorony látszott mellette, mely lépcsőkövekből összerakott sziklákból mint valami nyíl állott ki.

Minden oly naiv és kezdetleges volt, mintha egy gyermek festette volna, aki a dúsgazdag természet csak tanult szemek számára létező csodás alak-és színpompáját saját felfogásához egyszerűsíti le.

Ez az ódivatú, naiv környezet volt éppen a fő alkatrésze annak a gyógymódnak, mellyel a fáradt agy a múlt gyógyító nyugalmát kereste. A kopott óraszerkezetet nem volt most szabad egy ideig felhúzni, a rugókat tilos volt megfeszíteni, amíg a petyhüdt erők megújhodnak. Az állandó érintkezés az alacsonyabb néposztállyal, mely nem ösztökél vetélytársként a hatalomért való küzdelemre, hanem akaratlanul is óráról órára emlékezteti a magasabban állókat drága áron elnyert helyzetükre, enyhítette a létért folytatott harc izgalmait, és a hatalomra áhítozókat azzal a gondolattal csillapította, hogy íme, vannak mögöttük meghaladott fokozatok is.

Axel Borg gondoskodott róla, hogy a nők mindennek tudatában is legyenek. Két asszony nem is győzte az új lakást dicsérni és megelégedettségüket hangoztatni. Annyira belemerültek a ház vizsgálatába, hogy nem is vették észre, amint kísérőjük eltávozott, hogy ne zavarja őket jelenlétével.

Vasárnap délután Axel Borg ablakánál ült, és onnan kísérte figyelemmel, amint a hölgyek lent kunyhójukat berendezték. Mikor lágy és szabálytalan mozdulataikat szemeivel követte, úgy érezte magát, mintha zenét hallana. Ugyanazok a rezgések, melyeket egyenletesen csengő hangok egy sorozata a dobhártyán előidéz és az idegrendszerbe átvisz, ugyanezeket az érzeteket most a szem fogta fel, ott hangzottak a fehér húrokon, melyeket a hátsó koponya csigolyái vonnak a mellkas fölé, úgyhogy e rezgő mozgásoknak az egész lélek szolgál visszhangzó talajul. Egyetemes jóérzés ömlött el egész lényén, női kezek hullámvonalait látva szeme előtt, melyek az utazóbőröndből apróságokat vettek ki, és azokat az asztalra és székekre tették, vagy amint a derekak és vállak durva szem számára észrevehetetlen és mégis oly rugalmas emelkedését és süllyedését pillantotta meg.

Amint az ifjú hölgy a szobán keresztülment, járása nem egyenes vonalat írt le, ha megfordult, nem keletkeztek sarkok, csúcsok nyomában, ha lehajolt, mozgásában sohasem volt semmi szögletes. Ebben a gondolatban annyira elmerült, hogy egy pillanatra nem is vette észre, amint fent, a padláson zaj hallatszott, a lépcső nyikorgott és a zár nagyot csikordult.

Egész figyelmét az ifjú hölgy kötötte le, külsője tökéletesnek tűnt fel előtte, egyetlen pont kivételével; most ahhoz akarta szemeit hozzászoktatni, hogy ezt a kis hiányt ne vegyék észre. Álla ugyanis valamivel nagyobb volt a kelleténél, erősen fejlett alsó állkapocsra vallott, ami felesleges volt, és olyan embernél, aki nem evett többé nyers húst, és így semmi szüksége nem volt arra, hogy azt erős állkapoccsal szájában tarthassa és szétmarcangolja. Ha arcát profilban nézte, előre látta a jövendő boszorkányarcot, majd ha egyszer a fogak kihullnak, a beesett ajkak tompaszöget alkotnak, és az orr a kiálló állig ereszkedik alá.

De ezt a vadállatra való emlékezést le kellett küzdenie, tovább szemlélte az arcot, képzeletében átrajzolta azt, és arra kényszerítette szemeit, hogy valahányszor ez arcra tévednek, a maga egészében lássák azt.

Most lépések, majd kiabálás zaja hallatszott fel a ház előtti térségről. Szilaj örömmel vitte Öman felesége, egy csomó asszonytól kísérve, az újra elhódított hálót a szárítópóznák felé.

Borg legott érezte, hogy ezzel tekintélyén csorbát ejtettek, feltette kalapját, és lesietett a vámfelügyelőhöz. Az ő segítségét akarta igénybe venni, mert a felügyelő, mint államhivatalnok, tartozott őt hivatali ténykedésében támogatni.

A felügyelő a kis szobában ült, és minthogy Vestman ilyenkor halászott, karjait, mint rendesen, sógornője dereka köré fonta.

Mikor a főhalászmester belépett, hirtelen eleresztette szeretőjét; félt, hogy Borg elárulja, ezért nagyobb szolgálatkészséget mutatott, mint máskor szokott. Feltette zsinóros sapkáját, és kiment. Szükségét érezte, hogy a jog védelmezőjét játssza, nekirontott az asszonyseregnek, és megragadta a hálót.

– Átkozott szipirtyók, hát nem tudjátok, hogy kényszermunkával lakol, aki a korona pecsétjét és zárját feltöri?

Az asszonyok feleletül a szitkok egész raját zúdították a főhalászmester és a felügyelő fejére. A korona pecsétjét és zárát az ördögbe kívánták, a két urat pedig börtöntölteléknek nevezték. A felügyelő tűzbe jött, odaszólt egy vámhivatali szolgának, hogy hozzon rendőrt.

A rendőr szónál az emberek összecsődültek, a lyukakból és zegzugokból kúsztak elő, mint a hangyák, ha a hangyabolyt valaki megpiszkálja.

Úgy látszott, hogy a tömeg legott az asszonyok pártjára áll. Fenyegetések hangzottak fel. Borg úgy vélte, hogy itt az ideje személyesen közbelépnie, nehogy egy alárendeltjének védelme alá kerüljön. Közelebb ment a tömeghez, és megkérdezte, hogy mit óhajtanak.

Minthogy választ nem kapott, az asszonyok felé fordult, és udvarias, de határozott hangon szólt hozzájuk:

– Már közöltem veletek, hogy a nemzetgyűlés, azaz a saját magatok választotta képviselők gyermekeitek és azok utódai javára, a halászat védelmére megtiltották oly hálók használatát, melyek a halak kipusztítását okoznák anélkül, hogy nektek bármily hasznotok lenne belőle. Három évig volt időtök a régi hálók elhasználására, minthogy azonban a törvényes előírások ellenére mégis újakat készítettetek magatoknak, kénytelen voltam hálótokat a király nevében zár alá venni. De ti a fennálló tilalom ellenére feltörtétek a korona zárját és pecsétjét: ezért kényszermunka jár büntetésül. Még ez egyszer kegyelmet akarok gyakorolni, ha alkalmazkodtok és engedelmeskedtek. Ezért tehát utoljára kérdezlek benneteket: kiszolgáltatjátok-e önként a hálót?

Öman felesége kiabálással és a szitkok egész zuhatagával felelt.

– Minthogy nem vagyok rendőr – szólt a főhalászmester –, ti meg többségben vagytok, felszólítom a vámfelügyelőt, hogy rendőrért küldjön, és Ömannét tartóztattassa le!

Alighogy az utolsó szavakat kimondta, két puha kéz fogta meg jobb kezét, egy nagy gyermeki szempár tekintett reá, és a hang, mely háta mögött megszólalt, úgy hangzott, mintha egy anya könyörögne gyermeke életéért.

– Az ég szerelmére, legyen irgalmas e szegény, szerencsétlen asszony iránt, ne bántsa szegényt – könyörgött az ifjú hölgy, aki a jelenet elején lépett ki a házból.

Borg szabadulni akart, a nagy szempár tekintetét nem tudta elviselni, elfordította fejét, de érezte, hogy a leány a kezét annál erősebben tartja, és végül lágy kebléhez szorítja. Lágy, olvatag szavakat hallott; megadta magát, súgva szólt a szép hölgynek:

– Eresszen el, az asszonynak nem lesz semmi baja!

A leány eleresztette a kezét. Axel Borg, aki egy fél másodperc alatt új tervet főzött ki, megragadta a vámfelügyelő karját, maga után vonta a vámszobába, mintha sürgős közölnivalója volna. Amint elérték az ajtót, a főhalászmester röviden és határozottan szólott hozzá, úgy, mintha közben mást határozott volna:

– Magam fogok írásbeli jelentést tenni a minisztériumnak. Addig is köszönöm a segítségét.

E szavakkal felment a szobájába.

Amint egyedül maradt, gondolkozni kezdett. Kénytelen volt magának bevallani, hogy utolsó cselekedetét alsórendű indokok sugallták neki.

Nemi ösztöne vett rajta annyira erőt, hogy törvényellenes cselekedetre ragadtatta magát. Részvétről szó sem lehetett, hisz ezek az emberek aránylag jómódban éltek, volt házuk, halászvizük, bárkájuk, több száz koronát érő halászszerszámuk, jól értettek a fóka-és madárvadászathoz, nem is beszélve megtakarított pénzükről és kis földbirtokukról, amit másoknak bérbe adtak. Annak a hamis feltevésnek, hogy egy asszony diadalmaskodott rajta, nem akart engedni, mint ahogy minden cselekedete öntudatos volt, ez esetben is világosan látta, hogy saját indulatainak vagy érdekeinek engedett azért, mert e nőtől valami ellenszolgáltatást remélt.

Tekintélyének azonban a tömeg szemében egyszer és mindenkorra vége van, hivatali méltósága megrendült, és ezentúl nem lesz olyan vén banya vagy fiatal tacskó, aki magát nála különbnek ne higgye. Ez ugyan végeredményben közömbös volt neki, minthogy semmiféle súlyt nem helyezett arra, hogy e korlátolt emberek fölött valamilyen hatalmat gyakoroljon. Ennél sokkal kellemetlenebb volt, hogy ez a nő, akiről úgy érezte, hogy boldogságát kezében tartja, az első pillanattól kezdve azt a fölényes hitet táplálhatja, hogy fölötte egyszer diadalt aratott, ami egy jövő viszony egyensúlyát esetleg felbillentheti.

Hiszen nem rokonszenv vagy viszony fűzte őt más nőkhöz, de eddigi viszonyai mind rövid életűek voltak, mert nem volt képes véka alá rejteni azt a határozott meggyőződését, hogy a férfi felette áll a nőnek, aki csak átmeneti fokozat a gyermek és a férfi között.

Azt akarta, hogy a nő szeresse, és mint erősebbre tekintsen fel reá, azt akarta, hogy őt bálványozzák, és nem azt, hogy neki kelljen bálványoznia; az erős törzs akart lenni, melyhez az új hajtás hozzásimul. Kár, hogy a szellemi dögvészek korában született, olyan korban, amikor a női nem felett egy járványszerű nagyzási hóbort vált uralkodóvá. Elsatnyult beteg férfiak és gyenge tehetségű diplomaták, akik szavazatokért jártak a tömeg kedvében, idézték elő ezt az állapotot. Ezért maradt magányosan. Jól tudta, hogy a szerelemben a férfinak meg kell engedni, hogy ajándékozzanak neki és hogy rászedjék; azzal is tisztában volt, hogy a nőkhöz csak négykézláb csúszva lehet közeledni. Hébe-hóba ő is megpróbált porban csúszni, amíg csúszott, minden jól ment, mihelyt felállt, mindennek vége volt, és ilyenkor mindig a szemrehányások egész rajával illették; rámondották, hogy képmutató, alázatosságot színlelt, pedig sohasem szeretett, stb.

Ehhez járult még, hogy ő, aki otthonos volt a legmagasabb rendű szellemi élvezetek világában, és magát kivételes egyéniségnek tartotta, nem érzett túlságos vágyakozást az alacsonyrendű szerelem iránt, nem igyekezett sohasem egy élősdi támasza lenni, nem törte magát az után, hogy vetélytársakat hozzon a világra. Az ő erős „én"-je fellázadt a gondolat ellen, hogy eszközzé aljasuljon, mellyel egy nő faja életét új egyedekre ültesse át, ezt a szerepet, mely csaknem mindegyik vele egykorú férfinak osztályrészül jutott, nem óhajtotta maga számára.

Most azonban ismét dilemma előtt állott, vajon egy nőt magához hasonlóvá formáljon, vagy hogy maga hasonuljon ehhez a nőhöz. Képmutatáshoz nem értett, és képtelen volt bármit is külsőleg kifejezésre juttatni, amit belül nem érzett, de annál nagyobb tehetsége volt a modorhoz való alkalmazkodáshoz, ahhoz, hogy mások szenvedés-és gondolkodásmódjához idomuljon. Másoknál még sohasem talált egyebet, mint fejlődési állomásokat, melyeket ő maga már régen meghaladott, tehát csak saját emlékeiből kellett meríteni, hogy a feszültséget csökkentse. A nőtársaságot mindig szerette, üdülést és szórakozást jelentett számára, egészen úgy, mint amiképp a gyermekek társasága is megifjodást és felújulást hoz, ha nem tart túl sokáig és nem jár kényszerűséggel.

A bírásvágy, mellyel ezt a nőt maga számára akarta, érezhetően erősbödött lelkében. Természettudós létére ugyan jól tudta, hogy az ember emlősállat, de azzal is tisztában volt, hogy az emberi szerelem is fejlődik, mint minden a világon, és hogy lassanként lelki jelenségeket is felvesz magába, anélkül hogy ezért érzéki alaptermészetét feladná. Azzal is tisztában volt, hogy az érzékiség ellen indított hadjárat nagyon sok egészségtelen istenítést lopott bele a szerelem fogalmába. Éppoly kevéssé hitt a kényeskedő szeméremben, mely elrejtette azt, amit nem lehetett kiállítani, mint abban, hogy a nászágy a házasság egyedüli célja. A test és lélek teljes egyesülése után kívánkozott, de ebben az egyesülésben ő akart az erősebb sav lenni, mely a szenvedőleges bázist semlegesíteni tudja, anélkül azonban, hogy, miként a kémiában, valamilyen közömbös testet hozzon létre; ellenkezőleg, ő a szabad savak felesleglét óhajtotta, mely a vegyülés jellegét meghatározza, és képes a bázis minden felszabadulásra irányuló törekvését semlegesíteni.

Hiszen az emberi szerelem nem kémiai vegyülék, hanem lelki és organikus összeolvadás, mely hasonlít ugyan a kémiai folyamathoz, anélkül azonban, hogy vele azonos lenne. Borg tehát nem várta a szerelemtől énjének valamilyen felfokozódását, erejének megnövekedését, amit várt, az csak életkedvének gyarapodása volt.

Ahelyett, hogy támaszt keresett volna, magát kínálta fel támaszul, hogy saját erejét megbecsülhesse, hogy átérezhesse azt az élvezetet, melyet az erők tudata ad, hogy két kézzel szórhassa szét lelkének kincseit, anélkül hogy maga szegényebb lenne vagy magát megalázná.

Mialatt így gondolkozott, kitekintett az ablakon. Szemeivel legott megtalálta azokat, akiket keresett. A leány Öman háza előtt állott, nők és férfiak kézszorítását fogadta, megsimogatta a gyerekek haját, a tömeg megnyilvánuló szimpátiája egész lényét eltöltötte.

Mily sajátos részvét bűnösök iránt– gondolta Borg magában. – Milyen nagy szeretet a szellemi szegények irányában. És mily jól megértik kölcsönös indulataikat, miket ők érzéseknek tartanak, hogy kérkedhetnének velük, és világos, érett gondolatoknál többre becsülik őket.

Az egész jelenet az esztelenségek oly sorozata volt, hogy lehetetlen volt rajta eligazodni. Azt a jellegzetes zűrzavart mutatta, mely ezeknek az agyvelőknek és hátgerinceknek megfontolásra irányuló kezdetleges kísérleteit idézte elő.

Ott állott a leány, aki őt a törvény áthágására csábította, és úgy fogadta a tömeg hódolatát, mint egy angyal. Ha a törvény e túllépése a tömeg szempontjából szép és nemes cselekedet volt, úgy neki kellene köszönetet mondani, hisz ő volt az, aki a törvény szigora helyett kegyelmet gyakorolt. Nem úgy van, gondolhatta volna magában a tömeg, cselekedeteinek indítéka nem irántam való jóindulat volt, hanem egy fiatal leány iránti gyengéd érzelem vagy udvariasság, esetleg remény a leány bírhatására. Igen, de a leány fellépésének oka talán a tömeg rokonszenve utáni vágyakozás, a kívánság, hogy népszerű legyen és körülrajongják.

A tömeg itt ugyanazt a szerepet játszotta, mint a bálteremben a közönség, vagy az utcán és a piacon a járókelők. E helytelen cselekedetre a nő őt testi érintéssel bírta rá, ami talán ártatlan volt, de lehetett célzatos is, valószínűleg azonban egyformán volt mind a kettő; és most ezért hódolnak neki.

Hanem most meg kellett őt hódítania, és ezért alaposan meg kellett fontolnia az egész tényállást. Egy pillanat alatt átlátta, hogy e médiumon keresztül akaratát és terveit átviheti a tömegre, ezen a vezetéken keresztül mozgathatja azt tetszése szerint, véleményeit ráerőszakolhatja, és hűbéresévé teheti. Istenként nevetheti ki azonban ostobaságukat, ha azt fogják hinni, hogy saját maguk a szerencséjük kovácsai, noha csak az ő gondolatainak és terveinek eszközei. Az ő nagy sörfőzdéjének csak törkölyét isszák meg, de magát a pompás malátaitalt sohasem érinthetik ajkaikkal. De különben mit törődött vele, hogy ez a kietlen sziklapart táplálni tud-e egy félig éhező és felesleges néptörzset. Micsoda részvétet érezhetett természetes ellenségeivel szemben, akik azt a mozdulatlan tömeget képviselik, mely életére nehezedett és fejlődését meggátolta. Hisz egymással szemben sem éreztek részvétet, vadállatok dühével üldözték inkább jótevőiket, akik viszont új jótéteményekkel állottak bosszút.

Észrevétlenül meglapulni és tömegek sorsát intézni, miközben őt a tömeg bolondnak tartja és azt hiszi, hogy rátaposott, kezeit összekötözte, ezt kívánta életének hatalmas, megrészegítő élvezetéül.

Vaksággal akarta sújtani őket, meg akarta vakítani ezeket az őrülteket, akik azt képzelték magukban, hogy ők az urak és ő a szolga.

Ezeket a gondolatokat éppen nagy elhatározássá sűrítette össze, midőn az ajtón kopogtak. Borg „szabadot" kiáltott, a fővámfelügyelő jött be, és közölte vele, hogy a hölgyek egy csésze teára szívesen látják.

Borg megköszönte, és megígérte, hogy eljön.

Rendbe szedte ruháját, és miután meggondolta magában, hogy mit mondjon és mit ne mondjon, lement a lépcsőn.

Az udvarban Mária kisasszonnyal találkozott, aki túlzott melegséggel szorított vele kezet, és megindultan szólott:

– Köszönöm, amit a szegény asszonyért tett! Igazán nemes, nagy cselekedet volt.

– Téved, kisasszony, nem volt sem nagy, sem nemes, részemről csak helytelen eljárás volt; amit szívemből sajnálok, és amire tisztán az ön iránti udvariasság késztetett.

– Ön csupa udvariasságból önmagát rágalmazza, pedig én többre becsülném, ha őszinte lenne – felelt a leány, mikor édesanyja is csatlakozott hozzájuk.

– Ó, ön nagyon jó ember – jegyezte meg az asszony megrendíthetetlen meggyőződéssel, és kérte Borgot, hogy lépjen be a nagyszobába, ahol a tea már fel volt szolgálva.

Anélkül, hogy tovább feszegette volna ezt a meddő kérdést, Borg a szobába lépett.

Az első pillantásra észrevette, hogy a halászkunyhó egyszerű berendezését városi lakás fényűzésének maradékaival élénkítették. Kopott alabástromvázák kerültek a szekrény tetejére, fényképek az ablak virágcserepei közé, egy virágos vászonnal bevont, acélszögekkel kivert karosszék a kályha mellé a sarokba, kis lámpaasztalon néhány könyv hevert.

Egész csinosan volt berendezve a lakás, de bizonyos aggályoskodó számtani pontossággal, minden arányosan, ám azért esetlenül és kissé ferdén, noha egyenesnek kellett volna lennie. Az ószász porcelánból készült aranyszegélyes, piros vonalzatú teásszerviz itt-ott meg volt repedve, és a teáskanna fedője egy helyütt le volt csorbulva.

Miután Borg az elhalt családatya képét megnézte, anélkül hogy meg merte volna kérdezni, hogy mi volt a foglalkozása, látta, hogy hivatalnok volt, legott világos lett előtte, hogy elszegényedett emberekkel van dolga.

A társalgás eleinte mindazokról a külső dolgokról folyt, ami a szemnek első pillanatra fel szokott tűnni, majd a nap eseményeiről kezdtek beszélni, végül is a vidék lakóira került a sor. Axel Borg meggyőződött róla, hogy a hölgyek sokat gondoltak embertársaikra, és különösen szívszorongva kisérték figyelemmel az alacsony néposztályok sorsát. Azt is látta mindjárt, hogy őszintesége a hölgyekkel ellentétes nézőpont védelmezőjévé tenné, így tehát saját menetére hagyta a társalgást. Néha belsője fel-fellázadt, egy-egy megjegyzést vagy egy-egy felvilágosítást meg is akart kísérelni, azonban ilyenkor mindig mintha puha kacsókat érzett volna szájára tapadni, gömbölyű karok fonódtak nyaka köré, és elhallgattatták, amit mondani akart. Különben is, oly sziklaszilárd véleményekre talált, minden annyira készen állott, a kérdések annyira tisztázva voltak, hogy a hölgyek csak barátságosan és elnézően mosolyogtak, ha arcáról kételyt olvastak le.

A beszélgetés azonban a bentlakók erkölcsi és szellemi helyzetére terelődött. Axel Borg itt egészen otthonos volt. Nagy tűzzel ecsetelte a délelőtt eseményeit a maguk részeges, veszekedő nyerseségükben, panaszkodott a felvilágosodottság teljes hiánya miatt, végül is oly jeleneteket mondott el, melyek a nép pogány műveletlenségére világítottak rá. Elmesélte, hogy vannak halászok, akik kövön áldoznak, puskájukat templomablakból lopott ólommal töltik meg, Tor isten kecskéiről beszélnek, ha égdörgést hallanak, Odin vadászatáról, ha tavasszal megjönnek a ludak, eltűrik, ha a szarkák a tyúkólba fészkelik be magukat, mert ismeretlen bosszúállóktól való félelmükben nem merik a szarkafészkeket kidobni.

– Igen – felelt a tanácsosné, Borg ezt a címet olvasta egy asztal alatt álló utazóbőröndön –, a nép nem tehet róla; ha a templom nem volna olyan messze, akkor más állapotok lennének.

Borg nem gondolt ily messzire, de egy perc alatt látta, hogy milyen nagy hatalmat nyerhetne meg szövetségesül. Eszébe ötlött az a gondolat, amit reggel az ágyúnaszádon folyó istentisztelet ébresztett benne, őszinte lelkesedéssel kiáltott fel:

– Egy missziós templomot könnyen kaphatnának, ha írnék a minisztériumnak ebben az ügyben.

A nők mindjárt nagy buzgalommal láttak a dologhoz, magukra vállalták, hogy néhány jótékony egyesületet levéllel fognak felkérni, sőt egy jótékonysági vásárt ajánlottak, de azután eszükbe jutott, hogy itt nincsenek táncosok.

Borg azonban minden nehézséget elhárított, kijelentve, hogy az összeget előlegezni fogja, sőt a faépületről, amit gyárban készen meg lehet kapni, szintén gondoskodni fog, ha a hölgyek viszont valahonnan egy világi hitszónokot tudnak megnyerni. Csakhogy, tette hozzá, csak elsőrendű ember felel meg eleinte erre a célra, aki az emberekre legkomolyabb, szigorú erkölcsökkel tud hatni, félsiker itt nem ér semmit.

A hölgyek gyengébb ellenvetéseket tettek, és szelídebb eszközöket ajánlottak, de Borg bebizonyította, hogy a félelem az egyedüli talapzat, amire az első nevelés építhet, később azután a szeretet is tekintetbe jöhet.

Egy nagy közös érdek forrasztotta össze lelkeiket, mialatt a nagy szeretet lángjánál melegedtek. Végtelen irgalmat és részvétet tulajdonítottak maguknak valamennyi élővel szemben. Megszorították egymás kezét, és kölcsönös szerencsekívánalmak között váltak el, áldva a sorsot, mely három jó embert vezérelt együvé, hogy az emberiség üdvéért közös egyetértéssel munkálkodjék.

Midőn Borg a házikóból kilépett, megrázta magát, mintha a portól akart volna megszabadulni, mely rátapadt. Ugyanaz az érzés vett rajta erőt, mint mikor egy malmot látogatott meg; az a jóleső megnyugvás, hogy minden tárgy puha, fehéres liszttel van bevonva, vas, fa, vászon, üveg, mind egyszínűek. Most is azt a tompa gyönyört érezte, mint akkor, midőn a lisztes lakatokhoz, karfákhoz, zsákokhoz nyúlt. Ugyanekkor azonban nehezen lélegzett, köhögés erőltette, és zsebkendője után nyúlt.

És mégis kellemes estéje volt. Ez a melegség, ami észrevétlenül áramlott ki az asszonyból és harmattal borította be a száraz gondolatokat, az a bensőséges gyermeki naivság, mely ifjítólag hatott rá, ez a gyermeki hit mindabban, ami ifjúsága idején a kor eszménye volt, felemelni, ami a porban fetrengett, megvédeni a nyomorultat, a beteget és a gyengét.

Most már tudta, hogy ez éppen az ellenkezője volt annak, ami az emberiség javát mozdíthatta elő. Gyűlölte ezt ösztönszerűleg, mert látta, hogy a tehetségtelenek kíméletlenül üldözik mindazt, ami erős, mindazt, ami a teremtő eredetiség megnyilvánulása. És most épp ezzel szövetkezzék önnönmaga ellen, saját vesztére törjön, lesüllyedjen, részvétet színleljen az ősgonosszal szemben, és az ellensége hadisarcát ő fizesse.

Azoknak az élvezeteknek az elgondolása, amit ezek az erőpróbák adtak volna neki, mámorral töltötte el, a tengerpart felé irányozta lépteit, hogy a magányban önmagára leljen.

Amint a csendes, langyos nyári éjszakában a fövényen sétált, ahol még viszontlátta az utolsó napokból való lábnyomait, ahol minden követ ismert és minden növényről tudta, hogy merre van, észrevette, hogy az egész más színben tűnik fel előtte, hogy most mindent más alakban lát, minden más benyomást gyakorol rá, mint tegnap, mikor erre járt. Valami változás állott itt be, itt valami történt. A nagy magány érzését, midőn egyedül érezte magát az emberiséggel és természettel szemben, nem tudta többé magában felébreszteni, mert valaki mellette vagy mögötte állott. Az elszigeteltség megtörött, oda volt láncolva a kicsinyes, mindennapi élethez, fonalak szövődtek lelke köré, bizonyos tekintetek kezdték lekötni gondolatait. Gyáva félelem vágta bele körmeit, attól félt, hogy másképp talál gondolkodni, mint barátai.

Boldogságot hamis alapra felépíteni, erre nem mert vállalkozni, mert ha már a tetőig mindent felépített, az egész alkotmány egyszerre összedőlhet. És ilyenkor a zuhanás nagyobb, a fájdalom mélyebb! És mégis meg kellett történni, ha őt bírni akarta, és ezt akarta a férfikor akaratának azzal az erejével, mely hegyeket képes helyükről elmozdítani.

Vagy talán a leányt kellene magához felemelni? De hogyan? Nem volt módjában őt nőből férfivá változtatni, nem állott hatalmában megszabadulni nemével együtt járó, leküzdhetetlen ösztönöktől, nem adhatta oda neki saját harmincesztendős nevelését, nem ajándékozhatta oda azt a fejlődési folyamatot, melyen ő keresztülment, azokat a tapasztalatokat, tanulmányokat, melyeken átküzdötte magát.

Így tehát neki kellett hozzá leereszkednie. De ennek a leereszkedésnek a gondolata kínnal töltötte el, mint a legnagyobb szerencsétlenség, mintha alásüllyedne, mintha újra el kellene kezdeni mindent, ami pedig lehetetlen volt. Nem maradt más hátra, mint megkettőzni önönmagát, kettéválni, és egy oly egyéniséget alkotni, amely a leány számára is hozzáférhető, játszani a meglepett szerelmest, megcsodálni az ő szellemi alsóbbrendűségét, szóval olyan szerephez szokni – amilyent a leány kíván. Azután hallgatagon, titokban a másik fél életét egyedül magának élni, félszemmel aludni, a másikat nyitva tartani.

Felmászott a sziklapartra anélkül, hogy észrevette volna. Most világosságot látott lent, a halászkunyhókban, majd vad kiabálást hallott. Győzelmi ordítást a megvert ellenség felett, aki gyermekeiket és unokáikat a szegénységtől akarta megszabadítani, munkájukat akarta megkönnyíteni, és új élvezetek részeseivé akarata tenni őket. Hirtelen ismét feltámadt benne a vágy ezeket a vadakat megszelídíteni, látni ezeket a Tor-imádókat, amint térdüket a fehér Krisztus előtt meghajtják, és látni fényes félistenek győzelmét az óriások felett. A barbárnak keresztül kell menni a kereszténység iskoláján, mint valami tisztítótűzön, tiszteletet kellett beléjük önteni a gyenge izomzatú szellemi erő iránt. A népvándorlás e maradékainak át kellett élniük saját középkorukat, mielőtt a gondolat reneszánszáig és a cselekvés forradalmáig eljutnának.

Itt, a part legmagasabb gerincén emelkedjék a kápolna, és kis tornya nézzen a zászlórúd és kilátó fölött, köszöntse messziről a tenger utasait, és emlékeztesse őket arra…

Itt megállt, és elmélkedett. Mosoly ült halvány arcára, amint a földre hajolt, és négy gneiszlapot szedett fel. Egy keletről nyugatra húzódó négyszöget jelölt ki velük, miután negyvenlépésnyi hosszúságot, húsz lépés szélességet mért le.

– Milyen kitűnő egy vidék hajósok számára! – gondolta magában, amint lement a hegyről és szobájába sietett, hogy lefeküdjék.

VIII.

A főhalászmester két napra bezárkózott, hogy hivatalos teendőit ellássa. Amint a harmadik nap reggelén a kapun kilépett, hogy a parton egy kis sétát tegyen, véletlenül találkozott a tanácsosnéval. Az asszony levertnek látszott; amint Borg a leánya hogyléte felől tudakozódott, megtudta, hogy Mária nem a legjobban érzi magát.

– Nem szórakozik eléggé – mondotta csak azért, hogy valamit mondjon.

– Mit is csináljon az ember itt a magányban? – kérdezte gondtelten az anya.

– A kisasszonynak ki kell menni a tengerre, halásszon, evezzen, szóval testmozgást végezzen – felelt anélkül, hogy meggondolta volna, mit mond.

– Igen – felelt az anya –, csakhogy az én szegény Máriám nem tud egyedül evezni…

Erre csak egy feleletet lehetett adni.

– Ha a hölgyek beérik az én társaságommal, szívesen rendelkezésükre állok.

Az asszony az ajánlatot nagyon szeretetreméltónak találta, készséggel elfogadta, és kijelentette, hogy Máriát azonnal értesíti, hogy készülődjék a kirándulásra.

Axel Borg lement a kikötőbe, hogy a bárkát rendbe hozza. Útközben meglassította lépteit, mintha hegyoldalon ereszkednék alá, ahol a nehézkedés ereje gyorsabban vinné, mint azt óhajtaná.

Nem esett jól neki, hogy ily gyorsan, még mielőtt meggondolhatta volna, egy külső erő mozgásba hozta. Ellen akart állni, anélkül hogy képes lett volna reá. De már késő volt. Tehát engedett a tovahajtó erőnek, azzal a tudattal, hogy a kormányt bármikor kezébe ragadhatja, és a mozgás gyorsaságát bármikor megszakíthatja.

A hátvitorlát megigazította, a kormányt helyére tolta, a hálót kibogozta, hogy ki lehessen vetni, mihelyt a két hölgy a parton megjelenik. A lány világoskék, fehér betétes ruhába volt öltözve, és kék gyapjúból készült skót sapkát viselt, ami nagyszerűen illett és fiús, kihívó külsőt kölcsönzött neki, egészen más megjelenésű volt, mint a minap, mikor szelíd angyalnak mutatkozott.

Miután Borg üdvözölte és hogyléte felől tudakozódott, karját nyújtotta a hölgyeknek, hogy a csónakba szállásnál segítségükre legyen. A leány megfogta a feléje nyújtott kezet, és könnyed ugrással a csónakban termett; Borg a kormány mögé ültette. Amint az anyának nyújtotta karját, az asszony kijelentette, hogy nem vehet részt a kiránduláson, mert az ebédet kell elkészítenie.

Ez a meglepetés Borgot váratlanul érte; kedve lett volna ellenállni ennek a puha erőnek, mely abba az irányba vezette őt, amerre nem akart menni. De attól félt, hogy modortalannak fogják tartani. Így tehát kurtán sajnálkozásának adott kifejezést, hogy a tanácsosné társaságát kénytelen nélkülözni. Eloldotta a hálót, megparancsolta Mária kisasszonynak, hogy a kormányt fordítsa meg.

– De én nem tudok vitorlázni – kiáltott a leány –, még sohasem volt kormány a kezemben.

– Nem nagy dolog az egész! Csak azt tegye, amit mondok, akkor egyszerre megtanul vitorlázni – szólt Borg, és a leány elé ült, hogy a manővernél segítsen neki.

Gyenge szellő fújdogált, és a bárkát az oldalszelek a tengerre hajtották.

Borg ült a bárka tatján, és a csinos kormányost oktatta, néha megfogta kézcsuklóját, hogy a kormányrudat a szél irányába szorítsa, amíg a tengerre kijutottak, gyors iramban hasította a hajó orra a hullámokat, egyenesen vitorláztak a sziklapart felé.

A felelősség, a megerőltető izommunka, de főleg annak a tudata, hogy ezen az úszó alkotmányon, amelyre mindkettőjük élete rá van bízva, most ő uralkodhatik, a lágy női testben szunnyadó erőket ébresztett fel, szeme, amint a vitorla irányát figyelmesen kísérte, bátorság és önbizalom tüzében ragyogott, valahányszor a jármű keze legkisebb nyomásának engedelmeskedett.

Ha a leány hibát követett el, Borg barátságos szóval igazította útba, bátorságot öntött beléje, amint simulékonyságát dicsérte; az egész utazást mint valami magától értetődő dolgot állította eléje, és ezzel nem egy nehézséget hárított el útjából.

A leány csak úgy sugárzott az örömtől; múltjáról beszélt, harmincnégy esztendejéről; arról, hogy azt hitte, ifjúsága és életkedve végleg elmúlt, de most újjászületettnek érzi magát, mindig dolgos, tevékeny életről álmodott, melyben férfiúi energiával erőit másoknak, az emberiségnek szolgálatába állíthatja; jól tudja, hogy a nő csak pária…

Borg mindezt úgy hallgatta, mint jól ismert titkokat, esztelen törekvések megnyilvánulásait, melyek le akarják csiszolni azokat az egyenlőtlenségeket, amiket a természet szándékosan hozott létre, hogy az emberiség munkáját megkönnyítse.

Céltalannak tartotta volna most erre felelni. Megtartotta a hálás hallgató szerepét; hadd éljék ki magukat, gondolta magában, e beteges képzelődések, melyeket a friss szél úgyis széthordana. Ahelyett hogy kést vett volna kezébe, és a kuszált csomót, amit csapongó gondolatai kötöttek, szétvágta volna, úgy tett, mintha nem látna semmit. Mialatt benyomásokat nyújtott, amiket szántszándékkal idézett elő, a régi zűrzavart gombolyagtartónak akarta felhasználni, mely csak hordozóul szolgál a gazdagabb orsóval font cérnacsomóknak.

Azonnal tervet rögtönzött magában, kigondolta, mi módon tudná a leányt az érzelmek és benyomások egész sorozatán keresztülvezetni, a sziklák nyújtotta élőképeket szemléltetőeszközként felhasználva, oly módon, hogy a leány azt higgye, hogy a benyomások kívülről jönnek. Ily módon saját lelkének hálójába akarta a leányt foglyul ejteni, és e lélek húrjait saját hangszerével összhangba hozni.

Egy fejbólintással jelezte, hogy a bárka irányt változtasson. Miután a vitorlát egy kissé megeresztette, a partok elmaradtak, és a csónak a nyílt tengeren csobogott tova. A messzi láthatár és a végtelen fénytenger, melyen semmi sem látszott, a szép arcot beárnyékolták, a kis vonások mintegy megnagyobbodtak, az alig látható ráncok elsimultak, és az egész arc a mindennapi gondok és a kicsinyes gondolatok súlyától való megszabadulást fejezte ki.

Mintha a szem, mely egy perc alatt a földfelület ily nagy részét futotta be, nagyban kezdett volna látni, a kis ember megnőtt, és érezte viszonylagos hatalmát. Amint a hullámok a csónakot hatalmas ütemben hol lassan felemelték, hol leeresztették, látta, amint az elragadtatás egy csepp félelemmel vegyült, ami ellen a leány különben erősen küzdött.

Borg észrevette, hogy a hatalmas látvány nem tévesztette el hatását, és elhatározta, hogy az érzelmek hullámzásának zenéjéhez szöveget fog adni, és alkonyodó gondolatait a nagy út irányába vezeti. A dagadó búzaszem burkát fel akarta metszeni, hogy a csíra kihajthasson.

– A bolygó hatása elkezdődik – szólt –, a föld, ez az unalmas, poros, mindennapi föld égitest lesz. Ha nem is érzi az ember magát az ég részesének, fel kell oldani a hamis ellentétet az ég és a föld között, melyek egy egységet alkotnak, akárcsak a rész és az egész. Nem veszi észre, hogy növekszik meg saját maga, ahelyett hogy összezsugorodnék, midőn kijátssza a szél erejét, és kényszeríti, hogy jobbra vigye, mikor az inkább bal felé szeretné vinni? Nem veszi észre, milyen nagy hatalom lakozik önben, ha fellovagol a hullámhegy tarajára, mikor az ezermázsás súllyal a mélybe akarja taszítani? Annak, aki a madár szárnyait alkotta, ötvenezer esztendőre volt szüksége, hogy a csúszómászóból szárnyas állatot teremtsen; de mennyire szellemes volt az, aki először feszített egy darab vásznat egy rúdra, és egy pillanat alatt feltalálta a hajózás művészetét. Csodálatos, hogy az ember az istent a saját képmására teremtette, midőn saját éles elméjéről egy még hatalmasabb elme létezésére következtetett!

A leány ezt az ömlengést figyelmesen hallgatta, tekintetét egy pillanatra sem vette le az arcáról, mintha saját arcát tűznél akarná felmelegíteni. E szokatlan, soha nem hallott szavak láthatólag mély benyomást keltettek lelkében, mint erjesztő anyag hatottak gondolkodására. A lágy, rábeszélő hang szívéig hatolt, fontolgatás nélkül magáévá tette az új szempontokat, melyekről Borg a számára eddig annyira élettelen és egyhangú vidéket, az élet eredetét és értelmét megvilágította. Anélkül hogy észrevette volna, saját vallásos világnézetét ezzel eltemette, még mielőtt az kimúlt volna, az új szempontot a régivel egyesítette.

– Úgy beszél, mint ahogy még soha senkit sem hallottam beszélni – mondotta merengve –, folytassa, kérem!

Borg hallgatott, és új intéssel a csónaknak új irányt adott. A barátságtalan vulkanikus partrészlethez közeledtek, amit a nép fekete sziklának keresztelt el. A feketén csillámló diorit a rajta ágaskodó hófehér jelzőtákolmánnyal, melyet a nép fehér gebének nevezett, még sokkal komorabbnak látszott a napsugár fényében, mely hasztalan próbálkozott a fehér és fekete szint egymással összhangba hozni.

A leány tekintete fátyolossá lett, vonásai eltorzultak, a szemöldökei összeráncolódtak, mintha össze akarnának húzódni, hogy a nyomasztó képet eltakarják. A kormány mozgása elárulta, hogy Mária meg akart állni a sziklánál, de Borg a csónakot az előbbi irányba igazította, és a szél összesűrített ereje elrepítette a bárkát a fekete sziklák között, ahol a hullámok sóhajtva nyögtek.

A bárkában csönd honolt. Borg nem akarta megkísérelni azoknak a sötét emlékeknek kitalálását, melyek útitársnője lelkében ébredtek, beérte azzal, hogy egy jégmadár fehér csontvázára mutatott, ami a fekete sziklán feküdt.

A szél most belekapaszkodott a vitorlába, kidagasztotta, és a járművet újra a nyílt tengerre hajtotta.

Elhaladtak a vörösberkenyés szikla mellett, melyen egyetlen fa, rajta barázdabillegető-fészek díszlett, és lassan közeledtek ahhoz a helyhez, ahol először látta Máriát.

Ott kikötöttek; Borg ugyanazon az úton vezette a leányt, amerre ő vasárnap délelőtt járt, így Mária is átélte ugyanazokat a benyomásokat, amiket őreá gyakorolt a vidék, levezette a virágos rétre a vadalmafák közé, oda, ahol először látta őt.

Márián pajzán hangulat vett erőt, amint arra gondolt, hogy ezeknek az apró részleteknek pontos emlékezetben tartása nem jelenthet mást, mint hogy Borg szerelemre gyulladt iránta. Nevetett, amint a fiatalember elmondta, miként hallotta köhögését; játékos kedve pillanatnyi kitörése arra bírta, hogy Borgot megkérje, menjen arra a helyre, ahol akkor tartózkodott, és onnét beszéljen hozzá; kíváncsi volt, vajon megismerné-e a hangját.

A férfi engedelmeskedett, leugrott a kőpadról és a fák mögé állott, és egy bika bőgését utánozta.

– Ni, milyen szépen tud énekelni – tréfált a leány. – Biztosan a hottentotta operaház egy énekese.

Borgnak tetszett ez a gyerekes tréfálkozás, hisz hosszú évek óta nem játszott már gyermekekkel, tehát tovább játszotta szerepét. Kiment a zöld térségre, kifordította kabátját, és miközben a lornyettet egyik fülére akasztotta, rögtönzött vad táncot mutatott be, melyet oly énekkel kísért, amit a hottentottáktól a Jardin d’Acclimatationban hallott.

A fiatal leány csodálkozott, és jól mulatott.

– Tudja, hogy így sokkal jobban szeretem; látom, hogy egy pillanatra ember is tud lenni, és le tudja tenni a filozófiai álarcot.

– Hát az ön szemében a hottentotta inkább ember, mint a filozófus? – szalajtotta ki Borg a száján, de legott meg is bánta, hogy a leányt ismét öntudatra ébresztette. Leszakított egy ágat a közeli fáról, koszorút készített belőle, és a leánynak nyújtotta, aki észrevéve, hogy az imént ostobaságot mondott és magát elárulta, elkomorodott.

– Most meg kell koronáznia az áldozati állatot – szólt Borg. – Szeretném, ha nem egy, hanem száz lennék, és hekatomba gyanánt vérpadra mehetnék önért.

Térdre esett, és a megbékült szépség a koszorút a fejére tette. Majd leszaladt a tengerpartra.

– Dobáljunk köveket – indítványozta a leány.

– Helyes – szólt Borg, és kiválasztott egy lapos követ. Egy darabig köveket dobáltak messze be a vízbe, míg egészen felhevültek.

– Fürödjünk meg! – kiáltott fel hirtelen a leány, mintha előbb sokáig fontolgatta volna ezt a gondolatot, mígnem most kimondotta.

Borg nem tudta, hogy a leány tréfál-e vagy komolyan beszél, ez utóbbi esetben természetesen hallgatólagos feltételezésével annak, hogy a fürdőzők ruháikat egészen vagy legalább nagyrészt magukon tartják.

– Fürödjön ön, majd addig én eltávozom – mondotta végre Borg.

– Hát ön nem fürdik? – kérdezte a leány.

– Nem, nincs rajtam fürdőruha – felelt Borg –, de különben sem szoktam hideg vízben fürdeni.

– Ahaha – kacagott gúnyosan és kellemetlenül a leány. – Fél a hideg víztől? Talán nem tud úszni?

– A hideg víz árt az idegeimnek. De ha ön itt hideg fürdőt vesz, én az északi földnyelv felé megyek, és megfürdöm meleg vízben.

A leány már le is vetette fűzős cipőit. Sértett hiúság lenéző pillantásával felelt:

– Onnan, remélem, nem fog idelátni?

– Ha nem úszik nagyon messzire ki, akkor nem – felelte Borg, és máris indult.

Amint az északi lankás hegyoldalt elérte, kikeresett magának egy hegyszakadékot, amit az északi szelek elől legalább ötven láb magas hegyfal védett. A fekete gneiszt a hullámverés szinte acháttá csiszolta, a kőzet hullámos dudorodásokat és mélyedéseket mutatott, melyek az emberi izmokhoz hasonlítottak, és vánkos módjára simultak a meztelen talp alá. Szellőnek egy fuvallata sem hatolt el idáig; minthogy a nap hat óra hosszáig izzott a fekete sziklákon, a levegő felhevült, úgyhogy az emberi testnél több fokkal melegebb volt, a kövek pedig szinte égtek a láb alatt.

Lement a csónakhoz, hogy fejszét hozzon magával; egy csomó száraz hangát, csarabot gyűjtött vele, és lobogó tüzet gyújtott a sziklán, mialatt levetkőzött. Amint a tűz elaludt, úgy lesöpörte a sziklalapot, mint valami kemencét, az izzó kövekre kristálytiszta tengervizet öntött, ezután mezítelen testét a gőzben megfürösztötte. Most leült egy karosszékbe, amit a tenger sziklából vájt ki magának, takaróját magára vonta, és úgy összehúzódzkodott, hogy térdei az állát érték, behunyta szemét is, úgy látszott, mintha álomba merülne.

Pedig nem aludt, mert a módszert csak arra használta fel, hogy – amint mondani szokta – „élete óráját felhúzza", agyát egy pár pillanatig pihentesse, és ily módon rugékonyságát visszanyerje.

Roppant kimerítette, ha a társalgásban mások alacsonyabb rendű gondolataihoz kellett igazodnia. Idegrendszerét bántotta a mások idegrendszerével való érintkezés, mert idegei ezáltal megbízhatatlanná váltak, mint a mágnestű, ha vas jut a közelébe. Ezért valahányszor nyugodtan akart valami felől gondolkozni, vagy valamiben határoznia kellett, előbb meleg fürdő segítségével lelkét elkábította, öntudatát egy pillanatra félálomba ringatta. Ilyenkor, hogy nem gondolkozott és így az a megfigyelési anyag, ami foglalkoztatta, elolvadt belsejében, mikor azután a tüzet kioltotta és öntudatát felébresztette, kifolyt a tiszta öntvény.

Egy ideig ülve maradt, és testét a napon szárította, hirtelen felkelt, virgoncan, frissen, mint egy átaludt éjszaka után, gondolatai újra dolgozni kezdettek, boldognak látszott, mintha a problémát szerencsésen megoldotta volna.

– Harmincnégy esztendős – gondolta magában –, ifjúi szépségének hatása alatt erről egész elfeledkeztem. Ez magyarázza a már meghaladott fejlődési fokozatainak zűrzavaros összevisszaságát, ezeket a töredék szerepeket, melyeket valamikor játszott, ez magyarázza a különböző férfiakra való visszaemlékezés fel-felújuló megnyilvánulását, hiszen ezeket a férfiakat meg akarta maga számára nyerni, és így mindegyikükhöz alkalmazkodni igyekezett. Nagyon valószínű, hogy nemrég valamilyen szerelmi katasztrófa is érhette. Az a férfi, aki ennek a léleknek lerongyolódó foszlányait összetartotta, hirtelen eltűnhetett, a zsák felhasadt, és most minden itt áll, akárcsak egy zsibárus limlomjai. Még magán hordja az 1850-es esztendők paplak-romantikájának nyomait, és még rágódik a század eleji embermentési eszményeken; a pietizmus és galambjámborság konjunktúraáramlataiban keres tápot hitbuzgalma számára, míg más oldalról George Sandtól és a többi elférfiasodott nőtől cinizmust tanul. Sokkal józanabb volt, semhogy ennek a szitának fenekét kereste volna, melyen annyifajta lé szűrődött át, vagy hogy egy oly rejtvény megoldásával töltötte volna idejét, ami tulajdonképp nem is volt rejtély.

Nem maradt más hátra, mint a csonthalmazból azokat a csontokat kiválasztani, melyekből egy csontvázat össze lehet állítani; ezt még azután élő hússal kellett kitölteni, és végül abba saját lelkét belelehelni. Mindezt azonban Máriának nem szabad észrevenni, mert másképp büszkesége tiltakoznék ellene. Nem volt szabad látnia, hogy ő mi módon kezeli, mert ez csak ellenállását ébresztené fel. Maga föld alatti gyökér módjára akart megterebélyesedni, ezt a nőt magába kívánta oltani, hogy azután sudárba szöktethesse, ország-világnak mutathassa mint virágát, melyet az embereknek meg kelljen csodálniuk.

Most a sirályok zaját hallotta; amiből arra következtetett, hogy Mária már kiszállt a vízből, ezért gyorsan felöltözködött.

Miután holmijait összeszedte, a ladikban egy kis uzsonnát keresgélt össze, és azt a mohán egy csonka törzsű fenyőn fel is tálalta.

Csak kevés edényt hozott magával, de amit elhozott, kivétel nélkül elsőrendű volt. Egy hajdani porcelángyűjtemény romjaiból kerültek ki ezek az edények. A vaj tojássárgán fénylett a zsírkő tartóban, mely csavarfedéllel és vastalpazattal volt ellátva, II. Henrik zsánerben, a kekszet egy marienbergi áttört tartályba helyezte, a szardellákat egy Nevers-ből való teáscsészébe.

A művészetben, az iparban és az életben egyaránt jelentkező mindennapiságtól való félelem bírták Borgot az ilyenforma eredetiség keresésére, és oly sok mással együtt rafinéria sodrába hajtották csak azért, hogy személyiségét az egyetemes nagy elkopástól megmentse. Finom, fejlett műérzéke nem az alakban és színben megnyilvánuló szépet kereste, mely oly gyorsan unottá válik, hanem történelmet, világraszóló események emlékét akarta látni mindabban, ami körülötte létezik. Ez a II. Henrik korabeli fajanszdarab, melynek tejfölre emlékeztető alapszínét vörös, fekete és arany sávok élénkítették, a Loire völgyét és annak reneszánsz kastélyait idézték emlékébe. A könyvbekötésszerű díszítés Hengest Helena várúrnőt és könyvtárosát hozta eszébe, akik egy fazekassal együtt új stílust teremtettek, mely ugyan egészen egyéni volt, de azért mégis a lovagkor hatását viselte magán, azét az időét, amely az életben a szépet becsülte, és az ipart a művészet és tudomány alá rendelte, mert belátta a szellemi rendfokozatok alapján történő osztályozás előnyeit.

Amint terített és művét megszemlélte, úgy tűnt fel neki, mintha egy darab kultúrát alkotott volna, ebben a délsarkvidéki vad világban. Volt ott bretagne-i szardínia, andalúziai gesztenye, Volga melléki kaviár, svájci sajt, türingiai hurka, angol keksz, kis-ázsiai narancs, ráadásul még egy palack toscanai chianti bor, palackja egy szalaggal volt díszítve, hozzávaló pohár pedig I. Frigyes aranyozott névaláírását viselte.

És mindez tarka összevisszaságban, anélkül hogy valami gyűjteményre vagy múzeumra emlékeztetett volna, a képet elszórt színfoltok tarkázták, emlékvirágok, melyeket nem herbáriumban, hanem egy bédekker lapjai között préselt le.

Most a leány hangját hallotta, amint a fürdőhelyről hallót kiáltott. Alighogy felelt rá, Mária kilépett a bokrok közül, sudár testtartása, egészségtől sugárzó frissessége, csak úgy ontotta magából az életkedvet.

Amint a felszolgált uzsonnát megpillantotta, levette sapkáját, és tréfásan meghajolt, az elrendezésben megnyilvánuló választékos ízlés akarata ellenére nagy hatást gyakorolt reá.

– Ön egy valódi varázsló! Engedje meg, hogy meghajoljak ön előtt!

– Ezért a csekélységért igazán nem érdemelném meg – felelt Borg.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy többre is képes. Hanem a természetfeletti uralmat, amiről előbb csacsogott, azért mégiscsak hagyja – vetette közbe a leány anyáskodó, fensőbbséges hangon.

– Én nem fejeztem ily határozottan ki magamat, csak azt mondottam, hogy képesek vagyunk szolgálatunkba kényszeríteni a természeti erők egy részét, melyeknek azonban részint magunk is engedelmeskedünk. Hangsúlyozom, hogy „részint". Azt mondtam, hogy hatalmunkban áll egy egész vidék jellegzetes alakját és vele együtt lakóinak lelkét megváltoztatni.

– Úgy, hát akkor varázsoljon egy olasz tájképet márványvillákkal és mandulafenyőkkel ezekre a rettenetes szürke sziklákra.

– Nem vagyok varázsló, de ha fogad velem, megígérem önnek, hogy három hét alatt, az ön születésnapjára ezt a friss darab természetet, melyhez hasonlót ön hiába keres Európában, az ön ízlése szerint erdőtlen, kiégett, kelvirágos vidékké változtatom át.

– Rendben van, fogadjunk! Szóval három hét múlva. És ha én veszítek?

– Akkor én nyerek – valamit. – Majd meglátjuk!

– Jó, majd meglátjuk! Addig azonban arra kérném, hogy lássa el helyettem az én munkámat!

– Az ön munkáját? Micsoda munkát? Talán a díványra feküdjek és cigarettát szívjak.

– Ha a kereveten cigarettázva el tudja végezni, úgy mint én – akkor miért ne. De nem hiszem, hogy képes lenne rá. De hát előbb ismernie kell az itt-tartózkodásom okát. Miért nem iszik egy pohár bort a hurkához?

Borg a pohárba sötétvörös chiantit töltött; odanyújtotta a leánynak, aki azt egy hajtásra kiitta.

– Tudja – mondotta Borg –, hogy hivatalos feladatom itt a faluban nem más, mint a lakosságot halászatra megtanítani.

– Nem rossz, hisz ön azzal kérkedik, hogy soha nem volt horogvessző a kezében.

– Ne szakítson félbe, nem is horogvesszővel kell a halászatot megtanítanom. Látja, a tényállás a következő: Ez a hátramaradt, konzervatív, csürhe népség…

– Micsoda beszéd ez! – szakította félbe újra a leány.

– Nyílt beszéd! Csupa értelmetlenségből és maradiságból ezek az emberek a legjobb úton vannak, hogy halevő emlősök gyanánt elfoglalt helyzetüket teljesen aláássák. Ezért kell az államnak őket gondnokság alá helyezni. A svéd hering – isten áldja meg ezt a halat, mely a bennszülöttek fő táplálékát alkotja – kihalófélben van. Ehhez ugyan semmi közöm, mert hogy néhány százzal több halevőből áll-e egy felesleges néptörzs, az az egész számára teljesen közömbös. De minthogy a Gazdasági Akadémia mindenáron akarja, hát csak maradjanak életben, ezért kötelességem megakadályozni, hogy koldussá halásszák magukat. Azt hiszem, ezt ön is belátja?

– Ez nagyon embertelen dolog, de hát ön olyan fából van, amiből hóhérokat szoktak faragni.

– Ezért találtam fel számukra, anélkül hogy ezért a Wasa-rendet vagy bármilyen köszönetet óhajtottam volna cserébe, egy olyan új kereseti forrást, mely a régit pótolja. Mert ha a hering egy fél emberöltő múltán, mikor már a sziget lakói kivándoroltak, még mindig rajokban úszkálna, akkor ezt a fontos tápszert egy hatalmas vetélytárs fenyegeti, mely százesztendős nyugalom után félelmetesebben bukkant fel, mint valaha. Tudja ön, hogy a hering ősszel ismét a nyugati part felé vonul?

– Nem, már régen nem kaptam tőle levelet!

– Pedig így van. Fel kell hagynunk a heringhalászattal, helyette lazacot kell halászni.

– Lazacot? A tenger mélyén?

– Igen! Ott kell lennie, ha nem is láttam még ott, rá fogunk bukkanni.

– És ha nincs ott?

– Most mondom, hogy ott van. Csak az elsőket kell kifogni, akkor a többi már könnyen megy.

– Hogy tudja ön, hogy ott van lazac, ha egyszer nem látta?! – mondotta nevetve a leány.

– Egy csomó kísérlet győzött meg róla. Kissé hosszadalmas lenne itt elismételni őket, részint a tengeren magam végeztem őket.

– Úgy?

– Hála ritka szellemi képességeimnek, roppant gyorsan dolgozom, részint a kereveten fekve, könyvek segítségével oldottam meg a problémát. De ebből elég, akar segítségemre lenni a nép megrontásában előbb lazaccal, azután missziós templommal, amiről úgy látszik, megfeledkezett?

– Ön egy valódi démon, egy ördög – kiáltott fel a leány félig tréfásan, félig komolyan.

Borgot csak pillanatnyi szeszélye bírta e szkeptikus hangnemre, amint azonban észrevette, hogy a leghatásosabb, elhatározta, hogy megmarad mellette.

– Bizonyára nem hisz Istenben? – kérdezte a leány olyan arccal, mintha legott örökre megvetné, ha igennel találna felelni.

– Nem hiszek.

– És ön akar egy második Ansgarius lenni, ön akarja a kereszténységet terjeszteni itt, a sziklaparton?

– Természetes… nemcsak a kereszténységet, a lazacot is. Igen, ördögi Ansgarius akarok lenni. De talán ön is felvenné a lazacolvasót, az állami számvevők áldásukat adnák önre.

– Igen, dolgozni akarok ezért a népért, amelyben hiszek, gyenge erőimet az elnyomottak szolgálatába akarom állítani, önnek pedig meg akarom mutatni, hogy ön egy kiélt, blazírt gúnyolódó… Nem, bizonyára nem az, csak rosszabbnak akar látszani, mint amilyen, hisz vasárnap láttam, hogy milyen jó fiú.

A leány jó fiúról beszélt, abban a biztos hitben – legalább úgy tűnt fel Borgnak –, hogy a férfi bele fog harapni a csalétekbe, és mint gyermek, magát alárendeli neki, mindegy, hogy jó vagy rossz fiú gyanánt. Borg azonban beleízlelt már a démon szerepébe, mert az fölényesebb, érdekesebb volt, ezért maradt meg a hálásabb feladat mellett. Mindenesetre jól tudta tapasztalatból, hogy a legkönnyebben úgy hízelgi be magát az ember egy asszony kegyeibe, ha átengedi neki az anya szerepét, az intimitás mindazon lehetőségeivel, amiket e szerep biztosit. Ez azonban túlságos kitaposott útnak látszott, és könnyen odavezethetett, hogy a nő fölénye kiirthatatlanul állandósul. Ennél sokkal tetszetősebb – gondolta Borg –, ha a megváltó hálás szerepét ruházza reá! Ebben nem volt semmi a fölényből és uralomvágyból, az istenanyához hasonlóan csak közvetítő gyanánt került két egyformán erős hatalom közé.

Az átmenet nem volt könnyű. Pillanatnyi rosszkedvében e szerep felett, melyet pedig végig kellett játszani, ha célját el akarja érni, pedig azt mindenáron akarta, ürügyül azt hozta fel, hogy utána kell nézni, vajon a sajka rendben van-e, mert közben erős szél kerekedett.

Amint lejutott a partra, fellélegzett, mint ahogy erőfeszítés után szokás. Kigombolta mellényét, mely úgy nyomta, mintha vasból lett volna, lehűtötte homlokát, és sóvár pillantásokat vetett a nyílt tenger felé. Sokért nem adta volna, ha egyedül lehetett volna, hogy azt a szecskát, amit egy alsóbbrendű lénnyel való érintkezés rakott lelkére, magáról lerázhassa. E pillanatban gyűlölte őt, szeretett volna tőle szabadulni, ismét magáé lenni, de már késő volt! A pókháló ráült arcára selymesen, finoman, láthatatlanul, lehetetlen volt már azt onnan levenni.

Amint megfordult, a leány éppen egy gesztenyét hámozott hosszú ujjaival és éles fogaival. Önkéntelenül egy egzotikus mókusfaj jutott eszébe, amit egy állatseregletben látott. Végtelen szánalom fogta el, a nagy világfájdalom egy fuvallata, amit a boldogabbik lény érez, valahányszor egy alsóbbrendűt lát maga előtt. De rögtön a leány elragadtatására gondolt, amint őt hottentotta gyanánt látta maga előtt, düh fogta el, de uralkodott magán.

Egy világfi egész önuralmával közeledett ismét Máriához. Hogy az első leplező szót megtalálja, azt az ajánlatot tette, hogy evezzenek ki, mert a szél erősbödik.

A leány azonban észrevette fáradtságát, és azt is, hogy esze máshol kalandozik. Oly ridegséggel, mely legott lehűtötte Borg érzelmeit, felelt:

– Önt untatja társaságom, menjünk!

Minthogy Borg nem válaszolt holmi apró bókkal, meghatottság vett rajta erőt, ami éppúgy lehetett színlelt, mint valódi.

– Bocsásson meg, hogy ily kiállhatatlan vagyok! De tudja, én már ilyen hálátlan természetű vagyok, no, csakhogy kimondtam.

Letörölte szemeit, és egy kis háziasszony gondosságával keresgélte össze az edényeket.

Az asztalkendőt kötény gyanánt maga elé kötötte, a maradékok és piszkos tányérok fölé hajolt, hogy összeszedje azokat és a parton kimoshassa, Borg hozzásietett, hogy megszabadítsa terhétől. Leküzdhetetlen vágy hajtotta, hogy ne lássa Máriát cseléd gyanánt maga előtt. Fájdalmat érzett, ha azt lealacsonyulni látta, akit maga fölé akart emelni, úgy hogy az viszont reá tekintsen fel, reá, ki önmaga fölé emelte.

A játékos versengés következtében, mely akörül folyt, hogy ki szolgálja ki a másikat, a leány elejtette az evőkészletet. Először nagyot sikoltott, amint azonban a széttört darabokra nézett, arca felderült.

– Szerencsére ócska edények voltak. Istenem, hogy megijedtem!

Borg leküzdötte magában azonnal a veszteség felett érzett kicsinyes bosszankodást, és a leány pártjára állt, akit boldogtalannak látott most maga előtt.

Boldogan, hogy az ellentétes érzések ily lármás akkorddal zárultak le, a darabokkal hajítóversenyt rendezett, és a kiélesedő helyzetet tréfás szóval ütötte el:

– Legalább nem kell edényt öblögetnünk, Mária kisasszony.

Ezzel kezét nyújtotta neki, hogy segítségére legyen a sajkába való szállásnál, mely a dagadó vízen ide-oda rángatta a ráerősített hálót.

IX.

Egy meleg nyári reggel a főhalászmester ott ült növendékével együtt a sziklapart legmagasabb gerincén, a kis falugasban, melyet a missziós templom nemrég lehelyezett alapköve mellé építtetett.

Lent, a kikötőben egy kétárbocos hajó ringott, melyből az épülethez szükséges építőanyagokat most rakták ki. Az anyagot azután helyére szállították, ahol a pallér és munkásai legott munkába fogták. Ezért egy idő óta különösen élénk a kis sziget. Apróbb véleményeltérések a halászok és városi munkások között már kitörésre is vezettek. A következménye mindennek több békülési ünnep lett, mely ismét berúgást, verekedést, sőt közerkölcsiség és magántulajdon elleni merényletet vont maga után.

A főhalászmester és a tanácsosné meg is bánták egy pillanatra, hogy a lakosság kiművelésével bajlódtak, minthogy mindjárt az első lépések ilyen szomorú eredményeket mutattak. Az éjjeli lárma, éneklés, kiabálás és sírás munkájukat és nyugalmukat zavarta, noha éppen a nyugalmat keresték ittlétükkel. A halászmester, aki egész tekintélyét elvesztette egyszeri engedékenységével, nem tudott ismét rendet teremteni. Mária kisasszonynak több szerencséje volt, gyors fellépésével, itt-ott elszórt békéltető szavaival értett a viharok lecsillapításához.

Ezt a sikert semmiképp sem akarta szépségének és modorának tulajdonítani, hanem inkább tévesen és önmagának hízelegve, rendkívüli erejének és eszének tudta be. Kiváló szellemi képességéről alkotott tévhitébe annyira belelovalta magát, hogy még most is, midőn tanítvány gyanánt ült mestere mellett, a tanult dolgokról úgy beszélt, mintha azokat már régen ismerte volna. A tanítást inkább körmönfont, mint éles eszű megjegyzésekkel kísérte, úgy látszott, hogy erre nagyobb súlyt helyezett, mint a tanultak elsajátítására. Az anya, aki mellettük ült és az új kápolna szószéke számára takarót hímzett, el-elcsodálkozott leánya éleseszűségén és nagy ismeretein, valahányszor Mária egy együgyű kérdéssel Borgot annyira meglepte, hogy meglepetésében; elhallgatott.

– Látja, Mária kisasszony – tanította őt Borg, aki még mindig nem adta fel a reményt, hogy a leányt kioktassa –, a műveletlen szemnek hajlandósága van mindent egyformán látni, a csiszolatlan fülnek mindent egyformán hallani. Ön csak kopott, szürke ruhákat lát itt, a festő és a költő szintén. Ezért írják és festik le ezt a partvidéket oly egyformán és egyhangúan. De nézze csak meg ezt a geológiai térképet, vessen egy pillantást erre a vidékre. Ahol most vagyunk, az a vörös gneisz öve. Látja ezt a kőtörmeléket, amit közönségesen szürke kőzetnek neveznek, látja, milyen gazdag változattal van fekete csillámból, fehér kvarcból és rózsaszín földpátból összegyúrva.

Kivett egy marékkal a kőrakásból, amit a kőmívesek a sziklából kivágtak és az épület alján felhalmoztak.

– Látja, itt van egy másik kőzet, ez az, amit euritnak hívnak, látja, milyen pompás változata a színeknek, lazacvöröstől egész halványkékig. Ez itt fehérmárvány, az meg mészkő.

– Hát itt márvány is van? – kérdezte a leány, akit e fényűzési cikk bemutatása közelebbről érdekelt.

– Hogyne, itt van márvány is, szürkésnek látszik, pedig nem az. Ha közelebbről megnézi, akkor észre fogja venni, hogy felülete mily végtelen gazdag színekben. Micsoda skálája a színeknek tusfeketétől a hamuszürkén, világosbarnán és halványzöldön keresztül egészen a rézzöldig és a tojássárgáig. Ha figyelmesebben nézi a parti sziklákat, ahova most a nap letűz, akkor észre fogja venni, hogy mindegyik más színben ragyog, a nép, mely hozzászokott a megfigyeléshez, szinte akaratlanul is külön neveket adott nekik, azokról a színekről, melyeket ismert. Látja, a fekete szikla tényleg sötétebb, mint a többiek, mert sötét palából áll, az ott mellette vörös, mert anyaga vörös gneisz, a fehér sziklák sima, csiszolt euritból épültek. Persze tudni, hogy miért van így, nagyobb dolog, mint csak azt tudni, hogy így van. Természetes, még ennél is kevesebb, ha az ember azt hiszi, hogy az egész szürke, mint a festők, akik a sziklákat egyszerűen fehér-fekete színkeverékkel festik. Hallja most a hullámok zúgását, ahogy a költők e hangszimfóniát kurtán nevezni szokták. Hunyja be egy pillanatra a szemeit, akkor jobban fogja hallani, majd én elemezem a hangokat. Először az ember valami morajt hall, olyat, amilyent gyárakban vagy nagyvárosokban lehet hallani, ez a víztömegek egymáshoz csapódásából származik. Ezután zizegést hall, ezt a kis vízrészecskék okozzák, amint habszemekké verődnek szét, most pedig zúgást, mely a késköszörülést juttatja az ember eszébe, ezt a hullámoknak a parti homokhoz való dörzsölődése okozza, most nyikorgás hallik, mint amikor egy kavicsos taligát ürítenek ki, ez az apró kövek zaja, amint a tenger kiveti őket magából, erre tompa zizegés következik, mintha tenyerét az ember a füléhez szorítaná, ez a levegő, amit a tenger a sziklák odúiba nyom. És végül dörgés, mintha messziről égiháború zajlanék, a nagy sziklatömbök okozzák, amint a tenger fenekén görgeti őket.

– De hisz ön felboncolja a természetet! – kiáltott fel a leány.

– Szó sincs róla, én csak benső barátságot kötök vele. A tudás nyugalmat ad. Engem nem kínoz rejtett félelem, mint a költőket. Bennük ez a félelem a vademberkor költészetének maradéka, mikor hasztalan keresve magyarázatokat, hamarjában tengeri tündérekről és óriásokról szóló regékhez folyamodtak. Most azonban hozzá fogunk látni a halászathoz, a lazacokat egyelőre békében hagyjuk, a heringhalászási módszert fogjuk kipróbálni. Két hónap múlva megkezdődik a nagy halrajzás, ha számításaim nem csalnak, úgy ezen az őszön nem lesz aratás.

– Hogyan tudja azt a díványon fekve megjósolni? – kérdezte a leány inkább csipkelődésből, mint kíváncsiságból.

– Egész egyszerűen, mert a díványomról idáig láttam, amint tavasszal a vándorjég a moszat-és algafenéket, ahol a hering petéit elrejti, letarolta. Így, tudományos alapon megállapíthatom, hogy azok az apró állatkák – mindegy, hogy mi a nevük –, amikből a hering táplálkozik, a moszat letarolása után eltűntek. Mit lehet ezután tenni? Meg kell kísérelni a mélyben halászni, ha a hal nem jön hozzánk, úgy nekünk kell a halhoz mennünk. Ezért a halászatot vándorhálóval kell megkísérelni, olyan hálóval, amely a mélységek fölött cirkáló csónak után vándorol. Ez csak egyszerű!

– Nagyszerű! – kiáltott a leány.

– Régi dolog – felelt Borg –, nem az én találmányom. Mint előrelátó embereknek, a visszavonulásra is kell gondolnunk, ha mi svéd heringet fogunk, de nem tudjuk eladni, mert a nyugati part valódi heringet kíván, kell valami mást is készenlétben tartani.

– Lazacot!

– Igen, lazacot, aminek itt kell lennie, ha nem is láttam mindeddig.

– Ezt már mondta minap is; most azonban tudni szeretném, hogy állíthatja ezt ily biztossággal.

– Röviden akarom elmondani, hogy mily okokon épül fel ez a biztonságom. A lazac úgy vándorol, mint a többi vándormadár.

– Hát a lazac madár?

– Természetes. Valódi vándormadár! A norrlandi folyókban halásszák, de fogtak már itt, az északi öbölben is, a Gotland-sziget előtt, és az egész dél felé vezető tengeri úton, tehát erre is át kell vonulnia. Most azután az ön feladata mély járatú úszóhorgokkal felkeresni. Volna kedve e munkához asszisztensemül szegődni, fizetés ellenében?

Borg utolsó szavai készületlenül találták a leányt, így célzatos hatásukat nem tévesztették el.

– Pénzt fogok keresni, anyám – kiáltott fel Mária, tréfás hanggal akarta tényleges örömét elrejteni. – De hát mit fog ön csinálni? – tette hozzá.

– Én a díványon fogok heverni, meg azután ne felejtse el, a természetet is el kell pusztítanom.

– Mit akar csinálni? – kérdezte az anya, aki azt hitte, hogy rosszul hallotta Borg kijelentését.

– Mária kisasszony számára egy olasz tájat kell teremtenem – felelt Borg. – Most azonban magukra hagyom a hölgyeket, hogy a vázlatot elkészítsem.

Udvariasan meghajtotta magát, és a part felé távozott.

– Különös egy ember! – szólt az anya, amint Borg eltávozott.

– Legalábbis nem mindennapi ember – felelte a leány. – De azért nem hiszem, hogy mindenben helyes a gondolkodása. Szilárd elvei vannak, és mindent összevéve, jóindulatú embernek látszik. Mi a véleményed róla?

– Add ide a gombolyagot, lányom – felelt a tanácsosné.

– De hát mondd, mit tartasz felőle… Szereted őt, vagy nem – faggatta anyját a leány.

Az asszony csak félig szomorú, félig lemondó pillantással válaszolt, ezzel azt akarta mondani: nem tudok semmit.

Ezalatt Borg lejutott a kikötőbe, előhúzta sajkáját, hogy kievezzen vele a sziklapartok felé.

A nyári hőség már egy hónapja tartott, a levegő át volt melegedve. Északról azonban, ahol a kemény tél honolt, vándor jégtömbök indultak útnak, dél felé tartva, a vizet annyira lehűtötték, hogy az alsó légrétegek vastagabbak voltak, mint a felsők. Ezáltal a fénytörés egészen eltorzította a partvidék képét, az utolsó napok óta a legszebb légi tünemények játszódtak le.

Ezek a tünemények hosszú vitákat eredményeztek a hölgyek és a halászmester között, végül is a halászokat kérték fel bírákul, ezeknek érteni kellett a dologhoz, hisz gyermekkoruk óta tanúi lehettek a jelenségeknek.

Amint egy reggel a világosvörös gneiszsziklák a fénytörés következtében magasba meredtek, és az egyenlőtlen sűrűségű légrétegek hatása alatt a normandi hegyekhez hasonlítottak. Mária kisasszony azt vitatta, hogy tényleg a mészsziklák tükröződnek egészen ide a keleti partokig egy eddig ismeretlen természeti törvény kényszere alatt.

Ugyanakkor a tengerpartokon megtörő hullámnyelvek is hosszabbaknak látszottak, elannyira, hogy tényleg úgy látszott, mintha normandiai hajó cirkálna a sziklák alatt.

Hiába kísérlette meg Borg a tünemény természeti magyarázatát adni és ezáltal a természetfelettit belőle kiküszöbölni. A nép ugyanis a jelenséget egy közeli nagy szerencsétlenség előjelének tulajdonította, sőt csaknem hajlandó lett volna általa foglalkozásában is zavartatni magát.

Borgnak először a varázsló szerepét kellett felvennie, hogy a nép figyelmét magára irányozza, de szilárdul el volt tökélve a művelet után a csodálatos elem kidobására, ha egyszer elmondhatja nekik, hogy hajtotta végre csodatetteit.

Megkérdezte a hívőket, hogy vajon Olaszország idetükröződésének tartanák-e, ha egy olasz tájat pillantanának meg? Igenlő választ kapott; erre elhatározta, hogy a hasznosat összeköti a kellemessel, és néhány apróbb változtatással egy vidék részletképét olasz tájjá alakítja, amint azt Máriának születésnapi ajándékul ígérte. A legközelebbi légtükrözés alkalmával e képe hatalmas arányokban emelkednék a horizont fölé, és százszorosan megnagyobbítottan tükröződnék a hatalmas nagyítóüveg mögött, amit a különböző vastag légrétegek alkotnak.

A sajkában ülve, éles lencsére beállította távcsövét, és a Kardhegyre irányította. Elhatározta, hogy mindazt, ami jellegzetes a kőzetek alakulásában, mesterségesen még jobban kidolgozza, ezt a természet már félig maga is elvégezte, ezután már nem kell más, mint egy mandulafenyő, egy ciprus és egy márványpalota, melynek teraszát narancsfák öveznék.

Miután a parti sziklák körvonalát megfigyelte, készen volt tervével. Kikötött bárkájával, amelybe már előzőleg elhelyezte a szükséges holmit; feszítővasat, vakarókést, egy tekercs cinkdrótot, egy vödör sárga okkert, kátrányt, fejszét, fűrészt, szegeket és néhány dinamitpatront.

Amint a szárazra lépett és szerszámait kicsomagolta, úgy érezte magát, mint egy valódi Robinson, aki harcra száll a természettel, természetesen erősebbnek érezte magát győzelme tudatában, hisz a kultúra minden segédeszközét kezében tartotta.

Miután egy állványra acéllapot helyezett és távcsövét rátette, munkához látott.

A hegyhátak leomlott felszíne szerencsére a délvidék kőzeteinek rétegeződését utánozta, csak az itt-ott mutatkozó zuzmótól kellett megszabadítani, de néhány vízszintes vonalat, melyek sötétebb szint kölcsönöztek a hegyfalaknak, meg kellett hagynia. Nem volt nehéz munka, a hatalmas vakarókés úgy futott végig a sima felületen, mint egy retusáló ecset valami óriás festővásznon. Néha utálat fogta el, hogy idejét gyerekségekre fecsérli, de a testi megerőltetés a vért fejébe kergette, úgyhogy a kicsiségeket is nagynak látta, titáni erőt érzett karjaiban, mellyel a természetre rohant, hogy az alkotó szarkalábait, melyek körül a föld tengelye forgott, kiegyenesítse oly módon, hogy egy darab dél kerüljön föl észak fölé.

Amint a hegyoldalak egy-egy darabját így letarolta – ennek a darabnak nem kellett néhány méternél hosszabbnak lenni, mert a légtükrözés úgyis megnagyította –, a mandulafenyő előállításához látott. A sziklahegy gerincén egy csoport fenyő állott, messziről erdőt szegélyező fáknak látszottak. Most az volt a feladata, hogy a legtetszetősebbek közül elszigetelje azokat, amelyek a fénytörési tüneményben lerajzolódhatnak.

Vagy fél óra hosszat dolgozott, míg a feleslegeseket kifűrészelte. Ami megmaradt, egy karcsú fa volt, melynek minden fejlődési ereje a lombkoronában összpontosult azért, mert a többiek oly sűrűn állottak egymás mellett, hogy a fatörzsön való ágképződést megakadályozták. Fejszéjével megritkította a lombozatot, hogy a mandulafenyő ernyőszerű lombnövését hozza ki belőle. Amint azonban művét látcsövön keresztül megszemlélte, észrevette, hogy a stílus nem volt még tökéletes, tehát dróttal a csúcságakat felfelé, az oldalágakat lefelé szorította.

Amint a mandulafenyő készen állott, megivott egy pohár bort, és a ciprusfákhoz való anyag után nézett. A gömbforma borókafák maguktól kínálkoztak e célra, csak úgy kellett közülük azokat kiválogatni, melyek a légtünemény irányába értek, ezután már csak a fejszének és késnek akadt dolga. Minthogy színük túl világos volt, egy csöbör vízben feloldott tusfekete festéket, lelocsolta a fákat, amik temetői színt kaptak.

Amint művét megszemlélte, rosszul érezte magát. Eszébe jutott egy komor mese arról a leányról, aki kenyérre taposott, midőn a fehér sirályok feje felett lármát ütöttek, a két hollóra gondolt, melyek az égből azért szálltak alá, hogy a bűnös lelkeket pokolba hurcolják. Egy kis ideig pihent, mosolygott gyermekes félelmén. Ha a természet a fajok keletkezésénél nem haladt ily gyorsan, az nem az akarat-, hanem a tudáshiányon múlt. Most a márványpalota következett. Minthogy ez volt az egész művelet kiindulópontja, és otthon, a díványon fekve az egészet jól átgondolta, ez sem volt sokkal nehezebb, mint a többi.

A mészréteg itt feküdt készen előtte, és homlokzatul kínálkozott. Igaz, hogy csak néhány négyzetméter, de többre nem is volt szüksége, nem kellett egyebet tenni, mint az euritlemezeket, amiket az idő úgy lehasított, a mésztől elválasztani. Eleinte elég volt a feszítővas is, később lent egy dinamitpatronra volt szüksége.

Amint a robbanás eldördült és a szilánkok hullottak, átérezte a költő sóvárgását, szerette volna a földkerekség hadseregeinek lőszerkészletét egyetlen vulkánná egyesíteni, és az emberiséget a lét fájdalmaitól és a fejlődés kínjaitól egy csapással megszabadítani.

A márványlap készen állott, a szemcsés mészkő kristályai úgy ragyogtak, mint cukorsüvegek a napon.

A magával hozott festékkel egy kőalapot festett, és a lapra két kis négyzet alakú ablakot rajzolt. Fent, a hegyzsámolyon két karót állított fel, majd egy harmadikat erősített keresztben föléjük, úgyhogy az egész egy olasz pergolát alkotott. Csak vadszőlő indáit kellett a karókra fonni, úgyhogy girland formában csüngtek alá, és a lugas is készen állott.

Végül magát a terepet igazította kissé helyre egy kevés sósavoldattal, ezáltal a zöld mezőben csillogó árnyalatú színfoltok állottak elő, melyek távolból galamboknak tűntek fel. Ilyent látott olasz vidékeken, mikor a „második tavasz" szüret után beköszöntött.

Munkája készen állott; de közben be is esteledett.

Hogy a csoda megfelelő hatást gyakoroljon, hátra volt még jövetelét előre megjósolni, és e célra a legkedvezőbb napot kiválasztani.

Tudta, hogy Dél-Európában nagy melegek jártak, és hogy az északi szelek nem sokáig maradhatnak ki. A szél most egy ideig keletről fújt, míg a barométernyomás az északi tengeren alacsony volt. Axholmánál, a jelentések szerint, nagy tömeg vándor jég állott; mihelyst a szél kissé északabbra fordul, a vándorjég csak azt az áramlatot követhette, mely Ölandtól nyugatra vonul, ott, ahol a Botteni-öböl a Keleti-tengerrel egyesül. Ha egy este északi szél támad, bizonyos volt benne, hogy néhány napig eltart. Ilyképpen módjában állott legalább egy nappal előbb a jelenség bekövetkezését megjósolni.

Ha pedig egyszer már itt tartott, az óra nem volt fontos, mert légtükrözés csak néhány órával napfelkelte után, rendesen tíz és egy óra között következett be.

X.

Amint Borg este a szobájába lépett, bezárta az ajtót; munkájához akart ülni, nagy munkájához, mely már tíz esztendeje készült, és amit ötvenesztendős koráig be akart fejezni.

Ez volt az a cél, mely életet tartott benne, és melyet titokként őrizett.

Az a gondolat, hogy néhány óráig önönmagáé lehet, örömmel töltötte el, mert néhány hete, mióta a két hölgy ideérkezett, minden este szórakoztatni kellet őket, és végül is, ami pihenésül és szórakozásul volt szánva, kényszer és munka lett számára. A fiatal leányt szerette, házaséletet akart élni vele, teljes egyesülésben, melynek minden szabad óráját otthonos nyugalom tölti be. Ez a félmegoldás azonban, mely bizonyos órákban látogatásra kötelezte, hogy a hölgyeket szórakoztassa, tekintet nélkül arra, hogy jó hangulatban volt-e, vagy sem, úgy nehezedett rá, mint valami hivatali ténykedés. A leány csüngött rajta, nem győzött elég időt együtt tölteni vele, hogy mennél többet kaphasson tőle, hiszen Borg mindig új, mindig szórakoztató tudott lenni. De a férfinak, aki soha semmit sem kapott, állandóan éreznie kellett azt a követelményt, hogy mindig új legyen. Ha azután visszavonult, Mária mindjárt nyugtalan és ideges lett, azzal a kérdéssel kínozta, hogy nem tartja-e őt tolakodónak, amire persze jól nevelt férfi létére nem felelhetett igennel.

Kinyitotta kéziratszekrényét, melyben szép rendben feküdtek a kartonlapok, tele feljegyzéseivel. Ezeket a jegyzeteket apró papírdarabokra írta, és – mint ahogy a növénygyűjteményekben szokták – félívekre fűzte; gondolatait tartalmazták, melyek megfigyelései közben támadtak benne. Szórakoztatta, ha új és ismét új szempontokból csoportosíthatta azokat, hogy ily módon rájöjjön, vajon az ellenségek tényleg oly sokféle módon osztályozhatók-e, amint az emberi agy akarja, vagy pedig csak egy elv szerint foglalhatók rendszerbe, amint azt a természet megszabta. Szóval azt akarta megtudni, hogy a természet bizonyos határozott törvény szerint járt-e el.

Ez a foglalkozás azt a gondolatot ébresztette benne, hogy ő a káosz igazi rendezője, aki elválasztotta a világosságot a sötétségtől; meg volt győződve róla, hogy a káosz csak a megkülönböztető szerv keletkezésével szűnt meg, mikor világosság és sötétség valójában még nem voltak elválasztva. Ettől a gondolattól megrészegedett, érezte, hogy énje megnövekszik, agysejtjei megduzzadnak, tartóikat szétfeszítik, szaporodnak és új képzeteket nemzenek, melyek gondolatként repülnek ki, idegen agyakban csíráznak, és ha előbb nem, halála után milliókat tesznek meg az ő gondolatmagvainak melegágyává…

Valaki kopogtatott ajtaján. Izgatott hangon, mintha valakit titkos találkán zavarnak, kérdezte, ki az.

A hölgyek küldték üdvözletüket, és kérdeztették, hogy a főhalászmester úr nem lenne-e szíves lejönni.

A főhalászmester erre az üdvözlet viszonzásával felelt, sajnálja, hogy ma nincs ideje, hivatalos dolga van, és így nem mehet ki, hacsak nincs sürgősen reá szükség.

Egy darabig csend lett. Minthogy csaknem biztosra vette, hogy mi fog következni, a félbeszakított munkáját félretette, és elzárta kéziratait. Épp végzett vele, midőn a tanácsosné lépteit halotta a lépcsőn. Nem várt a kopogásra, kinyitotta az ajtót, és kérdéssel köszönt:

– Mária kisasszony beteg?

Az asszony akadozott, majd összeszedte magát, és arra kérte Borgot, hogy jöjjön vele, mert lehetetlen most orvost kapni.

Borg nem volt orvos, de ismerte a patológia és terápia elemeit, és minden beteget, aki közelébe került, megfigyelt, a betegségek és orvosszerek természetéről sokat elmélkedett, és végül egy új terápiát állított fel, melyet maga számára használt.

Megígérte, hogy egy félórán belül a leánynál lesz, orvosszereket is fog magával hozni, mert hallotta, hogy a leány görcsökben fekszik.

Nem volt nehéz a betegség természetét kitalálni. Minthogy az első küldönc semmit sem tudott a kisasszony betegségéről, ez csak a két híradás között következhetett be, és a meghívás visszautasításának lehetett eredménye. Bizonyos lelki rosszullétről volt szó, amit ő oly jól ismert, és amit a hisztéria határozatlan neve alatt szoktak emlegetni. Egy kis nyomás az akaratra, egy kielégítetlen kívánság, egy keresztülhúzott terv elég volt a teljes rosszulléthez, a lélek a fájdalmat a testre ruházta át, anélkül azonban, hogy pontosan lokalizálni lehetett volna.

A farmakodinamikában gyakran látott a gyógyszer hatása és neve mellett szereplő óvatos megjegyzéseket: „hatásának módja még ismeretlen, „hatóerejét még pontosan nem ismerjük. Megfigyelés és gondolkozás rávezette, hogy éppen a lélek és anyag egysége folytán a gyógyszer úgy kemikodinamikai úton, mint lelkileg hat.

Az újabb orvostudomány magát a gyógyszert, illetőleg annak anyagi alapját törölte, és a hipnotizmusban tiszta lelki, vagy a diétában és a testmozgásokban egy közönséges és gyakran ártalmas mechanikai módszert írt elő.

Ezeket a túlzásokat szükséges és jótevő átmeneti formáknak tartotta, noha a kísérletek gyakran áldozatokat is követeltek; mikor például az idegességet hideg vízzel még fokozták, ahelyett hogy meleggel enyhítették volna, vagy gyenge egyéneket erőszakos sétákkal szabad levegőn kifárasztottak.

Úgy találta, hogy a régi gyógyszerek mint szemléleti anyag – a szó népies értelmében – használhat arra, hogy hangulatot keltsen vagy megváltoztasson.

Mint ahogy az „adsztringencia" gyógyszercsoport a gyomor összehúzódását idézte elő, úgy ugyanezek az eszközök a lélek szétszórt erőinek összesítését vonták maguk után. A kimerült szeszivó tudja ezt tapasztalatból, midőn reggelenként a lejárt óraművet egy kis gyomorerősítővel húzza fel.

Az a nő testileg érezte rosszul magát, anélkül hogy tényleg rosszul lett volna. Ezért összeállított néhány gyógyszert, közülük az első tényleges testi rosszullét előidézésére szolgált, ezáltal a beteg kénytelen a lelki bajt feladni, és a betegséget a testben lokalizálni. Erre a célra kézi gyógyszertárából igen visszataszító szert vett elő, tudniillik asa foetidát, ami legalkalmasabb volt általános rosszullét előidézésére, annyit vett belőle, hogy tényleges görcsöket hozzon létre, hadd lázadjon fel az egész test szagló-és ízlelőszerveivel egyetemben ez ellen az idegen anyag ellen, és a lélek minden működése arra törjön, hogy eltávolítsa.

Ily módon a képzelt fájdalmak maguktól eltűnnek. Csak az volt a fontos, hogy az első heves rosszullétet enyhébb váltsa fel, míg végül a megszabadulás stádiuma felé, lehűtő, megnyugtató, csillapítószerek egy bizonyos kéjérzetet váltsanak ki, ami leküzdött veszélyek után szokott az emberen erőt venni, és amire kellemes visszaemlékezni.

Miután fehér kasmírzsakettjét és ametisztszínű csíkokkal díszített fehér nyakkendőjét felvette, a hölgyek megérkezése óta most először csatolta fel karperecét. Miért tette ezt, maga sem tudta volna megmondani. Annak a hangulatnak hatása alatt cselekedett, amelyet a betegágy, melyhez készült, keltett benne. Amint a tükörbe nézett, anélkül hogy arcára pillantott volna, megállapította, hogy külseje szelíd, szimpatikus és egyben rendkívüli; magára vonja a figyelmet, anélkül hogy egy ideges személyt felizgatna.

Erre összegyűjtötte holmiját, mint valami varázsló, aki bűvös mesterségét akarja gyakorolni, és útnak indult a beteghez.

Amint a szobába lépett, látta, hogy a leány a díványon fekszik; perzsa hálóköntös volt rajta, haja ki volt bontva. Szemei természetellenesen nagyok voltak, és rámeredtek a belépőre.

Borg egy pillanatig zavarban volt, de csak egy pillanatig, azután előlépett, és megfogta a kezét.

– Hogy van, Mária kisasszony? – kérdezte részvétteljesen.

A leány még jobban rámeresztette szemét, mintha keresztül akarna rajta pillantani, de nem felelt.

Borg kihúzta óráját, megolvasta a leány pulzusának ütéseit, és így szólt:

– Láza van.

Ezt csak úgy hazudta, de meg kellett nyernie a beteg bizalmát; ez a gyógymódhoz tartozott.

– Lázam van! Azt hiszem, hogy mindjárt elégek.

Tehát módjában állt panaszkodni, megvolt ezenkívül az ellenséges indulat is a belépő iránt, s e kettős kapcsolat által az érintkezés lehetősége.

– Ha szíves lesz megígérni, hogy előírásomnak engedelmeskedik, meggyógyítom – folytatta Borg, kezét a leány homlokára téve.

Az engedelmeskedés említésénél észrevette, mint rázkódik meg a beteg, mintha egyáltalán nem akarna engedelmeskedni, de akkor a karperece kicsúszott a kézelője alól, és a képzelt beteg ellenállása menten megtörött.

– Tegyen azt velem, amit akar – felelt alázatosan, miközben szemei az aranykígyóra meredtek, mely szinte megigézte, és valami ismeretlentől való félelmet öntött beléje.

– Tudja, hogy nem vagyok hivatásos orvos, de tanulmányoztam ezt a mesterséget, és tudok belőle annyit, amire pillanatnyilag szükség van. Itt van egy pilula, nehéz bevenni, de hatása elmaradhatatlan. – Nem vagyok nagyképű, megmondom önnek, hogy mit adok be. Ez gummi resina, másképpen asa foetida, többesztendős növény gyökeréből készül, mely köves Arábiában otthonos.

A leány felfülelt az Arábia szóra, valószínűleg parfümökre gondolt, melyek Lady Macbeth bűzlő bűnét nem tudták szagosítani.

Kezébe vette a kanalat, és megszagolta a tartalmát. Rögtön visszahúzta fejét, és felkiáltott.

– Nem tudom bevenni.

Borg karját nyaka alá tette, és szelíden erőszakolva, feléje nyújtotta még egyszer a kanalat.

– Mutassa meg, hogy jó gyermek!

Erre szájába öntötte az orvosságot, anélkül hogy a leány képes lett volna védekezni.

Visszahanyatlott vánkosára, teste vonaglott az undor felidézte fájdalmak alatt, amelyeket a hagymaszagú orvosság keltett benne. Arca oly borzalmat fejezett ki, mintha a világ minden betegsége és baja megrohanta volna. – Könyörgő hangon kért vizet, hogy a kíntól megszabaduljon.

De a vizet nem kapta meg, le kellett feküdnie, és kegyelemre megadni magát azoknak a fájdalmaknak, melyek az orvossággal jártak.

Amint az undor megszűnt, Borg előkereste a második gyógyszert.

– Most, Mária kisasszony, vége az arábiai pusztában való vándorlásnak, most fel fog mászni az Alpokra, hogy hegyi levegőt igyék, ami az egészséges enzianum napfénysárga gyökereiben sűrűsödött össze – mondta Borg kedélyeskedő, férfias hangon.

Ellenkezés nélkül vette be a leány a keserű orvosságot, összerázkódott, mintha kést szúrtak volna mellébe. De legott felegyenesedett, mintha elszórt erői egyesültek volna, hogy energiáját újra visszaadják. Az erős gyógyszer az első visszataszító ízét megszüntette, de ingerelte a gyomorfalait, és az érverést meggyorsította.

– Most eloltjuk a tüzet – folytatta Borg. – Kimegyünk a bretagne-i tengerpartra, hogy a carraghen nevű jóságos algából balzsamot merítsünk. Nem érzi, mily puhán és védőleg simul az enyves anyag a megtámadt gyomorfalakhoz? Nem veszi észre a tengeri só illatát?

Csendes nyugalom terült a beteg arcára. Minthogy az orvos elég erősnek tartotta már, hogy szavaira figyelhessen, elmesélte neki bretagne-i emlékeit, az Atlanti-óceánon tett utazásait, a quimper-i halászéletet és a sarzeau-i madárvadászatokat.

A leány figyelt elbeszélésére, de kissé fáradtnak látszott; ezért Borg abbahagyta a beszédet, és ahogy ő nevezte, egy szimfóniát adott neki. Ez klasszikus rutanövényből állott, amit a középkori jegyesek borfűszer gyanánt ismertek, és égi angelikából, szagos mentából, végül egy csipet borókaolajból, hogy az erdőből is legyen benne valami.

Szinte masszázzsal oszlatta el a beteges gondolatokat és hangulatokat, bejárta vele képzeletben az ó-és újvilágot, azok valamennyi országát, még bemutatta a népüket, éghajlatukat.

Amint a leány fáradtnak látszott, egy kanál cukros citromlevet adott neki, ami hűvösítőleg és csillapítólag hatott. A borzalmas félóra után Mária ezt az egyszerű frissítőt oly élvezettel szürcsölte, hogy nevetett belé.

– Forduljon a fal felé – szólt Borg –, tegyen úgy, mintha aludnék öt percig, amíg kimegyek a tanácsosnéval néhány szót váltani.

Borg nem érezte jól magát, ki kellett mennie néhány pillanatra a friss levegőre, hogy felfrissüljön. Csak egy pillantást kellett a félvilágos éji égre vetnie, és ezalatt semmire se gondolni – és máris érezte, hogy felforgatott gondolatai szinte elülnek, rendbe csoportosulnak, hogy újra folytassák haladó mozgásukat, miután egy ideig visszanyomódtak.

Míg így állt ott félálomban, összefont karokkal, egy gondolat motoszkált a fejében, szinte fülével vélte hallani: – Micsoda harmincnégy esztendős gyerek!

Felocsúdott, és ismét a házba lépett.

Mária kisasszony a díványon ült, feloldódott haját kacéran nyaka köré dobta, frissnek, vígnak látszott.

Borg kivett kosarából egy üveg siracusai bort és egy skatulya orosz cigarettát.

Úgy látszott, mintha a leány erőlködnék, hogy ismeretlen fájdalmakat rejtsen el, de ivott, szemeit Borg karkötőjére függesztve.

– Nézi a karkötőmet? – szakította meg Borg a csendet.

– Nem, dehogy… – hazudta a leány.

– Egy asszonytól kaptam, aki azóta meghalt, természetes, különben visszaadtam volna.

– Szerelmes volt bele? – kérdezte Mária kételkedő hangon.

– Igen, mégpedig nyitott szemmel. Mert ha mindenütt dicséretesnek találják a józan ész szavára való hallgatást, miért ne hallgassunk épp az élet legfontosabb lépéseinél rá.

– Szóval a szerelemben számítónak kell lenni?

– Nagyon, hihetetlenül számítónak, mikor arról van szó, hogy a legvadabb ösztönt kell szabadjára engedni.

– Ösztönt?

– Igen, ösztönt.

– Hát ön nem hisz a szerelemben?

– Ön oly dolgokat kérdez, amikre nincs felelet. A szerelemben általánosságban hinni? Mit ért ez alatt? A szerelemnek ezer fajtája van, melyek egymással úgy állanak szemben, mint a fehér és fekete. Nem hihetek egyszerre mindkettőben, valamennyiben.

– A legmagasabb fajtájúban sem?

– A szellemiben? De igen, ha három emelete van, mint az angol házaknak: fent dolgozószoba, alatta hálószoba, legalul konyha.

– Milyen praktikus! De a szerelem, az igazi, nagy szerelem nem ilyen számító. Mindig a legmagasabbnak képzeltem, úgy, mint valamit vihart, égiháborút, vízzuhatagot!

– Nyers, zabolátlan természeti erőnek képzelte. Úgy csak állatoknál és alacsonyrendű embereknél jelentkezik.

– Alacsonyrendűeknél? Hát nem egyenlők az emberek valamennyien?

– Dehogynem! Valamennyi ember egyenlő, akárcsak két tojás. Ifjak és aggastyánok, férfiak és nők, hottentották és franciák! Természetes, hogy egyenlők. Nézzen meg kettőnket! Egyenlők vagyunk teljesen, csak a bajuszom választ el bennünket. Bocsánat, kisasszony, látom már, hogy egészséges, tehát magára hagyom. Szép álmokat!

Felkelt, és kalapja után nyúlt, de a következő pillanatban a leány mellette állott, átfogta két kezét, és azzal a pillantással tekintett rá, amivel először is győzelmet aratott rajta:

– Maradjon!

Az égő pillantás, a kézfogás alatt Borg úgy érezte magát, ahogy egy fiatal leány a csábító tüzes ölelése alatt érezheti magát. Egészen belezavarodott. Korlátolt szégyenérzet, megbántott férfiasság érzése vett rajta erőt. – Kiszabadította kezét, visszalépett, és nyugodt hangon, melynek mesterkélt hidegsége szinte metsző volt, így szólt:

– Ugyan, mérsékelje magát!

– Maradjon, vagy felmegyek ön után a szobájába! – hangzott a leány izgatott válasza, mely oly fenyegetésnek tűnt fel, ami ellen nincs védekezés.

– Akkor bezárom előtte az ajtómat!

– Ön férfi? – hangzott kemény nevetéstől kísérve a nyílt kihívás.

– Igen, mégpedig oly mértékben, hogy úgy a kiválasztó, mint a támadó fél én akarok lenni. Nem szeretem, ha elcsábítanak.

Ezzel elindult. – Maga mögött olyan zajt hallott, mintha egy emberi test a bútoroknak esett volna.

Amint kint volt, szeretett volna visszafordulni, mert a szellemi megerőltetés következtében lelkét oly gyengeség szállta meg, amely nagyon fogékonnyá tette mások szenvedése iránt.

Mihelyt azonban néhány pillanatig egyedül maradt és összeszedte magát, ereje visszatért, elhatározta, hogy megszakítja ezt a viszonyt, mely egész lelki életét lefoglalni készül. Idejekorán kellett e nővel szakítania, aki oly világosan megmutatta, hogy csak a testét kívánja, és lelke, amit ebbe a húsból való élettelen szoborba akar önteni, nem kell neki. A nő élvezte hangjának csengését, de gondolatait csak akkor fogadta el, ha azok közvetlen hasznot hoztak neki. Gyakran rajtakapta, mint figyelte alakjának vonalait a leány, aki olykor azt is megtette már, hogy gondolkodás nélkül megkapta felső karját, melynek duzzadó izmai dudorodva domborodtak a fehér szövet alatt.

Visszaemlékezett most azokra a kihívásokra, amelyekkel a leány annyiszor meglepte, hol úszások, hol vitorlázások alkalmával, vagy amikor a kilátócsúcsra kapaszkodtak, ahová ő maga egyébként sohasem szokott ellátogatni, mert nyugtalanítóan hatott idegzetére ily magaslaton állnia, ahol semmiben meg nem támaszkodhatott. S ma este oly zabolátlan nősténydüh kitörésének jelenetét élvén át, ijedten látta, hogy ez a nő nem tartozik ahhoz a fejlett fajtához, amelyik a szerelmét bizonyos férfi iránt megegyéníteni tudja, hanem hogy ennek a nőnek az életében ő inkább csak a nélkülözhetetlen nemi ellentét általánosságban vett szerepét tölti be.

Lement a partra, hogy kissé lehűljön, de az éjszaka fülledt volt. A tenger elpihent; északnyugaton az ég alja halványrőt dinnyeszínben égve lógott bele; kelet távolának vizein pedig elnyújtózott az éj. A parti szirtek még langymelegek voltak, s ő beleült egyikébe ezeknek a parti zsöllyéknek, amelyeket a fagy repesztett volt ki és a hullámok simára csiszoltak.

Lelkén átvonult az imént átélt jelenet emléke. Most, hogy megnyugodott, más világításban látta a dolgot. Hiszen régi álma volt valamely nőt oly mély szerelembe ejteni, hogy koldulva, térden csúszva jöjjön hozzá, s azt mondja neki: szeretlek! Méltass szerelmedre!… Noha ennek csak az ellenkezője dívik mindazok esetében, akik annak a babonás képzelődésnek a maradék hitében élnek, hogy valami rejtelmesség, magasztosság van a nő lényében, a kutatás már rég felderítette, hogy az a rejtelmesség csak zagyvaság, és az a magasztosság csak költött valami, amit a férfiösztön elnyomott vágyai álmodnak.

Íme a nő most úgy jött, ahogy ő álmaiban képzelte. Új korszak előítéletektől szabad nője, íme, bensejének egész izzó valóját eléje tárta, ő pedig visszahúzódott. Tán még a származás és a szokás parancsa uralkodott rajta! Hiszen a nő e kirobbanásában semmi szemérmetlenség sem volt, semmi céda, leányzós felkínálkozás, semmi illetlen mozdulat vagy szemtelen arckifejezés. Szerette a maga módján. Mit kívánhatott volna ő többet tőle? Ily szerelemmel bízvást hozzáfűzhette magát, hiszen aligha hihető, hogy ily szerelem lángra gyújtásával sok férfi dicsekedhetnék. Büszkeséggel azonban e hódítás nem töltötte el, mert ismerte a maga értékét. Inkább valami nyomasztó felelősséget érzett, amelytől szabadulni akart. És ezért kell, íme, elutaznia.

Gondolatban már csomagolt is. Mindent leszedett az íróasztalról, s látta a puszta zöld posztót. Eltette a lámpát, amely esténként világosságot árasztott s nappal a szoba egyik színfoltja volt. Üresség ásított helyén. Megfosztotta a falakat képeiktől és díszüktől; fehér, szomorú mértani síkok sivárlottak rá. Levette a könyveket polcaikról, s rettenetes pusztaság vigyorgott feléje: egyhangúság, kopárság, szegényesség!

Aztán jelentkezett a testi megerőltetés fáradtsága, az utazástól való félelem, a bénító hatású; a rettegés attól az ismeretlenségtől, amelybe most elvetődik; a megszokottságoknak és a nő társaságának elvesztésére ráeszmélő érzet. És látta a leányt gyermeki, fölséges szépségében; hallotta panaszát, látta megsápadó arcát, amelyet bizonyos idő elmúltával másvalaki fog pirulásra gyújtani.

A válás összes gyötrelmeit így szenvedte már negyedórája, s ez az idő többórányinak rémlett neki, midőn a nyári éj félhomályában fönn, a hegyen az ég aljának derengésébe belerajzolódó nőalakot pillantott meg. A felséges körvonalak, amelyeket oly jól ismert, még nemesebben váltak ki a most már halványsárgás felhőháttérből, amelynek világlása éppúgy lehetett volna alkonyat búcsúfénye, mint pitymallodás kezdete. A nőalak, úgy látszott, a vámépület felől jön, és mintha keresne valakit. Hajadonfővel volt, és haja elomlón lebegett a válla körül.

Fejét fürkészően ide-oda vetvén, úgy látszott, végre fölfedezte, amit keresett. Gyors léptekkel lenn termett a parton, ahol a megtaláltja ült mozdulatlanul, mint aki menekülni nem bír és jelentkezni nem akar.

Amint odaért a férfihoz, eléje roskadt, fejét annak a térdére tette, s beszélni kezdett hozzá, beszélt vadul, félénken, esdeklőn, mintha el kellene süllyednie szégyenében, s mégsem bírná szavait elfojtani.

– Ne menjen el tőlem – zokogta –, vessen meg, de ismerjen irgalmat; szeressen,, szeressen, vagy elmegyek oda, ahonnan többé vissza nem térhetek.

Borgban fölébredt most a férfikor egész hallatlan szerelmi vágyódása. Mikor azonban észrevette, hogy a nő a lábánál alázkodik, fölébredt benne a férfi örökölt lovagiassága is, amely a hitvest a férfi úrnőjének és nem rabszolganőjének akarja látni. Fölkelt, fölemelte, karját a derekára fűzte, és magához szorította a leányt.

– Oldalamon a helyed, Mária, nem a lábamnál – mondta. – Szeretsz, mert tudtad, hogy szeretlek, és most az enyém vagy, az egész életre. Kezemből nem kerülsz ki már életedben, az egész hosszú életen át enyém maradsz, tudod? Most a trónomra ültetlek, és hatalmat adok neked, hogy uralkodjál rajtam és mindenen, ami az enyém, neked adom a nevemet és javaimat, becsületemet és életem művét. De ha elfelejted, hogy én vagyok az, aki ezzel a hatalommal fölruházott; ha visszaélsz vele, vagy átruházod, megdöntlek, mint valami zsarnokot, ledöntlek oly mélyre, hogy sohasem látod többé a ragyogó napot. De ily sorsra te nem juthatsz, mert hiszen szeretsz engem, ugyebár, szeretsz?

Beleültette a sziklazsöllyébe, térdre ereszkedett előtte, és fejét az ölébe hajtotta.

– Térdedre teszem fejemet – folytatta –, de ne vágd le hajamat, míg kebleden álmodom. Engedd, hogy magasra emeljelek, ne húzz alá. Légy jobbá nálam, mert jobbá lehetsz, midőn én megóvlak attól, hogy érintkezned kelljen e világ szennyével és nyomorúságával, amibe énnekem bele kell gázolnom. Nemesülj meg nagyszerű tulajdonságok révén, amily tulajdonságaim nekem nincsenek, és akkor mi ketten tökéletes egésszé leszünk.

Érzelmei a gondolat hűs alakjába kezdtek higgadni, és úgy látszott, oltani akarják izgalmukat. Ekkor szavába vágott a leány, miközben izzó arcát az övéhez tette. Amint ezt a kedveskedést a férfi nem viszonozta, perzselő csókot nyomott a szájára.

– Te gyermek – mondta –, nem mersz csókolódzni, amikor senki sem lát minket?

Borg ekkor fölpattant, átkarolta a nyakát, és csókolni kezdte, csókolta a torka táján, míg csak a leány ki nem szabadította magát a karjából, dévaj kacagással eléje állva.

– Hiszen valóságos kis vadember vagy – korholta.

– A vadember bizony itt van! Vigyázz magadra! – válaszolt a férfi, és átfogta a derekát.

Úgy vándoroltak tova a meleg homokon, amely suttogva zizegett a lábuk lejtése mentén.

Egyszerre megvillant a világítótorony a távolban; a levegő akkor már lehűlt, és a harmat lehullt. A szirtzátonyok felől fókahangok hallatszottak, mint hajótöröttek kiáltásai.

S ők csak mentek; mentek, tán egy, tán több órája már. Beszélgettek első találkozásukról, megvallottak titkos gondolataikat, s ábrándoztak a jövőről, a jövő télről, külföldi utazásokról.

Közben kiértek a földnyelvre, amelyen kőhalom emelkedett és rajta kereszt, valami hajótörésre, emberek tengerbe veszésére emlékeztető.

Hirtelen két árny felbukkanását vették észre, a két árny tovalopódzott, és eltűnt.

– Vestman és a sógorasszony – mondta Borg. – Piha! Megfojtanám, ha a férje volnék.

– A férfit nem? – kérdezte a leány élesebb hangon, mintsem akarta.

– Az nem házasember – válaszolt Borg kurtán. – Ez a különbség köztük.

Csend következett, kellemetlen csend; keresni kellett valamit, amiről beszélni lehessen. Közben a gondolatok suttogtak, amelyek a varázslat alól felszabadították magukat. A férfi immár visszavágyakozott a varázslat, a mámor bűvöletébe, amely hályogot von a szemre, a szürkét rózsaszínre változtatja, bálványtalapzatokat emel, repedt porcelánra aranydíszítést fest.

A sziklafalhoz érvén megfordultak, s visszafelé vették útjukat. A szél, amely aludt eddig, most szemükbe fújt; elfogódásában a felocsúdott szerelmes érezni kezdte, mint hűsít a fuvalom. Az északi szél volt ez, amelyet várva várt, és most mentőjéül üdvözölt. Egyetlen pillanat alatt ugyanis a leány ellenvéleménye, amellyel ama életbevágó kérdés felől nyilatkozott, lelkében megtört valamit. Érezte, hogy a leány valója az övéhez csak hozzáforrhat, de soha bele nem olvadhat, ha csak ő a maga ellentétességét föl nem adja, és neki teljesen ki nem szolgáltatja magát. Megragadta azonban a kellő pillanatot, hogy fölemelkedhessék, és a nőt mégse kelljen legázolnia.

– Miért gyűlöl engem a nép? – kérdezte egészen közvetlenül.

– Mert különb vagy nála – vetette oda a leány, nem is tudva, mily gyónásos ez a nyilatkozata.

– Azt nem hiszem – válaszolt Borg –, nem oly értelmesek azok, hogy különbnek tudnának értékelni.

– Gyűlöletük elhomályosíthatja látásukat.

– Nagyon jó felelet. És ha meglátják majd a csodát, felnyílik-e vajon akkor a szemük?

– Talán! Ha az a csoda megfélemlítő lesz.

– Hadd kapják hát meg a csodájukat! Holnap tíz órakor fölvillan az intő jel.

– Micsoda intő jel?

– Amit megígértem neked.

A leány megdöbbenten nézett az arcába, mintha nem hinné a szavát. Majd meg nevetve jegyezte meg:

– De ha borús lesz az idő?

– Nem lesz borús – válaszolt Borg határozottan. – De ha már annyira vagyunk, hogy az időjárásról beszélgetünk, talán arra is gondolhatnánk, hogy mindehhez mit mond majd az édesanyád.

– Nem szól ő bele ebbe – felelt sebten a leány.

– Különös, hogy egy anya nem törődik azzal, miféle férfiúhoz köti a leánya a sorsát, és kinek a nevét fogja viselni! Hát mindegy volna az neki?

– Jó éjt! – vágott a szavába Mária kisasszony, s eléje tartotta száját, hogy csókot kapjon. – Holnap reggel hát ellátogatsz hozzánk! Ugyebár.

– Minden bizonnyal – válaszolt Borg. – Minden bizonnyal!

És a leány elment.

A férfi pedig ott állt, és nézte, hogy a leány karcsú alakja a magaslaton fölfelé menet mint rajzolódik bele a most már kénsárga háttérbe. Midőn a dombtetőre ért a leány, megfordult, és kezével csókot dobott feléje. Aztán szinte süllyedve tűnt a magaslat mögé, s Borg már csak a fejét látta, lebontott haját, mely az északi szélben repdesett.

XI.

Midőn Borg másnap reggel, minden körülményesség nélkül vőnek fogadtatván el, jegyese mellett a kávésasztalnál ült, újra érezte azt a kettős hangulatot: elsőben a nagy megnyugvást, hogy íme, oly meghitt kis körbe jutott, amelyben közös érdekek korlátlan bizalommá fogódzkodnak össze; de egyben azt az aggodalmat is, hogy saját énjét e sokmindenféle tekintetnek, amelyet rokonszenv és rokonsági viszony föltételez, alá kell rendelnie.

A tegnapi est úgy viharzott bele az életébe, hogy minden nagy és kis vonatkozást, amit az élet nyújtani szokott, összekuszált. Hiszen egész szerelmi ügye, amelyet álmának elillanása után nyitott szemmel akart átélni, mégiscsak szándékos kapcsolatokon fejlődött. Elzárta ezt a szerelmet a leány tettetett vagy képzelt betegsége elől; oly erősen zárta el, hogy maga is a betegség komolynak vételére adta magát. Ha nem így tesz, hanem mindjárt az első pillanatban nyíltan szemébe mondja a leánynak: keljen föl és legyen egészséges; hiszen csak képzeli, hogy beteg! – a leány az egész életre meggyűlölte volna, pedig hát az ő célja az volt, hogy a leány szerelmét megnyerje. Most megnyerte a szerelmét, s talán azért, mert a leány azt hihette, hogy sikerült őt megtévesztenie. Szerelme tehát egyenes arányban állt hiszékenységével. Midőn most reggel újra meg újra föltette magának a kérdést: Hiszel-e Máriában? – frissé ébredt értelme ezt a kérdést így fordította le: Bizonyos vagyok-e abban, hogy áltatni tudlak? Nem, nyitott szemmel szeretni nem lehet; nőt őszinteséggel megnyerni lehetetlen; emelt fejjel, világos beszéddel közeledni hozzá, annyit jelentene, hogy az ember elutasítja magától. Hazugsággal kezdte, és most alakoskodással kell folytatnia.

De miközben a beszélgetés mellékes dolgok és érzelmi kitörések összevisszaságán folydogált, töprengésre nem jutott idő. Az a jóleső érzés, mely a két nővel való együttlétének otthoniasságán elfogta, annyira derűssé, lággyá varázsolt lelkében mindent, hogy teljesen átadta magát az élvezetnek anyósa védencéül, gyermekéül, kisgyerekéül, fiául tekintenie magát. Emellett azonban észrevette, hogy a leány, aki anyjának már a nyakára nőtt, és anyjával mint valami gyermekkel bánt, könnyed számvetés révén most ővele szemben is, aki íme, ily színvonalon álló nőt anyósának nevez, mint kezdi fölényben levőnek érezni magát. Ám a természetes rend eme felbontása csak gyönyörködtette; egyre annak az óriásnak a képe volt a szeme előtt, aki nyájasan megengedte a gyermeknek, hogy szakállából három szőrszálat kitéphessen, de nem többet, csak hármat.

Amint így üldögéltek a kávéscsészék előtt, egyszerre csak emberi hangok mormolását hallották a part felől.

Az ablakból látták, mint állnak az emberek a révgátakon. Hol mozdulatlanul álltak és tenyerüket ellenzőül tartották szemük fölé, hol úgy tipegtek-topogtak, mintha égne a föld a talpuk alatt, vagy mintha nyugtalanságukban pillanatig sem bírnának egy helyben állni.

– A csoda lesz az! – kiáltott fel a leány, és kiszaladt. Anyja és jegyese követték.

Amint a magaslatra értek, a két nő ijedten állt meg, mintha földbe gyökeredzett volna lábuk, midőn látták, hogy a reggeli napfényben úszó égen óriási, halotthalvány holdkorong emelkedik valami fekete ciprusos temetői táj fölé, amely a tenger peremén úszott.

A halászmester, aki a tünemény hatása dolgában ily szempontokkal nem számolt, az összefüggést most nem értette meg eléggé gyorsan, hanem maga is halotthalvánnyá sápadt e megrendülés láttán, amit a máskülönben oly törvényszerű természet valamely szörnyűséges váratlan jelensége idéz elő. Otthagyta a két nőt, akik mintha kővé váltak volna, nem bírtak helyükről elmozdulni, és leért a partra, ahol az emberek egybeverődtek volt. Tüstént fölfedezte a rejtély nyitját. A márványpalotának képe ugyanis az ő szándékától eltérően, akarata ellenére keretbe foglalódott, egyfelől homorúan görbült kiugró sziklafal, másfelől pedig nagy lucfenyő közé, s így a fehér falsíkból csak oly kerek rész látszott, amely az ablakok elmosódóan gyönge rajzával árnyékoltan csakugyan holdkoronghoz hasonlított.

A nép persze jól emlékezett az intelemre, hogy ebben az előre meghatározott órában csoda fog esni, amiként a halászmester megígérte. Most ijedt, de áhítattal is teljes szemmel nézték a fölkelő holdat, és a férfiak, szokásuk ellenére levették kalapjukat, sapkájukat.

– Nos, mit szóltok az én képvetítésemhez? – kérdezte tréfás hangon.

Senki sem felelt. A főrévkalauz azonban, aki még a legbátrabb volt közöttük, az ég északnyugati tája felé mutatott, ahol az igazi hold első negyedes sarlója fénylett.

A csoda tehát tönkresújtónak bizonyult, s az az erős hatás, amelyet a két hold látása már előidézett, sokkal mélyebb volt, semhogy felvilágosítások eloszlathatták volna. Midőn a főhalászmester ilyesmivel próbálkozott, még csak pillanatokig sem hallgatták meg, a nép szinte elbűvölten állt ott, mintha az érthetetlenre meredő rémületén szinte szerelmes gyönyörűséggel csüngene. Borg tehát hiedelmük megingatásának minden reményével fölhagyott.

Íme intő jellel épp arra akarta figyelmeztetni őket, hogy sem ő, sem a természet nem bonthatja meg az ős, örök törvényeket, s a véletlen mégis varázslóvá avatta őt.

Visszafordulván, jegyesét valósággal átszellemült állapotban találta, mintha a csoda felé akarna rohanni, miközben anyja visszatartotta. Amint azonban Borg a közelébe ért, a leány kiszabadította magát, térdre roskadt, s tébolyos arckifejezéssel oly szavakat rebegett, amelyek mintha valami szellemidéző társaság köréből valók lettek volna:

– Hatalmas szellem, rettegünk! Vedd le rólunk e rettegést, hogy szerethessünk téged!

A dolog immár aggasztó fordulatúnak látszott, és Borg sorompóba állította minden művészetét, hogy az akaratlanul felidézett csodát megmagyarázza; fáradozása azonban hiábavaló volt. A gyönyör, amellyel a leány az elbűvöltségéhez ragaszkodott, a rémület bénító hatása és az emögött résen álló önérzet, amely nem akarja az érzéki csalódást bevallani, a fiatal leányt annyira hatalmába ejtették, hogy sem felvilágosítás, sem kérlelés nem segíthetett.

Az anya a maga rendíthetetlen nyugalmú egykedvűségében, úgy látszott, nem tudja, hányadán áll; leányának aggasztó viselkedése mintha az egész természeti tüneményt feledtette volna vele.

Mária kisasszony kiáltásai és mozdulatai egyébként a parton ténfergő néptömeg figyelmét is elterelték a tenger távoli színjátékáról. Amint az emberek észrevették, mint térdel a fiatal nő ott a dombtetőn a hajadonfővel álló, mély, sötét tekintetű férfi fehér ruhás alakja előtt, önkéntelenül is eszükbe kellett hogy jusson a bibliai történet, ama fiatal férfi története, aki csodákat művelt. Sűrű csomóba bújtak össze, és suttogni kezdtek. A főrévkalauz ösztökélésére az egyik asszony elszaladt a legközelebbi kunyhóba, s kis, hároméves gyermekkel tért vissza, akinek arcán gennyedő, nyílt sebe volt.

A képvetítéshez értő tudással tehát betegségek gyógyításának természetfölötti ismeretei kellene hogy párosuljanak.

Borgot a rákényszerített szerep most már a tömeg viselkedése miatt kezdte gyötörni. Látván, hogy halászok, révészek, vámhivatalnokok mint szüntették be munkájukat, ácsok és asztalosok mint hagyták oda a kápolnaépítkezést, hogy az ő szavait, mint csodatevő erejű jósigéket hallgassák, szorongás érzése fogta el, hogy íme, oly természeti erőt idézett föl, amelyet megfékezni nincs ereje. Itt volt azonban a pillanat, amelyben nyilatkoznia kellett, mégpedig határozottan és világosan, hogy visszautasítsa hiedelmüket.

– Jóemberek – kezdte; csakhogy akkor az a halk meggondolás is jelentkezett: tulajdonképpen mivel is kezdje, mily szavakkal éljen, hiszen minden kifejezését meg kellene magyaráznia, s ez a magyarázat is oly ismereteket tételezne fel, amelyekkel ezek az emberek nem rendelkeznek. E pillanatok suhanása közben, míg elgondolta, micsoda szakadék választja el őt ezektől a csodálóitól, egyszerre csak lépéseket hallott, hátranézett, és látta, hogy valami ismeretlen férfi érkezett, afféle szabadságolt, korosabb hajósemberhez hasonló.

Az ismeretlen megemelte kerek nemezkalapját, s eleinte kissé csüggedtnek látszott; amint azonban közelebb ért, kiegyenesedett, s éppen mondani akart valamit, midőn Borg őt a zavarából kiszabadítva ezzel a kérdéssel szólította meg:

– Talán a kiküldött prédikátor, akit várunk?

– Az vagyok! – felelt a jövevény.

– Legyen hát oly szíves, és szóljon pár szót ezekhez az emberekhez, akiket izgalomba ejtett bizonyos természeti tünemény, amelynek magyarázatát meghallgatni nem hajlandók, és amelyről önnek ebben a pillanatban többet nem mondhatok – szólt Borg, lehető leggyorsabban igyekezvén ferde helyzetéből szabadulni.

A prédikátor azonnal késznek nyilatkozott a beszédre. Hosszú szakállát végigsimította, és zsebéből elővette a bibliát.

Amint az emberek a fekete könyvet megpillantották, mozgolódás hullámzott végig a tömegen, s a férfinép fejéről hol itt, hol ott lekerült egy-egy sapka vagy kalap.

A prédikátor kis ideig lapozgatott, aztán megtalálván, amit keresett, pár pillanatnyi szünetet tartott, köszörülte a torkát, és belekezdett az olvasásba:

– „Azután tekintém, mikor a hatodik pecsétet fölbontotta volna; és ímé nagy földindulás lőn, és a nap feketévé lőn, mint a fekete zsák, és a hold mindenestül olyan, mint a vér.

És a csillagok az égről hullanak vala a földre, miképpen a figefának éretlen gyümölcsei hullanak, mikor a nagy szél rázza.

És az ég eltakarodék, mint mikor a papirost egybetakarítják, és minden hegyek és szigetek elmenének.

És a földnek királyai, a fejedelmek, a gazdagok, a hadnagyok, a hatalmasok és mindenek, mind a szolgák, mind a szabadosok elrejték magokat a barlangokba és a hegyeknek kőszikláiban.

És mondának a hegyeknek és a kőszikláknak: Essetek mireánk, rejtsetek el minket annak színe előtt, ki a székben ül és a Báránynak haragjától!

Mert eljött az ő haragjának ama nagy napja, és ki maradhat meg őelőtte?"

Mivel Borg rögtön észrevette, mily aggasztó irányba terelődik a dolog, jegyesét csaknem erőszakkal ragadta ki a veszedelmes környezetből. Levezette a partra, s igyekezett kellő belátás felkeltése révén meggyőzni őt arról, hogy szó sincs holdról, amely valahonnan a végtelenből odapottyant volna az ég aljára, hanem hogy az csak az az itáliai tájkép, amelyet születésnapjára ígért neki.

De ezzel a felvilágosítással már elkésett. A leány lelki szeme a tüneményt első hatásában látta, és a prédikátor izgalmas igéi csak még jóban elmélyítették ezt a szemcsalódást. Borg a természet szellemeivel játszott volt, ellenséget idézett segítségéül; most valamennyien átpártoltak az ellenségéhez, s ő magára maradt.

Míg Mária szeme még a hegyen álló prédikátoron csüggött, Borg az anyával próbálkozott:

– Segítsen ki bennünket ebből a hínárból – súgta –, kísérjen el a szirtekre, s győződjék meg ott, hogy játék az egész, születésnapi tréfás meglepetés.

– Én nem tudok ily dolgokban ítélkezni – válaszolt a tanácsosné –, és nem is akarok ítélkezni. Ellenben azt hiszem, jó volna mielőbb megtartani az esküvőtöket…

Ez helyes tanács volt, józan, prózai, de ennek az öreg nőnek az ajkáról, aki elvégre anya volt, oly bölcsen hangzott, hogy még Borg éles eszének is megfelelt, habár ő e kijelentést kissé egyszerűsítettnek találta is. Erre az intelemre nyomban odalépett a leányhoz, karját ráfonta a derekára, szemébe mosolygott oly mosolygással, amelyet annak meg kellett értenie, és szájon csókolta.

Ugyane pillanatban a leány mintha hirtelen felszabadult volna a hegytetőn prédikáló varázsló hatása alól, minden ellenkezés nélkül átengedte magát a barátja ölelő karjának, s szinte táncolva ment föl vele az anyja házikója felé.

– Köszönöm – suttogta, és ő is oly mélyen nézett bele a férfi szemébe, mint az az övébe. – Ezer köszönet azért, hogy… no, miképpen is mondjam?

– Hogy megszabadítottalak attól a rémes hegyi lidérctől – egészítette ki Borg.

– Igen, a lidérctől!

És megfordult, hogy visszapillantson az átélt veszedelemre.

– Visszanézni nem szabad! – intette vőlegénye, és behúzta Máriát a kis ház ajtaján, miközben a szél a hegyi prédikátor néhány elkapott szavát sodorta nyomukba.

XII.

Nyolc nappal később, amint a halászmester jól átaludt éjszaka után reggel fölébredt, első világos gondolata az volt, hogy erről a szigetről távoznia kell. Mindegy, hova; fő dolog, hogy egyedül lehessen, megnyugodhassék, magára eszmélhessen. A prédikátor megérkezésének ugyan így egy irányban meglett a kívánt hatása: a csürhe meglapult. A lármázás és a durváskodás megszűnt. Másrészt azonban Borg ennek az újonnan szerzett békességnek nem örülhetett valami nagyon, mert az a nyugtalan állapot, amelyben menyasszonya leledzett, arra kényszerítette, hogy szüntelen résen legyen.

Szórakoztatta tehát a leányt, reggeltől estig valósággal őrizte, és vallási kérdésekről folytatott végtelen beszélgetések során igyekezett őt a prédikátor beszédeinek hatása alól kiszabadítani. Azt az egész küzdelmet, amelyet ifjúkori vívódásaiban végigharcolt, most meg kellett ismételnie. Minthogy azóta új ellenérvek merültek fel, egész védekezését át kellett formálnia. Lélektani fejtegetéseket rögtönzött Istenről, hitről, csodákról, örökkévalóságról, imádságról, és azt képzelte, hogy a leány megérti az ilyesmit.

Három nap múltán azonban, belátván, hogy jegyese csak ugyanazon a ponton vesztegel, mert annak mindez tisztán érzelmi, az értelem körén teljesen kívül eső ügy, elejtett mindent, és inkább érzéki gerjedelmeket ébresztve igyekezett új érzelmi hatással az előbbit kiszorítani.

Ám ezt a módszert is csakhamar föl kellett adnia, mert azok a beszélgetések, elképzelése mindannak, amit át fognak élni, csak még lázasabbá izgatták a leány érzelmi életét. Borg hamarosan észrevette, hogy a vallási rajongást az érzékivel titkos hidak kötik össze. A Krisztus szeretetétől a leány csodálatos könnyedséggel szökkent át a férfi iránt való szerelemhez, a felebaráti szeretet széles felvonóhídján. A megtartóztatástól a lemondás ösvényén eltipegtek Önsanyargatás szomszédasszony portájáig. Holmi kis enyelgés „ki a hibás? kérdés fölvetésével támasztott kellemetlen érzelmeket, amelyeket a „béküljünk ki! gyönyöreibe kellett fojtani.

Megszorultságában mindenekelőtt e hidakat volt kénytelen felrobbantani, s a leányt a nyers élvezettel szemtől szembe állítani; fölszítani vágyódását az időszerű iránt, amit izzó színekkel festett képzelete elé.

De amint ez sikerült neki és ő az utolsó pillanatban meghátrált, a leányt a csalódás hidege öntötte el. Ha aztán arra törekedett, hogy megnemesítse a leány érzelmeit, hogy utódok, a család gondolatával megbarátkoztassa, a leány visszariadt, és a leghatározottabban kijelentette, hogy nem akar gyermekeket. Sőt ily alkalmakkor azzal a bizonyos női körökben nagy népszerűségnek örvendő mondással is élt, hogy esze ágában sincs a férfi anyaméhhiányának pótlását vállalni, örököseit hordozni, legkevésbé pedig azok világra hozásával az életét veszélyeztetni.

Borgnak észre kellett vennie, hogy a természet olyasvalamit állított közéjük, amit ő még nem ismert. Vigasztalódni azzal a képzelődéssel igyekezett, hogy ez csak annyi, mintha a pillangó attól félne, hogy tojásait lerakva meg kell halnia; vagy mintha a virág amiatt aggodalmaskodnék, hogy a maghon képződésével szépsége odavész.

E nyolc napon ereje egészen megőrlődött. Gondolkodásának finom kerekei elakadtak, és a gépezet rugója ellankadt.

Ha ily megerőltetés után napközben néhány órányit dolgozni akart, feje nem bírta, csupa limlommal volt tele. Kis szóemlékek szinte a fülének is hallhatóan jelentkeztek; mozdulatok, pillantások vetődtek lelki szeme elé, amelyekkel a leány a beszélgetésüket kísérte volt; ötletek támadtak, miképpen kellett volna erre meg arra felelnie; egyik-másik felelete, amely sikerültnek bizonyult, emlékezetében az öröm egy-egy pillanatával ajándékozta meg. Szóval a fejét csupa kicsinyesség töltötte el.

Most vette észre, micsoda zűrzavarban próbált rendet teremteni; iskolás gyerkőccel töltötte idejét oly téves hiszemben, hogy érett lelkű nővel folytat eszmecserét. Jelentős erőtételeket áldozott anélkül, hogy ellenértéket kapott volna; száraz szivacsot tett a lelkébe, és a szivacs megduzzadt, az ő lelke pedig kiszáradt.

Mindennel jóllakott, fáradt volt, s elkívánkozott, legalább kis időre, mert örökre elmenekülni nem bírt.

Most, reggel öt órakor kipillantván az ablakon, csak sűrű ködöt látott, amely a gyönge déli szél ellenére mozdulatlanul terült. Ez a fehéresen derengő homály nemcsak hogy ellenére nem volt, de még csalogatta is, hiszen ez elrejtheti, s ettől a kis földdarabtól, amelyhez immár hozzáláncoltnak érezte magát, elkülönítheti.

A légsúlymérő és a szélkakas jelzése szerint a nap későbbi szakára napfény ígérkezett. Minden hosszasabb készülődés nélkül tehát sajkájába ült, csak térképpel és iránytűvel látván el magát. Egyébként ezekre sem volt oka rászorulni, mert hallotta a tenger felől annak a harangos jelzőbójának a szavát, amely mintegy fél mérföldnyi távolságban éppen ama part közelében himbálózik, amelyen kikötni szándékozott.

Kibontotta tehát a vitorlát, s nemsokára benne suhant a ködben. Itt, ahol a szem minden szín és forma látásától megszabadul, csak itt érezte, hogy a tarkabarka külső világtól elszakadni mily kellemes. A maga légkörében volt itt, egyedül repült tova, mint valami más égitest oly térközében, amely nem levegő, hanem vízgőz, üdítő párázat, amelyet kellemesebb és éltetőbb beszívni, mint a torokszárító levegőt a maga hetvenkilenc százalékos, szükségtelen nitrogénjével, amely teljesen céltalan fölöslegül maradt fönn, midőn a földgömb a gázok káoszából kialakult.

Nem volt ez sötét, füstszínű köd, hanem oly fénylő, akárcsak a frissen olvadt ezüst, hogy a napfény csak dúsabb ragyogású lett általa. Lágyan, melengetőn gyógyító vattaként rakódott fáradt valója köré, lökés, nyomás ellen oltalmazón. Pillanatra elmerült élvezetébe az érzékek ez éber nyugalmának, melyet nem zavart sem hang, sem szín. Érezte, mennyire fölüdül megkínzott agya a bizonyosságon, hogy itt másokkal nem fog érintkezésbe kerülni. Bizonyos volt benne, hogy itt senki sem intéz kérdést hozzá; nem kell felelnie, nem kell beszélnie. A gépezet pillanatra megállt, mert minden vezetéke kikapcsoltan pihent.

De aztán újra gondolkodni kezdett Borg, világosan, rendszeresen; mindarról, amit átélt. De az, amin legutóbb ment át, annyira alárendelt, annyira kisszerű volt, hogy előbb az utolsó napokban behatolt vizet kellett lefolyatnia, mielőtt friss áradás éri.

A messzeségből időközönként több percen át is hallotta a bója harangjának kongását; e hang irányába kormányozta sajkáját, egyenest bele a köd sűrűségébe.

Aztán újra csönd lett. Csak a sajka elején hangzó locsogás és a víz sodrának a sajka nyomában zajló bugyborékolása éreztette vele, hogy előrejut. Hirtelen aztán sirály kiáltását hallotta a ködből, s ugyane pillanatban úgy rémlett neki, mintha mögötte evezőcsapások csobbanása, csónak surranásának zizegése hangzott volna. Belehallózott a ködbe, hogy összeütközés veszedelme ellen óvakodjék, de kiáltására nem hangzott felelet. Csak a víznek újabb sercegését hallotta, amilyen akkor hangzik, ha a csónak hirtelen irányt változtat.

Tovább vitorlázva egyszerre csak árbocvéget és nagyvitorlát pillantott meg a szél irányában, de az éppen arrafelé emelkedő magas hullám miatt sem a sajkatest, sem a kormányosa nem volt látható.

Más körülmények között ez az eset nem zavarta volna elmélyedésében, de most úgy hatott rá, mint valami hirtelenében megmagyarázhatatlan jelenség, amely ijedelembe ejt, amitől pedig csak egy lépés az üldöztetés gondolata. Ébredező bizalmatlankodása azonban még erősebbé serkent, midőn a kísérteties sajka, amely a ködben csak odavetített vázlatrajz gyanánt mosódott el, most szélmentesen félresurrant, anélkül hogy Borg láthatta volna a kormányosát, akit az egyik vitorlaszárny eltakart.

Most megint kiáltott. Választ ez alkalommal sem kapott, a sajka pedig csak annyira változtatott irányt, hogy Borg láthatta, mily üres a kormányos ülőhelye. És a jelenés pillanat alatt újra eltűnt a mindent elnyelő ködbe.

Ahhoz szokottan, hogy bármi félelmes rejtélyt azonnal földeríteni igyekezzék, mindjárt magyarázatokat keresett, végül is azonban elakadt azon a kérdésen, hogy vajon miért is rejtőzik el a kormányos? Mert hogy vitorlás csónakon, amely ily fordulatokat végzett, kormányosnak is kell lennie, abban Borg pillanatig sem kételkedett. Miért nem akar mutatkozni? Közönséges esetekben az ember akkor szokott elbújni, ha rosszra adja a fejét, ha békén akar maradni, vagy valakit megijeszteni szándékozik. Hogy az ismeretlen csónakos nem a magányt kereste, az valószínűnek látszott, hiszen nyomában járt az ő csónakjának. Ha pedig őt, aki nem szokott megijedni az árnyékától és babonák iránt sem fogékony, megijeszteni akarja, bizony okosabb dologra is vállalkozhatott volna.

Borg csak folytatta útját a bója felé, a kísérteties csónak pedig konokul követte, persze akkora távolságban, hogy csak elmosódott rajza látszott, s szinte csak sűrűbb ködgomolynak volt nézhető.

Borg aztán oly helyre ért, ahol erősebb szél a ködöt kissé megritkította. Mint hosszú, ezüstös szemfedő terült a köd fehérségétől ezüstös csillogású napfény a hullámokon. A szél erősbülése a bója harangját is gyakrabban szólaltatta meg.

Borg most belekormányozta sajkáját a napfénybe, ahol a köd szerteszakadozott már. A csónak a leggyorsabb iramban surrant a bója felé.

Ott ringatózott a hullámokon cinóbervörösen és csillogó nedvesen a bója, mint valami frissen kivett tüdő, amelynek nagy fekete gégéje ferdén ágaskodik föl a levegőbe. Amint a hullám összeszorította a levegőt, a bója harangjának kongása úgy hangzott, mintha a tenger a napért bömbölne. A horgonylánc meg-megcsörrent, és most, amint a hullám elhanyatlott és visszaszívta a levegőt, a mélyből oly süvöltő hang tört elő, mintha valami fuldokló masztodon óriás ormányából szakadt volna föl.

Ez volt Borg első hatalmasabb élménye egy hónapi gyerekeskedés meg kicsinyeskedés után.

Csodálattal telt el az emberi elme iránt, amely a ravasz ordasnak, a tengernek ily csengettyűt akasztott a nyakába, hogy maga a hullámos veszedelem intse óvatosságra az áldozatául lesett ártatlanokat. Irigyelte a tenger e remetéjét, a bóját, amely íme itt, a nyílt tengeren valami mély szirthez láncoltan éjjel-nappal bömböl mérföldnyire hallhatón; ez a remete volt az első, aki az idegent itt, az ő hazájában istenhozottal üdvözölte, s egyben elnyöghette neki, meghallgattathatta vele bánatát.

A hullámomlás jelenete gyorsan játszódott le. Újra félhomály fogta körül a csónakot, amely most a puszta sziget felé vette irányát, ahol Borg kikötni szeretett volna. Fél óráig, amíg a parthoz zúduló hullámtorlódás robaját hallotta, még kellő távolságban maradt, aztán irányt változtatott, hogy a szél belekapjon a vitorlájába, és nemsokára kikötőnek alkalmas öbölbe suhant.

Ez a kis öböl ennek a szoros bejárója melletti legszélsőbb puszta szigetnek partján tárult. A sziget nem volt nagy kiterjedésű, talaja csupa vörös gneisz, kopáran rőtlött, s partján növényzet gyanánt csak itt-ott zöldellt néhány folt zuzmó, ahol a jégzajlás végig nem horzsolta a kőzetet. Csak sirályok pihenőhelye volt ez a part, különböző fajtáik most is ott lustálkodtak, s nagy lármával riadtak föl, midőn Borg most a sajkáját kikötötte és a sziklapartra ugrott.

Beburkolózott takarójába, s az egyik simára csiszolt kőmélyedésbe ült, amely kényelmes támlás székül kínálkozott.

Itt tanútlanul, hallgatóság nélkül szabad utat engedett gondolatainak; meggyónt magának, megvizsgálta legbensőbb valóját és hallotta a lelkiismerete szavát. Mindössze két hónapja, hogy másokhoz odakapcsolódott, és az alkalmazkodás törvénye szerint máris elvesztette egyéniségének jobbik részét! Hozzászokott, hogy egyenetlenségek elkerülése érdekében igazat adjon nekik; begyakorolta, mint kell kitérni, hogy kenyértörésre ne kerüljön a dolog; jellemtelen, kellemeskedő társasemberré silányodott. Feje kicsinyességekkel zsúfolódott meg, s kurtára fogott, szegényessé egyszerűsített beszédmódra kényszerülvén ráeszmélt, hogy egykori beszélőművészetének hangsora elvesztette felhangjait; érezte, hogy gondolkodása régi kerékvágások kikoptatott útjára jutott, amely a kiindulásába kanyarodik vissza. Ócska, petyhüdt álokoskodások, hogy a más hitét tisztelni kell, hogy ki-ki a maga módján boldoguljon, megint belevették magukat lelkébe. Puszta udvariasságból varázslónak lépett föl, s végül veszélyes versenytársat szerzett a nyakába, akinek személye alighanem oly veszélyt jelent, hogy az az egyetlen emberi lélek is elszakad majd tőle, amellyel az ő lelke egyesülni akar.

Mosoly lebbent végig ajkán, amint arra gondolt, hogy azokat, akik rászedni akarták, hogyan szedte rá ő. De az a halk, önkéntelen kifakadás, amely ugyanakkor elröppent ajkáról: Ti szamarak!… megremegtette, pillanatra ijedt képzelődés szállta meg, hátha meghallja valaki!

Aztán újra csöndes gondolatok következtek: azt hitték azok az emberek, hogy sikerült őt megfogniuk, holott ő fogta meg őket. Azt hitték, az ő szekerüket tolja, s nem tudták, hogy ő használja fel őket, a lelkét gyakorolva rajtuk és élvezve a hatalmát.

És ezek a gondolatok, amelyeket eddig nem mert a magáéinak vallani, most lelke gyermekeiül jelentkeztek, ismertették meg magukat; erős, egészséges gyermekek voltak, és ő elismerte őket. Hiszen eddig is mi egyebet mívelt, mint azt, hogy akarta őket, de környezete elválasztotta tőlük. És az a fiatal nő, aki azt hitte, hogy benne csak a maga kedvének nótáit ledaráló sípládára tett szert, nem gyanította, mennyire kizárólagos rendeltetése, hogy egész női lénye csak az ő férfilelke hangjainak zengető alapja legyen…

Hirtelen fölpattant s megszakította veszedelmes gondolatai menetét, mert a ködbe vesző sziklaterepről léptek félreismerhetetlen neszét hallotta. Bár rögtön érzéki csalódásra is gondolt, melyet a magány idézhetett elő, meg a félelem, hogy valami meglepetés érheti, mégis leballagott a csónakjához. Ezt azonban rendben találván, elhatározta, hogy körülsétál a sziget partján, hogy megkeresse az idegen csónakot, mert ha ember jár a szigeten, a csónakjának is itt kell valamerre lennie.

Ment, ment, átlépegetve a part kövein, és a legközelebbi földnyelv mögött lapos csónakra bukkant, rögtön ráismert; ugyanaz volt, amelyet odakünn látott a tengeren. Bizonyos tehát, hogy a csónakos itt van a szigeten.

Borg most cserkésző útra indult a ködbe, de igyekezett a csónakok közelében maradni, hogy az ismeretlen visszavonulásának útját elvághassa. Miután több ízben kiáltott, de választ nem kapott, belátta, hogy el kell távolodnia a csónakoktól, ha a rejtélyes kirándulót elcsípni akarja. Lement tehát a csónakokhoz, és kiemelte a kormánylapátokat, hogy a menekülést lehetetlenné tegye. Aztán megint nekivágott a ködnek a sziget belseje felé. Csakhamar újra hallotta a léptek neszét, a hang irányába sietett, de aztán a lépések egyszerre csak egészen más irányból voltak hallhatók. Belefáradva a vadászatba, és kárba vesző fáradozásán bosszankodva elhatározta, hogy gyorsan véget vet a bújósdinak, csepp kedve sem lévén a köd oszlását bevárni.

Amily hangosan csak tudott, belekiáltott a ködbe:

– Ki van itt? Válaszoljon, mert különben lövök!

– Úr Jézus! Csak semmi lövöldözést! – hangzott a ködből.

Borgnak úgy rémlett, mintha ezt a hangot valamikor hallotta volna már, nagy régen, talán még ifjúkorában. Amint most közelébe ért a helynek, ahol az ismeretlen állt, és alakjának rajza a szürkeségből szürkén feléje sötétlett, régi emlékek éledtek benne, fölöttébb ismerősnek tüntetve föl ennek az emberi alaknak körvonalait. Ennek a térdben befelé hajló lábpárnak, a túl hosszú karoknak és a bal váll ferdeségének másolata ott pihent emlékezése raktárában, mint ott felejtkezett képe egyik tanulótársának, akivel az elemi iskola harmadik osztályát együtt járta volt. Midőn azonban a ködből most a prédikátor amerikaias szakálla barnállott eléje, a két kép már nem vágott egybe, most már csak a hegyen prédikáló embert látta, aki ott János jelenéseiből olvasott rá ama csodatüneményre.

Sapkáját a kezében tartva, ijedt ábrázattal közeledett a vándor prédíkátor a halászmesterhez, aki e leskelődő üldözőjével szemben nem érezte biztonságban magát, mert bár imént lövéssel fenyegetőzött, de valóságban bizony fegyvertelenül állt. Hogy védtelenségét palástolja, éles hangot használt, midőn rászólt a prédikátorra:

– Miért bujkál előttem?

– Nem bujkáltam én; a köd volt az oka… – válaszolt a prédikátor lágy, buzgalmas hangon.

– De miért nem ült a kormány mellett a csónakján?

– Nem tudtam, hogy kötelességem a kormánynál ülni! A csónak szél felől eső oldalán ültem, hogy könnyebben igazgathassam a vitorlát. A vitorlapecekbe ugyanis hurkot akasztottam volt, mint az már az én vidékemen szokás.

Ez a magyarázat elfogadhatónak hangzott, de persze nem derítette föl azt a körülményt, hogy a prédikátor miért követte őt ide. Borg érezte, hogy most a lelkek birkózására kerül a sor, mert bizonyára nem véletlenül találkoztak itt.

– Mit keres ön oly korán reggel itt? – vette föl Borg az elejtett fonalat.

– Hát kérem, hogy is mondjam? Úgy vagyok néha, mintha szükségét érezném, hogy magammal egyedül legyek.

A felelet némi visszhangot keltett a kérdezősködőben. A prédikátor az együttérzés valamelyes kifejezését olvasván le Borg arcáról, megjegyezte még:

– Mert lássa, ha szemlélődésben és imában keresem és megtalálom magamat, megtalálom istenemet is.

Önkéntelen bűnbeismerés szólalt meg e szavakban, Borg azonban nem akarta ezt a szándéktalan eretnekséget boncolókés alá venni, és megállapítani belőle, hogy: Isten tehát a saját énem, vagy legalábbis benne van az énemben. Bizonyos tiszteletet érzett ez ember iránt, aki íme, ily képzelődéssel bír egyedül lenni, tehát bizonyos mértékben magába száll.

De elnézvén a prédikátor arcát, amelyet a felső ajakig hosszú barna szakáll nőtt be, mint már a tengermellékiek a szakállukat növeszteni szokták, s főként a vándor prédikátoraik, valószínűleg azért, hogy a kimondott szót beleveszthessék és mégis apostolszerűek lehessenek, Borgnak úgy rémlett, mintha ez arc mögött másikat is látna. Kínozta az erőlködés, amellyel emlékezése öntudatlanul is dolgozni kezdett, s türelmét vesztve kivágta a kérdést:

– Nem láttuk-e mi egymást már azelőtt is valamikor?

– Bizony láttuk egymást – válaszolt a prédikátor. – Sőt ön, főhalászmester úr, talán nem is tudva, mit cselekszik, oly mélyen nyúlt bele az életembe, hogy, mondhatnám, szinte eldöntötte a sorsomat.

– Ugyan! Mondja el hát, mert én semmi ilyesmire nem emlékszem! – mondta Borg leülve a sziklatömbre, s intve a prédikátornak, hogy az is foglaljon helyet.

– Idestova bizony huszonöt esztendeje már, hogy együtt jártuk a harmadik osztályt…

– Mi volt a neve akkor? – kérdezte Borg.

– Akkor Olsson volt a nevem, és ól-szonnak meg istálló-szonnak csúfoltak, mert az apám paraszt volt, s bizony nem voltam valami finom ruhás gyerek.

– Olsson? Várjon csak! Nemde ön tudott legjobban számolni mindnyájunk közül?

– Csakugyan, úgy volt! De jött aztán egy nap, a rektor ötvenedik születésnapjának ünnepe. Iskolánkat lombbal és virággal díszítettük. Mikor a tanítás véget ért, valaki azt indítványozta, szedjük össze a bokrétákat, s vigyük el a rektornénak meg a leányának a rektorék lakására. Emlékszem, ön fölöslegesnek tartotta ezt, mivel a hölgyeknek egyáltalában semmi dolguk az iskolával, de azért nemegyszer mégis kellemetlenül nyúltak bele iskolai ügyeinkbe. De a bokrétavivőkhöz ön is csatlakozott, és én is velük mentem. Amint fölfelé haladtunk a lépcsőn, ön megpillantotta az én parasztos ruhámat, legalább azt hiszem, hogy így volt, és észrevette, hogy én viszem a legszebbik bokrétát. Ekkor aztán elkiáltotta magát: Hogyan kerül Saul a próféták közé?

– Ezt bizony én elejétől végig elfeledtem – mondta Borg.

– Én nem feledtem el – válaszolt a prédikátor megremegő hangon. – Azok az arcomba vágott szavak azt jelentették, hogy én vagyok az a bizonyos bélpoklos bárány, a betolakodott, akinek hódolatát tiszteletben álló asszony nem veheti komolyan. Kimaradtam az iskolából, és kereskedőinasnak mentem, hogy mielőbb pénzt kereshessek, finom ruhát vehessek, és jó modort meg sima beszédmódot sajátíthassak el. De sehogy sem bírtam jobbfajta helyre bejutni. A külsőm, a beszédem, a félszegségeim ellenem szóltak. Kezdtem hát magamba gubózódni, és a magányban éreztem, mint ébrednek, ágaskodnak bennem erők, amilyeneket soha nem is sejtettem magamban. Kisgyerekkoromban mindig azt terveztem, hogy lelkész leszek, de most már késő volt. Magányosságom emberkerülővé félénkített, és az emberektől való irtózásom egészen elhagyottá különített el; annyira elhagyottá, hogy egyetlen ismeretségemül csak Istent és az elhanyagoltak, a bélpoklosok, a megbélyegzettek megváltóját, az Úr Jézus Krisztust tekinthettem. Ezt önnek köszönhetem.

Utolsó szavait bizonyos elkeseredéssel ejtette, úgyhogy Borg legokosabbnak azt a megoldást tartotta, ha nyílt kártyával játszik.

– Ön tehát huszonöt éve gyűlöl engem! – mondotta.

– Határtalanul! De a bosszút Istenre bíztam.

– Önnek tehát olyan Istene van, aki bosszút áll! Vajon azt hiszi-e, hogy e bosszú eszközéül ez az Isten önt fogja választani? Vagy azt várja, hogy majd ő maga sújt agyon engem, mondjuk, az ő saját külön mennyei villamos szikrájával? Vagy hogy elfújja s fölborítja a csónakomat, vagy himlőhalált bocsát majd reám?

– Az Úr útjait senki sem ismeri, de mindenki előtt nyilvánvalók az igaztalanok útjai…

– Ön hát abban, hogy egy éretlen fickó ostobaságokat fecseg, oly szörnyűségeket lát, hogy az Isten azt a szegény párát emberöltőnyi időn üldözi majd ezért. Valóban azt kell kérdeznem magamtól, vajon az a bosszúszomjas Isten nem fészkel-e csupán ott az ön szívében, ahol ön, mint imént mondta, mindig rátalál.

Saját szavaiban megfogózván, a prédikátor nem bírta tovább fékezni magát.

– Folytassa csak az istenkáromlást! Most már tudom, ki ön! Az alma nem esik messzire a fájától. Most már értem a sátán minden fortélyát. Ön házat épít az Istennek, de bordélyházzá építi azt, hogy egy leányzónak áldozhasson benne. Játssza a varázsló, a bűvész szerepét, hogy a nép hasra vágódjék és imádja az istentagadót. Az Úr azonban azt mondja: Boldogok, akik tisztára mossák gyolcsukat, hogy odajárulhassanak az élet fájához és bemehessenek a város kapuin a városba. Kutyák és varázslók, szajhák szolgái és gyilkosok és bálványimádók pedig, és mindazok, akik a hazugságot szeretik, künn rekedjenek!

Ez utolsó szavakat anélkül, hogy máshol mint ajkain kellett volna azokat keresnie, rég betanult szólam gyanánt hihetetlen felindulással zúdította ki. Aztán mintha attól tartana, hogy szavai hatásosságát valami találó visszavágás meggyöngíthetné, hirtelen megfordult és lesietett a csónakja felé.

Borg még jó ideig ott maradt a sziklaszékén, s azon mélázott, hogy a lélek ugyanoly törvények hatalma alatt áll, mint bármely fizikai erő.

A szél valahol Esthland táján hullámot túr föl a tengeren, a hullám másik hullámot indít, és az utolsó hullám, amellyel a lökés a svéd partokhoz verődik, kis kavicsot lazít meg, amely valamelyik parti sziklatömb megtámasztó rétegében fészkel. Egy emberöltő elmúltával mutatkozik majd a hatás, a sziklatömb lezuhan. Ennek következménye a védő sziklájától megfosztott part újabb rongálódása lesz.

Az ő agya huszonöt évvel ezelőtt pár szót, neki egészen jelentéktelennek tetsző nyilatkozatot lökött ki. Ez egy fülön keresztül behatolt egy agyba, s azt úgy megremegtette, hogy még most is reszket, miután az a pár szó egy ember egész életének irányt szabott.

Ki tudhatná, vajon ez a beidegzett áram érintkezés meg súrlódás következtében nem erősbödött-e meg annyira, hogy újra és még tüzesebb kisüléssel ne jelentkezzék, és ne indítson mozgásba ellenerőket, ne okozzon megrázkódtatásokat, megsemmisítő pusztítást mások lelkében?

Amint most a prédikátor csónakja, miután gazdája megtalálhatta az elhurcolt kormánylapátot, a földnyelv mögé suhanva a keleti szigetek felé vette útját, Borg lelkét az a határozott érzés fogta el, hogy abban a csónakban oly elkeseredett ellensége ül, aki most az ő bástyáinak megostromlására indul; fölkelt tehát, hogy ő is csónakra szálljon, hazavitorlázzék, s védekező állásba helyezkedjék.

XIII.

Amint Borg megint a csónakjában ült és a tenger zsongító ringásán megnyugodott, nagy kedve támadt, hogy néhány órát még egészen egyedül töltsön a hullámokon, s elröppentesse összeszólalkozása jelenetének zavaró hatásait.

Tulajdonképpen miért is kellene attól félnie, hogy menyasszonyát ez az ember behálózhatná, hiszen ha a leány a műveletlenek színvonalára süllyed vissza, amúgy sem alkalmas oly frigyre, amely az egész életre szól. De csak gyötörte a tudat, hogy ez a félelem mégis eltölti. Oly férfiak viselkedésére emlékeztette ez, akik abban a veszteségtől félő nyugtalanságban élnek, amelyet a féltékenység nevetséges nevével szokás megbélyegezni. Mi volt ez? Tán az ő gyöngeségét jelentette, elárulván, hogy nem bírja ezt a nőt a magáénak megtartani? Vagy nem vallott-e inkább a nő gyöngeségére, aki nem bírja megemberelni magát, midőn a léggömb felröppentése a vallás tartalék horgonyának elvágását és az érzelmek terhelékének kidobását követeli? Bizonyára csak erről az utóbbi esetről lehetett szó, bármennyire meghonosították is ezt a szokást azok, akiknek nincs mit veszteniük.

Tovább cirkált, és most a sziget délkeleti partja táján járt. Erről az oldalról még sohasem látta börtönét. Fönn, a magaslaton a befejezetlen kápolna falainak váza meredezett a szálfaállványok között, de munkások nem voltak láthatók, bár a reggel már meglehetősen elhaladt. Csónakokat sem látott a tengeren, az emberek tehát halászásra sem indultak volna? Nagy csönd terült el a szigeten; a vámkunyhó környékén és a révészek kilátóján sem volt egyetlen lélek sem fölfedezhető.

Más irányba kormányozta csónakját, hogy körülvitorlázza a szigetet. Amint azonban a legszélső nyúlvány tájára ért, dagadni kezdtek a hullámok. A cirkálásnak nem nagy hasznát látta, jó egy óráig tartott, míg révbe ért. Szemébe ötlött most a ház, amelyben a hölgyek laktak. Amint a rév kiszögellő részen befordult, látta, mint gyűltek össze a szigetlakók a kunyhó előtt, amelynek bejárójában a prédikátor állt fedetlen fejjel, és beszélt.

Borg kikötött, bizonyosra véve, hogy küzdelmek következnek; bevonta a vitorlát, s fölsietett a szobájába.

A nyitott ablakon egyházi ének hangjai szálltak be hozzá.

Leült a munkájához; de az a gondolat, hogy nemsokára meg fogják zavarni, megakadályozta még abban is, hogy egyáltalában belekezdjen.

Gyötrelmes félóra múlt el, s ezalatt határozottabban, mint bármikor, úgy érezte, hogy nem a magáé immár; hogy még csak néhány négyzetméternyi területnek sem ura, ahol elzárkózhatnék, mikor menekülni akar oly lelkek elől, akik mint kagylók a bálna bőrén, megtapadnak valóján, hogy végül is a súlyukkal lassítsák haladását.

Rövid kopogtatás után most nyílt az ajtó, és előtte állt Mária kisasszony. Új kifejezés mutatkozott az arcán, valami fájdalmas szemrehányás és fölényes részvét kifejezése.

Borg megvárta a megszólalását, hogy az lehessen a kiindulópontja.

– Hol voltál? – kérdezte a leány, s igyekezett nem túlságos fönnhéjázással beszélni.

– Vitorláztam.

– Anélkül hogy meghívtál volna engem.

– Nem tudtam, hogy annyira számítasz rá.

– Azt ugyan jól tudtad, de bizonyára magadban akartál maradni sötét gondolataiddal.

– Lehet.

– Egészen bizonyos! Azt hiszed, nem vettem észre?! Azt hiszed, nem láttam meg, mennyire ellenszenves vagyok már neked?

– Nem vagy ellenszenves nekem, s napról napra kértelek, ne vedd zokon, ha valamely reggel, amikor még alszol, néhány órai vitorlázásra rándulni bátorkodnám. De neked igenis ellenszenves, hogy halászni tanulj, mert bizony egyetlenegyszer sem láttalak még künn a tengeren.

– Most nincs halászás ideje, jól tudhatod – válaszolt Mária kisasszony, szent meggyőződéssel gondolván, hogy igazat mond.

– Sajnos látom! – jegyezte meg Borg eltökélvén, hogy rajtaüt az aknán, még ha az mindjárt fölrobbanással is fenyeget. – Látom, hogyan hagyják faképnél munkájukat az emberek, hogy prédikációkat hallgassanak…

Most aztán kitört az indulat.

– Hát nem te akartad-e, hogy idekünn istentiszteletek legyenek?

– De csak vasárnaponként! Hat napot dolgozzék az ember, hetedik napon pedig menjen templomba. Csakhogy itt most már egyetlen napon sem dolgoznak, ellenben minden áldott nap járja a prédikálás. És ahelyett, hogy ki-ki mennél jobb boldogulást szerezne övéinek itt a földön, mind valamennyien versenyt futnak valamiért, ami oly bizonytalan, akárcsak az ég! Sőt még a kápolna építői is megszöktek; így ez a kápolna aligha kerül tető alá. Pillanatról pillanatra várom a hírt, hogy nyakunkon a szegénység, és jótékonykodásról kell gondoskodnunk.

– Épp arról akartam beszélni – vágott a szavába Mária kisasszony, örvendve, hogy ezt a tárgyat nem neki kellett szóba hoznia; de egyben figyelmen kívül hagyva, hogy Borg ezt a kérdést el is intézte már.

– Nem azért jöttem ide, hogy jótékonyságot gyakoroljak, hanem hogy megtanítsam az embereket, miképp kell maguknak segíteniük magukon anélkül, hogy mások jótékonyságára szoruljanak.

– Valód szerint te szívtelen ember vagy, ha másnak mutatkozol is.

– Te pedig a nagy jószívűségedet az én költségemre kívánod gyakorolni, de a magad ruhájából csak egy arasznyit sem áldoznál oda.

– Gyűlöllek! Gyűlöllek! – kiáltott a leány, s arca iszonyú kifejezésűvé torzult. – Tudom már, miféle vagy; tudok mindent, mindent, mindent!

– Miért nem hagysz el hát engem? – kérdezte Borg hideg acélérintésként ható hangon.

– El is hagylak! El én! – kiáltott a leány, és az ajtó felé ment, de nem fordult ki még.

Borg az asztalhoz ült, fogta a tollát, s írni kezdett, megóvni akarván magát attól, hogy folytassa a beszélgetést, amely hiszen véget ért már, miután minden, amit egymásnak meg kellett mondaniuk, elhangzott.

Mint álomban hallotta, hogyan kezd zokogni a leány, hogyan zárul az ajtó, hogyan hangzanak a lépések végig a folyosón, hogyan recseg a lépcső.

Amint aztán felocsúdott és megnézte a papirost, amelyet tolla teleírt, látta, hogy egyetlen szó, a Pandóra név ott annyiszor ismétlődik, hogy az összetűzés óta már jókora időnek kellett elmúlnia.

De aztán maga ez a szó is feltűnt neki; kíváncsivá lett, mit is jelent ez a név; az évek során ugyanis elfelejtette már, noha mitológiai vonatkozása halvány emlék gyanánt még ott volt a lelkében. Elővette tehát kézi lexikonát, s abban ezt olvasta:

„Pandóra a régi görögök Évája, az első nő e földön. Az istenek bosszúból, hogy Prométheusz az égből tüzet orzott, leküldték az ember megrontására. Magával hozott ide minden bajt, ami azóta a világon elszaporodott. Alakja a költészetben azt a jóságot személyesíti meg, amely a jóságnak csak színét viseli, valójában pedig kárhozat. Gonosz lény, minden műve csalás és pusztítás."

A mitológiában is tehát ott a mondabeli Éva, aki az embert megfosztotta a Paradicsomtól. De ha ez a monda korszakról korszakra így igazolódik, s ha ő maga is tapasztalta, hogy egy nő megjelenése ezen a kis szigetvilágon is mily homályt terjeszt, ahol ő fényt akart teremteni, kell hogy a hellén meg a héber költő képletes beszédének ugyanegy gondolat szolgált legyen alapul.

Hogy a leány gyűlöli őt, azt érezte és belátta, hiszen összeállt és egy követ fújt azzal a népséggel. De a szerelmét sem akarta kétségbe vonni, még ha ez a szerelem csak olyan volt is, mint a napraforgó ágaskodása a nap felé, hogy fénysugarakat kapjon kölcsön silány utánzat gyanánt sárgálló korongjára. De volt abban valami alacsonyság is, mint már az alacsonyrendűség minden dolgában lenni szokott; valami gonosz, hogy vágyával ártson is; küzdelem a hatalomért, amely küzdelem jogosulatlan volt a nő részéről, midőn a férfi célja az értelmetlenség legyőzése volt.

Ezt megmondani a leánynak, a viszony megszakítását jelentette volna, mert hiszen e viszony az ő meghódításától, vagy legalábbis a leány fölényének elismerésétől függött. Ilyesmi azonban nem volna egyéb, mint kénytelen hazugságra építése az egész életnek, vagy elvetése oly magnak, amely csírázni, hajtani fog, és esetleg a tisztességes együttélés minden lehetőségét megfojtaná. Minden házasság kisebb-nagyobb mértékben szerencsétlen voltának éppen abban rejlik a legmélyebben fekvő oka, hogy a férfi a frigy megkötésébe mindig valamelyes hazugsággal, olykor szándékos hazugsággal megy bele, igen gyakran valami érzéki csalódás martaléka lévén, mert a lénybe, amelyet magához hasonlóvá akar tenni, a maga énjét költi bele. A látás ily csalódása, ily másodábrázata az egyéniségnek, Millt olyannyira elszédítette, hogy azt hitte, összes gondolatait attól az együgyű asszonytól kapja, akit az élete társává nevelt.

Időtlen idők óta az volt a szerelem ára, hogy a férfi hallgassa el, mi a nő. Erre a hallgatásra évszázadok a hazugságok összevisszaságának óriási építménytömbjeit emelték, amelyeket a tudomány nem mert megrendíteni; amelyhez még a legbátrabb államférfiak sem mertek hozzányúlni, amelyért a teológusok még Szent Páljukat is megtagadták, ha asszonyról volt szó a gyülekezetben.

Ám az ő szerelme akkor kezdődött, akkor lobbant éppen lángra, amikor látta, mint néz föl rá a leány esdeklő tekintettel, és nyomban eltűnt a szerelme, amikor a leány az ostobaság győzelmi mosolyával köszöntött be hozzá, miután letaposta mindazt, amit ő e leánynak és sok más embernek boldogságára alkotni akart.

– Vége! – mondta, s fölkelt és bezárta az ajtót.

Vége az ifjúsága reményének, hogy megtalálja a nőt, akit keresett: „a nőt, akinek értelme belátja, hogy neme alá van rendelve a másiknak".

Igaz, hogy találkozott olykor egy-egy nővel, aki e tényt elismerte; de az ilyen is végül mindig tiltakozott e viszony oka ellen; ezt az okot bizonyos elnyomásban látták, amely pedig egyáltalában nincs meg, és azt állították, hogy nagyobb szabadság mellett a nő nemsokára fölülmúlja a férfit. A küzdelem tehát teljes hevességgel folyt.

Értelmi erejét nem akarta szúnyogok ellen való egyenetlen harcra pazarolni, amelyeket nem üthet le botjával, túl kicsinyek és túl számosak. Azért hát most egyszer s mindenkorra végezni akart, miután hiába kereste azt, ami nincs. Minden erejét munkában akarta kiárasztani, családiasság, háziasság és nemi élet ösztöneit félrevetve, s a szaporodást a többi „sokszorosító állat"-nak engedve át.

Az az érzés, hogy szabad ember, meghozta lelke nyugalmát. Úgy érezte, mintha elméjében valami záró billentyű most elmozdult volna, s az íme, újra működni kezdene. A gondolat, hogy külsejét nem kell már ildomossá tennie, arra indította, hogy azt a bizonyosfajta gallért, amely kényelmetlen volt neki, de amelyet menyasszonya „sikkes"-nek minősített, levegye nyakáról. Haját is kellemesebb módra rendezte, s érezte, mennyire megnyugszanak idegei, mert hiszen mindig hadilábon állt azzal a hajviselettel, amelyet jegyese annyira kedvelt. A pipáját, amelyet úgy szeretett, mint régi ismerősét szokta szeretni az ember, de amelyet félre kellett tennie, most újra elővette. A háziköntös és a szandálcipő, amelyeket már jó ideje nem mert hordani, újra meghozták neki a nyomásoktól való szabadulást, amely szinte valami frissebb, üdítőbb levegőjű világba varázsolta, ahol lélegzése akadálytalan, gondolkodása zavartalan lehet.

S most, midőn minden alkalmazkodási kényszertől megszabadult, csak most vette észre, micsoda, még a legkisebb dolgaiba is beleavatkozó zsarnokság alatt kellett élnie. Most nyugodtan járkálhatott végre föl s alá a szobájában, nem kellett már félnie, hogy kopogtatni fognak ajtaján s megzavarják; átengedhette magát gondolatainak, anélkül hogy álnoknak érezze magát.

Újonnan kivívott szabadságát nem élvezte még sokáig, midőn kopogtatás hangzott az ajtaján. Rándulás vonaglott végig a testén, mintha még nem oldódott volna el minden kötelék. Amint a tanácsosné hangját hallotta, bunkóütésként érte a lesújtó gondolat, hogy nincs még vége a tusának, hogy az egészet újra elölről kell kezdenie.

Az első pillanatban arra gondolt, hogy zárva hagyja az ajtót, de az illendőség érzése, a félelem attól, hogy gyávának tarthatnák, rábírták, hogy kinyissa az ajtót. Megpillantván az öreg hölgy okos, barátságos szemét, úgy érezte, mintha a fél órával előbb lejátszódott jelenet csak álom lett volna, amelyből fölébredt, mégpedig boldogan, hogy annak az álomnak vége már.

– Hát megint kötekedtünk? – kérdezte az öreg, megjegyzésének kellemetlenségét a bizalmas többes számmal igyekezvén enyhíteni. – Meg kell már tartani a lakodalmatokat, gyerekek, nem pedig szakítanotok. Higgyetek egy öregasszony szavának! Ne gondoljátok, hogy a szíveteket mint jegyesek, próbára tehetitek. Mennél tovább jártok jegyben, annál rosszabbul jártok.

– Csakhogy aztán már késő volna szakítani! – válaszolt Borg. – És ha az ember már annyi mindenféle ellentétet fedezett föl egymás természetében és nézeteiben, hát akkor…

– Ugyan micsoda nézetekről van szó? Nincsenek nektek ellentétes nézeteitek, még ha kissé unatkozott is a lányom, amíg odavoltál, Axel, még ha utánaszaladt is annak a prédikátornak. Ami pedig a természeteteket illeti, hát az csak tűnő-kelő hangulat, kinek milyen az idegzete. Axel, te oly tanult ember vagy, hát csak tudnod kellene, milyenek a nők.

Borg kezet akart csókolni e pillanatban, annyira elragadó meglepetésnek érezte, hogy oly nő is akad, aki ismeri a nemét. De aztán eszébe jutott, hogy volt alkalma már megismerni a nők ilyfajta fogását, becsmérlőn nyilatkozni a női nemről, ahányszor valamely nő meg akarta nyerni, még mindig így beszélt; s hogy az inkább csak hízelgés volt, semmint beismerés, mert ha aztán komolyra fordult az ügy, kamatostul vették vissza nyilatkozatukat. Most tehát csak erre a feleletre szorítkozott:

– Várnunk kell kissé, anyókám! Itt künn, a szigeten nem házasodhatom, de csak hadd költözhessünk majd ősszel a városba… Föltéve, hogy Mária a munkám iránt valamivel több rokonszenvet árul majd el, a világról és az életről való gondolkodásmódom iránt pedig kevesebb ellenszenvet mutat.

– A te gondolkodásod oly borzasztóan magasröptű, Axel, és ha egy szegény, fiatal leány nem bír követni mindig, hát az elvégre csöppet sem csodálatos.

– De ha ő engem nem tud fölfelé követni, én semmi esetre sem követhetem őt lefelé. Márpedig, úgy látszik, ez az ő határozott kívánsága, annyira határozott kívánsága, hogy ma reggel úgy rémlett, mintha titkos gyűlölet lappangana e kívánság mögött.

– Gyűlölet? Az csak szerelem, barátom! Gyere, és mondj neki valami barátságosat, s újra jó lesz…

– Az lehetetlen, azok után a szavak után, melyeket ma reggel váltottunk. Mert vagy jelentenek valamit a szavai, s akkor ellenségek vagyunk, vagy semmit sem jelentenek, és akkor az egyik fél legalábbis beszámíthatatlan.

– Valóban, ő beszámíthatatlan! De hiszen csak tudod, Axel, hogy a nő gyermek addig, míg anyává nem lesz. Gyere, barátom és játsszál a gyermekkel, mert máskülönben más játékot választ, és az veszedelmesebb lehetne.

– Csakhogy én, kedves jó anyám, naphosszat mégsem játszadozhatom anélkül, hogy bele ne fáradnék. És azt hiszem, Mária sem örülne valami nagyon annak, hogy mint kisgyermekkel bánjon vele valaki.

– Dehogyisnem örülne, csak ne lássék olyannak a dolog! Ah, micsoda gyermek is vagy te még ezekben a dolgokban, Axel!

Megint afféle udvarias megjegyzés, amely, ha az anyóson kívül akárki mástól származik, sértés lett volna. S amint az öreg hölgy most kézen fogta, hogy kifelé vezesse, Borg úgy érezte, minden ellenkezése megszűnt. Borg érvét a tanácsosné válasz nélkül hagyván, a kérdést egyszerűen eltüntette minden megvitatás elől; ráfújt a pamutgomolyra, ahelyett hogy elrendezte volna; a férfi kétségeit megnyugvássá becézte, nyugtalanságát elsimogatta. Női légköre, anyai lénye hatásával rávette Borgot, hogy személyes szabadságának akarását félretegye.

Borg kabátot váltván, engedelmesen, sőt csaknem örömmel követte az egyre csevegő öreg hölgyet lefelé a lépcsőn, hogy folytassa a játékot, és felrakassa láncait.

Leérvén a folyosóra, a prédikátorral találkoztak, aki levelet hozott Borgnak, amelyen a Gazdasági Akadémia pecsétje volt.

Borg azonnal feltörte a pecsétet. Aztán zsebébe csúsztatta a levelet, örvendve, hogy beszélgetésre való anyagot kapott benne, amely villámhárítónak is jó lesz, és utánasietett a tanácsosnénak, hogy az újságot közölje vele.

– Vendég érkezik – mondta. – A halászatügyi hivatal valami fiatalembert küld nekem, akinek itt meg kell majd tanulnia a halászat tudományát.

– Jó, hogy férfitársasághoz jutsz, Axel – mondta az öreg hölgy őszinte részvéttel.

Könnyed léptekkel ment Borg a várakozó menyasszonyához, s bizonyosra vette, hogy a kezében levő újság révén a legkellemetlenebb fejtegetéseket majd elkerülheti.

XIV.

Axel Borg egy nappal utóbb újra egyedül vitorlázván ki, hogy titkos lazachorgokat vessen, most, midőn már jóval az ebéd idején túl a révből fölérkezett, vidám csevegést meg nevetgélést hallott a hölgyek házának előépülete felől. Anélkül hogy leskelődni szándékozott volna, közelébe ment a háznak.

Amint a nyugati sarokhoz ért, a nagyszoba két nyitott ablakán keresztül, amelyek a ház sarokrésze felé voltak, látta, hogy a két hölgy künn ebédel a tornácon, és hogy férfi vendég ül az asztaluknál. Még egy lépéssel közelebb húzódván, jól szemügyre vehette Mária kisasszonyt, aki villogó szemmel éppen poharat emelt, hogy az asztalon át a férfi vendég felé nyújtsa, akinek Borg csak a széles hátát láthatta.

Azonnal emlékezni kezdett, hogy ezt a mozdulatot és a leány szemének ezt a kifejezését látta már valamikor, visszaemlékezett arra a pillantásra, amellyel akkor, midőn először látta a szigeten, annak a csónakosnak egy pohár sört kínált. Borg akkor azt mondta magának: kacérkodik a legénnyel! Most azon csodálkozott, hogy ily kifejezést sohasem látott a leány szemében, amikor az őrá nézett. A leány pillantásai csak az övéit tükröznék vissza? Vagy pedig legbensőbb valóját mindig elrejti előle, akinek az a sorsa, hogy az ő áldozatává legyen?

Elnézte egy ideig. Mennél tovább nézte, annál idegenebb volt neki az a kifejezés, amely most a leány arcából sugárzott, annyira idegen, hogy szinte meghökkent tőle, mint amikor az ember a legközelebb valóját valami csaláson éri rajta.

– Ha annyit lát az ember, amikor nem látják, vajon mi mindent nem fog hallani? – gondolta, s a ház sarkánál maradt, hogy hallgatózzék.

Az anya fölkelt most, és kiment a konyhába, a két fiatal tehát magára maradt.

Hangjuk azonnal elhalkult, és Mária kisasszony szeme könnybe kezdett lábadni, miközben az idegennek nagy melegséggel ejtett szavait hallgatta:

– A féltékenység a bűnök legocsmányabbika; a szerelemben pedig nincs birtokjog…

– Köszönöm e szavakat! Ezer köszönet értük! – mondta Mária kisasszony, s magasra emelte poharát, miközben szeme könnyesen csillogott. – Ön igazi férfi, ha fiatal is még, mert hisz a nőben.

– Hiszek a nőben, mint a teremtés legfönségesebb alkotásában, mint a legjobb, a legigazabb valamiben – folytatta a fiatalember egyre fokozódó lelkesedéssel. – És hiszek a nőben, mert Istenben hiszek.

– Ön hisz az Istenben? – kapta el a szót Mária kisasszony. – Ez arra vall, hogy értelmessége sem közönséges, hiszen csak a korlátoltság tagadja a Teremtőt.

Borg úgy vélte, eleget hallott már. Látni akarván, hogy egész életére kiválasztott barátnőjének alakoskodó művészete mennyire bír remekelni, hirtelen előrelépett, miután arcának összes izmait rendessé fékezte, és sugárzóan derűs kifejezést öltött, mintha a legragyogóbb boldogság öröme töltené el szívét, hogy epedőn szeretett választottját viszontláthatja.

A leány arcán megmaradt még az ábrándos vonás; ugyanazzal a tűzzel, amelyet az idegen fiatalember a nőben való hitével szított benne, fogadta jegyesének ölelését, s viszonozta oly csókkal, amely izzóbban perzselt, mint másmikor.

Aztán tréfálkozva mutatta be Blom gyakornokot, megmondta, hogy ez már reggel érkezett, és itt, a szigeten már mindenek szívét meghódította, mert oly kitűnő halász, hogy nincs nála különb.

– Éppen a nyugati heringbőségről beszéltünk, mikor betoppantál és megzavartál minket! – fejezte be Mária a bemutatást.

Borg a hazugságot is, a veszedelmes „megzavartál szót is, valamint a kihívó „mindenek szívét meghódította kifejezést nyugodtan eleresztette a füle mellett, miközben kezet fogott a körülbelül húszéves óriás ifjúval. Ez nem lévén az alakoskodás művészetében valami nagyon jártas, a feléje nyújtott kezet szinte gonosztevői arckifejezéssel ragadta meg, s közben néhány érthetetlen szót rebegett.

Most aztán visszatért az anya, köszöntötte jövendőbeli vejét, s az asztal letakarításához fogott.

A beszélgetés csakhamar megélénkült; Mária kisasszony a jegyese öltözékén kezdett tréfálkozni, valószínűleg oly érzéssel, hogy a vendég támogatni fogja.

– Ez a fátyol, tudd meg, csodás! – csevegett – még csak napernyőt kellene hozzá fognod, mikor a kormánynál ülsz.

– Majd, majd! – válaszolt Borg, elpalástolván a kellemetlen hatást, melyet ez az alantasának, egy idegennek jelenlétében elkövetett gáncsoskodás gyakorolt lelkére.

A gyakornok máris úgy érezte, hogy kíméletes följebbvalójának fölötte áll, de azért mégsem bírt átsiklani a dolgon úgy, hogy e kegyetlen bánásmódot, amelyben főnöke most részesült, visszásnak ne találja. Hangtalan részvét fogta el, s hosszúkás ujjaival megtapogatta a fátyolt, amelyet Axel Borg a kalapján viselt.

– De hisz ez nagyon célszerű! – mondotta, és azonnal megint abba az udvarlói hangnembe csapva át, amelyet az első pillanattól kezdve használt, megjegyezte még:

– És ha Mária kisasszony is ugyanígy tudna szépséges arcbőréért aggódni…

– Mint ahogy ön a szép kezéért! – szólta el magát a leány, megérintvén a fiatalembernek az asztalon nyugvó és kenyérgalacsinokat gyúrogató kezét.

Újra megszállta hát az a hangulat, amely – mint vőlegénye elképzelte – bizonyára egész délelőtt uralkodhatott rajta.

Borg nevetségesnek tűnt fel önmaga előtt, akárcsak olyasvalaki lett volna, aki jóllakottak társaságában eszik, és egész idegerejét meg kellett feszítenie, hogy elnyomhassa azt a kellemetlen érzését, amelyet ez a füle hallatára folytatott társalgás előidézett benne. „Már egymás végtagjait magasztalják jelenlétemben" – gondolta Borg megundorodva. Rögtön belátta azonban, hogy elveszett ember lenne, ha ez illetlen viselkedésen való bosszúságának csak legcsekélyebb jelét is adná; felháborodását mindjárt azzá az ocsmány bűnné bélyegeznék, amelyről imént hallott.

– Önnek valóban szokatlanul szép és intelligenciára valló keze van, gyakornok úr – mondotta, miközben szakértő szemmel nézegette a menyasszonya csodálatának tárgyát.

A nézetek ily egybehangzóságát azonban a leány legkevésbé sem kívánta; mellékvágányokra siklott át tehát, s új vágást igyekezett mérni a férfi vélt ostobaságára.

– Csak nem beszélhetünk intelligens kezekről! – kiáltott nagyot kacagva, és kacagása meglehetősen mámorosnak hangzott.

– Azért használtam helyesebb kifejezést, azt mondván, hogy „intelligenciára valló kéz…"

– Ó, te filozófus! – felelt gúnyos mosolygással a leány. – Te csak álmodozol, és nem látod, hogy azt a sok pompás retket mind megettük előled.

– Örülök, hogy ízlett új társunknak, és jólesik látnom, hogy kényelmének, felfrissülésének biztosításával megelőztetek engem – mondta Borg fesztelenül –, engedje meg, hogy üdvözöljem körünkben, gyakornok úr, és hogy sok szerencsét s örömet kívánjak önnek itteni elhagyott világunkban való tartózkodásához. Most Mária kisasszony gondjaira bízom. Ő még a halászat dolgában is minden előkészítő felvilágosítással ellátja majd, míg én odafönn, a lakásomon kissé kipihenem magamat. Te pedig, galambocskám – fordult a leányhoz –, fogadd előre is köszönetemet. Járj kezére a fiatalembernek, s vezesd a helyes útra. Jó éjt, anyácskánk – szólt aztán a tanácsosnéhoz, és kezet csókolt neki.

Távozása váratlanul érte a társaságot, de megokolásának teljessége és a forma simasága megóvták minden ellenvetéstől, s úgy mehetett el, hogy kellemetlen hangulat egyáltalában nem maradt utána. A szabadulásnak ily módja egyben neki biztosította az utolsó szót és azt a fölényt, amely máskülönben sohasem adatott meg neki.

Szobácskájába érkezvén, alig jutott ideje eltűnődni azon, hogy a „vesztéstől való félelem" oly hihetetlenül ügyes alakoskodásra, kellemetlen érzések elfojtására, szívének keménnyé kényszerítésére adott neki erőt; rögtön odaheveredett a pamlagjára, a takaróját magára húzta, s álomtalan álomba merült.

Néhány óra múltán felébredvén, oly elhatározással kelt föl, amely, ahogyan érezte, egész életére érvényesen maródott lelkébe: ettől a nőtől végképp szabadulnia kell!

De ahogyan ez a szerelem a megszokás erejével beleette magát a lelkébe, csak azon módon is volt onnan kirágható. Annak az űrnek betöltésére pedig, amelyet ő fog a nő lelkében hátrahagyni, kell hogy már eleve kéznél legyen valaki. Valaki, mégpedig az, aki, úgy látszik, mindjárt az első találkozáskor lángba borította.

Nem juthatott tovább; kopogtattak.

A prédikátor volt, aki nagy bocsánatkéréssel topogott be, s meglehetős zavarral küzdve igyekezett előadni, ami a szívét nyomta.

– Vette észre, főhalászmester úr – kezdte –, hogy az emberek errefelé nem valami kényes kezűek?

– Azt én azonnal észrevettem – válaszolt Borg –; most vajon mi történt?

– A kápolnaépítő munkások azt mondják, hogy deszkák tűntek el, s a munka így nem fejezhető be.

– Nos, ezen nem is csodálkozom; de hát mit is tehetnék.

– De hiszen ön mindig meghozatta mindazt, amire szükség volt, halászmester úr!

– Erről van szó tehát! Most már megbántam, látván, hogy az ön szónoklatai az embereket elvonják a munkájuktól, és ily úton tolvajokká züllesztik.

– Már azt csak mégsem lehet így egyenest nekem tulajdonítani…

– Nem, éppen azért mondtam, hogy ily úton. De ha pénzt kíván, hát akkor másvalakihez kell fordulnia. Egy kérdésem volna még önhöz: mondja meg nekem, kicsoda-micsoda az az új gyakornok?

– Tengerész hadapród volt, mondják; és most halászatot kell tanulnia; az apja gazdag ember, mondják.

Borg az ablakhoz ült a beszélgetés kezdetén, s azóta nézegette, mint játszik Mária kisasszony valami labdajátékot a gyakornokkal. Azt is észrevette, mint húzódik föl szoknyájának eleje, valahányszor hátrahajlik, hogy játszótársának labdáját visszaüsse. Most, midőn a szoknya ismét felhúzódott, látta, mint hajlik le nagy tréfásan a gyakornok, s kézmozdulataival s fejtartásával mint jelzi, hogy lát valamit.

– Idehallgasson – szólalt meg Borg –, sokat gondolkoztam azon, hogy gazdasági tekintetben nagy hasznára válnék ezeknek az embereknek, ha áruraktár volna itt a szigeten. Nem kellene a városba evezniük, hogy bevásároljanak. A kereskedő talán hitelbe is adhatna nekik árut, elszámolásra, ha vele adatnák el a halaikat. Mit szól hozzá, Olsson úr?

A prédikátor megsimogatta hosszú szakállát; arcán váltakozó vágyak és tétova nézetek kifejezése tükröződött.

Borg ismét kinézett az ablakon, s látta, mint billen föl most a gyakornok a lesőhelyén, miközben Mária kisasszony alant tapsra veri össze a tenyerét.

– Ha itt efféle boltot lehetne nyitni, Olsson úr, az bizonyára nagyon üdvös dolog volna.

– Csakhogy az egyházközség aligha engedélyezné; legföljebb ha valami teljesen megbízható kereskedőt kapnánk, már úgy gondolom, hogy olyan embert, aki…

– Nos, majd egyházias érzületű embert szerzünk, s a nyereség egy részét a kápolnaalapnak juttatjuk; akkor aztán az egyházközség is, az alapítvány is pártunkon lesz.

Most már földerült a prédikátor arca.

– Nos, ily módon lehetséges volna.

– Gondolkodjék a dologról, s igyekezzék alkalmas emberre szert tenni, aki nem nyúzná az embereket, s nem rövidítené meg az egyházat. Gondolkodjék hát ezen! Most pedig térjünk másra. Nekem úgy rémlik, úgy vettem észre, hogy az erkölcsök meglehetősen lazák itt, a szigeten. Nem tapasztalta-e, vagy legalább nem gyanítja-e, Olsson úr, hogy odalenn Vestmanéknál miféle élet folyik?

– Hát bizony az a híre járja, hogy nincs ott rendben minden; de bizonyosat nem tudhat az ember. S nem hiszem, hogy abba bele lehetne avatkozni.

– Azt hiszi? Én azonban nem tudom, nem kell-e mégis közbelépni, mégpedig idejekorán, mielőtt ők maguk árulnák el magukat. Errefelé az ilyesminek rossz vége szokott lenni.

A prédikátor, úgy látszott, semmiképp sem akar ezzel az üggyel foglalkozni, akár mert szóra sem tartotta érdemesnek, akár mert nem volt kedve azokat az embereket magára bőszíteni. Aztán meg beteges külsejéről ítélve, úgy rémlett, gondolatai inkább a maga bajával foglalkoznak. Hirtelen fordulattal látogatásának tulajdonképpeni fő céljára tért át.

– És aztán, halászmester úr, még valami kérdésem, kérésem is volna önhöz: nem adhatna-e nekem hideglelés ellen valami orvosságot? Mert bizonyosnak érzem, hogy idekünn, abban a nyirkos ködben hideglelést szereztem.

– Hideglelést? Hadd látom!

Hirtelen sugallatra, de anélkül, hogy csak pillanatig is feledte volna, mily ádáz gyűlöletű ellensége ez az ember, Borg megfogta a kezét, megvizsgálta érverését, megnézte a nyelvét meg a szeme fehérét, és már meg is állapította a bajt.

– Rossz a kosztja Ömanéknál?

– Bizony nyomorúságos – válaszolt a prédikátor.

– Éhláza van, és ezentúl az én asztalomról kapja majd a kosztját. Bizonyára minden szeszes italnak is hadat üzent?

– Azaz hát sört még iszom…

– Tessék, itt ez a kininkészítmény egyelőre; kortyintson belőle háromszor napjában, s ha elfogyott, szóljon nekem.

S jókora palack kínakeserűt adott a prédikátornak, megfogta a kezét, s így szólt:

– Nem okvetlen szükséges ám gyűlölnie engem, Olsson úr, hiszen nagy, közös érdekeink vannak, bárha más-más utakon járunk is. Ha valamiben szolgálatot tehetek önnek, rendelkezésére állok bármikor.

Ily egyszerű mód, a jóindulat valamelyes látszata is elegendő volt, hogy teljesen elkápráztassa ezt az egyszerű embert, aki most már azt hitte, hogy jó barátra talált, őszinte megindultsággal nyújtotta Borg felé a kezét, s rebegve szólt:

– Ön valamikor rosszat cselekedett rajtam, de az Úr Isten jóra fordította. Fogadja hát a leghálásabb köszönetemet mindenért, főhalászmester úr. Aztán meg kérem, ne feledkezzék meg a bolt és az egyházközség dolgáról.

– Bizonyos lehet benne, hogy arról nem feledkezem meg! – mondta Borg, és fejét búcsúzásra bólintotta.

Miután néhány pillanatot még gondolatai rendbe szedésére szánt, Borg lement, hogy fölkeresse a gyakornokot. Csakhamar megtalálta, a fiatalember Mária kisasszonnyal éppen vívógyakorlatot folytatott, s nagy buzgalommal igyekezett Mária csuklóját s felső karját szép mozdulatokra szoktatni.

Borg néhány bókoló szó után bocsánatot kért a gyakorlat megzavarásáért; de hát beszélnie kell a gyakornok úrral a lakása felől.

– Az egész szigeten nincs más üres helyiség, csak az a kis padlásszoba a hölgyek lakása fölött – mondta a gyakornok oly merészen, mintha már mindent, de mindent elkövetett volna, hogy más szállást találjon.

– Nem, az lehetetlen! – jegyezte meg Mária kisasszony.

– Mit? Lehetetlen? – cáfolt rá Borg – ugyan mi akadálya lehetne? A szigeten csak ez az egy üres szoba van, hacsak az enyémbe nem szállásolnám Blom urat. De akkor meg nekem kellene a padlásszobába költöznöm, márpedig az valóban lehetetlen.

Más választás nem lévén, a kérdés eldöntöttnek volt tekinthető, és Blom úr poggyásza fölkerült a padlásszobába.

– Most aztán komolyabb dologra! – folytatta Borg, miután a hercehurca véget ért. – Itt az apróhering ideje; nyolc nap múlva kezdődik a fogás. Azért hát gyakornok úrnak haladéktalanul legjobb volna még ma éjjel, míg ez a szél el nem csöndesedik, ki kell csónakáznia a hálókkal, és a fogást azzal a vándorhálóval, amelyet hiszen ismer, megkísérelnie.

– Szabad nekem is ott lennem? – kérdezte Mária kisasszony, kisgyermek nyöszörgő hangját utánozva.

– Persze hogy szabad, angyalom – válaszolt Borg –, ha Blom úrnak nincs kifogása ellene. De most már meg kell bocsátaniuk, ha magukra kell hagynom önöket; ma egész éjjel jelentéseket kell írnom. Egy órakor künn kell lennie, Blom úr, a tengeren. Jó lesz a kávéfőzőüstöt is magukkal vinniük.

– Ó de pompás, de pompás! – ujjongott a leány, aki mintha tíz évvel megfiatalodott volna.

– Most hát megyek, és rendbe tétetem a sajkát meg a hálókat. Korán feküdjenek le ma, hogy fel tudjanak ébredni.

Elbúcsúzott, s tovasietett, álmélkodva azon a hihetetlen biztonságon, amellyel akaratát érvényesítette, föladván a lehetetlen védekezést, és támadásba kezdvén.

Meglátogatta Ömant, a nagyhalászt; most először látogatta meg.

Mindjárt észrevette, hogy hidegség és ellenszenv fogadja itt, de oly határozott kérdéseket intézett hozzájuk és oly határozott parancsokat osztott, hogy mind meghódoltak neki. Néhány barátságos szóval a gyermekek felől is kérdezősködött; megígérte, hogy nemsokára jobb napokat fog látni a sziget, s minden veszedelmet magára vállalt; egy-két szót ejtett a boltról; figyelmeztette az embereket, hogy hordókat és sót tartsanak készen; ha nincs pénzük rá, kaphatnak előleget.

Valamennyiük barátjaként távozott, miután még meg kellett ígérnie, hogy az apának, aki meghűlt, azonnal néhány erős cseppet fog küldeni.

Onnan lement a parti szertárkunyhóba, s néhány sor hálót válogatott össze, jól feszülőt és erős fonalút. Megvizsgálta a legjobb sajkát, s két markos legényt jelölt ki az éjszakai kirándulásra.

Amint ezekkel az előkészületekkel végzett, a hölgyek házikójában éppen megszólalt a vacsorára szólító harang.

Az asztalnál az anyával beszélgetett; míg a fiatalok, mint most nevezte őket, a szemükkel majd hogy föl nem falták egymást, incselkedtek, enyelegtek, minden moccanásuk arra vallott, hogy testeik ellenállhatatlanul vonzódnak egymáshoz.

– Te ezeket magukra akarod hagyni? – kérdezte suttogva az anya, midőn Borg jó éjszakát kívánt, hogy hazamenjen.

– Miért ne? Ha elégedetlenkedem, nevetségessé válok, ha pedig nem elégedetlenkedem…

– Még nevetségesebbé válsz!

– Tehát mind a két esetben! Tökéletesen mindegy hát, hogyan viselkedem. Jó éjszakát, anyus!

XV.

Nyolc napig esett az eső a vándorhálóval megkísérelt halászás után.

Ennek a kísérletnek nem volt más eredménye, mint éppen csak annyi, hogy egy kis ingerült jelenet játszódott le a jegyesek között. Borg nagyon jól tudta, hogy nem foghatnak halat, midőn a fiatalokat szándékosan kitette ennek a csalódásnak. Amint a parton a hazaérkezők fogadására megjelent, jegyese egyszerűen hülyének nevezte. Midőn az evezőslegények suttyomban vihogni kezdtek ezen, a gyakornok vihar kitörésétől tartván, tréfás megjegyzésekkel igyekezett a veszedelmet elhárítani.

Ebédnél a halászás eme új módszerének kicsúfolása nagyobb arányokat is öltött, és Borg olyan tönkresilányítottnak tettette magát, hogy Blom úr több ízben kötelességének tartotta fölötte sértő módon védelmébe venni őt.

Azóta aztán az esős napok a társaságot szobafogságra kárhoztatták. S e réven igen meghitt együttélés fejlődött ki a hölgyek házában. A gyakornok svéd költők műveinek felolvasását honosította meg. Borg eleinte hallgatta a szavalgatást, végül azonban oly kijelentéssel vonult vissza, hogy a svéd költészet kiskorúak és hölgyek számára íródott, ő tehát megvárja annak a költőnek az eljövetelét, aki férfiaknak ír. Erre aztán egyhangúlag költőietlennek minősítették; ezt megelégedéssel vette tudomásul, mert így most már felszabadult a kötelezettség alól, hogy részt vegyen e felolvasásokon.

Az esőzés a kápolna építésének munkálatait is megakasztotta; a munkások behúzódtak a kunyhókba, s pálinkázást rendeztek, elcsereberélve a kávét, amit kaptak.

A vándor prédikátor, nem bírván egybegyűjteni az embereket a magaslatra, az első napon sorra járta a konyhákat, hogy legalább felolvasson egyet-mást a könyvéből. De mindenfelé nagyon közömbös fogadtatásban részesült; a munkásokkal össze is zördült, mert azok többnyire szabadgondolkozók voltak. Erre aztán visszavonult a hajlékába, beteget jelentett, és Borgtól újabb kininkészítményt kért, mert első palackja már kiürült. Majd hirtelen eltűnt a szigetről, s az a hír járta, hogy gőzhajón a városba utazott.

Most, az esőzés utolsó napjának estéjén visszaérkezett a szigetre, mégpedig valami idegennel, akit testvérnek nevezett, s aki egész csónakra való mindenféle árucikket hozott. Ezeket a cikkeket – leginkább sörből volt sok – a parti szertárkunyhóban halmozták föl. A nyitott ajtóban két hordóra deszkát tettek: az volt a bolti asztal.

Így nyílt meg a bolt, miután az egyházközség a beleegyezését megadta.

Az utóbbi napokban a beljebb fekvő szigetek halásznépe nagy számban gyűlt egybe a szigeten. Föltárultak az összes parti bódék, s egész családokat szállásoltak el bennük. A házak rokonsággal és ismerősökkel teltek meg. Végig a szigeten olyan élet pezsdült, amely a megszokott egyhangúságtól nagyon elütött.

Minthogy a sziget és halászterülete valami északföldi magánember tulajdona volt, minden csónak után bizonyos illetéket kellett fizetni, amelyet a tulajdonos kiküldött hivatalnoka szedett be. Ebben az emberben a halászmester mindjárt az első találkozásukkor ellenséget szerzett magának, amint a vándorhálóval való halászásról beszélt neki. Ily hálóval persze a sekély vizek elhagyhatók volnának, s az embereknek nem kellene többé halászgarast fizetniük.

De Borg ezt a látszólag kedvezőtlen körülményt is a maga előnyére tudta kiaknázni. A hivatalnok, aki az újítás ellen síkraszállva pálinkával igyekezett a régi módszer érdekében hatni az emberekre, akaratlanul is igen alkalmasnak látszott arra, hogy azt a sötét háttért szolgáltassa, amelyről a hajtóhálóval való halászás új módszere annál hatásosabban világoljon elő. Győzelmét Borg egészen bizonyosra vette, miután minden időszakban, nappal úgy, mint éjjel kipróbálta a vizeket, műszereivel megvizsgálta a mélységeket, hogy megtudhassa, merre szokott az apró hering a legsűrűbben rajzani.

Ezek az aprólékosságok egyébként csak annyiban érdekelték, amennyiben arra voltak jók, hogy erejét, erélyét jövendő harcokra előkészítse, begyakorolja; hogy visszaszerezzék neki a hatalom érzetét, ami nélkül senki sem bír élni, akinek rendkívüli ereje van, mert az ily erők igen könnyen elsenyvednek, ha az ember nem használja őket.

Az alatt az idő alatt, amely a gyakornok megérkezése óta eltelt, a napról napra elbizakodottabb hatalmaskodás, amelyet a fiatalok megengedtek maguknak, Borgot mindinkább hozzászoktatta az alárendeltség szerepéhez. Eltökélte, hogy beleéli magát ebbe a szerepbe, annál is inkább, mert nem akarta, hogy ő legyen a szakítás kezdeményezője; ellenkezőleg, szükségesnek vélte, hogy ők szakítsanak vele.

A két fiatalt ugyanis minden tekintetben teljes rokonszenv fűzte egymáshoz. Borg jól látta, hogy az érett nő mint érezte magát rögtön ugyanegy színvonalon az éretlen férfival; annak minden hebehurgya gondolatát, rögtönzött nézetét mint fogadta a legkiválóbb bölcsesség gyanánt. Borg minden oly törekvése, hogy valamely ostobaságukkal megküzdjön, hajótörést szenvedett ennek a két lénynek azon a sajátságán, hogy még a legegyszerűbb fejtegetés összefüggéseit sem bírták észben tartani, mert hiszen kizárólag egyetlen ösztönnek, az egymás birtoklása ösztönének hatása alatt gondolkodtak. Tornaművészi ügyeskedésben, a gyarlóbb nemnek dicsőítésében versenyre kelni a fiatalemberrel Borg természetesen nem akart; épp az volt a szándéka, hogy kiüttesse magát a nyeregből, s e viszonynak, mely egész jövőbeli létét fenyegette, így biztosan véget vethessen. Ezt a két férfi rendszert, amelyben élt, teljes bizonyosságúnak érezte, ha ama néhány órán, amelyeket menyasszonyával töltött, a leánynak egész valóján csak a másiknak a tükröződését látta, a leánynak az ajkán szinte ott érezte a leheletét; a leánynak szájából csak ama másik gyerekességeinek visszhangját hallhatta. Undorodott ettől a viszonytól, amely egy „ménage à trois"-ra emlékeztetett.

A fiatalember képzelődése sem ismert már határt. Abba a lázas hitbe élte bele magát, hogy fölötte áll a halászmesternek, mert hiszen egy színvonalon állt Mária kisasszonnyal, aki meg mindegyre azzal a megtévesztéssel próbálkozott, mintha magasabb rendű volna Borgnál. A mindenesetre helyes szabály szerint pedig: ha A nagyobb B-nél és C egyenlő A-val, akkor C is nagyobb B-nél. Természetesen anélkül, hogy előbb megvizsgálták volna, vajon A csakugyan nagyobb-e B-nél.

Borg sohasem hitte volna, hogy a fiatalság titkát valaha is oly világosan megmutatkozónak fogja láthatni, mint ahogy most elébe tálalták. S mennyire ráismert újra a saját fiatalságára e fejlődési fok szemléletéből: hát ő vajon nem fakadt-e sírva mohóságában és hevében? Nem érzett-e világfájdalmat, midőn irigykedően nézte az idősebbeket, akik immár kivívták mindazt, amire ő törekedett, és most elnyomták őt. Ez ébresztette föl rokonérzését az elnyomottak és a kicsinyek iránt. Íme a hiányossága, hogy nem bírta megítélni erőit, mert előre kellett volna neki mindaz, amit még csak egy hosszú életen át lehet kiküzdeni; úgy akart mindent, mintha ez az egész élet egyetlen cselekedetté volna sűrűsíthető. Íme az érzékenysége, amely csak kielégítetlen ösztönökből ered. Íme túlbecsülése a nőnek, midőn az anyaimádó gyermekszoba-emlékek még frissek. Íme petyhüdt félgondolatai a még lágy agyvelőnek, amelyet a véredények és a herék nyomasztanak.

Sőt ráismert még a jobb belátás ama fattyúhajtásaira is, amelyek eredendő állati ravaszság formájában és kellő módoktól való irtózás örve alatt magukat oly gyakran tartják magasabb rendű bölcsességnek, de csak a róka ravaszkodó próbálkozásának bizonyulnak, és így a híres női fortélyossághoz, farizeus álnoksághoz, ügyvédi furfanghoz hasonlatosak.

A fiatalember ugyanis még gondolatolvasással is megkörnyékezte Borgot, s ily módon elárulta, hogy veszedelmes titkokat tételez föl róla, mivelhogy minden más embertől annyira különbözik. Gondolatolvasó kísérleteit azonban oly otrombán csinálta, hogy Borg megtudta, mit gondolnak s mit beszélnek róla a hölgyek társaságában. Ahelyett hogy maga felől csak legcsekélyebb fölvilágosítást is szolgáltatott volna, feleleteivel Borg a fiatalembert annyira félrevezette, hogy az már kételkedve kezdte fontolgatni, vajon igazán tökfilkó-e a vetélytársa, vagy valami démoni természet. A démoni alatt oly tudatos embert értett, aki a legnagyobb naivitás látszatának oltalmában teljes tervszerűséggel cselekszik, mindig résen áll, és az emberek sorsát a maga céljai szerint irányítja. És mivel a tervszerűség, amely mindenesetre erény, a fiatalemberek szemében, akik valamely cselekvés következményeit nem tudják kiszámítani, rossz jelentőségű fogalom, a gyakornok irigysége rákapott az alárendeltek ama szenvedélyes kedvtelésére, amely sárba rántani és lábbal tiporni szeret.

Így álltak a dolgok, amidőn beköszöntött a nagy nap, amelyen a jövő tél tekintetében a szigetlakók egész létének kérdése kellett hogy eldőljön.

Az augusztusi est fülledt ágy melegével feküdt rá a szigetre. Szirtek és kövek még jóval a naplemente után is melegek voltak, oly melegek, hogy harmat nem hullhatott. A tenger simán, levendulakékes szürkén terült. A telihold rézvörös korongja éppen fölkelőben volt, s valami cirkáló hajó, amely mintha egyenest a mellékbolygó Mare Serenitatisának közepére akart volna vitorlázni, feketén rajzolódott bele. Odább, a part közelében a kivetett hálók úszólebenyeinek sorai fehérlettek a vízen, mintha a hullámokon ringatózó tengeri madarak rajai lettek volna.

Miközben az emberek a hajnal pirkadására vártak, hogy akkor aztán utánanézzenek hálóiknak, parthosszat kávésüstök és pálinkáspalackok mellett vígan lobogó tüzek körül táboroztak.

A bódéban, ahol a szatócs sört mért, a vándor prédikátor a testvér mellé szegődött, hogy a nagy forgalom lebonyolításában segédkezzék neki. Kék kötény volt a derekán, úgy tett-vett ott, bontogatta a söröspalackokat, mint valami régi, gyakorlott korcsmáros.

Borg áramlást, hőmérsékletet, levegőnyomást megfigyelvén most a homokos parton sétált, hogy megpihenjen gondolataitól. Itt-ott egy-egy fiatal párra akadt, amely a magányt kereste. Ezeknek a viselkedése oly hihetetlenül együgyű volt, hogy mosolyogva és undorral hátat fordított nekik. Amint a földnyelvre ért, fölmászott a sziklás magaslatra, hogy fölkeresse székhelyét, ahol gondolkodni szokott. Hullámoktól egészen simára csiszolt támlás székszerű kő volt az, amelyet nappal az izzó napfény annyira áthevített, hogy még mostanáig is oly meleg maradt, mint valami cserépkályha.

Jó ideig ült ott, átengedte magát a hullámzsongás sóhajtásos altató neszének, amint egyszerre csak megütötte fülét a parti homok csikorgása és a száraz parti növények zörgése. Megpillantotta a gyakornokot és a maga menyasszonyát, akik egymást átkarolva halkan ballagtak arrafelé. Most megálltak a láthatatlan néző és a vízen elnyúló holdfénysáv között. Alakjuk oly élesen rajzolódott eléje, mintha mikroszkópjának objektívje és gyújtótükre között lettek volna. Most az ellenszenv kiélezett tekintetével látta, hogy a nő ragadozómadár-arcéle mint hajlik oda a kísérője nagy majomfejéhez, a pufók archoz, amely oly duzzadt volt, mint valami trombitásé, amikor trombitál, és a kúpos, keskeny koponyán annyira elhatalmasodott, hogy homlokrész jóformán nem is volt rajta már. Borg most a férfi alakjának egyéb részeit figyelte meg, s ámulva látta, mennyi fölösleges hústömeget cipel ez a termet, amelynek legkevésbé sem nemes vonalai a túl széles csípőkkel szinte női idomokra emlékeztettek, éspedig akkorákra, amilyenek a farnézoszi Herkuleséi. Ilyen lehetett a férfieszmény az állat-ember korszakában, amikor az ököl uralkodott s nem az agy, mely akkor még egészen fejletlen volt.

Veszedelmesen megsebesült állapotban, mintha valami kentaurnővel kötött volna viszonyt, lelke úgy érezte, hogy a megsemmisüléssel jegyezte el magát. A nő bűnös könnyelműsége minden időkre meghamisíthatja a családját; megeshetik, hogy akinek ő egész életét kívánja áldozni, az a gyermek másnak a gyermeke; legnemesebb érzelmeit másnak a gyermekére pazarolhatja; és ha ez a gyermek mégis a szívéhez nő, megaláztatását, mint kölöncöt kell majd cipelnie, sohasem bír szabadulni tőle. A féltékenység, „ez az ocsmány bűn", mi is volna egyéb, mint az ép, erős nemi ösztönnek attól való félelme, hogy a maga dicséretre méltó önzésében, amelynek célja az egyén legnemesebb tulajdonságainak továbbplántálása, valami megakadályozhatja? És nem él-e ez az egészséges szenvedély mindenkiben? S akikben nem él, mik azok? Terméketlenné senyvedt családeltartók, hitveskerítők, csenevész bolondok, cicisbeók, plátói szerelemben hivő nőimádók.

Borg féltékeny volt. Amint azonban meggyaláztatásán érzett első keserűsége enyhült, leküzdhetetlen vágya támadt arra, hogy ezt a nőt magáévá tegye, de anélkül, hogy feleségül venné. A párbajra hívás kesztyűje odadobottan hevert, a választás kihirdetett szabadsága érvényesíthető. Nagy kedve támadt megvívni a harcot, eltépni a köteléket, és szeretőnek csapni föl. Ha majd győzelmet aratott, nyugodtan állhat félre azzal a tudattal, hogy nem afféle mostohagyermeke a természetnek, akinek szerelmi harcban vereséget kell szenvednie. Hiszen nem lehetett szó immár becsületes fegyverekkel való rendes tusáról, ez már csak betörők alattomos küzdelme volt. A kihívó fél egyszerűen tolvajkulcsot választott fegyveréül, lopásért folyt a küzdelem. Nő volt a díj, és ezzel megszűnt minden meggondolás. Fölébredt az állat; a vad ösztönök, amelyek a szerelem nagy nevébe rejtőznek, elszabadult természeti erők módjára kezdtek őrjöngeni.

Észrevétlenül elhagyta szikláját, s hazament, hogy rendezze sorsbonyodalmait, mint mondani szokta.

Másnap reggel hét órakor tompa csend uralkodott a szigeten, mert a halászat a sekély vizeken, mint a halászmester azt már az összes okok felsorolásával előre jelezte volt, csődöt mondott. Leverten ültek az emberek a csónakjaikban, és rendbe szedték hálóikat, amelyekből nagy néha egy-egy heringet húztak ki és dobtak a partra.

A bolt forgalma, miután a hitelnek már nem volt alapja, megszűnt. A prédikátor a kék kötényét félredobta, elővette a könyvét, s kétségbeesett asszonyok kis csapatát gyűjtötte az egyik kunyhóban maga köré.

Érthetetlen logikával, amely azonban az ő hivatásának emberei körében nem volt szokatlan, elmondta, mint lakatott jól Jézus öt kenyérrel és két hallal ötezer embert. Valamelyes hasonlatosság ugyan felrémlett a két helyzet között, mert hiszen a szigeten most valóban sok száj volt, hal pedig nagyon kevés, de hogy e kevés hallal miképpen lakhassanak jól annyian, azt a prédikátor persze nem tudta megmondani. Mivel tehát segíteni nem tudott, igyekeznie kellett valahogyan megmagyarázni, hogy efféle csoda manapság miért nem eshetik már. Az okot az általános hitetlenségben találta meg. Ha hitük volna, még ha csak akkora is, mint a kis mustármag, a csoda megismétlődnék. Hitet pedig csak az imádkozás adhat az embernek. Imádkozásra szólította tehát a gyülekezetet.

Bár a jelen lévő asszonyok közül a két hal csodájában egyik sem hitt, mert a legtöbben nem olvasván a bibliai történeteket, eddig még csak nem is tudtak róla, mégis követték a példát, s utánamotyogták a prédikátornak a miatyánkot, amelyet évek során valahogy megtanultak volt.

Alighogy a feléig értek, valami lárma hangzott be a part felől, s megzavarta őket. Akik az ablak közelében ültek, látták, mint köt ki odalenn egy halászcsónak, amelyen épp bevonták a vitorlát. A csónak elülső részén Mária kisasszony állt, haja a kék skót sapka alól kibomlottan lebegett a szélben; a kormánynál a gyakornok ült, és kalaplengetéssel jelezte, hogy jó fogással érkeztek. A csónak hatalmasan meg volt rakva teli hálókkal, amelyeknek barna zsinegrecézetén keresztül ezüstösen csillogott a halak tömege.

– Gyertek, gyertek! Kaptok heringet, eleget! – kiáltott az emberek felé a bőkezű győző jókedvével a leány.

– Majd ha lemértem, megkaphatják! – mondta a halászmester, aki az ablakából észrevevén a csónak közeledését, idejekorán ott termett a kikötőhídnál, hogy munkájának eredményét lássa.

– Mire való az?! – kérdezte Mária kisasszony, nem éppen csekély hatalmaskodás hangján.

– Statisztika végett, mélyen tisztelt úrnőm – válaszolt a halászmester bosszankodás vagy harag minden jele nélkül, mivel tudta, hogy a dús fogás azoknak a felvilágosításoknak köszönhető, amelyekkel gyakornokát ellátta volt: az áramlás, a mélység, a víz hőmérséklete és a fenékviszonyok adatainak.

– Eredj azzal a te statisztikáddal! – gúnyolódott Mária kisasszony a legmélyebb megvetés hangján.

– Nem bánom hát, tégy vele, amit akarsz, csak aztán tudasd velem, hogy mennyi volt! – vetett véget a huzavonának Borg, és visszament a lakására.

– Irigyli a sikerünket – szólt Mária kisasszony a gyakornokhoz.

– Talán féltékeny?! – vélekedett a fiatalember.

– Az ugyan aligha lesz – válaszolt a leány halkan, inkább csak úgy önmagának. Ezzel az észrevételével annak a már több napja rejtegetett bosszúságának adott kifejezést, amelyre jegyesének hihetetlen közönyösségén ingerlődött, úgy magyarázván e közönyösséget, mintha vőlegénye már szinte sértő elbizakodottsággal hinné oly lebilincselőnek magát, hogy őt megtartani tudja.

A prédikátor imádságos gyülekezete rögtön megbomlott, az összes szigetlakó a visszaérkezett halászcsónakhoz sereglett.

– Mégiscsak a kisasszony a legkülönb halász! – hízelgett a prédikátor, aki élt az alkalommal, hogy a jegyesek között némi kis egyenetlenséget vessen el, mint gondolta.

– Hát bizony, a gubbasztó varjúnak üres marad a csőre – gúnyolódott az egyik szigetlakó.

– Bizonyára azt a varjút gondolja, amelyik mindig a pamlagán gubbaszt! – szólt a gyakornok súgva Máriához.

A leány hízott a sok dicsérettől, s dúsan osztogatta a halat a kikötőhídon jelentkezőknek, akik nem győzték eléggé magasztalni és áldani az ő jóságos mentőangyalukat.

De nem jótéteményt köszönő háládatosság volt az, ami e szép érzelmeket kiváltotta, hanem az a rejtett igyekvés, hogy még önmaguk előtt se kelljen bevallaniuk, mennyire igazságtalanok voltak a halászmesterrel szemben, midőn annak halászó módszerét kigúnyolták. Visszája volt ez annak a gyűlöletnek, amelyet az igazi jótevőjük ellen éreztek, aki előtt nem akartak háládatossággal meghajlani.

Amint a halat a hálókból mind kivették és a szegényebbek között szétosztották, kitűnt, hogy tíz hordóra való volt. A bódébeli boltos azonnal összevásárolta besózásra. A pénzt nyomban kávévá, cukorrá és sörré tették. Úgy vélekedtek ugyanis, hogy télire való hering még bőven kerül majd a tengerből, hiszen tudják most már, mert Mária kisasszony részletesen megmagyarázta nekik, hogy az új rendszerű vándorhálóval hogyan kell fogni a halat.

XVI.

Borg visszaérkezvén a szobájába, asztalán levelet talált, melyet egy hazatért vámhivatalnok hozott neki. Meghívó volt a „Loke" korvett tisztikarának ma este a hajó fedélzetén megtartandó báljára, amelyre őt és menyasszonyát a rendezőség ezennel tiszteletteljesen meghívja, megjegyezvén, hogy a hajó ma este nyolc órakor fog horgonyt vetni a sziget előtt.

Rögtön ráeszmélt, hogy itt a pillanat, amikor a jegyes viszonynak immár véget kell vetnie, mert hiszen ahhoz, hogy másvalakinek a kedvesét ily társaságba vigye és ott mint menyasszonyát mutassa be, természetesen semmi kedve sem volt. Lehúzta tehát ujjáról a jegygyűrűt, és beletette a levélbe, melyet előző éjjel a tanácsosnénak írt. E levélben a kétségbeesés legerősebb kifejezéseivel panaszolta el, hogy Mária kisasszonnyal való kapcsolatának meg kell szűnnie, mert bizonyos régebbi vonatkozása, amely egy asszonyhoz fűzte volt, most gyermek születése révén törvényes igények érvényesítésére vezetett. Ha nem is kényszerül házasságra lépni a panaszos nővel, de a körülmények mégis annyira gátlók, hogy más nővel frigyet kötnie meg nem engedik. Mint becsületes ember, késznek nyilatkozik, mégpedig minden bántó szándék nélkül arra, hogy az oly ártatlanul megszomorított leánynak, akit talán szorongatott helyzetbe is döntött, segítségére legyen mind becsülete megmentésében, mind megélhetésének biztosításában.

Ezt a költött állapotot vélte egyedül alkalmasnak a szakítás előidézésére, mert mindkét fél becsületét megóvta, főképpen pedig a leányét; és ellenállhatatlanul is kellett hogy hasson, a viszony megújításának minden reménye nélkül, kérlelhetetlenül elkerülhetetlen végzet gyanánt.

Lepecsételvén a levelet, füttyentett szolgájának, átadta annak az írást, megparancsolván, hogy azonnal vigye át a tanácsosnénak.

Most aztán cigarettára gyújtott, s odaállt az ablakba, hogy láthassa, mint robban a bomba.

Az öregasszony a tornácon állt, s valami lábpokrócot porolt, mikor a küldönc odaérkezett és átadta neki a levelet. Némi csodálkozással fogadta, amely rögtön nagy elképedéssé nőtt, amint a bal kezével megtapogatta, mi van a borítékban. Hirtelen megfordult, és bement a lakásba.

A következő pillanatban Borg az ebédlő függönyén keresztül is eléggé jól láthatta, mint jár-kel föl s alá Mária kisasszony a szobában. Mozdulatai ingerülteknek látszottak, olykor megállt, és izgatott kézmozdulatokkal kísérte szavait, úgy rémlett, szemrehányások ellen védekezik, amelyekkel anyja illeti.

A jelenet csaknem egy óra hosszat tartott. Aztán kijött a tornácra a leány, és bosszúszomjas pillantást vetvén Borg ablaka felé, intett a gyakornoknak, aki éppen akkor érkezett a kikötő felől.

Mindketten bementek a házba, s miután jó félóráig láthatatlanok maradtak, egyszerre csak újra künn termettek, besurrantak a fáskamrába, s koffert és útitáskát hoztak elő.

Megvolt tehát az elhatározásuk, belátták, hogy lehetetlen a szigeten maradniuk.

Kis idő múlva a gyakornok egyedül mutatkozott, ezúttal saját bőröndjét cipelvén, amelyet Borg a rézvereteiről ismert meg.

Tehát a gyakornok úr is elutazásra szánta rá magát.

Nemsokára aztán a házigazdáék és a cselédek is megjelentek, az egész ház mintha felborult volna.

Borg néhány óráját olvasgatással töltvén el, déltájban észrevette, hogy a gyakornok és Mária kisasszony megint a tornácon vannak. Úgy látszott, nagyon élénk beszélgetést folytatnak, amely egyre még élénkebbé válhatott, mert oly mozdulatok kezdték kísérni, amelyek heves összeszólalkozásra vallottak.

– Messzire jutottak, ha már összevesznek – gondolta Borg.

Délután az öregasszony és a gyakornok a révész csónakján elvitették magukat a hajóhoz, amely a sziget érintésével a város felé haladt. Hogy Mária kisasszony miért maradt vissza, Borg sehogy sem bírta megérteni… Talán valami reménységféle tartóztatta, hogy hátha mégis megújítható a viszony; talán valami lelki szükség, hogy dacolással tüntessen, vagy ki tudja, mi.

A leány odaült az egyik ablakba úgy, hogy a vámépületből látható legyen. Sokáig ült ott. Néha az ablaküvegen dobolt ujjaival, közbe-közbe valami könyvet olvasott, majd pedig arcához emelte zsebkendőjét.

Hét órakor a nyílt tengeren nagy gőzzel közeledett a korvett, s nemsokára besurrant a szigetek közé, hogy horgonyt vessen. Mikor gőzsípján jelt adott a révkalauznak, a leány fölkelt, s kisietett, hogy megnézze, mi újság.

Midőn aztán ott állt a magaslaton, s nézegette a csinos hadihajót, amely ünnepi lobogódíszben pompázott s fedélközén tarka sátort viselt, Borg látta, mennyire elbűvöli ez a csábító látvány a leányt. Kezét hátrakulcsolva állt egy helyben, és alakja így bizony nem valami szerencsésen hatott. Amint pedig a szél ünnepi induló hangjait hozta a szigetre, a leány lábai mozgolódni kezdtek, karcsú teste aztán lassan előrehajolt, mintha a zene hangjai húznák. Egyszerre csak az egész alak mintha összeomlott volna, kezébe temette arcát, s lerohant, vissza a kis házukba, kétségbeesetten, mint a gyermek, akinek valami rég várt öröme hirtelen füstbe megy.

Axel Borg most báli ruhát öltött. Fekete doktori frakkjára feltűzte hat rendjelének apró példányait, föltette karkötőjét, amelyet eljegyzésének napja óta nem viselt.

Miután átöltözködésével elkészült s még egy órányi ideje maradt, míg a csónak eljön érte, elhatározta, hogy búcsúlátogatásra megy Mária kisasszonyhoz. Mindenekelőtt azért, hogy gyávaság gyanújába ne essék, másrészt azért is, mert nagy vágya támadt, hogy kipróbálja, mekkora hatalma van a saját érzelmein.

A folyosóra érvén, hangosabb léptekkel igyekezett alkalmat adni a leánynak arra, hogy ideje legyen oly viselkedésbe helyezkedni, amelyből ő aztán megtudhassa, miért maradt vissza a leány, és mik a szándékai.

Kopogtatott, és belépett. Mária kisasszony valami varrással foglalkozott; Borg még sohasem látta ily munka mellett. Arca csupa töredelem, megbánás és alázat volt, akármint erőltette is magát, hogy előkelően egykedvűnek lássék.

– Fogad, Mária kisasszony, vagy elmenjek? – kérdezte Borg.

Újra érezte azt a megmagyarázhatatlan vágyat, hogy mint női lényt maga fölé emelje, ha a leány a nő tulajdonságaival közeledett hozzá és támaszát kereste benne. És ahogy máskülönben meg nem szelídíthető kedvet érzett arra, hogy leüsse, ha férfias igényekkel és viselkedéssel jelentkezett, most oly szépnek tetszett neki, amilyennek már régen nem látta; azért hát engedett érzelmeinek, s őszintévé lett, a legcsekélyebb ellenállást sem fejtve ki.

– Bánatot okoztam önnek, Mária kisasszony…

Amint a leány ezt a lágy hanglejtést hallotta, azonnal kiegyenesedett, és csípősen felelt:

– Csakhogy sokkal gyávább volt, semhogy szemtől szembe mondta volna meg nekem a dolgát.

– Sokkal kíméletesebb, Mária kisasszony! Én nem bírom oly könnyen rászánni magamat, mint ön, hogy valakinek az arcába sújtsak. És hiszen látja, hogy van bátorságom mutatkozni önnél, mint önnek is van bátorsága fogadni engem.

Az utóbbi mondás szándékosan volt kétértelmű, hogy megtudhassa, vajon hisz-e a leány abban az akadályban, melyet ő a szakítás okául bejelentett.

– Azt hitte, félek öntől? – kérdezte, és öltött egyet a tűjével.

– Hiszen nem tudhattam, hogyan fogadja felvilágosításomat, még ha föl is tételeztem, hogy nem fog az önnek vigasztalhatatlan szomorúságot okozni.

A „vigasztalhatatlan" szóban volt valami, ami a leányt mint fiatal vigasztalójára vonatkozó célzás ingerelhette. De egyiküknek sem volt kedve elárulnia magát. Az egyik attól félt, hogy féltékenynek látszhatnék; a másik azon töprengett, vajon észrevette a jegyese valamit.

A leány mindmostanáig a munkája fölé hajolt; de amint most fölpillantott, hogy ellenfele arcának kifejezéséből kiolvasson valamit, észrevette, éspedig nagy csodálkozással, amelyet leplezni sem bírt, a sok rendjelet a férfi frakkjának hajtókáján. Gyermekes gonoszsággal, amely csak irigységét palástolta, így gúnyolódott:

– Ejnye, mily előkelő!

– Bálra kell mennem.

A leány arcán ekkor rezzenés vonaglott át, oly szörnyű rezzenés, hogy Borg a leány fájdalmának kisugárzását a saját szívében érezte, s kezét kezébe kapta abban a pillanatban, amikor a leány keserves sírásra fakadt. Amint odahajolt Máriához, az mellére rejtette a fejét, s oly hevesen sírt, hogy csak úgy rázkódott, mintha hideglelés rázná.

– Te gyermek! – suttogta Borg.

– Igen, gyermek vagyok! És épp azért elnézőnek kellene lenned irántam! – mondta zokogva a leány.

– Lám, lám! De hát gyermek iránt is vajon mily határig legyen elnéző az ember?

– Határtalanul!

– Nem! Azt még sohasem hallottam. Van bizonyos, egészen pontosan megszabott határ, amelynél az önfejűség már bűnös merénylethez áll közel.

– Mire gondolsz?

És most fölrebbent.

– Jól tudod te, mire gondolok! Látom, hogy tudod! – válaszolt Borg, aki megint kizökkent a varázslatból, mihelyt a leány nyakaskodni kezdett, mert akkor rögtön megcsúfult.

– Féltékenység tehát! – gúnyolódott a leány, azt vélvén, hogy megfogta már.

– Nem az, mert a féltékenység jogosulatlan bizalmatlanság, olykor óvakodás; az én aggodalmaim azonban indokoltaknak bizonyultak. Tehát semmi féltékenység!

– S egy fiúra! Afféle kölyökkutyára! Valakire, akinek annyira fölötte állsz – folytatta a leány, egyáltalában nem véve számításba a Borg nyilatkozatát.

– Annál szégyenletesebb rád nézve!

– Az az egész történet hát nem volt igaz! – vetette oda a leány csak úgy mellesleg, hogy ne kelljen szégyentől sújtottnak látszania.

– Elejétől végéig! De nem akartam anyádnak bánatot okozni! Megérted ezt a gyöngeséget?

– Megértem! Azt értem, csak magamat nem értem.

– Én megértenélek, ha életed múltját közölnéd velem.

– Életem múltját! Mire gondolsz?

– Van hát életednek bizonyos múltja! Mindig is gyanítottam.

– Te meggyanúsítasz…

– Mivel most már nem érint, ki vagy és mi voltál, nos… De búcsúznom kell! – mondta hirtelen Borg, egy hajóstüzért pillantván meg a magaslaton, aki bizonyára érte jön.

– Ne menj még, ne hagyj magamra! – kérte a leány, és megfogta a kezét, a vízbefúlók kétségbeesett pillantásával nézve a szemébe. – Ne menj el, mert akkor nem tudom, mit csinálok.

– Minek kínoznók egymást még tovább, mikor elválásunk elkerülhetetlen.

– Ne kínozzuk hát egymást. Ma este nálam kell maradnod, hogy mindent elmondhassunk egymásnak, mielőtt elválunk. Mindent megmondok neked, amit tudni akarsz; akkor majd másképp ítélsz meg engem.

E nyilatkozatokból Borg úgy vélte, mindent megtudott már, s bizonyosra vette most, hogy oly szerencsétlenségtől menekült meg, amely afféle leányhoz láncolta volna, aki már valakinek vagy többeknek is kedvese volt. Azonnal határozott. Odalépett az ablakhoz, s a hajóstüzért azzal az üzenettel küldte vissza, hogy később a saját sajkáján fog a hajóhoz átevezni.

Végezvén a legénnyel, leült a pamlagra, hogy élénkebbé lendítse a beszélgetést.

De a leány, miután megszabadult nyugtalanságától, valósággal magába roskadt; annyira szófukar lett, hogy végül teljes hallgatás uralkodott. Nem volt egymásnak mit mondaniuk, és vészmadarak felrebbentésétől való félelmük oly nyomasztóan nehezedett hangulatukra, hogy csakhamar vigyorogva ásított rajuk az unalom.

Borg könyveket kezdett nézegetni, amelyek még a kisasztalon hevertek, s pillantása megakadt az egyiken, amelyre a gyakornok neve volt ráírva.

– Egy fiatal leány története, ha jól emlékezem! Elolvastad már? – kérdezte.

– Nem, még nem jutottam hozzá. Érdemes elolvasni?

– Annyiban érdekes könyv, hogy asszony írta bár, mégis őszinte.

– Úgy! S miről szól?

– A szabad szerelemről szól. Egy fiatal tudós eljegyzi magát egy előítéletektől mentes leánnyal. Mialatt a férfi tanulmányúton van, a leány odaadja magát valami művésznek, hogy aztán a jegyesével összeházasodjék.

– És az írónő mit szól hozzá?

– Az persze nevet az eseten.

– Piha! – botránkozott meg a leány, s fölkelt és egy palack bort hozott.

– Miért e megvetés? Hiszen nincs tulajdonjog a szerelemben! Egyébként a vőlegény unalmas ember volt, legalább a leány társaságában, ha a könyv leírásai szerint ítélni szabad.

– Most már mi is kezdünk unalmasak lenni – vágott közbe Mária kisasszony, megtöltve a két poharat.

– Mivel szórakozzunk hát? – kérdezte az udvarló cinikus mosolygással, amely nem volt félreérthető. – Jer, ülj ide mellém!

Ahelyett, hogy megsértettnek érezte volna magát, hallván a brutális hangot és látván a durva arckifejezést, amellyel Borg e felszólítást intézte hozzá, a leány mintha még bizonyos csodálattal is tekintett volna most a férfira, akit eddig a túlságosan tiszteletteljes viselkedése miatt csaknem megvetett.

Közben bealkonyodott. A hold, amely fogyóban volt, csak keskeny, zöldessárga fénysávot vetett a padlóra, és az ablakban álló balzsamina virág sötét árnyékát rajzolta oda.

A nyitott ablakon a „Bálkirálynő" első keringőjének halk hangjai omlottak be, mintha az elvesztett paradicsomból valami szemrehányás, valami köszöntés hangzott volna, egyben oly reménnyel is biztatva, hogy nincs mindennek vége még.

És abban reménykedve, hogy a legédesebb üdvösség emlékével magához láncolhatja majd, odaadta magát a férfinak, midőn ez szilajon szerelmet vallott neki.

XVII.

Három nappal utóbb a főhalászmester, miután Dalarö fürdőhelyen járt, a keleti sziklaparton kötött ki. Megtudván, hogy a kisasszony elutazott, mégpedig úgy, hogy nem is tér már vissza, leírhatatlan megkönnyebbülést érzett, mintha a levegő üdítőbbé, tisztábbá vált volna.

Mihelyt szobájába érkezett, nyitott ablak mellett leheveredett pamlagjára, szivarra gyújtott, s képzeletében újra végigélte a legutóbbi napok változatos történetét.

Akkor éjszaka éjféltájban kitépvén magát a leány karjaiból, oly elégedetten ült bele sajkájába, mintha végre valami eddig elmulasztott kötelességet teljesített volna. Úgy érezte, mintha szívének egyensúlya még csak most billent volna helyre. Az ő joga egy esetben sérelmet szenvedett, mégpedig oly esetben, amelyben a törvény nem adhatott elégtételt neki. Azért hát magának kellett a jogát visszaszereznie, amivel csak ama elvek szerint cselekedett, amelyeket maguk az ellenfelei vallottak.

Midőn aztán a korvett fedélzetére érkezett és ott olyan emberekre talált, akikkel művelt nyelven beszélhetett, először szinte megmámorosodott ettől, annál is inkább, mert az orvossal tudományos dolgokat vitathatott meg. Nem kellett agyát lefokoznia, hogy cseveghessen; nem kellett félig ostobának tettetnie magát, hogy megértsék. Ha csak célzásokkal, árnyalatokkal jelezte is mondanivalóját, rögtön megértették.

Most érezte, mily barbár életet élt három hónapon át, mint keverődött lassanként és szinte észrevétlenül holmi kicsinyes civódások hálójába; gondolatvilága mint süllyedt a szenvedélyek és ösztönök világa alá; a „kölcsönkenyér visszajár" elve mint vált fő gondjává; mint csábította rá ez az élet arra, hogy vetélytársul lépjen föl holmi csődörversenyen, amelynek egyébként valószínűleg ő lett a győztese. Most már értette, hogy az egyetemes keresztény egyház képviselőinek, akiknek mindenféle néptörzsek vadjai közé művelődést kell vinniük, miért nem szabad családot alapítaniuk, magukat nőhöz és gyermekhez kötniük. Belátta, hogy böjtölésnek és lemondásnak is egészen okos értelme lehet mindazok esetében, akik magasabb rendű szellemi életet akarnak élni. A remete nem a nyugalom kedvéért keresi a magányt: ahogyan a véletlenül ugarra hullt búzaszem hatvankalászúvá sarjadhat, míg a szántóföldbe vetett, amely ott, trágyázott talajon milliomodmagával szorong, csak kétkalászú – éppúgy az az egyéniség is, amelyik dúsabb fejlődésre, a többiek fölülmúlására törekszik, csak elhagyottságban gyarapodhatik.

A legutóbbi három nap tapasztalatai eléggé igazolták ezt. A korvetten és a fürdőhelyen társaságból társaságba cipeltetvén, minden este, mikor ágyba tért, borzadva vette észre, hogy napközben egyéniségének sarkalatosságait mennyire lecsiszolta. Akárcsak a drágakő, szemre, tetszetősségben nyert ugyan, de karátértékéből vesztett. Gyáva engedékenységet, amire az emberekkel való általános együttérzés meg a társadalmi érintkezés alkalmazkodási követelményei kényszerítették, annyit kellett tanúsítania, hogy társaságban rögtönzött kijelentései valósággal elhatalmasodtak rajta, s emlékezetében aztán oly igényekkel jelentkeztek, mintha igazán az ő lelkéből lelkedzett gondolatai volnának. Végül is belefáradt, és az utolsó napon olyasmit érzett, mintha álnok emberré lett volna, aki mást mond, és mást gondol. Önmaga előtt szégyenkezett, s észrevette, hogy annál inkább elveszti a maga becsülését, mennél inkább nő az a becsülés, amellyel a társaság az ő kedves érintkezési módjáért adózik neki.

Érezte, ha a süllyedéstől menekülni akar, haladéktalanul el kell szigetelnie magát, és a magány, amelybe most visszatalált, szellemére úgy hatott, mint valami üdítő gőzfürdő vagy tengeri úszás; minden nyomasztó hangulat alól fölszabadul itt az ember, és a szilárd anyaggal való minden érintkezése megszűnik.

Elhatározta, hogy a telet a szigeten tölti.

E célra kibérelte a villát, amelyben a hölgyek laktak volt, s még aznap hozzáfogott a berendezkedéshez. Az egyik nagyszobát könyvtárnak és laboratóriumnak rendezte be, a másikat ebédlőnek és szalonnak, a padlásszobácskát pedig hálófülkéjének választotta.

Másnap új lakásában ébredvén föl, miután az egész éjszakát úgy átaludta, hogy még csak nem is álmodott, új gyönyörűsége telt abban, hogy íme, egy egész ház szolgál most lakásául. Nem kellett hát többé idegen hangok zsarnoki befolyása alá kerülnie, nem kellett más hatásokat eltűrnie, csak azokat, amelyeknek maga kívánta kitenni magát.

Miután megitta kávéját, beült a könyvtárába, határozott utasítást adván, hogy délután három óra előtt senkit sem fogad.

Egyik régebbi tervét vette most elő: Európa legújabb néprajzi viszonyait kívánta tanulmányozni, anélkül hogy utazgatnia kelljen. Körlevélnyomtatványokat, amelyek egy bejegyzett cég részéről állottak rendelkezésére, megfelelően kiállítván s hivatalos ügyben bélyegmentes borítékokba zárván, szétküldte kérdéseit.

Hogy a lehető legteljesebb adatgyűjteményhez juthasson a koponya-és egyéb testméretek tekintetében, elhatározta, hogy körlevelét Európa legelőkelőbb városainak kalaposmestereihez, koporsógyárosaihoz, ing-és harisnyakészítőihez is elküldi, s bizonyosra vette, hogy azok igen értékes adatokat fognak küldhetni neki. Utóiratban arra kérte őket, hogy tüntessék föl, mekkora árutömegek azok, amelyek a belföldi forgalomban és a külföldre irányuló kivitelben a legnagyobb nyereséget jelentik.

Másikfajta körlevélben Európa nagy-és kisvárosainak könyvkereskedőihez fordult, a legnagyobb cégekhez és a legkisebbekhez egyaránt, arra kérvén őket, hogy arcképeket küldjenek neki, mindenféle fényképet utánvéttel, legmagasabb áron. És összeköttetésbe lépett egy technikussal, aki fényképeket vásárolt össze, hogy az ezüstöt értékesítse.

Végül az összes külföldi képeslapokból arcképek ezreit szándékozott összegyűjteni.

Ily anyagon készült megkezdeni kutatásait. Mire ezt a munkáját befejezte, már dél volt. Amint ebédelni indult, észrevette, hogy levélszekrényében levél van. Az írás azonnal ismerősnek látszott. Megbizonyosodván róla, hogy csakugyan Mária kisasszonytól való, nem bontotta föl a levelet; ebédlőjébe sietett, s egyszerű ebédjét nagy gyorsan elköltötte; miközben a levél ott hevert az asztalon. Hogy semmi kellemes ebben a levélben nem lehet, azt amúgy is jól tudta, mert azt az ígéretét, hogy másnap búcsúzásra visszatér, nem váltotta be. Mivel magát minden kellemetlen hatástól megóvni igyekezett, a levelet anélkül, hogy fölbontotta volna, az asztal egyik fiókjába zárta.

De aztán, hogy ebéd után aludt egyet, és fáradtsága meg emésztőláza elmúlt, észrevette, hogy gondolatai nem a könyvek, hanem ama bizonyos asztalfiók felé vonják. Föl s alá kezdett járni a szobában; heves és fárasztó tusa martaléka lett. Úgy rémlett neki, mintha a leány lelkének egy részét zárta volna abba a fiókba. Mária valósággal itt volt a szobában, és szellemének vonzóereje ott feszült abban a fehér borítékban, amelyen a piros pecsét tüzes csók gyanánt csillogott. És látta Borg, mint ült itt a leány ezen a pamlagon, hallotta suttogását, érezte szemének az alkonyi homályból feléje izzó tüzét, és a vére megint égni kezdett.

– Mily ostobaság – gondolta –, hogy az élet legédesebb üdvét kisiklani engedtem a kezemből. Ha a szerelem kölcsönös csalás, hát miért ne csalja az ember egymást! Nesze semmi, fogd meg jól! És ha nincs tökéletes boldogság, miért ne elégednék meg az ember a tökéletlennel?!

Most az volt a hangulata, hogy oda kellett volna alázkodnia a leányhoz, azt hazudnia neki, hogy rabszolgája; azt vallania, hogy az legyőzte őt. Vetélytársát elvégre elzavarhatta volna. Mihelyt négyszemközt és teljes egybeforrottságban maradnak magukra, a megszokás és az érdek kötelékeivel könnyű lett volna oly erősen magához fűznie Máriát, hogy az soha senki más ajkán ne kívánhassa oltani szomjúságát.

De aztán elfogta a félelem, hogy ez a levél megfoszthatná az utolsó reményétől, amely mégiscsak jobb a reménytelenségnél. Nem olvasta el a levelet.

Odaült a műszeres asztalához. Szinte nem is tudva, mit tesz, fölnyitott egy vasretortát, beledugta a levelet, s meggyújtotta alatta a fújtatós mécset. Csakhamar kipöffent a füst a retorta torkán. Amint a füstölgés megszűnt, Borg a kitóduló gázt gyufával meggyújtotta. Kis kékes lángocska égett néhány pillanatig a vascső hegyén oly nesszel, mint ahogy a denevér szokott röptében sivítani.

A levél szelleme, mondotta volna valami alkimista. Íme a papíranyag, mely fölemésztődött, és ugyanazokat az égési termékeket szolgáltatta, a szénsavat és a hidrogént, akárcsak az égő lélek az eleven testben. Szénsav és hidrogén! Ez volt minden, és csak ennyi az egész!

A kis láng libegett-lobogott; fogyatkozni kezdett, s végül beleszállt a csőbe. Megint szürke homály ömlött el a szobán.

Odakünn a tenger fölött újra megsokasodtak a felhők. A hullámokat keleti szél korbácsolta, hogy sóhajtozva, sziszegve csapódtak a partnak. A ház sarkán megtört a szélroham, mint a hullám a hajó élén.

Mind e sirámos hangokon keresztül a nyílt tengerről idehallatszott a jelzőbója hangja, ütemesen bömbölő szava, mint valami tragikus színész szavalata, szünetekkel megszakítottan, mintha közben nagyokat lélegzenék, vagy utolsó szavának elhangzását akarná bevárni, mielőtt utánaárasztaná a következőt. Mintha valami titán magánjelenete lett volna viharkísérettel; dörgő zengésű óriási orgona, amelynek fújtatóit a keleti szél tapodja.

A szobáját fullasztónak érezte. Magára kapta köpenyegét, hogy kimenjen a viharba és rosszkedvét tovafúvassa.

Akarata ellenére engedett egy távoli lámpa csábító fényének, amely a parti bódé boltjából sugárzott feléje. Oda irányította lépteit. Minthogy a vándorhálóval való halászás igen eredményes volt, a bolt élénk forgalomnak örvendett. Borg a sötétségben nem lévén látható, egészen észrevétlenül juthatott a fecsegő halásznép közelébe.

– A gyakornok bizony elhalászta előle a leányt! – mondta az öreg Öman. – Most aztán legalább jókora darab legényt kapott a kisasszony a helyett a…

– Hát, hogy a tisztelt főmester cseppet sem olyan ember, mint a többi halandó, az már szent igaz – mondta Vestman, a nőtlen. – Ma legalábbis vagy száz levelet irt, ha nem többet; volt mit a postára vinni! És hogy mit főz, mit forral, emberfia azt föl nem éri ésszel! De hát mindenkinek megvan a magához való esze. És bizony jól föl kell nyitnunk a szemünket, mert hát az olyan szemeket, amik becsukódnak, és isten tudja, miért csukódnak be, az olyanokat jól ismerjük ám!

– Mit törődtök annyit vele! – szólt közbe a másik Vestman, a nős. – Csak hadd főzze, főzögesse a csöppjeit. Az ő csíziója sem lesz gonoszabb valami az öreg Söderlund huncutságánál, aki odakünn, a szirtek közt kotyvasztotta a cefréjét, és aztán elveszítette az üstjét. Kár nekünk belekeveredni abba, már én csak amondó vagyok!

– Az ám, ha csak ennyiben volna a dolog! – Kezdte rá újra az öreg Öman – sohasem törődnénk mi vele! De biz én nem felejtem el neki, hogy el akarta venni a merítőhálómat. És kerüljön csak egyszer az uszonya a kezembe, tudom istenem, hogy nem engedem el addig, míg a halasládába nem dobom…

– Hát bizony rossz ember az, akinek nincs istene – mondta végül a vándor prédikátor. – Az bizonyos!

Bár hála dolgában sosem táplált a főhalászmester vérmes ábrándokat, most mégsem bírt bizonyos megbotránkozó érzéstől mentes maradni. E nagy pusztaságban tehát csupa ellenség környékezte, akik éppoly veszedelmesek lehettek volna, mint a legveszedelmesebbek, mert hiszen őrültnek vagy gazembernek hiszik. Még olyasmire is gondolnak, hogy pálinkát főz ötven fillér haszonért kannánként! Azzal gyanúsítják, hogy mérget kever nekik! Essék itt valami szerencsétlenség, csakis őbenne keresnék a bűnöst. Ha ezek törvénybe ütköző módon halásznak, nem merheti lefoglalni hálóikat, mert hiszen akkor többé-kevésbé botrányos tárgyú feljelentéstől kellene félnie, vagy ami még rosszabb, a bosszújuktól.

Veszedelmes társaság volt az ott, életveszélyes, mint a butaság!

Bár tudta, hogy akármely pillanatban barátaivá nyerheti meg valamennyiüket, ha egy kanna pálinkára hívja meg őket, és maga is iszik velük, esze ágában sem volt, hogy ilyesmit tegyen. Az ellenséges indulatuk biztosította a szabadságát, barátságuk az iszapjukba húzta volna őt. Gyűlöletük csak áramfejlesztő hatást gyakorolhatott erejére; meghódolásuk ellenben csak elszigetelte volna ezt az erőt, bárha szellemük sohasem kapcsolódhatott az övébe. Hiszen maga ez a veszély csak kellemes lehetett, mert szellemét ébernek és résen állónak óvta meg; adott neki valamit, amire visszahatást gyakorolhatott, amin gyakorolhatta erejét.

Egyébként itt, e vadak között kisebb volt a veszély, mint odafönn azokban a körökben, amelyeket éppen elhagyott volt, valóban ott az a hatalom, amely arra törekszik, hogy igazán ártson, sokkalta nagyobb volt. Nem nézett-e rá az az orvos azon a korvetten olyanformán, mintha beteget látna benne, midőn ő azt mondta, hogy módot kell találni a szabad nitrogén ama hallatlanul nagy tömegeinek értékesítésére, amelyek a kénsav gyártásánál elkallódnak, holott ugyanakkor drága chilei salétromot kell a külföldről behozni, hogy a föld nitrogénvesztesége pótolható legyen. És amikor odavetette, hogy a kéményfüst technikai célokra használható, a jó barát nem tanácsolta-e mindjárt, hogy menjen el egy időre valami fürdőhelyre, s keveredjék ott az emberek közé.

Százszor jobb teljes egyedülvalóságban maradni, és rézbőrűek között bolond ember hírében állni, mint magafajtájabeliek körében tekintélyek csalhatatlan vésztörvényszéke által élőhalottá elítéltetni.

Miután egy ideig még ide-oda bolyongott a sötétségben, visszatért lakására. Mind a két szobájában mécseket és lámpákat gyújtott. Aztán kinyitotta a folyosóra szolgáló ajtót, hogy ne érezze bezártnak magát.

Amint most az órára pillantott, még nyolc óra sem volt. Az est tehát nagyon hosszúra nyúlt, ijedten gondolta el, hogyan múlik majd éjszakája; hiszen feje sokkal fáradtabb volt, semhogy dolgozni bírt volna, de mégsem annyira fáradt, hogy aludhassék. A szél nyögése a ház sarka táján, a hullámok zajgása, a harangos bója bömbölése idegessé izgatták. Hogy szabadulni tudjon e fülhatásoktól, amelyeknek semmiképp sem akart rabja lenni, beillesztette fülébe „altatógolyó"-it, azokat a kis acélgömböket, amelyeket még Németországban vett volt, s amelyek a fülnyílásban elhelyezve minden hang behatolását megakadályozzák.

Midőn azonban most a külső világgal való érintkezésnek ezt a talán legjelentékenyebb szervét elzárta, képzelőereje magasnyomásúan kezdett dolgozni.

Õrületes kíváncsiság az elégetett levél tartalma iránt oly ellenállhatatlanul hatalmasodott el rajta, hogy felnyitotta a retortát, a papírhamuból akarván olvasni. De az égés a tintát is fölemésztette, s az írásnak már nyoma sem volt látható. Minden kétség, minden sejtelem most zabolátlanná szabadult. Hol úgy érezte, hogy mindabból, ami a leánnyal s vele történt, biztosan következtethet a levél tartalmára; hol pedig elvetette ezt a véleményét, mert eszébe jutott, hogy a leány logikátlanul gondolkodott és cselekedett.

Végül abban állapodott meg, hogy lehetetlen a dolgot kiszámítani; elhatározta tehát, hogy nem töpreng rajta tovább. Csakhogy agya kisiklott a hatalmából, tőle egészen függetlenül folytatta a töprengést; őrölt és zakatolt, míg csak Borg egészen bele nem fáradt ebbe az állapotba, anélkül azonban, hogy elaludni bírt volna. S amint a gondolkodó szerv elbágyadása fokozódott, fölébredtek az alantas ösztönök. Dühöngve gyöngeségén, hogy lelke az esendő testen nem bír diadalmaskodni, levetkőzött, s egy adag bróm-káliumot vett be. Agya működésének vad irama azonnal meglassult, a képzelet káprázatai kihunytak, az öntudat elkábult, s ő mély álomba merült, mintha meghalt volna.

XVIII.

Õszbe lendült már az idő. A sziklás szigeten ugyan nem látszott meg, hogy a nyár elillant, mert hiszen arrafelé lombos fa, amelynek sárgul a levele, amúgy sem volt; a sziklák zuzmói pedig egyre üdébben és bujábban zöldelltek az őszi nedvességben. A hanga és a varjúlonc újra kihajtottak, és a borókafenyő meg a törpe luc, észak örökzöld fái az esőben megfürödvén felfrissültek, és a portól megtisztultak.

A halásznép elszéledt, miután őszi munkája véget ért. Újra csönd honolt a partokon, az árubódé zárva volt. A kápolna faváza egyre pusztábbá fogyatkozott, mert a deszkák kávéfőzéshez és asztalosműhelyekben tűntek el; már csak az oszlopok meredeztek, mintha akasztófák csoportja állna ott.

A prédikátor vajmi ritkán volt látható. Nagyon rákapott a kínabor gyógyító hatásának kipróbálására, valósággal visszaélt a konyaktartalmú itallal. Már fülzúgásban meg szívzakatolásban szenvedett, és többnyire aludt.

Axel Borgnak jó egy hónapi munka után sikerült behegesztenie a sebet, amelyet lelkén ama szerelmi játék ütött. Jód-káliummal és böjtös étrenddel fojtotta el a vágyat. Amikor pedig az egyedülvalóság bánata gyötörte, ammónium-nitrátból egy-egy adag kéjgázt fejlesztett, régi meggyőződése lévén, hogy az alkoholmámor durvaság, és rendszerint búskomorságra, sőt öngyilkosságra visz. A csodálatos hatású oxidul eleinte felderítette és nevetésre is vidította; de hát az az útszéli vigyorgás minden nagy gondolatát és törekvését semmivé oszlatta, amin nagyokat nevetett. Ha aztán ott látta magát ama csúfolkodók között, akik vigyorogtak rajta, szükségét érezte, hogy fölülemelkedjék önmagán, akkor aztán hiányát érezte bánatának és fájdalmainak.

Midőn azonban annyira elszigetelte magát, hogy a cselédnek csak akkor volt szabad takarítania és az ebédet behoznia, míg ő a padlásszobácskájában tartózkodott, kísérteni kezdtek a nyári emlékek. Visszaemlékezett, anélkül hogy akarta volna, minden egyes szóra, amely elhangzott itt. Úgy rémlett most neki, hogy a prédikátor felbukkanása akkor ott a sziklaparton, a ködben valami tervszerű dolog lehetett. Azok a szavak, amelyekkel az az ember az ő apjáról és a saját viszonyairól nyilatkozott, Mária kisasszony ama kijelentésével, hogy „tudom ám, ki vagy", most mélyre eresztették gyökerüket lelkében, kihajtottak, elterebélyesedtek. Valami titoknak kell az életben lennie, amelyet mindenki ismer, csak ő nem.

A prédikátor szerepét nemsokára tervszerű kémkedésnek látta, amelyet azok szerveztek meg ellene, akik őt üldözni akarják.

Nyugodt óráiban aztán nem hitt e gyanújában. Hiszen jól tudta, hogy a gyöngeségnek, amely az ily elszigetelődés következménye szokott lenni, üldözési hóbort az első tünete. Az emberiség elvégre olyan, mint valami sok elemből álló elektromos battéria; az az elem, amelyet elszigetelnek, azonnal elveszti erejét. Hiszen a rézsodronnyal körülcsavart henger megbénul abban a pillanatban, amelyben a puha vasrudat kiveszik, ő is a megbénulás útján volt, amióta vasrúdja acélkeménnyé változott.

De vajon ez a beteges üldözési mánia, amely testi gyöngeségből eredt, nem idézett-e bizonyos ellenhatást elő, hiszen elvégre bizonyos, hogy üldözőbe vették? Üldözték attól a pillanattól fogva, midőn az iskolában oly erőnek bizonyult, afféle új fajtaképzőnek, aki a családból kitör, és akárcsak valami elkülönböződő növény, megszerzi a maga új nevét, amely talán valami egészen új család neve lesz. Üldözték, ösztönszerűen üldözték, alulról az alárendeltjei és fölülről a középszerűségek. Ezek benn ültek a mértékhitelesítő hivatalban, s megállapították a mértéket, amellyel a nagyság elbírálandó. Gyűlölték és csipkedték, olyan volt a sorsa, mint a Kanári-szigetek sárga fajmadaráé, amelyik elröppen a kalitkájából, és az erdők csízei közé kerül, ahol túlságosan pompás tollazata felbőszíti a vadmadarakat.

A természet, amellyel eddig oly bensőséges közösséget igyekezett fönntartani, most meghalt neki, mert az összekötő kapocs, az ember, hiányzott. A tengert, amelyet pedig bálványozón szeretett, és amelyhez mint a természetnek itt, hazája fukar, kicsinyes nyárilak-regényességű tájai közelében egyetlen nagyszerűségéhez oly gyakran menekült, most annál szűkebbnek kezdte érezni, mennél inkább szétterjeszkedett a saját énje. Ez a kékes meg terpentinzöldes és szürke színeket játszó gyűrű börtönudvarként fogta körül; az egyhangú szárazföldi tájkép pedig ugyanúgy gyötörte, mint ahogy a börtönfülkének kell a fegyencet gyötörnie: a benyomások hiányával. Arra, hogy egészen tovaszakadjon innen, nem szánhatta rá magát, mert valójának minden gyökere úgy beleereszkedett a hazája földjébe, az itteni kisszerűségekbe, az életmódjába, hogy gyökerestül már nem volt innen elmozdítható. Észak fia Délért epedő vágyának tragikuma volt ez. Ily állapotban kezdett azon gondolkozni, oly terveket kieszelni, hogy az ő svéd hazája miként is volna a nagy szárazfölddel összeköthető, mert hiszen Svédország, bárha Lappföld kapcsán egybefügg is a nagy szárazfölddel, tulajdonképpen inkább csak szigetország. Mindenekelőtt Stockholmtól Helsingborgig hatórás menetidővel közlekedő villámvonatnak kellene gőzkomppal kapcsolatban az Öresundon át Dánia fővárosát Észak középpontjává tennie. A stockholmi szigettengeren Djurö és Nynäs táján építendő jégmentes kikötők jégtörők járatásával kapcsolatban kellene hogy a kereskedelmi forgalmat és a hajózást egész éven át biztosítsák. Az északvidéki téli álom így mellőzhető volna, és az ősi nemzeti bűnnek, az állhatatlanságnak, amelyet minden tevékenység ama hat hónapig tartó megszakításának szokás tulajdonítani, meg kellene szűnnie. Oroszországnak Angliával való kereskedelmét Stockholmon és Göteborgon át kellene irányítani; a régi tervet, XI. Károly és XII. Károly tervét, hogy Perzsia és India kereskedelme Oroszországon és Svédországon át mozogjon, ily módon kell megvalósítani.

Svédország turistaföld legyen, amelyre a külföldről hatalmas idegenforgalmat kell vonzani. Stockholmot tengeri várossá akarta változtatni a Mäler-tó mindkét kifolyását, az északi hídnál lévőt és a stockholmi zsilipet elzárva és a tavat a strengnäsi öböl felől a Bofven-tavon keresztül Trosánál a tengerbe vezetve. Ily úton a sós víz a főváros legbelsejéig hatolna, a légköri viszonyok megváltoznának, és azokkal az emberek is.

Eszébe jutott az idő, amikor Svédország, mint a nagy egyetemes keresztény egyházba tartozó állam, közvetlen összeköttetésben állt Rómával, és e réven Európa szerves részének számított; e gondolaton tovább haladva Borg, most már arra az esetre, ha kitűnnék, hogy a vallást a nép nagy tömegei nem adhatják föl, ennek a vallási kapcsolatnak felújítását tartotta szükségesnek. Vissza kell térni ehhez az apáink hitéhez, amelynek elhagyására tűzzel-vassal kényszerítettek bennünket; melynek mártírjait, Hans Braskot, a Magnusokat: Olaust és Johant, Nils Dackét, Ture Jönssont a történetírás oly gyalázatosan bemocskolta.

A katolicizmus, a római örökség, az európaiságnak ez az első eszmehordozója éppen diadalútját járta Európán. Bismarck a kultúrharcban vereséget szenvedett, Canossát járt, és a pápát békebírónak kérte fel, midőn volt rá oka, hogy acélágyúk nélkül dolgozó békebíróságokban kezdjen hinni. Dánia katolikus székesegyházakat épített, és ifjú Dánia a pennáját szentelte az ügynek. Észak elnémetesítésének terve éppúgy, mint az észak-németországi is, csak visszaesés volt a barbárságba az 1870-es német csaták után. Ezeknek volt következménye: a latin nyelv üldözése és a franciagyűlölet, kiirtása a francia irodalom tiszteletének, északnémet családi politika, lutheránus inkvizíció eretnekfogdosással, általános elhanyatlása az intelligenciának.

Nem, Európának újra egy testté kell összeforrnia! A nép útja Rómán át vezet, az intelligenciáé Párizson át!

A svéd paraszt hadd érezze újra világpolgárnak magát, és veszteglő helyzetéből, amelyben mint legalantasabb osztály tesped, hadd lépjen ki már; hadd legyen újra az övé a népség kultuszának fénye, amelyet az egyházi művészet egykor színekben és hangokban kínált; istentisztelete hadd legyen igazi dicsőítő ének, az ősi rómaiak nyelvén zengő, nem énekeskönyvgyártók, hanem költők dala. Mindebből csak annyit értsen, amennyi fölserkenti a maga módja szerint legmagasztosabb elképzelésére annak, amit még nem érhet föl ésszel. Nagymiséjét igazán lelkészek szolgáltassák, akik életüket a vallásnak, a lelkipásztorkodásnak szentelik, s nem oly papok, akik gazdálkodással, állattenyésztéssel, kártyázással és irodai munkával foglalkoznak. A paraszt feleségének akkor mindenesetre volna lelki gyámolítója, akire a gyónásban rábízhatná gyámoltalansága gondjait, ahelyett hogy a papné konyhájába szaladjon, és ott a cselédeknek pletykálja el.

Ha a latin nyelv újra szóhoz jut, minden svéd diák doktori értekezését elolvashatják Európa tudósai; minden svéd kutató nagy, egyetemes szellemi szövetség tagjának érezheti magát, amely fő irányítójául Párizst vallaná.

Ily gondolatokat s ezekhez hasonlókat vetett papírra Borg, és beletemette ezeket az írásait a fiókjába, mert egyetlen újság vagy folyóirat sem állt rendelkezésére, amely közölte volna dolgait; legkevésbé a hazafias párt lapjai, amelyeknek „irigységből nem volt kedvük a haza javának föllendítésére irányuló javaslatokat meghallgatni".

Most aztán megérkeztek a körlevelére küldött válaszok, és szobája Európa legújabb néprajzi adatainak anyagával telt meg.

Ez az anyag azonban őt nem érdekelte már. Lelke komolyan megbetegedett; Borg a szobájából jóformán kimozdulni sem mert. Embert látnia akkora undorral töltötte el, hogy visszafordult, ha megpillantott valakit. Egyidejűleg azonban egyre erősebben érezte a hangja hallásának szükségét, és hogy túl sok gondolatot termelő agyának terhén valakivel való érintkezés révén könnyíthessen; a saját létének más létre való hatását szerette volna érezni, és hogy valami élettel valamelyes kapcsolata legyen.

Pillanatig arra gondolt, hogy kutyát fog tartani. De hogy lelkének, érzelmének hajtásait állat fogékonyságába plántálja, olyasmi tett volna, mintha szőlőt akarna bogáncsba ojtani. A piszkos, élősdies állatok iránt sosem tudott rokonszenvet érezni, s ilyesmire nem csábíttatta magát.

A szigeten egyetlen ember volt, akihez némileg vonzódott: Vestman, a nős, akinek a felesége kétférjűségben élt, anélkül hogy ura ezt tudta volna. Becsületes képű ember volt, s éber eszűnek látszott. Axel Borg tehát újra érintkezésbe lépett vele, új lazachorgot ajándékozván neki. Már korábban is jóban volt vele, nyár elején könyveket adott olvasnia, és szabályos írásra tanította. Amint azonban beköszöntött a halászás ideje, és a tengeri hajózás megélénkült, elváltak útjaik.

De hogy az embere ki is vesse a lazachorgot, Borg nem mondta meg neki, hogy az lazacfogásra való, mert hiszen a maradi gondolkozású halász sosem szánta volna rá magát oly munkára, amelynek az ő véleménye szerint semmi értelme, s amely így teljesen haszontalan. Inkább meghagyta abban a hitében, hogy az újszerű horog tőkehal kiadósabb fogására szolgál, s vele a legnagyobb példányok is halászhatók.

Midőn Axel Borg most, egy hónapi elszigeteltség után Vestmannal kievezett a tengerre, és újra hallotta a saját hangját, észrevette, hogy amióta nem használta, csengésének színezete megváltozott, és szavai oly vékony hangúak voltak, hogy azt hitte, valami idegen ember beszédét hallja. De valósággal megmámorosodott a beszélgetéstől. Agya, mely kifelé legutóbb csak a kéz és a toll révén dolgozhatott és alkothatott, keresztültörte most a gégefő zsilipjeit; gondolatai zuhatagban zúdultak elő, és útjukban újakkal szaporodtak.

Amint így, szinte hangfenéknek szolgáló emberi fül előtt szabadon beszélhetett, anélkül hogy félbeszakították volna, anélkül hogy csak egyetlen kérdést is hallana, úgy érezte, mintha megértő volna ez a hallgatója. Első kirándulásuk után az volt a meggyőződése, hogy Vestmannál értelmesebb emberrel már nagy idő óta nem találkozott.

Nyolc napig tartotta fönn az érintkezést vele. Kirándulásaikon a természet mindenféle titkáról mesélt neki; megmagyarázta, hogyan hat a hold a víz felületére; óvta attól a hittől, hogy minden, amit a szem lát, csakugyan olyan, amilyennek látszik. Elmondta, hogy a hold például körte alakú, noha gömb formájúnak látjuk; és még az sem bizonyos, hogy a földnek gömb alakja van…

Vestman elfintorította az arcát, és ez alkalommal először mert ellentmondani.

– De bizony a naptáramban az áll, hogy gömb alakja van!

Borg észrevette, hogy messzire ment, és hogy vissza kell fordulnia; csakhogy késő volt már. A hallgatójának nem magyarázhatta meg a dolgot a legújabb kutatások eredményeivel; amelyek szerint a föld alakja háromtengelyű ellipszoid; ahhoz előismeretek kellenek, amelyekkel Vestman nem rendelkezett. Borg épp azért más tárgyra tért át. Légi jelenségekről kezdett beszélni, s egyben fölvetette a kérdést, jártak-e a Kardhegyen, vagy látták-e, hogyan tanyázott ő ott.

– Láttuk, láttuk, hogy valaki tanyát ütött ott, de hát egyikünk sem szokott már ott kikötni; abbahagytuk arrafelé a hálóvetést, és birkát sem legeltetünk ott többé – válaszolt Vestman fölöttébb szavahihetőn.

E vallomás után Borg megint begubózódott. Szégyellte, hogy akkora érzéki csalódás ejthette zsákmányául; hogyan is hihette erről a hallgatójáról, hogy megértse, amit mondott neki. Falnak beszélt, és a saját szava visszhangját másvalaki hangjának vélte.

Nyolc nappal utóbb nagy izgalom volt a szigeten, mert híre ment, hogy Vestman huszonhat fontos lazacot fogott.

Minthogy Vestman a lazacfogás új módjának felfedezőjéül magamagát tartotta, nemsokára érdekes hír jelent meg az egyik újságban: Új kereseti forrása nyílt a stockholmi szigetvilág lakóinak, amióta az apróhering megfogyatkozott. A szerencsés halász, Erich Vestman a lazacfogás e módszerével összes polgártársainak becsülését és háláját érdemelte ki…

Röviddel utóbb egy népies folyóiratban becsmérlő cikk jelent meg, mely bizonyos főhalászmesterekről szólt, akik semmit sem tudnak, de azt hiszik, hogy mindenek oktatására, leckéztetésére hivatottak…

Csakhamar a Gazdasági Akadémia egy levele érkezett, amely Borg főhalászmestert az iránt kereste meg, hogy a halászat eseményeiről szóló jelentéseiben minden nevezetesebb mozzanatra kiterjeszkedni szíveskedjék, s különösen a lazacfogás új módszeréről mielőbb kimerítő jelentést tegyen. Borg csak elbocsátási kérvénnyel felelt.

XIX.

A szigetlakókra nézve semmi jelentősége nem lévén már, és ama kis támasztékot is elvetvén magától, amelyet hivatalos állása adott neki, Axel Borg hamarosan tapasztalhatta, micsoda üldöző hadjáratot indítottak elkergetésére vademberek, miután fülükbe jutott, hogy „Borgot a fennhatósága elcsapta".

Azzal kezdték, hogy ürügyképpen a kikötőjüket szűknek híresztelvén, bárkáját eloldották, mire ez aztán a sziklaparthoz csapódott, s összetört.

A legközelebbi esőzéskor észrevette, hogy padlásszobájába becsöpög a víz. Miután Ömannak elpanaszolta ezt, a többi szobába is szivárogni kezdett. Borg hiába vizsgálta meg a tetőt, ott egyetlen tégla sem hiányzott s nem volt csorba.

Nemsokára betörtek egy éjjel a pincéjébe. A tettesek állítólag észtlandiak voltak.

Egészen világos volt, hogy el akarják zavarni a szigetről. Most azonban kedve támadt megdacolni velük. Ezt pedig úgy hajtotta végre, hogy nem panaszkodott többé, hanem eltűrt mindent.

Mivel azonban most csakugyan csupa ellenség környékezte és ő komolyan kilépett a társaságból, a száműzött, a kimart emberek félelme kettőzött erővel fogta el.

Éjszaka mindig rosszul aludt, bármennyire igyekezett is álmait szabályozni, erős önbiztatással csillapítván magát elalvás előtt. De mikor már föl is ébredt, még mindig gyötörte álma: hogy horgonyáról elszakított harangos bója, amely csak vándorol hányavetetten valami partot keresve, amelyre kilökhesse az ár. Alvás közben pedig öntudatlanul rátámaszkodott az ágy oldalfájára, hogy némi megnyugtató érintkezése legyen, még ha csak holt valamivel is.

Olykor azt álmodta, hogy a levegőben lebeg, és sem magasabbra nem szállhat, sem le nem ereszkedhetik. Végül valóságos ájulási roham után fölriadván, azon vette észre magát, hogy görcsösen kapaszkodik bele a kis vánkosába, amelyet lefekvéskor oly gondosan igazított a feje alá.

Mostanában különösen halott édesanyjának képe kezdett föl-fölmerülni előtte. Gyakran ébredt arra, hogy álmában újra gyermek volt, és édesanyjának ölében pihent. Lelke a leghatározottabban visszafejlődőben volt. Az anya emléke, az eredetre, az öntudatlan és a tudatos életet összekötő kapocsra, a vigasztalóra, a szószólóra való emlékezés egyre hatalmasabban jelentkezett. Valami más, új életben való viszontlátás gyermeki gondolata kezdett uralkodni rajta. Első öngyilkossági tervei bizonyos leküzdhetetlen vágyban nyilvánultak, hogy anyját valami más világban, amelyben pedig nem hitt, újra föltalálhassa.

A tudomány minden ereje hiábavalónak bizonyult az elhanyatló szellemmel szemben, amelyet az élethez immár semmiféle érdek nem fűzött. Az agy küzdve küzdött, míg csak bele nem fáradt. A képzelet már szabályozó nélkül működött.

Még tartotta magát karácsony közeledése táján, de keveset evett, és éjszakára csak étert vett be. Az egész élet undorral töltötte el, korábbi törekvésein csak mosolyogni tudott. A becsöpögő esővíz tönkretette a könyveit és az irományait; a műszereket rozsda vonta be.

Saját magának gondozása egészen elbágyadt: szakálla megnőtt, haját nem fésülte már, a víztől irtózott. Fehérneműjét már nagy ideje nem mosatta; a piszok meglátására nem volt érzéke többé. Ruhájáról gombok hiányoztak, kabátjának eleje mindig pecsétes, lecsöpögtetett volt; a kéz, amely késsel és villával azelőtt oly szépen tudott bánni, akaratának immár nem engedelmeskedett.

Ha nagy néha kisétált, a gyerekek megálltak és rávigyorogtak, és csúfneveket kiáltottak utána.

Egy reggel ismét nyomába zúdult a gyerekhad. Néhány kölyök megrángatta a kabátja szárnyát, s amint hátrafordult, kő röpült feléje, s oly erősen találta állát, hogy elöntötte a vér. Ekkor sírva fakadt, s kérte üldözőit, hogy ne haragudjanak rá, ne bántsák.

– De bizony csak pusztulj bele, te futóbolond, te ördög cimborája! – kiáltott rá egy tizenkét éves fickó. – Mert még a markunkkal is ellátjuk ám a bajodat!

És aztán valamennyien megdobálták kővel, göröngyökkel. Ekkor azonban arra jött Ömanék cselédje, s fülön fogta az egyik kölyköt. Megtépázta a haját, és aztán odalépett a megsebesült Borghoz, és arcáról kötényével letörölte a vért.

– Szegény uracska! – mondotta.

Borg a fejét a leány duzzadó mellére nyugtatta, s így szólt hozzá:

– Hadd aludjam ma nálad.

– Jaj, szégyelld magad! – förmedt rá a leány, és ellökte magától. – De csúnyákat gondolsz! Piha!

Néhány nappal utóbb, egy este Vestmanék cselédje jött rohanva, s kérte a doktor urat, sietne föl hozzájuk, mert az asszony halálán van.

A felszólítás Borgot kissé váratlanul érte, de felvillanó tisztánlátásával most, ama világos pillanatok egyikében, amelyek betegségét kísérték, rögtön arra a gondolatra eszmélt, hogy ott gyilkosság esett, és hogy most az ő nevét és rangját akarják fölhasználni a törvény szabta orvosi halottvizsgálat elkerülésére. Közömbösen vette a dolgot, de a felszólítás mégis fölrázta kissé tespedéséből; a rendkívüli eset mégis valami, oly régóta nélkülözött új hatást jelentett.

Fölment tehát a vámépület felé, ahol aztán a két Vestman testvér fogadta, mégpedig oly feltűnő udvariassággal, amely fölötte gyanúsnak rémlett neki. De semmit sem szólt, semmit sem kérdezett, mert a sötét valóság bevallását azzal akarta a férjből kikényszeríteni, hogy rászorította, hadd beszéljen elsőül; bizonyosra vette, hogy Vestman már az első szavával el fogja árulni magát.

Faggyúgyertya égett odabenn, s a Vestman gyerek ott ült a szoba közepén, sáfrányos kenyeret majszolva, amit bizonyára nem tréfából kapott. A legjobb ruhája volt rajta, valószínűleg azért, hogy ünnepélyesnek érezze a helyzetet, és ráeszméljen a rendkívüli viselkedés kényszerűségére.

Miután Borg körülnézett a szobában, és észrevette, hogy a másik Vestman testvér elosont, odalépett az ágyhoz, amelyben az asszony feküdt.

Azonnal látta, hogy halott. Összegémberedett arcizmaiból megállapította, hogy erőszakos halállal halt meg. Mivel egyben azt is észrevette, hogy haját már gondosan hátrafésülték, azonnal tisztában volt vele, hogy itt a szeggel való régi jó szokás nyert alkalmazást.

De Borg mindenekelőtt szólásra akarta indítani az emberét, félig nyitott szájjal és beszédes szemmel fordult tehát hozzá, mintha kérdezni akarna tőle valamit. Vestman mindjárt rá is ment a lépre, s abban a hiedelemben, hogy zavarodott elméjű emberrel van dolga, akivel szemben nem kell különösebb ravaszsággal élnie, így szólt:

– Doktor úr, ugyebár látja, bizonyítványt állíthat ki róla, hogy szegénynek vége már; akkor mindjárt el is temethetjük, mert hát, tetszik tudni, nekünk, szegény embereknek nincs meg a tehetségünk, hogy orvost hozhatnánk ki hozzá.

Több nem kellett Borgnak, hogy általánosságban megbizonyosodjék. Ahelyett hogy válaszolt volna az embernek, aki a kérését előadván már egészen nyugodt is volt, suttogva kérdezte:

– Hol a kalapács?

Vestman először kétlépésnyire visszatántorodott, aztán pedig mintha rá akarta volna vetni magát ellenfelére, hogy megfojtsa. Borg azonban egyetlen pillantással, amelyet a kisleányra vetett, lefegyverezte. A gyilkos remegve állt ott Borg előtt.

– Nem tudja hát, hol a kalapács, de én jól tudom, hol van a szög – folytatta Borg rendületlen nyugalommal. – Ó, ti nagyszerű szamarak, akik sohasem tudtok semmi újat kitalálni, hanem úgy csináljátok a dolgotokat, mint a bújósdit játszó gyerkőcök, akik mindig ugyanarra a helyre bújnak. Bizonyos, hogy ezt a fejszögelést a középkorban valami rablólovag találta ki, és az még csak mostanában alacsonyult le a legalsóbb osztályhoz, midőn is a nép ravaszsága kiássa és próbálkozik vele. Minden áldás fölülről jön: a lazac, az arzén, a szög, az agyonlövés, forradalmak, népszabadság, jólét, népdalok, szójárás, parasztfurfang, embertani múzeumok. De persze először csak tolvajlás útján, mert ti, csőcselék, inkább loptok, semhogy ajándékot fogadnátok el, hiszen oly törpe lelkűek vagytok, hogy ezt a szót: „köszönöm", nem bírjátok kimondani. Azért juttatjátok jótevőiteket az őrültekházába és nemesembereiteket a vérpadra. Juttass most engem az őrültekházába, akkor nem kerülsz majd a börtönbe!

Hazaérkezvén a szobájába, Borg visszaemlékezett, hogy véleményének kimondása kedvéért meglehetősen veszélyes vigyázatlanságra ragadtatta magát. Hiszen ismerte ezeknek az embereknek a természetét, s tudta, hogy a gyilkost önvédelmének ösztöne könnyen arra indíthatja, hogy a veszedelmes tanút örökre elhallgattassa. Éjszakára tehát ágyába vette a revolverét, s úgy aludt. Rossz álmai voltak, amelyekből minduntalan fölriadt.

Másnap elzárkózottan ült a lakásán, s látta, hogy a vámépület ablakai fehér leplekkel vannak elfüggönyözve.

Harmadnapon kihozták a hullát, s bárkára vitték.

Negyednapra visszaérkeztek a férfiak.

Azóta aztán Borg nem bírt aludni már, és az álmatlanság befejezte a rombolás munkáját. Félelme a megőrüléstől és attól, hogy az őrültekházába jut, valamint az a szorongás, hogy akármely pillanatban orvul megölhetik, megerősítették azt az elhatározását, hogy önként válik meg életétől.

Most, hogy a halál már a küszöbön állt, és egy életnek, egy családnak véget kellett érnie ebben a magányosságban, fölébredt a nemi ösztön, s Borgnak abban a kívánságában nyilvánult meg, hogy szerette volna, ha gyermeke lenne.

De az egészen mindennapias útra térni, feleséget keresni, magát családdal röghöz és társadalomhoz kötni, ellenére volt, sokkal inkább, mint valaha is. Elgyöngült, megtépázott állapotában oly útra adta magát, amelyen az apai örömöt, még ha csak néhány órára is, megtalálhassa.

Kerülő utakon, amelyektől finomabb érzése néhány hónappal azelőtt még fölháborodva irtózott volna, kisvártatva embermagra tett szert, mikroszkópja alatt hőtartót állítván elő, amely harminchat-negyven fokos melegével épségben tartotta a sejteket. Amint a megtermékenyítés végbement, látta, mint rajzanak a férfi ondószálcsák a mozdulatlan női sejt körül; úgy rémlett neki, hogy ez el is pirul. És most tolongva, lökdösődve, egymást korbácsolva kavarogtak a küzdelemben, hogy életre keltsék a családot, elplántálják az ő tulajdonságait, tehetségét, hogy az ő élénk, teremtő szellemét az erőteljes vad alanyba beleojtsák. De nem a legnagyobbak, nem azok a nagy, otromba fejű, vastag farkú, durva tolongók törték át elsőkül a sejthártyát, hogy a magba behatolhassanak, hanem azok a kisebbek, a legfürgébbek, a legsimulékonyabbak, a legtüzesebbek.

Hüvelykujját a szeszlámpa csavarán tartva, fél szemmel a termométert figyelve nézte néhány órán át a szerelemnek ezt a leleplezett titkát. Látta, mint kezd a sejt meghasadni, mint fejlődik ki a mindenféle sziklevelek munkamegosztása. Izgatottan várta, leste, mint duzzad a velőcső eleje azzá a hólyaggá, amelyben az agy fog kialakulni; úgy álmodta, hogy látja, mily szép boltozatossá épül a gondolkodás e székhelye, pillanatig büszkeséggel töltötte el ez az ő alkotása, amely íme, a homunkulusz-probléma megoldása volt. Most azonban a lámpacsavar egyetlen rezzenése a fehérje hirtelen megalvadását idézte elő, és az élet szikráját eloltotta.

Ezekben a pillanatokban oly erősen élte volt ennek a másik lénynek az életét, hogy most, midőn a mikroszkóp üvegén a molyszínűen fehéres kerek foltot látta, úgy rémlett neki, mintha halálban megtört szem meredne rá. Fájdalma, amelyet beteg kedélye megnagyított, valósággal gyásszá nőtt, az ő halott gyermekét sirató nagy gyászává. A kötelék, mely ezt az ő életét elkövetkezendő élettel fűzte volna össze, kettészakadt, és neki az újrakezdéshez már nem volt ereje.

Hirtelen felocsúdott, érezvén, hogy valami erős, meleg kéz fogja meg a jobbját. Olyasfélére emlékezett, mintha azt álmodta volna, hogy hajóroncs, amely ég és föld között ide-oda hányódik a hullámokon, mire most a horgonylánc megrándulását érezte, mintha a szilárd talajjal megint összeköttetésbe jutna.

Föl sem pillantva megszorította az erős kezet, hogy végre élőlény érintését érezze.

Azt képzelte, érzi, mint árad beléje új erő, midőn a gyöngébb idegáram az erősebbe belekapcsolódik.

– Hogy van? – hallotta a prédikátor hangját a feje fölött.

– Ha nő volnál, újra élednék, mert a nő a gyökere a férfinak e földön – válaszolt a beteg, egykori tanulótársát évek után való találkozásuk után most tegezvén először újra.

– Áldjad a sorsodat, hogy attól a rothadt gyümölcstől megszabadulhattál.

– Gyökér nélkül nem nőhet, nem virágozhatik az ember!

– De olyan nővel, Borg!

– Olyannal? Hát tudod, miféle volt? Én sohasem tudhattam meg.

– Hát akkor elég, ha annyit tudsz róla, hogy olyan volt, akit az ember nem vesz feleségül… Pedig hát most megint jegyben jár…

– Azzal a…

– Azzal a gyakornokkal. Tegnapelőtt volt az újságban.

A hallgatás egy-két pillanata után a prédikátor menni készült, de a beteg visszatartotta.

– Mesélj nekem, mondj el valami mesét! – mondta gyermekesen könyörgő hangon.

– Mesét?

– Igen, mesét! Például Hüvelyk Matyiről. Tedd meg, nagyon kérlek.

A prédikátor újra leült. Látván, hogy a beteg komoly kívánságáról van szó, teljesítette azt, és mesélt.

Borg feszült figyelemmel hallgatta. Mihelyt azonban a prédikátor, a szokásához híven erkölcsi tanulságot akart vonni, a beteg a szavába vágott, s kérte, maradjon csak meg a mese szavainál.

– Jólesik régi meséket hallgatni. Olyan az, mintha nagyot pihenne az ember; mintha visszasüllyedhetne legédesebb emlékeibe a régi időknek, amikor még afféle kis állat volt, és a haszontalanságokat, az értelmetlenségeket, az oktalanságokat szerette. Mondd el most a miatyánkot nekem!

– Hiszen te nem hiszel a miatyánkban!

– Nem, ahogy a mesékben sem hiszek. De hallanom éppoly jólesik. Mikor a halál közeledik, és az ember visszafelé megy, szereti a régi dolgokat, és ósdivá bágyad. Imádkozd el a miatyánkot! Megkapod a hagyatékomat és az adósleveledet, ha imádkozol!

A prédikátor pillanatig habozott. Aztán imádkozni kezdett.

A beteg eleinte csöndesen hallgatta; aztán megmozdult az ajka, s utánasuttogta az igéket, végül hangosan, az imádkozók hanglejtésével imádkozott.

Amint az ámen elhangzott, a prédikátor így szólt:

– Mégiscsak jó imádkozni, azt hiszem.

– Olyan, mint az orvosság. Az ilyen szavak, ezek a régiek, emlékezéseket ébresztenek és erőket élesztenek, ugyanoly erőket, amilyeneket valamikor az éntelennek adtak, aki az istent a maga valóján kívül kereste. Tudod-e te, mi az isten? Az a szilárd pont, amelyet Arkhimédész kívánt, hogy kimozdíthassa helyéről a földet. Az a mágnes, amelyet a föld belsejében valónak föltételeznek, ami nélkül a mágnestű mozgása megmagyarázhatatlan volna. Az az éter, amelyet ki kellett eszelni, hogy a levegőtelen tér üressége valamivel kitölthető legyen. Az a molekula, ami nélkül a vegytani törvények csodáknak rémlenének. Adj még több föltevést, de mindenekelőtt add meg nekem azt a kívülem eső pontot, mert végképp ellazultam.

– Akarod, hogy Jézusról beszéljek? – kérdezte a prédikátor, azt gondolván, hogy a beteg lázas állapotban áradozik.

– Nem. Ne beszélj nekem Jézusról! Az sem nem mese, sem nem föltevés. Nem kell nekem!

– Ó, te istenkáromló! – mondta a prédikátor, és fölkelt, hogy menjen.

– Ne menj el, ne menj még! – kiáltott a beteg – fogd meg a kezemet, és beszélj, hadd halljam a hangodat! Beszélj akármiről. Olvass nekem akár bibliából, akár a naptárból, mindegy az nekem. Csak ez a horror vacui, csak ez a semminek az ürességétől való rettegés múljék el rólam!

– Ugye hogy félsz a haláltól, ugye?!

– Persze hogy félek, mint minden élő, ami a haláltól való félelem nélkül sohasem is élt volna! De az ítélettől, lásd, attól nem félek. Műve dicséri a mestert, és nem én teremtettem magamat.

A prédikátor elment.

XX.

Karácsony előtt való napon volt, midőn Borg viharos éjszaka után, melyen ágyúlövéseket és emberek ordítását vélte hallani, a frissen hullott hóba kiosont. Az ég kékesfekete volt, mint a vaspléh; a tenger vadul verdeste a partot, a harangos bója pedig szinte egyhuzamban bömbölt, mintha segítségért üvöltene.

Délkelet felé most valami nagy fekete gőzöst pillantott meg Borg, amelynek cinóbervörös alsó része, mint valami föltépett véres mell rikított feléje. A fehér gyűrűs pántú kémény kidőlten, szétroncsoltan hevert oldalt. Az árbocok és vitorlarudak között sötét figurák látszottak, ide-oda görbültek, mint a giliszta a horgon. A hajó közepe táján tátongó nagy résből a hullámok mindenféle holmit sodortak elő; csomagokat, poggyászt, dobozokat, ruhaneműt; a nehezebbje hamarosan elmerült, a könnyebbeket a partra vitte az ár.

Borg a hajótöröttek sorsa iránt oly közönyösséggel eltelten, amilyet csak az érezhet, akinek a meghalás boldogságot jelent, tovaballagott a parton, és arra a földnyelvre ért, ahol a keresztes halom volt. Ott a hullámok dühödtebben tajtékzottak, mint másfelé, s zöldes vizükön Borg most különös formájú és színű tárgyakat vett észre, amelyek fölött a sirályok vad vijjogással keringtek, szinte haragosan, mintha a szanaszét szórtan himbálózó holmi őket mohó reményeikben megcsalta volna.

Amint a különös tarkaságokat, amelyek egyre közelebb ringatóztak, szemügyre vette, úgy rémlett neki, mintha csupa igen szép, finom ruhájú kisgyermeket látna. Némelyeknek szőke, másoknak barna hajfürtök göndörödtek a homlokukra, arcuk rózsás és fehér volt, nagy, nyitott szemük minden rebbenés nélkül, mozdulatlanul nézett föl a fekete égre. Amint azonban a part közelébe értek, észrevette, hogy néhányan, ahogy a hullámokon ringatóztak, szinte rávetik a szemüket, mintha arra kérnék, hogy mentse meg őket. A legközelebbi hullámomlás ötöt vetett a partra.

A vágy, hogy gyermeke legyen, Borg lelkén végképp elhatalmasodott; nem vette észre, hogy csak bábuk ezek, amelyeket az elkésett és szerencsétlenül járt hajó a karácsonyi vásárra akart szállítani. Összeszedte, mellére karolta a kis lelenceket, akiket a tenger, ez az óriás anya íme, neki ajándékozott. Átázott védenceit magához szorítva, visszasietett lakására, hogy ott mielőbb megszárítgathassa őket.

De nem volt mivel begyújtania; a szigetlakók ugyanis kijelentették, hogy nincs eladó fájuk. Ő maga nem érezte a hideget, de kis karácsonyi vendégeinek jó meleg szobával szeretett volna kedveskedni. Széttörte hát egyik könyvállványát, pattogó tüzet gyújtott a nagy kályhába, odahúzta a pamlagot, és az öt cseppséget szép sorjában odaültette a tűz elé.

Belátván, hogy így, ruhástul nem száradhatnak meg egyhamar, vetkőztetni kezdte őket. Mihelyt azonban észrevette, hogy leány valamennyi, az ingecskéjüket rajtuk hagyta.

Aztán megmosta lábukat, kezüket a szivacsával, megfésülte a hajukat, felöltöztette és lefektette őket, hogy aludjanak.

Olyan volt az, mintha látogatók szálltak volna meg nála. Lábujjhegyen járt, hogy föl ne riassza őket.

Kapott valamit, amiért most már élhetett, amivel foglalkozhatott, amit a részvétével becézhetett.

Néhány percig föl s alá sétálván, amint alvó gyermekeire oda-odanézett, látta, hogy nyitott szemmel fekszenek. Azt gondolta, hogy a világosság bántja őket, lebocsátotta hát a redőnyöket.

Mikor a szoba elhomályosult, leküzdhetetlen álmosság nyomta el. Éhség volt az oka ennek, de ő az érzései okait most már nem bírta megkülönböztetni, nem tudta, éhes-e, vagy szomjas.

Mivel a pamlagot a kicsikék foglalták el, Borg a padlóra feküdt, és ott azonnal elaludt.

Amikor fölébredt, a szoba sötét volt, de az ajtója tárva, és a küszöbön női alak állt, lámpát tartva maga elé.

– Jézusom! Hát a földön tetszik feküdni! – kiáltott Ömanék cselédje. – De kedves uracska, hát nem tetszik tudni, hogy ma karácsony napja van?!

Huszonnégy óránál is hosszabb ideje aludt tehát, egészen másnap délutánig.

Szinte öntudatlanul tápászkodott föl. Észrevette, hogy valamije hiányzik; a vámhivatalnokok ugyanis itt jártak, és a hajótörésből származott holmit elvitték; neki azonban sehogy sem jutott eszébe, mi az, aminek most a hiányát érzi. Csak valami rettenetes ürességet érzett, olyat, mint amilyet halálesetkor szokás érezni.

– De most már tessen ám felgyönni Ömanékhoz, jó ám a karácsonyi kása; karácsony szentestéjén mán csak istenes lehet az ember. Ó, én Jézusom, micsoda nyomorúság!

A leány sírva fakadt.

– Mégiscsak borzasztó, jaj, az ember véresre sírhatná a szemeit, mikor valakinek ilyen pusztulását kell, íme, látnia. Gyüjjön hát már! Gyüjjön!

A félőrült csak intett, menjen csak, ő majd utánamegy.

Amint a leány eltűnt, Borg néhány pillanatig még ottmaradt a szobában, fogta az otthagyott lámpást, és a tükör elé állt. Megpillantván az ábrázatát, amely vademberéhez volt hasonló, belevillant valami a lelkébe, és akarata most utolsó erőfeszítésre buzdult.

A lámpást letette, és kiment.

A szél nyugatnak fordult és kissé megenyhült; a levegő tiszta volt, és a csillagos ég szikrázva ragyogott.

A házból kivetődő fény irányában a kikötő felé vette útját, belopózott az egyik parti bódéba, s pár vitorlát hozott ki onnan.

Egy csónakot fölvitorlázván, leült a kormányrúdhoz, s hátszéllel egyenest a nyílt tengerre suhant.

Előbb ugyan a part mentén akart végigsiklani, hogy még egyszer megnézhesse ezt a kis darab földet, ahol utoljára szenvedett. A vámépület ablakában azonban megpillantván a háromkarú gyertyatartó ünnepi gyertyáinak fényét, elfordult, rántott egyet a kormányon, és teljes széllel repült a végeláthatatlan vizekre ki.

A part messze maradt mögötte, s ő már csak az óriási csillagtérkép szerint kormányozta csónakját, valami másodnagyságú csillagot választott irányítójául, amely keleten a Lant és a Korona között ragyogott. Az a csillag mintha tündöklőbben fénylett volna a többinél. Borg az emlékezéseiben keresgélvén, most hirtelen a karácsonyi csillag meséjének villanását érezte lelkében, a betlehemi csillagét, amelynek vezérlő fénye nyomába három elcsapott király zarándokolt oda, hogy bukott nagyságok módjára imádhassák kicsinységüket az emberfiak legkisebbikében, aki aztán minden kicsinyek istene lett.

Nem! Az nem annak a csillaga. Egyetlen csillag sincs az égen, amely a kereszténység valamelyik hősének nevét viselné.

Egyszerre megvilágosodott emlékezete: a Herkules csillagzat Béta csillaga volt.

Héraklész, erkölcsi eszménye Hellásznak, az erő és az okosság istene, aki a lernai hidrát megölte, a százfejűt, aki Augiász istállóját kitisztította, Diomédész emberevő kancáit megzabolázta; az amazon királynő övét elrabolta, a pokol Cerberusát kicsalta, hogy végül egy nő ostobasága által elbukjék, csupa szerelemből megmérgeztetvén, miután őrületében Omphale nimfát három esztendőn át szolgálta volt…

Előre! Ki a végtelenbe, oda annak elébe, akit legalább befogadtak az égbe, aki sohasem tűrte volna, hogy megkorbácsolják vagy arcába köpjenek; aki bizony férfi volt, és visszaütött, visszaköpött volna. Előre, elébe a magamagát elperzselőnek, akit csak a saját keze dönthetett meg, aki nem koldult kegyelmet keserű sorsában! Elébe Héraklésznek, a fényszerző Prométheusz megszabadítójának, aki egy isten és egy földi asszony igazi férfi fia volt!

Előre, ki a végtelenbe, úgy suhant a csónak az új karácsonyi csillag felé, előre a nyílt tengeren, amely mindenek anyja, amelynek öléből az élet első szikrája gyúlt; előre, oda a termékenység és szerelem kimeríthetetlen forrása felé, amely az életnek eredete és az életnek örök ellensége.