Jack London: The Law of Life

Első megjelenés:
McClure's Magazine, 1901. március

Határ Győző fordítása

Az élet törvénye

Az öreg Koszkus mohón figyelt. Jóllehet, régóta vaksi volt már, hallása igen éles maradt, és a legcsekélyebb nesz is elhatolt a pislákoló értelemig, amely még aszott homloka mögött székelt, de már nem tekinthetett végig az előtte elterülő világon. Ó! Szit-Kum-To-Ha átkozza éles hangon a kutyákat, amint a szán elé rúgja-veri őket. Szit-Kum-To-Ha a vén Koszkus lányának a lánya volt, de ezúttal kisebb gondja is nagyobb volt annál, hogy a gondolatait törődött nagyapjára vesztegesse, aki elhagyatottan, gyámoltalanul ücsörgött a havon. Szedelőzködik a tábor. Hosszú út áll előtte, a rövid nap pedig nem vár. Az élet szólítja, az élet kötelességei és nem a halál dolgai; márpedig nagyapja közel jár a halálhoz.
A halál gondolatára az öreget rémület szállta meg egy pillanatra; kinyújtotta hűdött karját, és reszkető kézzel végigtapogatta a melléje helyezett aprócska, száraz farakást. Miután megbizonyosodott, hogy a fa ott van a keze ügyében, visszahúzta kezét a koszos prém melegébe, és újra fülét hegyezte. A fagyos sátorbőrök kelletlen ropogásából megállapíthatta, hogy a törzsfőnök szarvasbőr sátrának szétszedésére került a sor; nemsokára egymásra rakják, összegöngyölik és hordozható csomagot csinálnak belőle. A törzsfőnök a fia volt: tagbaszakadt, erős férfi, a törzs első embere és hatalmas vadász. Mialatt az asszonyok a tábor felmálházásával bajlódtak, a főnök emelt hangon korholta őket lomhaságukért. A vén Koszkus csak annál jobban hegyezte füleit. Utoljára hallja ezt a hangot. Most értek Dzsihan sátrához! Most bontják a Tuszkenét! Hét, nyolc, kilenc; alighanem már csak a sámáné áll. Most! Szétverik azt is. Hallotta a sámán dörmögését, míg sátrát, holmiját a szánra rakta. Valahol felsírt egy gyerek; lágyan dünnyögő asszonyi torokhang csitítgatta, babusgatta. Bizonyosan a kis Ku-Ti, gondolta az öreg: nyűgös gyermek és elég hitványka. Tán hamarosan meghal; akkor lyukat égetnek a fagyos tundrán, és köveket hengergetnek fölé, hogy megóvják a farkascsordától. Ugyan, számít az valamit? Legfeljebb néhány évet, s épp annyi éhezést, mint jóllakást. A végén úgyis ott leskelődik az örökké éhes, mindnyájuknál falánkabb halál.
De mi volt ez a nesz? Persze: a férfiak lepányvázzák a szánokat, és szorosra húzzák a hevedert. Úgy hallgatta az öreg, mint aki nem hallhatja többé. A pattogzó korbáccsal a kutyák közé csördítettek. Hogy szűkölnek! Hogy gyűlölik ezt: a nekihuzakodást, az örökös hónyomot! Most indulnak! Szán szán után siklik tova lassan a csöndben. Elmentek… Kiléptek az életéből, hogy egyedül nézzen szembe az utolsó keserves óráival.
De mégse! Közeledő mokasszinok alatt ropog a hó. Egy férfi áll a vén Koszkus mellett, és gyengéden rátenyerel fejére. Az ő fia, a derék fiú. Visszaemlékezett a többi vénekre, akiknek fiai nem várakoztatták meg a törzset; de az övé igen. Gondolatai messze a múltba kalandoztak; de a fia hangja visszaszólította a jelenbe.
– Jól érzed magad? – kérdezte.
– Jól – válaszolta az öreg.
– A fa ott van melletted – folytatta a fiatal férfi. – A tűz nagy lánggal ég; szürke az ég alja, a fagy is enged. Nemsokára havazik. Máris…
– Igen, már havazik.
– Sietős az utunk. Az emberek alig cipelik a nehéz batyut, horpaszuk lapos az éhségtől. Hosszú még az út, sietni kell. Indulok. Jó?
– Menj csak. Én már olyan vagyok, mint a tavalyi levél a fán: semmi sem tart az ágon. Ha szellő kerekedik, lehullok. A hangom, mint a sipító vénasszonyé, szemem sem mutatja már a lábamnak a jó utat, a lábam is nehéz. No jó, csak menj!
Megnyugodva horgasztotta le fejét, és hallgatta a hó panaszos csikorgását, míg az utolsó nesz el nem halt; és akkor ráeszmélt, hogy fia messze jár, nem tudná már visszahívni. Kapkodva-tapogatva a farakás felé nyúlt. Már csak ez a fa választotta el az örökkévalóságtól, amely feltátongott előtte. Addig tart az élet, ameddig ez a maroknyi tüzelő. Egymás után rakja majd a tűzre, hogy táplálja, élessze, és lépésről lépésre közelebb lopakodik felé a halál. Amikor az utolsó hasáb is kiadja melegét, erőre kap a fagy. Előbb a lába dermed meg, majd a keze, lassan érzéketlenné válnak a végtagjai, végül az egész teste; feje a térdére csuklik – s akkor elpihen. Hiszen olyan könnyű. Mindenkinek meg kell halnia.
Nem panaszkodott. Ez az élet sora. Így van jól. A röghöz közel született, a röghöz közel élt, nem volt új előtte a rög törvénye. A törvény minden eleven húsra ezt szabta ki. A természet mostohán bánik a testtel; nincs részvéttel a kézzelfogható valami iránt, amit egyénnek hívnak. A természet csak a fajjal, a nemmel törődik. Ez volt a legelvontabb gondolat, amelynek belátásáig Koszkus barbár elméje eljutott; de ezt szilárdan megragadta. Az egész élete ezt példázza. A nedv felhúzódása, a fűzfarügyek kizöldellése, felpattanása, az elsárgult levél leperdülése – benne van ebben az egész történetünk. A természet egyetlen feladatot szab ki az egyénre csupán; ha elvégzi, meghal; ha nem végzi, mindegy – akkor is meghal. A természet nem törődik vele. Bőven akad, aki engedelmeskedik neki; csak az engedelmesség él tovább és tart örökkön-örökké, nem pedig az engedelmeskedők. Réges-régi törzs a Koszkusé. Azok az öregek, akiket ő gyermekkorában ismert, maguk is ismertek véneket annak idején. A törzs él – ez az igazság; a törzs kezeskedik, hogy engedelmességre fogja minden gyermekét, a régi elfelejtett múltba visszamenőleg – azokat is, akik ott kallódnak jeltelen sírok alatt. Azok sem számítottak egyenként: megannyi epizód a törzs életében. Úgy múltak el, mint a nyári égbolton vonuló felhők. Ő is csak az volt: mellékes, múló epizód. A természet mit sem törődik vele. Az élet egyetlen feladatot szabott ki rá, egyetlen törvényt. A feladat a faj éltetése volt, a törvény pedig – a halál. A fiatal lány jóleső látvány, telt keblű, erőteljes, pompás teremtés, járása ruganyos, és a szeme villog, de még előtte a feladat, amely rá kiszabatott. Villogó szeme felfényesült járása mind szaporább, merészen bánik a fiatal férfiakkal, akik bátortalanul követik, és nyugtalansága rájuk ragad. Így lesz a leány mindegyre szebb, míg valamelyik vadász nem tudja türtőztetni már magát, sátrába viszi, hogy főzzön neki, törje magát érte, és gyermekei anyjává teszi. És ahogy egymás után jönnek gyermekei, szépsége elhagyja.
Csoszogva-vánszorogva jár, szeme elhomályosul, elcsipásodik, és végezetül már apró gyermekei lelik örömüket a vénasszony fonnyadt arcában a tűznél. Elvégezte a rá kiszabott feladatot. Nemsokára az első ínséges esztendő, a legközelebbi hosszú út után, akárcsak őt is, mellé téve az aprócska farakást, otthagyják a havon. Mert ez a törvény.
Öreg Koszkus óvatosan egy tuskót helyezett a tűzre, és újra átadta magát az elmélkedésnek. Bárhová néz, mindennel egyformán ez történik. A szúnyogok az első faggyal eltűnnek. A kis mókus is elbújik, ha érzi halálát. Ha a nyúl elvénhed, mozgása lassú, nehézkes, s a futásban nem hagyja el többé ellenségeit. Még az óriás, csupasz képű szürkemedve is esetlen lesz, vaksi és kötekedő, míg végül leveszi lábáról néhány csaholó eszkimó kutya. Míg visszaemlékszik, hogy hagyta ott tulajdon apját egy télen valahol a Klondike felső folyásánál – egy téllel annak előtte, hogy a misszionárius megjelent közöttük mondókás könyvével és orvosságos dobozával. Nem egyszer csemcsegve emlékezett vissza erre a skatulyára, noha fogatlan szájában már nem gyűlt össze a nyál: különösen a „fájdalom-ölő” volt kedvére való. De a misszionárius csak különc volt tulajdonképpen, mert sohasem hozott a táborba húst, míg maga öt helyett evett; végül a vadászok morogni kezdtek. A Mayo vízválasztója mellett, ott hűtötte meg a tüdejét; később a kutyák elkaparták a köveket róla, és összemarakodtak a tetemen.
Koszkus újabb hasábot helyezett a tűzre, és még messzebbre kalandozott a múltban. Visszagondolt a Nagy Éhínség idejére, amikor a vének üres gyomorral kuporogtak a tűz mellett, és a homályos szájhagyományt emlegették, hajdanvaló időkről, amikor a Yukon nyáron három teljes télen át nem fagyott be, s utána három teljes nyáron át jégtakaró alatt hömpölygött. Az anyját is akkor vesztette el, a Nagy Éhínség idején. Azon a nyáron a lazac ívása elmaradt, és a törzs a telet várta, mert a karibuban bizakodott. Eljött a tél, de egyetlen karibut sem ejtettek. Emberemlékezet óta nem történt ilyesmi, a legöregebbek szerint se. Már a hetedik szűk esztendő volt; a karibu nem jött, a nyúl sem szaporodott, a kutyák is csonttá-bőrré fogytak. És a hosszú sötétség alatt a gyermekek jajveszékeltek és elhaltak, és elhullottak az asszonyok és a vének. És alig minden tizedik a törzsből érte meg a tavaszi nap visszatértét: ez volt csak az éhség!
De látott bő esztendőket is, amikor a hús megrohadt, oly sok volt, a kutyák agyonzabálták magukat, és úgy elhíztak, hogy hasznavehetetlenné váltak – esztendőket, amikor eleresztették a vadat bántatlanul, az asszonyok termékenyek voltak, és a kunyhókban zsibongott a szapora fiú- és lányivadék. És a férfiak elterebélyesedtek, kiújultak a régi viszályok, és átkeltek a vízválasztón dél felé, hogy leöljék a pelli törzset, onnan pedig nyugatra mentek, hogy a tanának elhamvadt tüze mellé telepedhessenek. Emlékezett, hogy még gyerekként, megleste a nagy bőség idején, amikor a farkasok letepertek egy hatalmas szarvasbikát. Zing-Ha is ott hevert a hóban vele, és együtt nézték – Zing-Ha, akiből a legügyesebb vadász lett később, de végül egy léken beleesett a Yukonba. Úgy leltek rá egy hónappal később, félig kikapaszkodva a lék szélénél, keményen ráfagyva a jégre.
Igaz, a szarvasbika… Zing-Hával ketten mentek ki aznap az erdőre, hogy vadászatosdit játszanak, ahogy az apjuktól látták. A folyócska medrében friss szarvasnyomot fedeztek fel, elkeverve tömérdek farkasnyommal.
– Vén bika lehet – mondotta Zing-Ha, aki hamarabb eligazodott a nyomokon –, vén bika, amelyik már nem tud a csordával lépést tartani. A farkasok elvágták testvéreitől, és most már le nem mennek róla.
Úgy is volt. Ez volt a farkasok szokása. Éjjel-nappal, fáradhatatlanul a sarkában, ott vicsorogtak körülötte, az orra után kaptak, és nem tágítottak, amíg le nem rogyott. Akkor érezték Zing-Hával először az ébredező vérszomjat: a végső küzdelem izgalmas látványnak ígérkezett.
Mohón nekivágtak a nyomon, és még ő is, Koszkus, aki nem volt sem olyan jó szemű, sem oly ügyes nyomkövető, bekötött szemmel is utánament volna, olyan szélesre taposták. Heves izgalommal figyelték a farkascsorda vadászatát, és úgyszólván minden lépésnél azon frissiben olvashatták a nyomokból a sötét tragédiát. Egy helyen odaértek, ahol a szarvasbika megállapodott. Jókora területen, hogy három férfi egyvégtében végigfeküdhetett volna rajta, a hó minden irányban fel volt túrva és le volt taposva. Ott volt a közepén az űzött nagyvad rézsút patáinak nyoma és köröskörül szanaszét a farkasok apróbb lábnyomai. Néhányan, míg társaik a bikát gyötörték, leheveredtek a hóba pihenni; elnyújtózott testük nyoma világosan kirajzolódott a hóban, mintha csak az imént keltek volna fel. Az egyik farkast elcsípte a vadul öklelődző, felbőszített áldozat, és halálra tiporta: jól lekopasztott csontjai tanúskodtak róla.
Továbbmentek, s nemsokára újra elfelejtették emelni hótalpaikat: elébük tárult a második küzdelem színhelye. Itt az óriás állat kétségbeesetten viaskodott: kétszer is leteperték a hó tanúsága szerint, és kétszer is lerázta támadóit, s újra lábra állt. Már régen elvégezte a rá kiszabott feladatot, de szerette még az életet.
– Nagy ritkaság, hogy a jávorszarvas még egyszer talpra álljon, ha a farkasok leteperték – vélte Zing-Ha –, de úgy látszik, ez lábra állt. A sámán majd jelnek és csodának veszi, ha elmondjuk odahaza.
Később odaértek, ahol a szarvasbika felkapaszkodott a parton, hogy elérje az erdőt; de támadói addig tépázták hátulról, míg felágaskodott és hátrazuhant – bele is vágott két farkast a hóba. Világos volt, hogy a zsákmány már nem szökhet meg: társaik nem falták fel a két farkasdögöt. Még két helyen állapodtak meg gyors egymásutánban, egész közel. Csupa vérfolt volt a nyom – a hatalmas állat iramodó léptei rendetlenek és rövidek lettek. S akkor fülükbe hatoltak a csata első hangjai – de nem a hajtók tele torokból üvöltő kara, hanem a kurta, csahos farkasugatás, amely arra vallott, hogy tipornak rajta, és fogukkal tépik már. Zing-Ha szél ellen, a hóban hason csúszva közelítette meg, és mögötte kúszott ő, Koszkus, akit a későbbi évek folyamán főnökké választott a törzs. Ketten emelték fel a fiatal fenyő földig lógó ágait, úgy lestek át alatta. A végküzdelem tárult elébük.
Mint minden ifjúkori benyomás, a kép most is élénken állt előtte, vaksi szeme oly világosan látta a végső viadalt, mint akkor, régen. Koszkus elcsodálkozott ezen; később, amikor harci főnök lett és a tanács főembere, nagy tetteket vitt véghez, és a pelli törzsbeliek átkozva emlegették nevét, nem is szólva arról, hogy egyszer egy fehér embert is megölt, nyílt küzdelemben, késpárbajban.
Sokáig eltűnődött fiatalsága napjain; a tűz is hamvadozott már, és a fagy csípése érezhetőbbé vált. Újabb két hasábbal szította fel a tüzet, és a maradékot tapintásra felbecsülve, felmérte a hátralévő életét. Ha Szit-Kum-To-Ha megemlékezett volna nagyapjáról, és több rőzsét gyűjtött volna, egy-két órácskával megtoldhatta volna életét. Ezt igazán megtehette volna, ezt a semmiséget; de amilyen nemtörődöm lány, még ennyire sem becsülte az öreget, amióta Hód, Zing-Ha fiának a fia, szemet vetett rá. Sebaj: vagy nem így tett-e ő is szeles fiatalságában? Egy darabig a csöndet figyelte, hátha a fia szíve meglágyul, és visszajön a kutyákkal, hogy elvigye vén apját a törzzsel oda, ahol kövér a karibu, és vastagon reng rajta a háj.
Feszülten figyelt, nyugtalan elméje egy pillanatra elcsitult. Sehol semmi nesz. Egyedül ő lélegzik a roppant csönd közepén; iszonyú volt ez a magány… De most! Mi volt az? Az öregember egész testében megborzongott. A jól ismert, hosszan elnyújtott üvöltés törte meg a csendet közvetlen közelről. Elsötétülő szemei előtt a jávorszarvas látomása merült fel – a vén jávorszarvasé: felszaggatott vékonyka, véres oldala, megtépázott sörénye, hatalmas, sokágú agancsa, amellyel leteperve is a végsőkig döfködött. Látta az ide-oda cikázó szürke foltokat, parázsló szemüket, lógó nyelvüket, nyálcsorrantó agyaraikat… Látta, mint tömörülnek köré könyörtelenül, míg a letiport hóban egyetlen fekete folttá olvadnak össze.
Hideg állati orr bökte meg arcát, és érintésére lelke visszazuhant a való jelenbe. Gyorsan a tűzbe nyúlt, és égő rőzsenyalábot kapott ki belőle. A vadban felülkerekedett örökölt félelme az embertől, meghátrált egyelőre, és hosszan, elnyújtott vonítással társait szólította; azok mohón feleltek rá, míg egy lapuló, vicsorgó szürke kör képződött körülötte. Csak leste az egyre közelebb nyomuló kört; akkor vadul megforgatta feje fölött az égő rőzsét. A vad szimatolás dühös morgássá változott, de a fenekedő ordasok csak nem akartak szétszóródni. Hol az egyik tolta előre a pofáját, horpaszával utána húzódzkodva, hol a második, hol a harmadik; és egy sem hátrált. Hát miért is csüggne annyira az életen? – kérdezte Kozkus, s a lángoló rőzsenyalábot a hóba ejtette. A fa sisteregve kialudt. A kör kelletlenül morgott, és nem tágított. Utoljára villant föl benne a vén szarvasbika küzdelme, és fáradtan térdére ejtette fejét. Utóvégre nem mindegy? Vagy nem ez az élet törvénye?