Jack London: The Lost Poacher
Megjelent először:
The Youth's Companion, 1901. március

Juhász Viktor fordítása

Az eltűnt hajó

– De ezek nem fogadnak el semmilyen kifogást. Átlépted a határvonalat, és ez éppen elég nekik. Azonnal lecsapnak rád. Már mehetsz is a szibériai sóbányákba. Ami pedig a jó Öreg Egyesült Államokat illeti, mi fog eljutni mindebből hozzá? Egyetlen árva szó sem. A Mary Thomas – írják majd a lapok –, a Mary Thomas a legénységével együtt nyomtalanul eltűnt. Valószínűleg tájfun süllyesztette el a Japán-tengeren. Hát ezt mondják majd az újságok, és az emberek sem vélekednek majd másképpen. Ti meg mehettek a szibériai sóbányákba. Onnantól fogva a világ szemében halottak vagytok, sem a rokonok, sem a barátok nem hallanak egy szót sem rólatok, habár nyugodtan elélhettek akár még ötven évig is. Így beszélt John Lewis, akit a legtöbben csak „prókátor” néven ismertek, és ezzel mosta is a kezeit, ami az ügyet illeti.
Komoly pillanat volt ez a Mary Thomas előfedélzetén. Amikor a fedélközben a legénység elkezdte megvitatni a dolgot, hamarosan csatlakoztak hozzájuk a fenti őrség tagjai is. Mivel szellő sem rezdült, a kormányost leszámítva mindenki szabaddá tudta tenni magát, és őt is csak a büntetéstől való félelem marasztalta a keréknél. Még Russel „Öcsi”, a hajósinas is a csapat közelébe lopakodott, hogy kifülelje, miről van szó.
Szóval, komoly pillanat volt ez, és a tengerészek komor arca mindennél ékesebben bizonyította ezt. Az előző három hónapban a Mary Thomas névre hallgató fókavadász sóner fókacsapatot hajszolt Japán partjai mentén, és északi irányban, a Bering-tengeren. Itt azonban, a tenger ázsiai szegélyén kénytelenek voltak felhagyni az üldözéssel, pontosabban szólva, nem mehettek tovább; mert ennek a határvonalnak a túloldalán orosz cirkálók járőröztek a tiltott vizeken, ahol már békében szaporodhattak a fókák.
Egy héttel ezelőtt sűrű köd ereszkedett a hajóra, és beállt a szélcsend. A ködfüggöny azóta sem szállt fel, s mindössze gyenge szellők és erőtlen széllökések kaptak a vitorlákba. Ez önmagában még nem lett volna annyira rossz, hiszen a fókavadász hajók sohasem sietnek, ha fókáktól nyüzsgő vizeken hajóznak; nem, a gondot az jelentette, hogy az áramlás errefelé erősen észak felé tartott. Így hát a Mary Thomas észrevétlenül átsodródott a határvonalon, és minden egyes órában akaratlanul is egyre mélyebbre és mélyebbre hatolt a veszélyes vizeken, ahol az orosz medve őrködött éberen.
Azt egyikük sem tudta, milyen messzire sodródhattak át az idegen területre. Már egy hete nem látták sem a napot, sem a csillagokat, ezért a kapitány képtelen volt elvégezni a szükséges vizsgálatokat, amelyekkel megállapíthatta volna pontos pozíciójukat. Bármelyik pillanatban előbukkanhatott előttük egy őrhajó, hogy megállítsa a sónert, és az egész legénységet Szibériába hurcolja. A Mary Thomas legénysége nagyon jól tudta, milyen sorsra jutottak az orvhalászok ezeken a vizeken, és ez megmagyarázta az emberek komor arckifejezését.
– Parátaim – szólalt meg a német csónakos –, natyon rossz dolog esz. Ahoty mi csinálni naty fogás, und mindenki becsületes, de valami rosszul sül el, un der ruszkik lecsapni ránk, asztán elkapni minket és a sónert, und elküldeni anarchistákkal Szibéria! Ach, natyon rossz dolog ez!
– Igen, ez a legfájóbb pontja az egésznek – folytatta a prókátor. – Ezerötszáz darab bőrünk hever besózva a raktérben, mind becsületes munkával levadászott zsákmány, és a legénység összes tagjának szép summa ütné érte a markát; csak elképzelem, hogy ezzel a rakománnyal csípnek meg minket! Más lenne a helyzet, ha orvhalászok lennénk, de mindezt becsületes módon, nyílt vizeken szereztük.
– De ha egyszer nem csináltunk semmi rosszat, akkor nem tudnak mit kezdeni velünk, igaz? – kottyantott közbe Öcsi.
– Aszondom, pofátlan egy dolog, ha egy magadfajta lurkó beleüti az orrát az idősebbek beszélgetésébe – tiltakozott egy angol tengerész a priccse magasított pereme mögött.
– Hagyd csak, Jack! – felelte a prókátor. – Minden joga megvan hozzá. Ugyanúgy részesül a nyereségből, mint mindenki más, nem igaz?
– Az ilyeneknek egy piculát sem adnék! – mordult vissza Jack. Már eltervezte, hogy fizetés után meglátogatja a családját Chelsea-ben, és most meglehetősen lehangolta, amiért ilyen hatalmas veszteségeknek nézhet elébe, sőt a pénzén kívül a szabadságát is elvehetik tőle.
– Honnan tudhatnák? – felelt meg a tengeri prókátor Öcsi előző kérdésére. – Tiltott vizeken hajózunk. Mi mást gondolhatnának, minthogy saját akaratunkból hajóztunk át ide? Itt állunk ezerötszáz darab irhával a raktérben. Honnan tudhatnák, hogy nem az őrzött vizeken, hanem a nyílt tengeren szereztük? Látod, Öcsi, minden ellenünk szól. Ha például te megcsípnél valakit a kertedben, és olyan almáktól dagadozna a zsebe, mint amilyen a te fádon terem, mit szólnál, ha azzal hozakodna elő, hogy ő csak véletlenül került ide, és ezeket a gyümölcsöket egy másik fáról szedte – no, mit mondanál erre?
Öcsi most már világosan értette, mi a gond, és leverten megcsóválta a fejét
– Inkább a halál, mint Szibéria – mondta az egyik evezős. – Bedugnak a sóbányába, aztán halálod napjáig robotolhatsz ott. Nem látod többé a napfényt. Meséltek egyszer egy fickóról, aki a cimborájával összeláncolva dolgozott, aztán a cimbora meghalt. És még akkor sem vették le a láncról! Ha pedig a higanybányába küldenek, ott biztosan higanymérgezést kapsz.
– Mija? Higanymérgezést? – kérdezte Jack, és hirtelen felült a priccsén; eddig ismeretlen, ám végzetesnek tetsző lehetőség rémlett fel előtte.
– Szóval, a higany belekerül a véredbe; azt hiszem, így szokott történni. Aztán az ínyed elsorvad, mintha skorbutos lennél, de ez sokkal rosszabb, és kilazulnak tőle a fogaid. Aztán nagy fekélyek jelennek meg a testeden, és rettenetes kínok között kiszenvedsz. Még a legszívósabb férfiak sem húzzák soká egy higanybányában.
– Natyon rossz dolog esz – szólalt meg ismét a csónakos sírós hangon a beállt csendben. – Natyon rossz. Párcsak Yokohamában lennék. He? Mi folt esz?
A hajó hirtelen megdőlt. A fedélzet lejtőssé vált. Az egyik polcon bádogpohár gurult végig csörömpölve. Fentről, a fedélzetről vitorlák csattogása hallatszott és a lazán lógó orrvitorlák szegélyének jellegzetes, remegő, csapkodó hangja. Aztán valaki leordított a fedélköz nyílásán:
– Mindenki a fedélzetre! A vitorlákhoz!
A legénység még sohasem engedelmeskedett ilyen hatalmas lelkesedéssel. A szélcsend véget ért. Feltámadt a szél, ami elrepíti őket dél felé, a biztonságba. A legénység harsányan kurjongatva kirajzott a fedélzetre. Őrült gyorsasággal húzták fel a csúcs- meg a tarcsvitorlákat, feszítették meg a repülővitorlákat. Eközben felemelkedett körülöttük a ködfüggöny, és láthatóvá vált az ismerős csillagokkal telehintett, éjfekete égbolt kupolája. Mire sikerült rendbeszedniük a Mary Thomast, már oldalszél döntötte oldalra gyengéden és repítette egyenesen dél felé.
– Gőzhajó fényei balról, uram! – harsogta az előfedélzet orrában posztoló őrszem. A férfi hangja izgatottan csengett.
A kapitány elszalajtotta Öcsit az éjszakai távcsőért. Mindenki a szélárnyékos oldalra tódult, hogy saját szemükkel lássák a gyanús idegent, amely addigra bizonytalan, homályos körvonalként derengett a távolban. Ezeken a ritkán látogatott vizeken ezerszer valószínűbb volt, hogy orosz őrhajóval hozta össze őket a sors, mint bármi mással. A kapitány még idegesen kémlelte a távcsővel, amikor az idegen hajó bal oldalán tűzcsóva lobbant, majd hangos ágyúdörrenés visszhangzott a víz felett. Legrosszabb félelmeik váltak valóra. Őrhajó volt, és a lövéssel nyilvánvalóan megállásra szólította fel a Mary Thomast.
– Kormányt le! – parancsolta a kapitány a kormányosnak színtelenné vált hangon. Aztán a legénység felé fordult: – Visszább az orr- és az előtörzsvitorlát! Lejjebb a repülővitorlával! Kurtítani az előderékvitorlát! Váltsátok át a fővitorlát!
A Mary Thomas szembeszélbe fordult, lassulni kezdett, aztán megállt, és komoran ringatózott a nyugat felől érkező, elnyújtott hullámokon.
A gőzös közelebb ért, és leeresztettek róla egy csónakot. A fókavadászok lesújtva, néma csendben bámulták. A csónak fehér törzse leért a vízbe, és a legénység tagjai sorban leereszkedtek a padokra. Tisztán hallatszott a csónakdaru nyikorgása meg a fedélzeti tisztek parancsszava. Aztán vízbe merültek az evezők, és a csónak szökkenve megindult feléjük. Feltámadt a szél, egyre bőszebben hullámzott a tenger; a törékeny alkalmatosság semmiképpen sem tudott a sóner törzse mellé simulni. A csónak legénysége azonban résen volt, ráadásul a sónerről is hajítottak nekik néhány kötelet; egy tiszt és néhány matróz kapaszkodott a fedélzetre. A csónak ezután biztonságos távolba húzódott, a legénység behúzta az evezőket, a parancsnokságot pedig a hátul ülő kadét vette át, aki a kormányzsineget szorongatta a kezében.
A tiszt, aki rangjelzése alapján alhadnagy volt az orosz hadseregben, a kapitány kíséretében lement a parancsnoki kabinba, hogy átnézze a hajó papírjait. Néhány perc múlva ismét felbukkant, és amikor az emberei felnyitották a raktér fedelét, lámpással a kezében leereszkedett, és megvizsgálta a sókupacokat. Szép nagy rakást talált odalent – ezerötszáz friss fókabőr állt halomban, az egész idei zsákmány –, és az adott körülmények között csak egyetlen dologra gondolhatott.
– Nagyon sajnálom – szólt tört angolsággal a kapitányhoz, miután visszatért a fedélzetre –, de kötelességem a cár nevében lefoglalni a hajóját, mint orvhalász járművet, mivel friss fókabőröket szállított a tiltott területen belül. A büntetés, mint azt ön is tudja, azonnali elkobzás és börtön.
A Mary Thomas kapitánya látszólag közönyösen vállat vont, és elfordult. Még az erős férfiakkal is megesik, hogy bármilyen acélosnak is látszanak a külső szemlélő számára, az igazságtalan balsors csapásai alatt olykor igen közel kerülnek a síráshoz. Felmerült benne apró kaliforniai házikójának képe, élesen látta maga előtt a feleségét és két szalmaszőke fiacskáját, s szokatlan, fuldokló érzés szorította el a torkát; nem mert megszólalni, hátha szavak helyett csak elfúló zokogás tör fel belőle.
De neki kötelességei voltak az embereivel szemben. Nem mutathatta ki előttük a gyengeségét, mert a balszerencse idején neki kellett erős bástyaként tartani a lelket bennük. Ezt az előbb elmagyarázta az alhadnagynak is, és tisztában volt a helyzet teljes reménytelenségével. Mint ahogy korábban a prókátoruk fogalmazott: minden bizonyíték ellenük szólt. Így hát sarkon fordult, és fel-alá járkált a hajó tatján, amelynek nem volt többé a kapitánya.
Ideiglenesen az orosz tiszt vette át a parancsnokságot. Még néhány matrózát a fedélzetre rendelte, és utasítására megkurtították illetve összecsavarták a vitorlákat. Miközben emberei ezzel foglalatoskodtak, a csónak ismét megjárta az utat a két hajó között, és második alkalommal egy nagy vontatókötelet hozott magával, amit a sóner előfedélzetéhez erősített horgokhoz kapcsoltak. A mogorva arcú fókavadászok mindeközben kis csoportokba verődve ácsorogtak. Az ellenállás puszta gondolata is őrültség lett volna, hiszen kőhajításnyira ásítottak tőlük a hadihajó ágyúi – de segíteni már nem voltak hajlandóak, inkább ragaszkodtak a komor csendhez.
Miután végeztek a feladatukkal, az alhadnagy visszaparancsolta az embereit a csónakba. Ekkor a kadét kapaszkodott a fedélzetre, és átvette az elfogott fókavadász parancsnokságát; tizenhat éves kora ellenére furcsán koravénnek tűnt egyenruhában, karddal az oldalán. Az alhadnagy már indulni készült, amikor pillantása véletlenül megakadt Öcsin. Egy árva szó vagy figyelmeztetés nélkül megragadta a fiú karját, és a palánkon át a várakozó csónakba lökte; aztán elbocsátóan intett, és követte a fiút.
Nem meglepő, hogy Öcsit halálra rémítette ez a váratlan fordulat. Annyi szörnyű történetet hallott az oroszokról, hogy már eddig is rettegett tőlük, de most kétszeres erővel törtek rá félelmei. Már az is éppen elég rémes volt, hogy elfogták őket, de most ráadásul elszakították a társaitól – ilyen sorsról nem is álmodott.
– Legyél jó fiú, Öcsi! – kiáltott utána a kapitány, amikor a csónak elkanyarodott a Mary Thomas mellől. – És mondd el nekik az igazat!
– Igenis, uram! – felelte a fiú, és megpróbált bátornak mutatkozni. Nem volt híján a büszkeségnek, és szégyellt volna gyávának mutatkozni furcsa ellenségeik, a vad orosz medvék előtt.
– Esz léty udfariasz! – tette hozzá a német csónakos, akinek durva hangja ködkürtként söpört végig a hullámok felett.
Öcsi búcsúra emelte a kezét, és a palánknál összeverődött tengerésztársak harsogó kiáltással feleltek neki. Engedelmeskedett az alhadnagy néma parancsának, és lekucorodott a hátsó evezőpadra. A férfi tulajdonképpen nem is tűnt olyan vadnak vagy medveszerűnek – inkább úgy festett, mint bármilyen más férfiember, gondolta Öcsi, és a matrózok sem különböztek azoktól a haditengerészektől, akiket eddig ismert. Amikor azonban a hadihajó acélfedélzetére lépett, ettől függetlenül úgy érezte, mintha most csapták volna be mögötte a börtön kapuját.
Néhány percig felügyelet nélkül hagyták. A matrózok felcsörlőzték a csónakot, és leakasztották a daruról. Ezután sűrű, fekete füst tört elő a kéményekből, és már el is indultak – egyenesen Szibériába, gondolta Öcsi leverten. Látta, hogy amikor a vonókötél megfeszült, a Mary Thomas hirtelen rándulással megindult a gőzös után, vörös és zöld fényben pislákoló oldalsó lámpái ritmikusan emelkedtek és süllyedtek az erős hullámzásban.
Öcsi szeme könnybe lábadt a szomorú látványtól, de – de ebben a pillanatban felbukkant mellette az alhadnagy, hogy a parancsnok elé kísérje; a fiú kihúzta magát, összeszorította a száját, mintha ennél hétköznapibb dolog nem is létezne, és egyébként is a hét minden napján elküldenék egyszer Szibériába. A kabin, ahol a parancsnok fogadta, a Mary Thomas szerény zugaihoz képest valóságos palotának tűnt, és az aranysújtásos, méltóságteljes kapitány is rendkívül fenséges személyiségnek tűnt azzal a szerény férfiúval összehasonlítva, aki fókafalkák nyomában irányítgatta a sónerüket.
Öcsi most megtudta, miért hozták a gőzös fedélzetére, és a hosszadalmas kikérdezés során mindvégig a színtiszta igazat mondta. Az igazság nem árthatott nekik; csak hazugsággal ronthatott volna a helyzetükön. Nem sokat tudott mondani, azt leszámítva, hogy messzire kimerészkedtek a nyílt vízen dél felé, közel a határvonalhoz, s amikor beállt a szélcsend és leszállt a köd, átsodródtak az orosz tengerre. Újra meg újra elmondta, hogy az egy hét alatt, míg a tiltott vizeken hajóztak, egyszer sem eresztették le a csónakot, és egyetlen fókát sem ejtettek el; de a parancsnok úgy döntött, hogy mindez csupán szövevényes hazugságok tömkelege, és goromba stílusával megpróbálta megrémíteni a fiút. Felváltva fenyegetőzött és hízelgett, de cseppet nem sikerült elbizonytalanítania Öcsit, ezért végül kiparancsolta a kabinból.
Valamilyen félreértés következtében Öcsire nem felügyelt senki, így szabadon sétálgathatott a fedélzeten. A mellette elhaladó tengerészek néha furcsálkodó pillantásokkal méregették, de egyébként nem zaklatta senki. Nem mintha túlságosan feltűnő jelenség lett volna, hiszen ő alacsony volt, az éjszaka meg sötét, az őrszemeket pedig lefoglalta a saját feladatuk. Öcsi addig botladozott az idegen fedélzeten, amíg el nem jutott a tatra, ahonnan jól láthatta a Mary Thomas oldallámpáit.
Sokáig bámulta a tengert, majd lekuporodott a sötétbe, ahol az elfogott sónerhez vezető vontatókötél elérte a hadihajó hátsó felépítményét. Egyszer megjelent egy tiszt, és megnézte, nem horzsolódott-e el a kötél, de Öcsi elbújt az árnyékban, és a férfi nem vette észre. Ekkor azonban támadt egy ötlete, ami huszonkét embernek az életet és szabadságot jelenthette, ha sikerül, és ami több, messzi-messzi boldog családot megkímélhetett volna a borzalmas hírektől.
Ami a legfontosabb – okoskodott a fiú –, hogy a legénység ártatlan, most mégis könyörtelenül elhurcolják őket Szibériába. Ez pedig, mint azt az előbb hallotta, egyenlő az elkerülhetetlen pusztulással, és ezt fenntartások nélkül el is hitte. Másodszor: ő fogoly, és erről a hajóról képtelenség megszökni. Harmadszor: van rá esély, hogy a Mary Thomas huszonkét embere visszanyerje szabadságát. Egyetlen, négy hüvelyk vastag kötél tartja őket fogva. A túlsó végén nem merik elvágni, hiszen az oroszok nyilvánvalóan szemmel tartják őket; de ami ezt a végét illeti, ó, igen! Ezen a végén meg lehet tenni… és Öcsi nem is okoskodott tovább. Közelebb kúszott a vontatókötélhez, kipattintotta zsebkését, és munkához látott. A penge nem volt túlságosan éles, de ő eltökélten fűrészelt, egyik szálat a másik után vágta át, és a rá váró magányos szibériai száműzetés borzalmas képe minden mozdulattal egyre élénkebben derengett fel előtte. Ezt még úgy is elég rossz lett volna elviselni, ha a társaival maradhat, de így egyedül már a gondolat is elviselhetetlennek tűnt. Sőt, azzal, amit most tesz, csak súlyosbítani fogja a rá kirótt büntetés mértékét.
Közelgő léptek rezzentették fel komor gondolataiból. Fürgén bekucorodott az árnyékba. Egy tiszt jelent meg a tatfedélzeten, és pontosan ott torpant meg, ahol Öcsi eddig a kötelet fűrészelte; félig már le is hajolt, hogy megvizsgálja, de meggondolta magát, és felegyenesedett. Egy ideig mozdulatlanul ácsorgott, és az elfogott sóner fényeit nézte, majd visszament előre.
Itt az idő! Öcsi visszakúszott a kötélhez, és folytatta a fűrészelést. Már két vastag fonatot átvágott. Aztán hármat. De még mindig maradt egy. Ez már annyira feszes volt, hogy könnyedén engedett. Placcs! A kötél kiszabadított vége eltűnt a vízben. Öcsi némán, torkában dobogó szívvel hevert, és hallgatózott. A hadihajón rajta kívül senki sem hallotta a zajt.
A Mary Thomas fényei egyre tompábbak és haloványabbak lettek. Aztán a sóner felől erőtlen kiáltást sodort errefelé a szél – az orosz legénység kiabált. De még ezt sem hallotta meg senki. A kéményekből vastagon dőlt a füst, és a hajócsavarok ugyanolyan erősen dübörögtek, mint eddig.
Mi történhet a Mary Thomas fedélzetén? Öcsinek csak halovány sejtései voltak róla; de egy dolgot biztosra vett: társai összekapják magukat és felülkerekednek a négy tengerészen meg a kadéton. Néhány perccel később aprócska láng villant a hajón, és rendkívül halk pisztolylövés ütötte meg a fülét. Aztán – minő öröm! – hirtelen kihunytak a piros meg a zöld fények. Visszafoglalták a Mary Thomast!
Amikor a tiszt visszatért a tatra, öcsi négykézláb eltűnt az árnyékok között, és elrejtőzött az egyik csónakban. Egy pillanattal sem korábban a kelleténél. Felharsant a riadó. Hangos parancsszavak harsogtak. A gőzös irányt változtatott. Elektromos keresőfény fehér sugarai pásztázták a tengert, itt meg ott, meg mindenhol; de a vakító fénynyaláb egyszer sem akadt meg a hullámokon hánykolódó sóneren.
Öcsi hamarosan elszunnyadt rejtekhelyén, és amikor felébredt, már a hajnal szürkesége derengett az égen. Egyhangúan dübögtek a gépek, és a hangos vízcsobogásból ítélve a matrózok éppen a fedélzetet mosták. Tekintete végigsöpört a tengeren, és látta, hogy a gőzös teljesen egyedül van, ameddig csak a szem ellát. A Mary Thomasnak sikerült megszöknie. Amikor felemelte a fejét, felharsant körülötte a tengerészek dübörgő nevetése. Még az a tiszt sem tudta igazán elleplezni a vidám csillogást a szemében, aki lekísérte a fedélközbe, és bezárta egy szobába. Fogsága következő napjaiban Öcsi gyakran tűnődött azon, hogy a jelek szerint túlságosan nem haragudtak meg rá azért, amit tett.
És nem is járt messze az igazságtól. Minden férfi szívének legmélyén megbújik némi veleszületett nemesség, és ezért nem tehet mást, megbecsüli a bátor tettet, még ha az ellensége is követte el azt. Ebben az oroszok sem különböztek bárki emberfiától. Való igaz, a fiú túljárt az eszükön; de nem hibáztathatták ezért, és teljesen tanácstalanok voltak, mihez kezdjenek vele. Nem vihetnek magukkal egy ilyen aprócska egeret, mint az elveszett hajó egyetlen megmaradt tagját. Így történt, hogy két héttel később a Vlagyivosztok kikötőjéből távozó egyik amerikai hadihajót zászlójelzésekkel fogadta egy orosz járőr. Az oroszok hajójáról csónak ment az amerikaiakhoz, és egy fiatal fiú mászott át a palánkon. Egy héttel később partra szállt Hakadotében, elmentek vele a távíróhivatalba, aztán vettek neki egy vonatjegyet Yokohamáig.
Az állomásról a csendes japán utcákon át egyenesen a kikötőbe sietett, és felbérelt egy sampant, hogy hajózzon ki vele egy bizonyos hajóhoz: messziről szemet szúrt neki ismerős kötélzete. A köteleket már megfeszítették, a vitorlákat felhúzták; a hajó indult volna visszafelé az Egyesült Államokba. Amikor a sampan közelebb ért, éppen egy csapat matróz rohant fel az előfedélzetre; a csörlő fogantyúja szaporán pörgött, a horgony kiszakadt a sáros tengerfenékből. Tisztán hallatszott a horgonyhúzók dalát vezénylő prókátor hangja.
– Húzzátok, fiaim, húzzátok! – harsogta válaszul az ismerős kórus, miközben a matrózok ritmusra húztak és feszítettek.
Russell Öcsi kifizette a sampan gazdáját, és felmászott a fedélzetre. Azonnal megfeledkeztek a horgonyról. Az emberek fülsüketítő éljenzésbe kezdtek, és még mielőtt a fiú akár egyet is szusszanhatott volna, máris a kapitány vállán találta magát, körülötte pedig barátai nyüzsögtek, akik egyszerre vagy húsz kérdést szegeztek neki.
A sóner másnap teljes vitorlázattal megállt egy japán halászfalu előtt, partra tett négy tengerészt és egy kadétot, aztán elhajózott. Az újonnan érkezettek nem beszéltek angolul, de volt pénzük, és gyorsan eljutottak Yokohamába. A japán falu lakói azóta sem hallottak semmit róluk, bár mind a mai napig gyakran emlegetik a rejtélyes esetet. Mint ahogy az orosz kormány sem hozta szóba az esetet soha, s úgy tűnik, az Egyesült Államokat sem érdekli, merre lehet az eltűnt hajó. Hivatalosan nem is tud arról, miként „rabolta el” néhány polgára a cár öt alattvalóját. De, mint tudjuk, minden nemzetnek megvannak a maga titkai.