Jack London:  Az első költő
Szín: Tisztás, nyáron, keleti oldalán füves mészkődombok, a másik oldala felől rengeteg. A dombnak a tisztásra ereszkedő részén szikla emelkedik, homlokterében, a talaj közvetlenében négy barlang, alacsony, szűk bejárattal. A barlangok előtt és tőlük majdnem száz lábnyira széles, lapos kőtömb, ezen több éles kvarcbárd, amelyek a kőtömbbel együtt vérmocskosak. A tömb és a barlangszájak közt alacsony kőoszlopon tagbaszakadt és bozontos emberhím gubbaszt. Térdén vastag bunkó van átvetve és mögötte nősténye guggol. A férfi jobb- és baloldalán két másik hím, akik valamelyest hasonlítanak hozzá, s fabunkó van náluk is. Ezek négyen nyugatnak fordulnak és előttük, a véres tömb mögött vagy hatvan barlanglakó kuporog, hangosan csevetelve egymással. Késő délután. A kőoszlopon ülő férfi neve UK, a párjáé ALA és azoké, akik jobbján és balján ülnek: OK és UN.
UK:	
Csönd legyen! (Hátrafordul a nőstényhez.) Látod, milyen csönd lett. Rajtam kívül senki sem tud ilyen csöndet teremteni, kivéve talán a majmok vezérét, ha azt neszeli éjjel, hogy kígyó közeledik... Kire bámultál ily soká? Oanra? Oan, gyere hozzám!
OAN:	
A te véred vagyok.
UK:	
Bolond vagy te, Oan!
OK és UN:	
Ho! ho! Oan bolond!
AZ EGÉSZ TÖRZS:	
Ho! Ho! Oan bolond!
OAN:	
Miért vagyok bolond?
UK:	
Nem gajdoltál idegen szavakat? Mult éjjel hallottam, hogy idegen szavakat gajdolsz a barlang szájában.
OAN:	
Haj! azok csodálatos szavak, ott születtek bennem a sötétben.
UK:	
Nőstény vagy te, hogy elragadtasd magad? Miért nem alszol, mikor sötét van?
OAN:	
Félig aludtam; talán álmodtam.
UK:	
De minek álmodtál? Talán többet ettél a húsrészednél? Vagy szarvast öltél az erdőben és nem hoztad el a Kőhöz?
AZ EGÉSZ TÖRZS:	
Uhá! Uhá! Ölt az erdőben és nem hozta a húst a Kőhöz!
UK:	
Csöndben legyetek! (Alához.) Látod, hogy elhallgattak... Felelj, Oan, öltél-e és megtartottad-e a zsákmányt?
OAN:	
Nem! Jól tudod, hogy nem vagyok ügyes ilyenben. Gyötrelem az nekem, hogy naphosszat ott kucorogjak egy ágon a csapás fölött és követ szorongassak a markomban. Azok a szavak csak úgy támadtak bennem, amint álmatlanul gubbasztottam éjjel.
UK:	
És minek voltál éjjel álmatlan?
OAN:	
A párod jajgatott, miután megverted.
UK:	
Ejha! Hangosan óbégatott. Ezentúl majd ott alszod a félálmodat a barlang szájában, úgy, hogy ha jön Gurr, a tigris, meghalljad a motozását a kövek közt és üssed a tűzkövet, hogy megrettenjen szikráitól. Gurr idelopódzik éjjelente a barlangokhoz.
A TÖRZSBŐL EGY:	
Haj! Gurr a Követ szaglássza.
UK:	
Csönd! (Alához.) Ha nem hallgatott volna el, Ok és Un megcsapták volna a bunkójukkal... De mondd csak el nekünk, Oan azokat a szavakat, melyek benned születtek, mikor Ala jajgatott.
OAN (feláll):	
Azok csodálatos szavak. Ilyenek:
A fényes nap lenyugodott...
UK:	
Na, most látom, hogy hazug is vagy, nemcsak bolond: ihol a nap nem is ment le!
OAN:	
De akkor nyugodott éppen, amikor megszületett bennem az ének.
UK:	
Akkor csak olyankor énekeld, nem mikor még fényes nappal van. De várj csak, megbűnhődsz, hogy a mult éjjel felébresztettél. Ütsz egy csomó csillagot a tűzkőből, hogy a Gurr bajuszára pattanjanak.
OAN:	
Az én énekem is épp a csillagokról szól.
UK:	
Ui-nak, apádnak is az volt a szokása, míg négy nagy kővel agyon nem csaptam, hogy a legmagasabb fa csúcsára mászott és onnan nyujtogatta a kezét, hogy megpróbáljon leszedni egy csillagot az égről! Persze én mondtam neki: - Talán bizony olyanok azok, mint a mogyoró? - És az egész törzs kacagott. Ui szintén bolond volt. De mit énekelsz te a csillagokról?
OAN:	
Újra kezdem hát:	
A fényes nap lenyugodott,
Az éj hozza rám a bút,
Bút, bút, bút...
UK:	
Micsoda! Az éj bút hoz rád, nem pedig bút, bút, bút. Hiszen ha azt mondom Alának: - Gyüjts száraz levelet - hát nem mondom így: - Gyüjts száraz levelet, levelet, levelet. Bolond vagy!
OK és UN:	
Bolond vagy, Oan!
AZ EGÉSZ TÖRZS:	
Bolond vagy!
UK:	
Az ám, bolond. De beszélj tovább, Oan, a mogyoróidról.
OAN:	
Megint újra kezdjem?
A fényes nap lenyugodott...
UK:	
Miért nem mondod, hogy: nyugodott, nyugodott, nyugodott!
OAN:	
A te véred vagyok. Hagyd már, hogy beszéljek: meglásd, bámulatba ejtem a törzsöt.
UK:	
Folytasd!
OAN:	
Még egyszer elkezdem:	
A fényes nap lenyugodott,
Az éj hozza rám a bút, bút...
UK:	
Nem mondtam, hogy a: »bút« csak egyszer kell mondani? Uszítsam rád Ok-ot és Un-t a furkósaikkal?
OAN:	
De ha így született bennem: bút, bút...
UK:	
Ha még egyszer két, vagy három »bút« hallok, a Kőre hurcoltatlak.
OAN:	
Áu! Áu! A te véred vagyok. Hát figyeljetek:	
A fényes nap lenyugodott,
Az éj hozza rám a bút...
Áu! Áu! búsabbá teszel engem, mint az éj!
Mert így kívánja az ének...
UK:	
Ok! Un! Készüljetek!
OAN (gyorsan):	
Nem! Könyörülj! Újra kezdem:	
A fényes nap lenyugodott.
Az éj hozza rám a bút
A... a... a...
UK:	
Elfeledted a folytatást? Nem elég, hogy bolond vagy! Nézd, Ala, ezt a bolondot!
OK és UN:	
Bolond!
AZ EGÉSZ TÖRZS:	
Bolond!
OAN:	
Nem vagyok bolond! Új dal született bennem. Régen ti, ó véreim, úgy énekeltetek, hogy melleteket verve a Kő körül ugráltatok és azt kiabáltátok: - Huj! huj! huj! - De ez az én énekem éppen olyan szavakból van, mint amilyenekkel beszéltek, és ez nagy csudálatosság. Odaülhettek vele a barlang szájába és fujhatjátok folyvást, amikor a világosság kialszik az égen.
EGYIK A TÖRZSBŐL:	
Haj! Éppen így ült ő is a barlangunk szájában énekelve, hogy elálmélkodtunk rajta, legkülönösebben a nőstények.
UK:	
Csönd!... Ha én azt akarom, hogy egy nőstény álmélkodjék, akkor megmutatom neki bunkómon a farkas agyvelejét, vagy hogy mekkora követ bírok elhajítani, vagy hogy milyen hatalmasat bírok suhintani az öklömmel, vagy hogy milyen sok húst hozok haza. Hogy tehet másként emberhím? Ne halljak itt több gajdolást!
OAN:	
Engedd meg mégis, hadd énekeljek a törzsnek. Sohasem hallottak eddig ilyet. Úgy lehet, ezért is téged fognak magasztalni, tudva, hogy a te véred vagyok, aki ezt az éneket csináltam.
UK:	
Jól van, gyerünk hát azzal a nótával.
OAN (a törzsnek fordulva):	
A fényes nap lenyugodott.
Az éj hozza rám a bú... bút.
De nagyon ragyogóak a csillagok.
Ők azt susogják, a nap majd visszatér.
Ó csillagok! A nap pici darabjai!
UK:	
Ez csakugyan őrültség. Hallottál már te csillagot susogni? Talán atyád, Ui mondta neked, hogy ő hallotta susogni a csillagokat, mikor a fa tetejére mászott? És micsoda beszéd az, hogy egy csillag a nap darabja, mikor látni, hogy a fénye semmire se való? Bolond vagy.
OK és UN:	
Bolond vagy!
AZ EGÉSZ TÖRZS:	
Bolond vagy!
OAN:	
De ha így született bennem. És mikor született, úgy volt, hogy sírhatnékom támadt, pedig nem vertek meg. A legboldogabb voltam, pedig senki sem ajándékozott meg hússal.
UK:	
Ez őrültség. Hogyan használtatnak nekünk a csillagok? Elvezetnek-e minket valami medveoduhoz, vagy oda, ahol a szarvasok tanyáznak, vagy törnek-e fel nekünk nagy csontot, hogy a velőhöz jussunk benne! Egyáltalán van-e szavuk hozzánk? Várj, míg éjjel lesz, akkor kikandítunk a kőrakások mögül és minden hím láthatja majd, hogy a csillagok nem tudnak suttogni... Az még lehet, hogy a nap darabjai. Ez mélységes dolog.
OAN:	
Haj! A hold darabjai azok!
UK:	
Miféle újabb őrültség ez? Hogy lehetnek két különféle dolog darabjai? Nem is így volt az énekben.
OAN:	
Csinálok új éneket. A fa meg a kő anyagában válogatnunk kell, de a dal semmiből készül. Ho! ho! Én tudok teremteni valamit semmiből. Azt is mondom, reggel leszállnak a csillagok és így lesz, a harmat.
UK:	
Ne tálalj fel nekünk többet ezekből a csillagokból. Lehet, hogy jó az ének, ha arról szól, amit mindenki ismer. Így, ha bunkómról énekelsz, vagy arról a medvéről, melyet elejtek, vagy a Kő vérfoltjairól, vagy a barlangról és benne a meleg alomról, mind jó lenne.
OAN:	
Csinálok neked egy dalt Aláról!
UK (dühödten):	
Ilyen dalt nekem ne csinálj! Csinálj a szarvasmájról, melyet megettél. Nem adtam-e neked a szarvasünő máját, amiért rákot hoztál?
OAN:	
Igaz, hogy megettem a szarvasünő máját, de énekelni róla, az megint más.
UK:	
Az nem kerül fáradtságodba, hogy a csillagokról énekelj! Nézd a bunkóinkat és hajító köveinket, amelyekkel elejtjük a zsákmányt, aztán a barlangjainkat, ahol lakunk, meg a Követ, melyen áldozunk, nem akarnál erről éneket szerezni?
OAN:	
Lehet, hogy csinálok neked éneket ezekről. De most hiába próbálok énekelni a szarvasmájról, egy szó sem fogan meg bennem. Csak azt tudom zengeni: - Ó máj, ó vörös máj!
UK:	
Ez jó ének. A máj csakugyan vörös. Olyan, mint a vér.
OAN:	
De én nem szeretem a májat. Csak enni szeretem.
UK:	
Az ének mégis jó. Ha telehold lesz, ezt fogjuk énekelni a Kő körül. Verjük a mellünket és danoljuk: - Ó máj! Ó vörös máj! - Az asszonyok mind szepegni fognak a barlangban.
OAN:	
Én nem vállalom magamra ezt az éneket! Ez az Ok éneke lesz, a törzsnek azt kell mondania majd: - Ok csinálta ezt az éneket!
OK:	
Hahó! Nagy énekes leszek, farkasszívről fogok énekelni, hogy azt mondom: - Ihol, milyen vörös!
UK:	
Bolond vagy és csak azt fogod énekelni: - Huj! huj! - mint valaha az atyád. Hanem Oan csinál nekem egy éneket a bunkómról, mert az ő énekére ügyelnek a nőstények.
OAN:	
Nem akarok éneket csinálni sem a bunkódról, sem az odudról, sem a szarvasmájadról. Úgy ám! És ha bosszúból nem adsz nekem több húst, akkor élek majd egyedül az erdőben, és gyümölcsöt eszem, meg úgyszintén nyulat, melyet könnyű tőrbe ejteni. És ott alszom majd a fa tetején és éjjelente énekelni fogom:
A fényes nap lenyugodott.
Az éj hozza rám a bút, bút,
Bút, bút, bút, bút...
UK:	
Ok! Un! Fel! csapjátok agyon!
(OK és UN OAN-ra rohannak, aki lehajlik, hogy két hajító követ kapjon fel s egyikkel hókon vágja OK-ot, a másikkal UN karját zúzza össze, úgyhogy elejti bunkóját. UK feláll.)
UK:	
Vigyázz! Gurr jön! Egy-kettőre előszökik a sűrűből.
(A törzs OAN és ALÁ-val együtt befut a barlangokba. Amint OAN megelőzi UK-ot és az háta mögé kerül, behasítja koponyáját bunkója egyetlen csapásával.)
UK:	
Ó hímek! Ó hiénaszívű hímek! Idevigyázzatok, hisz nem jön Gurr. Csak felültettelek benneteket, hogy annál könnyebben leüssem ezt az énekest, akinek nagyon gyors a lába... Gyűljetek össze előttem, mert okosat akarok mondani nektek... Nem szabad, hogy más ének is harsanjon köztünk, mint amilyet atyáink énekeltek valaha, vagy ha támad is ének, legyen az mindenki értése számára való. Ha valaki egy szarvasról énekel, úgy lelkesítse az, hogy felkerekedik és elejti a szarvast, még ha jávor is. És ha egy hajítókőről énekel, úgy olyan legyen az ének, hogy ügyességre buzdítson. És ha egy barlangról énekel, úgy énekeljen, hogy keményebben tudja azt megvédeni, mikor Gurr csatangol itt a kövek közt. De haszontalan csillagokról csinálni éneket, akik még rám is megvetőleg pislognak az égről, vagy a holdról, aki két éjjel sem ugyanaz soha, vagy a napról, aki siet dolgára és nem akar vesztegelni, ha mindjárt tűzkővel vennénk is el egy leánygyermek szüzességét. Ám ami engem illet, nekem nem kell egy sem ezekből az énekekből. Mert ha én ilyeneket énekelek a tanácsban, hogyan tartsam meg a bölcsességemet? És ha ezeken gondolkozom a hajtás alatt, megtörténhetik, hogy ott is ezeket gajdolom, a pecsenye pedig meghallja és elmenekül. Már pedig én az étkezés ideje előtt csupán a vadászszerszámommal törődöm. Aki pedig evés alatt énekel, megrövidülhet a jogos részében. Étkezés után pedig nem megy-e mindenki egyenesen aludni? Így hát mikor van az embernek ideje énekelni? Ti csináljatok, amit akartok, de én a magam részéről nem akarok tudni sem énekről, sem csillagról! Tudja meg hát minden nőstény, ha eszébe jut Oan ostoba éneke és elénekli magának, vagy a kicsiket is megtanítja rá, hogy szederindával veretem meg. Végezzétek el gyorsan, hogy Ok párja hagyja abba az óbégatást és hozza ide a lovakat, amiket tegnapelőtt ejtettünk el, hogy felszeleteljem őket. Ha esze lett volna Oan-nak, most ő is enne belőle és ha mammut esett a vermünkbe, akkor sok napig lakmározhatna. De Oan bolond volt!
UN:	
Oan bolond volt!
AZ EGÉSZ TÖRZS:	
Oan bolond volt!