L. Frank Baum

Kalandok

Óz birodalmában

Lazi

Szeged

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

The Land of Oz,

Ballantine Books New York, 1989

Fordította

Halász Zoltán

Borító

Szegszárdy Ildikó

Illusztrációk

John R. Neil

Hungarian translation © Halász Zoltán, 1991

Hungarian edition © LAZI Bt., 1999

A LAZI Bt. kiadása

Szegedi Kossuth Nyomda Kft.

Felelős vezető: Gera Imre

Ajánlom ezt a könyvet David C. Montgomerynek és Fred Stone-nak, a két jó barátnak és nagyszerű színésznek, akik a Bádog Favágó és a Madárijesztő szerepében országszerte sok-sok ezer gyermeket gyönyörködtettek.

AZ ÍRÓ

1. BEVEZETŐ

Azóta, hogy az „Óz, a Nagy Varázsló” című könyvem megjelent, nagyon sok levelet kaptam mindenfelől gyerekektől. Azt írták, hogy nagyon tetszett nekik a történet, és arra kértek, hogy meséljek „még valamit” a Madárijesztőről és a Bádog Favágóról. Nagyon őszinte, komoly levelek voltak ezek, jólesett az elismerés – és sokáig beértem ennyivel. Ám teltek-múltak a hónapok, az évek, és a levelek egyre csak jöttek.

Végül is fölkeresett egy kislány, aki hosszú utat tett meg, hogy személyesen is elmondhassa a kérését. Dorkának hívták, mint azt a kislányt, akiről az „Óz, a Nagy Varázslódban írtam. Végül is megígértem neki, hogy ha ezer kislány ezer levélkében kér meg, hogy meséljem el a Madárijesztő és a Bádog Favágó újabb kalandjait – akkor megírom az újabb könyvet.

Lehet, hogy Dorka álruhás tündér volt, és varázserővel rendelkezett… de az sincs kizárva, hogy nagy sikere volt az „Óz, a Nagy Varázsló” színházi előadásainak. Akárhogy is, az ezer levél már réges-régen megérkezett a postával hozzám… és még nagyon-nagyon sok levél jött azóta is.

Így hát, ha késlekedve is, de megtartottam az ígéretemet – itt az újabb könyv Óz birodalmáról.

L. FRANK BAUM

Chicago, 1904 júniusában

Kalandok

Óz birodalmában

2. HOGYAN CSINÁLTA TIP

TÖKFEJ JANCSIT?

A GILLIKINEK országában, amely Óz birodalmának északi részén terül el, élt egy Tip nevű fiú. Valójában a neve hosszabb volt ennél, Öreg Mombi gyakran mondogatta, hogy igazából Tippetariusnak hívják, de senkitől sem lehetett elvárni, hogy ilyen hosszú szóval gyötörje magát, amikor a „Tip” név is éppen olyan jól megfelelt.

Tip egyáltalán nem emlékezett a szüleire, mert aprócska korában elvitték a Mombi nevű öregasszonyhoz, és attól fogva ő nevelte. Mombinak – meg kell mondanom – sajnos nem volt valami jó híre. A gillikin emberek azt gyanították – mégpedig joggal –, hogy varázslással foglalkozik. Ezért aztán nem is voltak hajlandók barátkozni vele.

Mombi azonban igazából nem volt boszorkány, mert a jó Boszorkány, aki az országnak abban a részében uralkodott, megtiltotta, hogy rajta kívül más boszorkány is legyen a birodalmában. Így aztán Tip mostohája, bármennyire szeretett volna is boszorkánykodni, rájött, hogy legfeljebb Varázslónő vagy Bűbájos lehet.

Tipnek kellett fát hordania az erdőből, hogy az öregasszony tüzelhessen az üstje alatt. Ő dolgozott a szántóföldön kapált, gyomlált –, ezenkívül megetette a disznókat, s megfejte a négyszarvú tehenet, amelyre Mombi különösen büszke volt.

Sose higgyétek azonban, hogy Tip egész nap dolgozott volna – úgy gondolta, hogy megártana neki a naphosszat tartó munka. Amikor az erdőbe küldte az öregasszony, Tip gyakran felmászott valamelyik fára madártojásért, vagy azzal szórakozott, hogy a fehér nyuszikat kergette, néha meg begörbített gombostűvel horgászott a patakban. Aztán sietve összenyalábolt egy csomó tűzifát, és hazavitte. Máskor meg, amikor a búzaföldön kellett volna dolgoznia, és a magasra nőtt gabona eltakarta, úgyhogy Mombi nem láthatta őt, Tip ürgelyukakat ásott ki, vagy ha kedve tartotta, lefeküdt a sorok közé, és jót aludt. Vigyázott, hogy ne fecsérelje el az erejét – így aztán izmos, kemény legénnyé serdült.

Mombi különös varázslataitól a szomszédok gyakran megrémültek. Titokzatos hatalmától tartottak persze: féltek tőle, de tisztelték. Tip ezzel szemben gyűlölte őt, s nem is próbálta érzéseit leplezni. Bizony nemegyszer előfordult, hogy nem adta meg Mombinak a tiszteletet, ami kijárt volna neki, hiszen mégiscsak mostohája volt az öregasszony.

Mombi földjén úritök is termett. A sok aranysárga tök ott hevert a zöld gabonatáblák között. Mombi azért ültette és gondozta, hogy a négyszarvú tehénnek legyen mit ennie télidőben. Egy szép napon azonban, mikor már learatták és asztagba rakták a gabonát, s Tipnek a tököt kellett behordania az istállóba, az az ötlete támadt, hogy az egyik tökből fejet csinál… majd jól megijeszti vele az öregasszonyt!

Kiválasztott hát egy formás jókora tököt, amelynek szép narancsvörös színe volt, és szinte csillogott, s elkezdte farigcsálni. Bicskája hegyével két kerek szemet vájt neki, orrnak háromszög alakú lyukat vágott ki, aztán a szája következett, amelynek olyan formája lett, mint az újholdé. Nem lehetett éppenséggel szép arcnak mondani, amikor elkészült, de olyan mosolygós és vidám volt, hogy Tip nevetésre fakadt, miközben a művét nézegette.

Tipnek nem voltak játszótársai, így hát nem tudta, hogy a fiúk ki szokták vágni az ilyen „tökfej jancsik” belsejét, és égő gyertyát tesznek belé, hogy még ijesztőbb legyen. Támadt azonban egy ötlete, ami legalább ilyen jónak látszott. Elhatározta, hogy csinál egy emberforma alakot, arra teszi fel a tökfejet, és olyan helyre állítja, ahol Mombi szembetalálkozik majd vele.

„Akkor aztán – nevetett Tip magában – nagyobbat fog visítani, mint a disznó, amikor megcibálom a farkát, és a félelemtől jobban fog reszketni, mint ahogy én dideregtem tavaly a váltóláztól.”

Volt ideje bőven, hogy megvalósítsa a tervét, mert Mombi bement a faluba. Azt mondta, be kell vásárolnia a konyháravalót, márpedig az ilyen kiruccanás legalább két napig szokott tartani.

Így hát Tip fogta a fejszéjét, kiment az erdőbe, és kiválasztott néhány jó növésű, egyenes csemetét. Kivágta a fácskákat, lenyesegette az oldalágaikat és a leveleket. A megtisztított csemetékből csinálta készülő „emberének” karját, lábszárát, lábát. Egy nagy fa törzséről lenyúzta a kérget, nagy üggyel-bajjal megfelelő méretű hengert készített belőle, és faékekkel összeerősítette a kéreg széleit: ez lett az ember törzse. Ezután vidáman fütyörészve folytatta a munkát. Gondosan összeillesztette a végtagokat, késével újabb ékeket faragott fából, amelyekkel a végtagokat hozzáerősítette a törzshöz.

Mire idáig jutott a munkájával, sötétedni kezdett. Tipnek hirtelen eszébe jutott, hogy meg kell fejnie a tehenet, és meg kell etetnie a disznót. Felkapta hát fából összetákolt emberét, és elvitte magával haza.

Este, a tűz fényénél a konyhában Tip tovább dolgozott. Gondosan legömbölyítette az ízületeket, szakszerűen lecsiszolta az érdes felületeket. Ezután a falhoz támasztotta tákolmányát, és gyönyörködött munkája eredményében.

Nagyon magas volt ez a különös emberforma alak, még felnőtt embernek is magas lett volna, de a kisfiúnak éppenséggel ez tetszett benne, egyáltalán nem bánta, hogy ilyen nagyra sikerült.

Másnap reggel újból megnézte a művét, és rájött, hogy elfelejtett nyakat csinálni neki, márpedig arra okvetlenül szükség volt, hogy a tökfejet felerősíthesse a testre. Így hát újból kiment az erdőbe, amely szerencsére nem volt nagyon messze, és vágott még néhány fadarabot, hogy segítségükkel pótolhassa a hiányt. Hazatérvén a test felső részéhez egy fadarabot illesztett, és a fadarab közepébe lyukat vágott, hogy megtartsa a nyakat, s a másik fadarab felső végét kihegyezte. Amikor mindennel elkészült, a tökfejet a nyakra helyezte, és jó erősen nyomta lefelé, míg tökéletesen illeszkedett. A tökfejet még forgatni is lehetett ide-oda, ahogy az ember akarta. A kar- és lábízületek is mozogtak, így hát Tip a bábuját kedve szerint bármilyen testhelyzetbe beállíthatta.

– Most már éppen olyan, mint egy ember – állapította meg Tip büszkén nagyot fog sikítani Öreg Mombi, amikor megpillantja! De még jobban hasonlítana az igazi emberhez, ha rendesen felöltöztetném.

Nem volt könnyű ruhát találnia, de bátran kirámolta az öblös ládát, amelyben Mombi a féltve őrzött kincseit és egyéb holmijait tartotta, s a fenekén fölfedezett egy bíborszínű nadrágot, egy vörös inget és egy rózsaszín alapon fehér pöttyös mellényt. Kiszedte a ládából a ruhadarabokat, és nagy nehezen sikerült valahogy felöltöztetnie az emberét, habár a ruhadarabok nem illettek rá túlzottan. Ezután még felhúzta a lábára Mombi egyik harisnyáját meg egy pár ócska cipőt a sajátjából… azzal fel is volt öltöztetve teljesen. Tip örömében táncra perdült, és torkaszakadtából nevetni kezdett.

– Most már csak nevet kell adnom neki! – kiáltotta. – Egy ilyen derék fickónak név kell! – Egy pillanatig hallgatott, a fejét törte. Majd felkiáltott: – Mostantól Tökfej Jancsi legyen a neve!

3. A VARÁZSEREJŰ ÉLETPOR

MIUTÁN jó alaposan meghányta-vetette a dolgot, Tip úgy vélte, hogy az lesz a legjobb, ha nem messze Mombi házától, az útkanyarban állítja fel Tökfej Jancsit.

Megragadta, és cipelte volna arrafelé, de a bábu nagyon súlyos volt, és nehezen tudta megmozdítani. Egy kis távolságra elvonszolta, aztán lábra állította Tökfej Jancsit, elkezdte előbb az egyik, aztán a másik lábát hajlítgatni, közben hátulról tolta is: ily módon rávette Jancsit, hogy saját lábán ballagjon el az útkanyarig. Közben persze Jancsi párszor elpottyant, Tip pedig keményebben dolgozott, mint a szántóföldön vagy az erdőben bármikor, de a csínytevés vágya ösztökélte… azonkívül nagyon tetszett neki, hogy próbára teheti az eszét és az ügyességét.

– Jancsi jól sikerült, és kiválóan működik – dünnyögte magában, a szokatlan erőfeszítéstől lihegve. Ám ebben a pillanatban észrevette, hogy menet közben Jancsi bal karja leesett. Visszament, hogy megkeresse. Aztán új, erősebb éket faragott a vállízület számára, és olyan ügyesen kijavította a hibát, hogy Jancsi karja erősebb lett, mint amilyen addig volt. Tip azt is megfigyelte, hogy Jancsi tökfeje megfordult a nyakán, és az arca hátrafelé nézett. Ezt könnyű volt rendbe hozni. Így hát végül, amikor Tökfej Jancsi ott állott az útkanyarban, ahová Öreg Mombinak meg kellett érkeznie, olyan volt, mint egy gillikin gazda, de azért az is eléggé látszott rajta, hogy mégsem „igazi” ember. Biztosra lehetett venni, hogy mindenki, aki arra jár, és váratlanul megpillantja, igencsak megrémül.

Még túlságosan korán volt ahhoz, hogy az öregasszony hazaérkezzék. Tip ezért leballagott a ház mögött nyíló völgybe diót gyűjtögetni, mivel a völgyben sok diófa nőtt.

Öreg Mombi azonban a szokottnál korábban tért haza. Találkozott ugyanis egy gonosz varázslóval, aki a hegyek közt egy barlangban lakott, és varázsszereket cseréltek egymással. Ily módon négy varázspor receptjét sikerült Mombinak megszereznie, és néhány csodálatos erejű varázsfüvet is kapott. Sietett hát haza, amilyen gyorsan csak tudott, hogy kipróbálja az új varázslatokat.

Gondolatait annyira lefoglalták az új varázsszerek, hogy amikor az útkanyarhoz ért, és észrevette az ott álló emberalakot, biccentett, és így szólt:

– Jó estét, uram!

Egy pillanattal később azonban észrevette, hogy az ember nem mozdul, és nem is válaszol, így hát jobban megnézte az arcát. Ekkor látta, hogy tökfeje van, és az arcát – biztosra vette – Tip faragta ki a bicskájával.

– Hijnye! – mordult fel Mombi mérgesen. – Ez a gonosz kölyök már megint kiagyalt valamit! Rendben van! Rrrrendben van! Kékre-zöldre verem, amiért meg akart ijeszteni!

Dühösen fölemelte a botját, hogy szétverje Jancsi vigyorgó tökfejét, de aztán meggondolta magát, felemelt botja megállt a levegőben, mozdulatlanul.

– Itt a jó alkalom, hogy kipróbáljam az új poromat! – mondta izgatottan. – Akkor aztán megtudom, hogy az a gonosz varázsló igazi titkokat adott-e át nekem, vagy becsapott, ahogy én csaptam be őt.

Letette a földre a kosarát, és keresgélni kezdett benne. Az egyik imént kapott varázsport kereste.

Miközben Mombi ezzel foglalkozott, dióval megrakodva Tip is visszaérkezett, és látta, hogy az öregasszony ott áll Tökfej Jancsi mellett, és egyáltalán nem rémült meg tőle.

Az első pillanatban nagyon bántotta a dolog, de aztán felülkerekedett benne a kíváncsiság, hogy vajon mire készül Mombi. Elbújt hát a sövény mögé, ahonnan észrevétlenül kileshette, mi történik.

Némi keresgélés után Mombi egy régi fűszerdobozt húzott elő a kosarából. A dobozon lévő fakult címkére a varázsló ceruzával ráírta: „Életpor”.

– Á… megvan! – kiáltott fel Mombi örömmel. – Nos… mindjárt meglátjuk, hogy hatásos-e. A zsugori varázsló nem adott sokat belőle, de azért azt hiszem, két vagy három adagnyi van benne!

Tip igen-nagyon meglepődött, amikor Mombi szavait hallotta. Aztán látta, hogy Mombi fölemeli a kezét, és a dobozban lévő port Jancsi fejére szórja. Körülbelül olyan módon csinálta, mint ahogyan az ember a sült krumplit sózza meg. A por Jancsi fejéről lehullott a vörös ingére, a rózsaszín mellényére és a bíborszínű nadrágjára is, amelyeket Tip korábban felhúzott rá. Némi por még a foltozott, elnyűtt cipőkre is jutott.

Mombi ezután visszatette a fűszerdobozt a kosarába, fölemelte a bal kezét, és kisujját az égnek meresztve így szólt:

– Vuhuhu!

Ezután a jobb kezét emelte föl, és a hüvelykujját fordította az égnek, majd ezt kiáltotta:

– Tuhuhu!

Végül mind a két kezét fölemelte, valamennyi ujját szétmeresztette, és felkiáltott:

– Puhuhu!

Tökfej Jancsi erre hátralépett, és szemrehányó hangon megszólalt:

– Ne kiabálj velem! Azt hiszed, hogy süket vagyok?

Mombi örömében táncra perdült Jancsi körül.

– Él… él… él – kiáltozta.

A botját felhajította a levegőbe, majd röptében elkapta. Megveregette a kezével a saját vállát, megpróbálta még cifrázni is a táncot, s közben elragadtatásában egyre azt kiáltozta: – Él… él… él!

Képzelhetitek, mindezt mennyire elképedve figyelte Tip.

Először úgy megijedt, hogy rémületében el akart szaladni, de a lába annyira reszketett, hogy nem engedelmeskedett. Később már nagyon mulatságosnak találta, hogy Jancsi életre kelt: a tökfejarc különösen furcsa és komikus volt. Így aztán, amikor elmúlt a félelme, Tip nagyot nevetett. Öreg Mombi meghallotta a vidám kuncogást, gyorsan a sövényhez sántikált, megragadta Tipet a gallérjánál fogva, és oda cipelte, ahol a kosarát hagyta, meg ahol Tökfej Jancsi állt.

– Semmirekellő, alattomos, gonosz fiú vagy! – kiabálta dühösen. – Majd megtanítlak, hogy nem szabad a titkaimat kikémlelned, engem pedig kigúnyolnod!

– Nem gúnyoltalak téged – védekezett Tip. – Tökfej Jancsin nevettem. Nézd csak meg! Micsoda látvány?

– Remélem, nincs kifogásod a megjelenésem ellen! – mondta Jancsi. Igazán mókás volt a komoly hangját hallani, miközben az arca nagy vidáman, egyfolytában mosolygott. Tip újból harsány nevetésben tört ki.

Furcsamód még Mombi is kíváncsi volt az emberre, akit a varázslatával életre keltett. Sokáig nézte fürkésző pillantással, majd megkérdezte:

– Mit tudsz?

– Hát ezt nehéz volna megmondanom – felelte Jancsi. – Úgy sejtem, hogy nagyon sok mindent tudok, de fogalmam sincs róla, mennyi dolog van a nagyvilágban, amit még meg kellene ismernem. Egy kis időre van szükségem, hogy kitaláljam: nagyon bölcs vagyok-e, vagy nagyon buta.

– Hát persze – mondta Mombi komolyan.

– Mit csinálsz vele most, hogy életre keltetted? – kérdezte Tip kíváncsian.

– Még meggondolom – felelte Mombi. – Most azonban tüstént haza kell mennünk, mert kezd sötétedni. Segíts Tökfejnek!

– Sose törődj velem – mondta Jancsi –, ugyanolyan jól tudok gyalogolni, mint bárki más. Van két lábszáram, lábfejem, és igen jól össze vannak ékelve.

– Igazán így van? – kérdezte az öregasszony Tiptől.

– Persze hogy így van. Én magam csináltam – felelte büszkén a fiú.

Hamar el is indultak hazafelé. Mikor megérkeztek, Mombi a tökfejű embert a tehénistállóba vezette, betuszkolta egy üres állásba, és kívülről rázárta az ajtót.

– Most először is veled bánok el – mondta aztán, és Tip felé biccentett a fejével.

A fiúnak nagyon megkeseredett a szája íze ennek hallatára, mert tudta, hogy az öregasszony gonosz és bosszúálló, nem riad vissza semmi rossz cselekedettől.

Beléptek a házba. Kerek építmény volt, a tetején félgömb alakú kupolával. Óz birodalmában a legtöbb falusi ház ilyen.

Mombi megparancsolta a fiúnak, hogy gyújtson gyertyát, amíg kosarát beleteszi a ládába, és kabátját felakasztja a fogasra. Tip tüstént engedelmeskedett, mert nagyon félt Mombitól.

Miután Tip meggyújtotta a gyertyát, Mombi tüzet rakatott vele a tűzhelyben. Míg a fiú a tűzrakással foglalatoskodott, az öregasszony a vacsoráját eszegette. Egy idő múlva a tűz már vidáman ropogott, s ekkor Tip Mombihoz lépett, és kérte, hogy adjon neki is a kenyérből és a sajtból. Az öregasszony kijelentette, hogy nem ad.

– De hát éhes vagyok! – mondta Tip panaszosan.

– Nem sokáig leszel már éhes – felelte Mombi, és sanda pillantást vetett a fiú felé.

Tipnek nem tetszett Mombi beszéde, mert fenyegetést érzett a szavaiból. Eszébe jutott azonban, hogy a zsebében van jó néhány dió. Feltört párat, és megette a jóízű dióbeleket. Eközben az öregasszony feltápászkodott, lesöpörte kötényéről a morzsákat, és egy kisebbfajta üstöt akasztott a tűz fölé.

Ezután tejet, ecetet mért ki, mindegyikből ugyanannyit öntött az üstbe. Majd különféle füveket és porokat vett elő, és mindegyikből egy részt az üstbe tett. Időnként közelebb ment a gyertyához, annak fényében olvasgatott egy sárga papíron lévő írást – az üstben fövő kotyvalék receptjét.

Ezt látva Tip egyre jobban megrémült.

– Miért csinálod ezt? – kérdezte.

– A te számodra – felelte kurtán Mombi.

Tip nyugtalanul izgett-mozgott a zsámolyon, amin ült, és időnként az üstbe pillantott. A benne lévő folyadék már bugyborékolni kezdett. Aztán a boszorkány gonosz, ráncos arcába nézett, és azt kívánta, hogy bár máshol lenne, akárhol, csak ne itt, ebben a sötét, füstös konyhában, ahol az ember szíve már attól is megtelik rémülettel, ha a gyertya fényében a falakon imbolygó árnyakat látja. Így telt el egy óra. A csöndet csak az üstben fortyogó folyadék bugyborékolása és a láng sistergése szakította meg.

Végül is Tip megint megszólalt.

– Meg kell innom ezt a dolgot? – kérdezte, fejével a kotyvalék felé bökve.

– Igen – felelte Mombi.

– Mit csinál majd velem? – kérdezte Tip.

– Ha jól állítottam össze, akkor márványszobrot csinál belőled – felelte Mombi.

Tip felnyögött, és az inge ujjával letörölte a verejtéket homlokáról.

– Nem akarok márványszobor lenni! – kiáltotta.

– Nem számít, én azt akarom, hogy márványszobor legyél – felelte az öregasszony szigorú tekintettel.

– De hát akkor mi hasznod lesz belőlem? – kérdezte Tip. – Nem lesz senki sem, aki dolgozna neked.

– Majd Tökfej Jancsi dolgozik – felelte Mombi.

Tip megint keserveset nyögött.

– Miért nem változtatsz inkább kecskévé vagy csirkévé? – kérdezte kétségbeesve. – Egy márványszoborral nem mész semmire!

– Dehogyisnem – felelte Mombi. – Jövő tavasszal virágoskertet ültetek, s téged teszlek dísznek a közepébe. Nem is értem, hogy eddig miért nem jutott eszembe, évek óta mindig csak terhemre voltál.

E borzalmas szavak hallatán Tip érezte, hogy verejték önti el az egész testét, de csak ült, némán, remegve, és rémülten nézte az üstöt.

– Talán nem fog hatni – dünnyögte elhaló hangon, csüggedten.

– Dehogyisnem, azt hiszem, hatni fog! – felelte Mombi vidáman. – Nagy ritkán esik csak meg, hogy hibázom.

Megint csend lett. Hosszú, vészjósló csend. Mire Mombi végre levette az üstöt a tűzről, már csaknem éjfél volt.

– Nem ihatod meg, amíg nem hűlt ki teljesen – jelentette ki az öreg boszorkány, akit így kell neveznünk, mivelhogy a törvény tilalma ellenére mégiscsak gyakorolta a boszorkánymesterséget. – Most mindketten aludni megyünk. Hajnalban majd szólok, és akkor egyszeribe átváltoztatlak márványszoborrá.

Ezután besántikált a szobájába, és magával vitte a gőzölgő üstöt is. Tip hallotta, amint behúzta, majd kulcsra zárta az ajtót maga után.

A fiú nem feküdt le, amint a boszorkány megparancsolta, hanem fennmaradt, és a kihunyó tűz zsarátnokába bámult.

4. A SZÖKEVÉNYEK

MENEKÜLÉSE

TIP ERŐSEN törte a fejét. „Nem lehet jó márványszobornak lenni – dühödött fel egyre jobban és én nem is leszek szobor! Azt mondja, hogy évek óta a terhére vagyok, és meg akar szabadulni tőlem. Nos hát… megszabadulhat tőlem nagyon könnyen, ahhoz nem kell átváltoznom szoborrá. Nem hiszem, hogy akad olyan fiú, aki szívesen álldogálna díszként örökkön-örökké egy virágoskertben! Elszököm… világgá megyek, még mielőtt megitatná velem azt az undorító, bűzös kotyvalékot, amit éjfélig az üstben főzött.” Megvárta, amíg hangos hortyogás jelezte, hogy az öregasszony már elaludt, akkor aztán csendben felkelt, és a pohárszékhez ment, hogy valami élelmet keressen.

A keskeny polcokon csak egy kevés száraz kenyeret talált; fel kellett túrnia Mombi kosarát is, hogy rábukkanjon a sajtra, amit a faluból hozott. Miközben a kosárban keresgélt, rábukkant a fűszerdobozra is, amiben az Életpor volt.

„Magammal vihetném ezt is – gondolta magában –, mert különben Mombi még újabb gonoszságokat csinál vele.” így hát zsebébe dugta a fűszerdobozt is a sajt meg a kenyér mellé.

Ezután, lépteire nagyon vigyázva, kisurrant a házból, és becsukta az ajtót maga mögött. Kint a szabadban ragyogott a hold, tündököltek a csillagok, csöndes, békés éjszaka volt – nagyon szépnek látta a szűk, rossz szagú konyha után.

– Jaj de jó, hogy útra kelhetek – suttogta Tip. – Sosem kedveltem az öregasszonyt. Nem is értem, hogyan élhettem vele mostanáig.

Lassan bandukolt az országút felé, amikor hirtelen eszébe jutott valami, és megállt.

– Nem szívesen hagynám itt Tökfej Jancsit az öreg Mombi kényére-kedvére – dünnyögte. – Jancsi különben is az enyém, hiszen én csináltam, akkor is az enyém, ha az öreg boszorkány keltette életre.

Visszament a tehénistállóhoz, és kinyitotta annak a rekesznek az ajtaját, ahol Tökfej Jancsit hagyták.

Jancsi az istálló közepén állt. A hold fénye éppen rávilágított: jól lehetett látni, hogy szokása szerint vidáman mosolyog.

– Gyere velem! – mondta a fiú Jancsinak.

– Hová? – kérdezte Jancsi.

– Majd megtudod, ha én is tudni fogom – felelte Tip, és barátságosan visszamosolygott Jancsira. – Egyelőre csak az a dolgunk, hogy elinduljunk az orrunk után.

– Rendben van – felelte Jancsi. Kibicegett az istállóból a holdfényre.

Tip elindult az országút felé, Jancsi a nyomában. Tökfej Jancsi furcsamód bicegett, időnként az egyik vagy a másik lába ahelyett, hogy előre lépett volna, visszafordult, aminek következtében Jancsi majdnem hasra esett. Szerencsére hamarosan észrevette, hogy mi a baj, s ettől fogva óvatosabban lépegetett. Nem is történt baj.

Tip előtte haladt az ösvényen, pillanatra sem állt meg. Nem mehettek nagyon gyorsan, de mentek, mendegéltek szakadatlanul, így aztán mire a hold lenyugodott, és a nap előbukkant a dombok mögül, jókora utat megtettek. Tipnek már nem kellett attól félnie, hogy az öreg boszorkány utoléri őket. Ráadásul még arra is gondolt, hogy előbb jobbra fordult az egyik ösvényen, aztán balra a másikon: ha bárki is követi őket, igen nehezen találhatja ki, hogy merrefelé haladtak, vagy hogy hol keresse a szökevényeket.

Egyelőre megmenekült attól, hogy márványszoborrá varázsolják, így aztán Tip úgy vélte, pihenhetnek egy keveset. Szólt Jancsinak, hogy álljon meg, ő maga pedig letelepedett egy kőre az út szélén.

– Itt az ideje, hogy megreggelizzünk! – mondta.

Tökfej Jancsi kíváncsian figyelte, hogyan táplálkozik Tip, de ő maga nem volt hajlandó enni.

– Azt hiszem, egészen másmilyenre sikeredtem, mint amilyen te vagy – mondta.

– Meghiszem azt – felelte Tip –, mert hogy éppenséggel nekem sikeredett összebarkácsolnom téged.

– Igazán? – kérdezte Jancsi.

– Úgy bizony. Összebarkácsoltalak, aztán kivágtam a szemedet, az orrodat, a füledet és a szájadat – mondta Tip büszkén. – A végén felöltöztettelek.

Jancsi alaposan megnézte a saját testét és a végtagjait:

– Úgy látom, jó munkát végeztél – jegyezte meg.

– Hát… éppen hogy… – felelte Tip szerényen. Ugyanis már észrevett néhány hibát, amit Tökfej Jancsi készítésénél követett el. – Ha tudtam volna, hogy együtt fogunk vándorolni, valamivel jobbra csináltalak volna.

– Hiszen, ha te alkottál engem, te vagy az én papám – mondta Tökfej meglepetten.

– Inkább a feltalálód vagyok – felelte a fiú nevetve. – Bizony, fiacskám, azt hiszem, az vagyok.

– Így én engedelmességgel tartozom neked – folytatta Tökfej –, te pedig gyámolítani fogsz engem.

– Pontosan ez a helyzet – jelentette ki Tip, és gyorsan felállt a kőről. – Akkor hát induljunk!

– Hová megyünk? – kérdezte Jancsi, miután újból útra keltek.

– Nem tudom biztosan – felelte a fiú –, de azt hiszem, dél felé haladunk, és előbb-utóbb eljutunk a Smaragdvárosba.

– Miféle város az? – kérdezte Tökfej Jancsi.

– Óz birodalmának közepén fekszik, és az ország legnagyobb városa. Jómagam még sosem jártam ott, de hallottam a történetéről. Egy nagy és hatalmas, Óz nevű Varázsló építette, és ott minden-minden zöld, mint ahogyan itt, a gillikinek országában minden bíborvörös.

– Itt minden bíborvörös? – kérdezte Jancsi.

– Persze hogy az! Nem látod? – mondta a fiú.

– Azt hiszem, színvak vagyok – mondta Tökfej, miután körbebámult.

– Nos hát… a fű bíborvörös, a fák is bíborvörösek, a házak és a kerítések is bíborvörösek – magyarázta Tip. – Még az út sara is bíborszínű. A Smaragdvárosban azonban minden zöld, amint itt bíborvörös. Keleten, a mumpicok országában minden kék színű, délen, a kvarangyoknál minden piros, a nyugoroknál, a Nyugat országában, ahol a Bádog Favágó uralkodik, minden sárga.

– Nahát! – sóhajtotta Jancsi. Aztán rövid szünet után újból megszólalt: – Azt mondtad, hogy a nyugoroknál a Bádog Favágó uralkodik?

– Igen. Ő is segített Dorkának legyőzni a gonosz Nyugati Boszorkányt, és a nyugorok olyan hálásak voltak neki, hogy megkérték, legyen az uralkodójuk. A Smaragdváros lakói pedig a Madárijesztőt hívták meg uralkodójuknak.

– Szent isten – mondta Jancsi –, egészen összezavar ez a história. Kicsoda az a Madárijesztő?

– Dorka egy másik barátja – felelte Tip.

– És kicsoda Dorka?

– Egy kislány. Kansasból jött ide, a nagy Külső Világból. Egy ciklon röpítette Óz birodalmába, és mialatt itt volt, a Madárijesztő és a Bádog Favágó kísérték utazásai során.

– És most hol van? – kérdezte Tökfej Jancsi.

– A Jó Glinda, aki a kvarangyok felett uralkodik, hazaküldte – felelte Tip.

– Nahát… és mi lett a Madárijesztőből?

– Már megmondtam: a Smaragdvárosban uralkodik – felelte Tip.

– Azt hittem… arról meséltél, hogy ott egy csodálatos Varázsló uralkodik – ellenkezett Jancsi, aki egyre jobban összezavarodott.

– Igen, valóban azt mondtam. De hát figyelj most rám, és pontosan megmagyarázok mindent – mondta Tip. Nagyon lassan, tagoltan beszélt, miközben erősen a mosolygó Tökfej Jancsi szemébe nézett. – Dorka elment a Smaragdvárosba, hogy megkérje a Varázslót, küldje őt haza, Kansasba. A Madárijesztő és a Bádog Favágó ugyancsak Dorkával tartott. De a Varázsló nem tudta Dorkát hazaküldeni, mert igazából nem volt Varázsló, csak azt hitték róla. Akkor aztán Dorkáék megharagudtak a Varázslóra, és megfenyegették, hogy leleplezik. A Varázsló erre egy nagy léggömböt készített, és annak a segítségével elszökött. Senki se látta azóta.

– Ez aztán igazán érdekes történet volt – mondta Jancsi elégedetten. – Értem is tökéletesen az egészet… kivéve azt, hogy mi hogyan történt.

– Örülök, hogy érted – felelte Tip. – Miután a Varázsló elszökött, a Smaragdváros lakói Őfelségét, a Madárijesztőt választották királlyá. Azt hallottam róla, nagyon népszerű uralkodó.

– Felkeressük majd ezt a különös királyt? – kérdezte Jancsi.

– Elmehetünk hozzá – felelte a fiú –, feltéve, hogy nem lesz más dolgod.

– Nem, arról szó se lehet, drága papa – felelte Tökfej Jancsi –, én mindenhová szívesen elkísérlek, ahová csak menni akarsz.

5. TIP VARÁZSOL

TIP KICSI volt és meglehetősen vékonyka, így hát kissé zavarta, hogy a magas, iromba tökfejember „papá”-nak szólította. Mivel azonban hosszadalmas és unalmas magyarázkodásba kellett volna fognia, hogy megmagyarázza, nem létezik köztük efféle rokoni kapcsolat – inkább témát váltott.

– Fáradt vagy? – kérdezte.

– Egyáltalán nem – felelte Jancsi, majd rövid hallgatás után hozzátette: – A fából készült ízületeim azonban hamar elkopnak, ha sokat gyalogolok.

Tovább bandukoltak, és közben Tip azon gondolkodott, hogy Jancsinak alighanem igaza van. Most már nagyon sajnálta, hogy Jancsi végtagjait nem készítette el gondosabban. De hát hogyan sejthette volna, hogy a furcsa figura, amelyet csak azért tákolt össze, hogy Öreg Mombit megrémítse, a fűszerdobozból ráhintett Életpor révén egyszerre csak életre kel?

Nem is tett több szemrehányást önmagának, inkább azon töprengett, hogyan lehetne Jancsi gyenge ízületeit valahogyan rendbe hozni.

Miközben ezen gondolkodott, egy erdőhöz értek. Az erdő szélén Tip leült egy fűrészbakra, amit a favágók hagyhattak ott.

– Miért nem telepszel le te is? – kérdezte Tökfej Jancsit.

– Nem volna nagyon rossz az ízületeimnek? – aggodalmaskodott amaz.

– Egyáltalán nem! Inkább pihennének azalatt – felelte Tip.

Így hát Jancsi megpróbált leülni. Ám amint a szokottnál jobban be akarta hajlítani az ízületeit, egyszerre csak összenyaklott, és recsegve-ropogva akkora zajjal zuhant le a földre, hogy Tip már attól tartott, teljesen tönkrement.

Odakapott Tökfej Jancsihoz, lábra állította, kiegyenesítette a karját és a lábát, körbetapogatta a fejét, hogy megvizsgálja, nem repedt-e meg valahol. Jancsi azonban a baleset után is tűrhető állapotban maradt.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha ezután mindig állva maradsz. Sokkal biztonságosabb – tanácsolta neki Tip.

– Rendben van, drága papa, úgy lesz, ahogy mondod – felelte Jancsi mosolyogva. Egyáltalán nem viselte meg a földre pottyanás.

Tip megint leült. Ekkor Tökfej Jancsi megkérdezte:

– Micsoda alkotmányon ülsz?

– Hát egy lovon – vágta rá a fiú gondolkodás nélkül.

– Mi az, hogy ló? – kérdezte Jancsi.

– A ló?… Nos hát, kétféle ló van – felelte Tip kissé bizonytalanul, mert nem tudta, hogyan magyarázza meg a dolgot. – Van olyan ló, amelyiknek négy lába van, feje, farka, és él. Az ilyen lónak a hátán lovagolni szoktak az emberek.

– Értem – mondta Jancsi vidáman –, te jelenleg egy ilyenfajta ló hátán ülsz.

– Nem… éppenséggel nem – felelte Tip.

– Mi az, hogy nem? Ennek négy lába van, feje, farka.

Tip alaposan szemügyre vette a fűrészbakot, és rájött, hogy Tökfej Jancsinak igaza van. A fűrészbak testét fatörzsből készítették, az egyik végén meghagytak egy kiálló ágat, amely éppen olyan volt, mint egy farok. A másik végén levő két nagy dudorodás két szemhez hasonlított, egy helyütt pedig fejszével kihasítottak egy darabot a fából, amit az állat szájának lehetett nézni.

Négy egyenes lábat is faragtak neki fából, és jól beleerősítették a testébe. A négy láb igencsak szétállt, a fűrészbak ily módon szilárdan megmaradt a talpán olyankor is, amikor keresztbe vetették rajta a fűrészelni való rönkfát.

– Ez a fűrészbak valóban majdnem olyan, mint egy igazi ló – magyarázta Tip –, de egy igazi ló él, üget, ágaskodik és zabot eszik Ez viszont nem él, fából van, és rönkfát fűrészelnek rajta.

– Ha élne, akkor ügetne, ágaskodna és zabot enne? – kérdezte Tökfej Jancsi.

– Talán ügetne és ágaskodna, de zabot biztosan nem enne – felelte Tip, és jót nevetett Tökfej Jancsi ötletén. – No meg persze nem is fog élni sohasem, mert fából van.

– Én is fából vagyok – mondta Tökfej Jancsi.

Tip meglepetten pillantott rá.

– Igaz – mondta –, te is fából vagy. A varázspor, amely életre keltett téged, itt van a zsebemben.

Elővette a fűszerdobozt, és kíváncsian nézegette.

– Kíváncsi vagyok – dünnyögte –, hogy vajon életre keltené-e a fűrészbakot is?

– Biztosan életre keltené – felelte Jancsi egykedvűen, mert őt semmi sem hozta ki a sodrából –, én meg lovagolhatnék a hátán, és kímélhetném az ízületeimet. Nem kopnának el a gyaloglástól.

– Nosza rajta, megpróbálom! – kiáltotta a fiú, és felugrott ültéből. – De nem tudom, emlékszem-e a varázsszavakra, amelyeket Mombi használt, és tudom-e utánozni a kézmozdulatait.

Egy-két percig gondolkodott. Közben minden eszébe jutott, mert a sövény mögül alaposan megfigyelte az öreg boszorkány minden mozdulatát, és jól emlékezetébe véste a szavait is. Úgy gondolta, hogy mindent el tud ismételni.

Így hát a fűszerdobozból a Fűrészbak testére hintette a varázserejű Életport, aztán fölemelte a bal kezét, és kisujját az égnek meresztve azt mondta:

– Vuhuhu!

– Mit jelent, amit mondasz, drága papa? – kérdezte a kíváncsi Tökfej Jancsi.

– Nem tudom – válaszolta Tip. Ezután fölemelte a jobb kezét, a hüvelykujját az égnek fordította, majd azt kiáltotta:

– Tuhuhu!

– Hát ez meg mit jelent, drága papa? – kérdezősködött Jancsi.

– Azt jelenti, hogy hallgass! – felelte a fiú. Nagyon idegesítette, hogy Jancsi zavarja egy ilyen fontos pillanatban.

– Nagyon gyorsan tanulok! – jegyezte meg Tökfej Jancsi mosolyogva, mint rendesen.

Tip ezután a feje fölé emelte mind a két kezét, valamennyi ujját szétmeresztette, és ezt kiáltotta:

– Puhuhu!

A Fűrészbak tüstént életre kelt: izgett-mozgott, kinyújtotta a lábait, nagyot ásított a fejszével hasított szájával, megrázkódott, hogy lerázza hátáról a ráhullott port. Egy kevés a földre szóródott, a többi meg beleolvadt az állat testébe.

– Nagyszerű! – rikkantotta Jancsi, miközben Tip ámulva nézte, mi történik. – Nagyon bölcs varázsló vagy, drága papa!

6. A FŰRÉSZBAK ÉLETRE KEL

A FŰRÉSZBAK, mikor érezte, hogy életre kelt, jobban meglepődött, mint Tip, majd ide-oda forgatta két kigúvadó szemét, csodálkozva szemlélte a világot, és nagyon fontosnak érez-W te magát. Aztán megpróbálta szemügyre venni a saját alakját, de nem sikerült, mert nem volt nyaka, amit hátra tudott volna tekerni. Miközben azon fáradozott, hogy megnézze a saját testét, körbe-körbe forgolódott, de végül sehogyan sem sikerült a dolog. Nagyon merevek, esetlenek voltak a lábai, mert nem volt bennük térdízület. A próbálkozás vége az lett, hogy nekiütközött Tökfej Jancsinak, az meg fölbukfencezett, és az út menti fűbe pottyant.

Tip egy kicsit megijedt a balesettől meg attól, hogy a Fűrészbak folyton-folyvást körbenyargalt, így hát rákiáltott:

– Netene!

A Fűrészbak azonban még csak nem is hederített a szavára, sőt a következő pillanatban az egyik falábával olyan erősen rátiport Tip lábára, hogy a fiú fájdalmában fél lábon odébb ugrált, és megint csak azt kiabálta:

– Netene! Netene, ha mondom!

Jancsi nagy nehezen feltápászkodott, és ültében csodálkozva szemlélte a Fűrészbakot.

– Azt hiszem, ez az állat egyáltalán nem hallja, amit mondasz neki! – jegyezte meg.

– De hát torkom szakadtából ordítok! Nem így van?

– De igen. Csak éppen a Fűrészbaknak nincsen füle!

– Hát ez bizony igaz! – mondta Tip. Csak most vette észre a dolgot. – De hát akkor hogyan állíthatnám meg?

Ebben a pillanatban azonban a Fűrészbak megállt magától, mert rájött, hogy sehogyan sem képes megnézni a saját testét. Tipet viszont jól látta. Közelebb ment a fiúhoz, hogy jól szemügyre vegye.

Nagyon furcsán járt a Fűrészbak: hol a két jobb oldali lábával lépett egyszerre, hol a két bal oldalival, körülbelül úgy, ahogyan egy ló poroszkál – ám eközben a teste jobbra-balra ringott, mint egy bölcső.

Tip megveregette a Fűrészbak fejét, és biztatóan azt mondta:

– Jól van, jó fiú vagy!

A Fűrészbak erre peckesen tovább lépdelt, hogy kigúvadó szemével közelebbről megnézze Tökfej Jancsit is.

– Kötőféket kell csinálnom neki – mondta Tip, és kutatni kezdett a zsebében. Végre talált egy gombolyag erős madzagot. Kigombolyította, aztán a Fűrészbakhoz lépett, a madzag egyik végét a nyakába kötötte, a másik végét pedig egy nagy fához erősítette. A Fűrészbak nem értette, hogy mi történik, hátrahőkölt, a szájával a madzag után kapkodott, de nem próbált elszaladni.

– Erősebb, mint gondoltam – mondta Tip –, és elég makrancos is.

– Miért nem csinálsz neki fület? – kérdezte Jancsi. – Ha füle volna, megmondhatnád neki, hogy mit tegyen.

– Nagyszerű ötlet! – mondta Tip. – Hogyan is jutott az eszedbe?

– Ami azt illeti, tulajdonképpen nem is gondolkodtam rajta – mondta Tökfej –, nem volt rá szükség, hiszen ez a legegyszerűbb dolog a világon!

Tip elővette a bicskáját, és egy kicsiny fa kérgéből füleket vágott a Fűrészbak számára.

– Nem szabad túlságosan nagyra csinálnom a füleit – dünnyögte farigcsálás közben –, mert akkor a Fűrészbakunkból szamár lesz.

– Miért lenne? – kérdezte Jancsi az út széléről.

– Nos hát… a lónak vagy a baknak nagyobb füle van, mint az embernek. A szamárnak viszont nagyobb füle van, mint akármelyiknek – magyarázta Tip.

– Akkor hát… ha nekem hosszabb fülem lenne, akkor én ló volnék? – kérdezte Jancsi.

– Kedves barátom – mondta Tip komoly hangon te sosem leszel más… mindig Tökfej Jancsi maradsz, nem számít, hogy a füled milyen hosszú.

– Aha – bólintott rá Jancsi –, most már értem a dolgot, úgy hiszem.

– Csoda volna, ha megértenéd – jegyezte meg Tip –, de nem baj, ha azt hiszed, hogy érted. Tessék, készen is vagyok a fülcsinálással. Féken tartanád a Fűrészbakot, amíg fölerősítem a két fülét?

– Szívesen, ha segítsz feltápászkodnom innen – felelte Tökfej.

Tip fölsegítette Jancsit, aki a Fűrészbakhoz ment, és jó erősen fogta a fejét, amíg a fiú a bicskájával két lyukat fúrt bele, amelyekbe aztán beledugta a füleket.

– Így már nagyon csinos! – jegyezte meg Jancsi elismerően.

Ám olyan közel állt a Fűrészbakhoz, mikor ezt mondotta, hogy az állat megriadt a fülét ért első hangoktól, nagyot szökkent előre, és feldöntötte Tipet meg Jancsit: az egyik jobbra pottyant a földre, a másik balra. A Fűrészbak ezután továbbrohant, mintha csak saját lépteinek hangjától ijedt volna meg.

– Hóha! – kiáltotta Tip, miközben feltápászkodott a földről. – Hó… hó, te bolond… hóha?

A Fűrészbak valószínűleg nem hallgatott volna rá, de véletlenül belelépett egy ürgelyukba, és fejjel előre felbukfencezett. A hátán feküdt, és mind a négy lábával rémülten kalimpált a levegőben.

Tip odaszaladt.

– Mondhatom, jól nevelt Fűrészbak vagy! – kiáltotta. – Miért nem álltál meg, amikor azt kiabáltam, hogy hóha?

– A hóha azt jelenti, hogy álljak meg? – kérdezte a Fűrészbak meglepetten, és fölfelé guvasztotta a szemét, hogy lássa Tipet.

– Persze hogy azt jelenti – felelte Tip.

– A lyuk a földben ugyancsak azt jelenti, hogy meg kell állnom? – folytatta a Fűrészbak.

– Igen… a biztonság kedvéért meg kell állnod, vagy át kell ugranod.

– Igencsak fura helyre kerültem – mondta a Fűrészbak álmélkodva. – Tulajdonképpen mi dolgom itt?

– Nos hát… én keltettelek életre – felelte a fiú –, és megnyugtathatlak, nem fog fájni, ha jól viselkedsz, és megteszed, amit mondok neked.

– Akkor hát mindent megteszek, amit mondasz nekem – felelte a Fűrészbak tisztességtudóan. – De hát mi történt velem az imént? Valami nincs velem rendben, úgy érzem.

– Felfordultál – mondta Tip. – Ha viszont egy kis ideig nem mozgatod a lábadat, akkor visszafordítalak a másik oldaladra.

– Tulajdonképpen hány oldalam van? – kérdezte a Fűrészbak csodálkozva.

– Jó néhány! – felelte Tip kurtán. – Kérlek, maradj nyugton a lábaddal!

A Fűrészbak nyugton maradt, és nem mozdította a lábát. Tip néhány próbálkozás után végül is átfordította a másik oldalára, és lábra állította.

– Á… most végre jól érzem magam – közölte a Fűrészbak mély sóhajjal.

– Az egyik füled eltört – mondta Tip, miután gondosan megvizsgálta a Fűrészbakot. – Új fület kell csinálnom neked.

Azzal odavezette a Fűrészbakot, ahol Tökfej Jancsi hiába próbált feltápászkodni a földről. Fölsegítette Tökfejet, aztán új fület faragott a Fűrészbaknak, és fölerősítette a fejére.

– Most aztán jól figyelj arra, amit mondani fogok neked – mondta á Fűrészbaknak. – A hohó vagy hóha azt jelenti, hogy megállj! Az előre azt jelenti, hogy indulj el, az ügetés pedig azt, hogy fuss, amilyen gyorsan csak tudsz. Megértetted?

– Úgy sejtem, megértettem – felelte a Fűrészbak-ló.

– Jól van. Most mindnyájan útra kelünk a Smaragdvárosba, hogy Őfelsége, a Madárijesztő elé járuljunk. Tökfej Jancsi a hátadon fog lovagolni, hogy ne kopjanak el az ízületei.

– Nem bánom – felelte a lóvá avatott Fűrészbak. – Megteszek mindent, amit jónak látsz.

Tip ezután fölsegítette Jancsit a Fűrészbak hátára.

– Kapaszkodj erősen – figyelmeztette –, mert különben lepottyansz, és széthasad a tökfejed.

– Az aztán borzalmasan nagy baj lenne – mondta Jancsi reszketve. – De mibe kapaszkodjam?

– Kapaszkodj a Fűrészbak fülébe – felelte Tip némi töprengés után.

– Az istenért, ne tedd! – ellenkezett a Fűrészbak-ló. – Akkor nem hallanék.

Ebben volt némi igazság. Így hát Tip mást próbált kiagyalni.

– Mindjárt megoldom a kérdést – mondta nagy sokára. Elment az erdőbe, és egy fiatal, egyenes fából levágott egy karóra valót. Az egyik végén kihegyezte a karót, utána lyukat fúrt a Fűrészbak hátába, közvetlenül a feje mögött. Ezután az út mellől hozott egy kődarabot, és azzal jó erősen beverte a karót a lyukba, illetve az állat hátába.

– Jaj, jaj, hagyd abba! – jajveszékelt a Fűrészbak. – Kegyetlenül püfölsz!

– Fáj? – kérdezte a fiú.

– Hát… fájni éppen nem fáj – felelte az állat –, de nagyon idegesít, hogy püfölsz.

– Már befejeztem – mondta Tip vigasztalóan. – Légy ügyes, Jancsi, kapaszkodj erősen a karóba, ha jól fogod, akkor nem eshetsz le, nem ütöd meg magad!

Jancsi erősen megkapaszkodott, Tip meg azt mondta a Fűrészbak-lónak:

– Előre!

Az állat engedelmesen mindjárt elindult, ide-oda himbálózott a teste, amint a lábát emelgette.

Tip a Fűrészbak-ló mellett mendegélt. Nagyon örült, hogy újabb útitárs csatlakozott hozzájuk. Örömében fütyörészni kezdett.

– Mit jelent ez a hang? – kérdezte a Fűrészbak.

– Ne törődj vele – felelte Tip. – Csak fütyörészek, mert jó kedvem van.

– Fütyörésznék én is szívesen – jegyezte meg Tökfej Jancsi –, ha az ajkamat össze tudnám csücsöríteni. De attól félek, drága papa, hogy van néhány dolog, amit nem tudok megtenni.

Jó ideig így bandukoltak, ám az ösvény, amelyen haladtak, egyszerre kiszélesedett, és sárga téglával kövezett országút lett belőle. Tip megpillantott egy útjelző táblát, rajta a következő felirattal:

SMARAGDVÁROS: KILENC MÉRFÖLD

Ekkorra már sötétedni kezdett, így hát elhatározták, hogy lepihennek éjszakára az út mellett, és másnap reggel folytatják útjukat. Tip a Fűrészbakot egy pázsitos dombhoz vezette, amelyen néhány terebélyes fa állt, és ott lesegítette Tökfej Jancsit a hátáról.

– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha éjszakára lefektetlek a földre – mondta a fiú. – Ott biztonságban leszel.

– És velem mi lesz? – kérdezte a Fűrészbak.

– Nem fog ártani neked, ha álldogálsz – felelte Tip. – És mivel amúgy sem tudnál aludni, őrködhetsz, hogy senki se jöjjön a közelünkbe, ne zavarja meg a nyugodalmunkat.

Ezután a fiú lefeküdt a földre, Tökfej Jancsi mellé. Nagyon elfáradt az úttól, és tüstént elaludt.

7. TÖKFEJ JANCSI

A SMARAGDVÁROSBA ÉR

NAPKELTEKOR Tökfej Jancsi felébresztette Tipet. A fiú kidörzsölte szeméből az álmot, megmosdott egy kis patakban, aztán kenyeret és sajtot evett. Miután ily módon felkészült az új napra, így szólt:

– Induljunk el ízibe! Kilenc mérföld jókora út, de remélem, hogy délre megérkezünk a Smaragdvárosba, hacsak valami baj nem történik útközben.

Tökfej Jancsi megint a Fűrészbak hátára ült, és útnak indultak.

Tip megfigyelte, hogy a fű és a fák bíborvörös színe elhalványodott, és sötét levendulaszínű lett, majd a levendulaszín nemsokára zöldes árnyalatot kapott, és egyre zöldebbé vált, amint közeledtek a hatalmas városhoz, amelyben a Madárijesztő uralkodik.

A kis társaság talán ha két mérföldet tett meg, amikor a sárga téglával kövezett utat egy széles, gyors sodrú folyó szakította meg. Tip törte a fejét, hogyan jussanak át, de egy idő múlva észrevette, hogy valaki kompon közeledik feléjük a túlsó partról.

Amikor a révész a kompból kiszállt a parton, Tip megkérdezte tőle:

– Átvinnél minket a túlsó partra?

– Igen, ha van pénzetek – felelte a révész, akinek csúf, mérges arca volt.

– De hát nekem nincs pénzem – mondta Tip.

– Egyáltalán nincs? – kérdezte a révész.

– Egyáltalán nincs – felelte a fiú.

– Akkor nem erőltetem meg magam, hogy átvigyelek titeket! – mondta a révész határozattan.

– Kedves ember! – jegyezte meg Tökfej Jancsi mosolyogva.

A révész rábámult, de nem felelt. Tip a fejét törte, hogy mit tegyen, mert nagyon bántotta volna, ha az útjuk ilyen hirtelen és váratlanul véget ér.

– Okvetlenül el kell jutnom a Smaragdvárosba – mondta a révésznek. – De hogyan juthatok át a folyón, ha nem viszel bennünket a túlsó partra?

A révész nevetett. Nem valami kedvesen, mondhatom.

– A Fűrészbak fából van, és fennmarad a vízen – mondta. – A hátán átkelhetsz a folyón. Ami a tökfejű csibészt illeti, aki veled van, akár elsüllyed, akár átúszik… teljesen mindegy, hogy mi történik vele.

– Miattam ugyan ne főjön a fejed – mondta Tökfej Jancsi, és kedvesen rámosolygott a mogorva révészre. – Biztos vagyok benne, hogy baj nélkül átjutok a folyón.

Tip úgy gondolta, hogy érdemes nekivágni. A Fűrészbaknak sejtelme sem volt a veszélyről, ezért egyáltalán nem ellenkezett. Így aztán a fiú levezette a Fűrészbakot a vízhez, és felmászott a hátára. Tökfej Jancsi belegázolt a folyóba, megragadta a Fűrészbak farkát, hogy a tökfeje fennmaradjon a vízen.

– Figyelj! – mondta Tip a Fűrészbaknak. – Ha mozgatod a lábadat, akkor valószínűleg úszni fogsz, és ha úszol, akkor átjutsz a túlpartra.

A Fűrészbak tüstént ide-oda kezdte mozgatni a lábait, és utasaink lassacskán átjutottak a folyón, mintha csak evezők hajtották volna őket előre. Minden jól ment, a végén kikecmeregtek a vízből. Alaposan átáztak, csak úgy csurgott belőlük a víz.

Tip nadrágszára és cipője ugyan csuromvizes lett, de a Fűrészbak olyan ügyesen úszott, hogy térdtől fölfelé teljesen száraz maradt a kisfiú. Ami Tökfej Jancsit illeti, pompás öltözékének minden darabjából facsarni lehetett a vizet.

– A napon hamar megszáradunk – mondta Tip. – Egyébként is az a lényeg, hogy hiába akadékoskodott a mogorva révész, átjutottunk a folyón, biztonságban vagyunk, és folytathatjuk utunkat.

– Egyáltalán nem volt rossz úszni – jegyezte meg a Fűrészbak.

– Nekem sem volt rossz – tette hozzá Jancsi.

Hamarosan megtalálták a sárga téglával kövezett utat.

Kiderült, hogy ugyanannak az országútnak a folytatása volt, amelyik a másik parton megszakadt. Tip megint felrakta Tökfej Jancsit a Fűrészbak hátára.

– Ha gyorsan ügetsz – mondta neki Tip –, a szél megszárítja a ruhádat. Én meg belekapaszkodom a Fűrészbak farkába, és futok utánatok. Így mindnyájan nagyon hamar megszáradunk.

– Akkor a Fűrészbaknak igencsak szednie kell a lábát – mondta Jancsi.

– Ne félj, kiteszek magamért – bizonygatta a Fűrészbak vidáman.

Tip megmarkolta a faágat, ami tulajdonképpen a Fűrészbak farka volt, és nagyot kiáltott:

– Előre!

A Fűrészbak kocogni kezdett, Tip a nyomában haladt. Aztán úgy gondolta, hogy gyorsabban is mehetnének.

– Ügetés! – kiáltotta.

A Fűrészbak tudta, hogy amikor ezt a parancsot kapja, akkor a lehető leggyorsabban kell mennie, tehát vágtázni kezdett az úton. Tipnek igencsak erőlködnie kellett, hogy lépést tudjon vele tartani, soha életében nem futott még ilyen gyorsan.

Nemsokára kifogyott belőle a szusz. Hiába akarta azt kiáltani, hogy „hóha”, amitől a Fűrészbaknak meg kellett volna állnia, még ez a rövid szócska se jött ki a száján. Végül is a Fűrészbak farka, amibe kapaszkodott, hirtelen eltört – nem csoda, hiszen csak egy száraz ág volt –, és a következő pillanatban Tip már az út porában hempergett, a Fűrészbak viszont hátán tökfejű lovasával tovább vágtatott, és nemsokára eltűnt a messzeségben.

Mire Tip nagy nehezen feltápászkodott, és kiköhögte a port a tüdejéből, hogy ki tudja mondani a „hóhá”-t, nem is volt szükség a kiáltozásra: a Fűrészbaknak már nem volt se híre, se hamva.

Tip az egyetlen okos dolgot tette, amit tehetett: leült, és alaposan kipihente magát. Azután meg tovább ballagott az úton.

„Egyszer majdcsak utolérem őket – fontolgatta a dolgot magában –, az út a Smaragdváros kapujánál véget ér, annál tovább nem mehetnek.”

Eközben Tökfej Jancsi görcsösen markolta a karót, a Fűrészbak pedig úgy nyargalt az úton, mint egy versenyparipa. Egyikük se tudta, hogy Tip lemaradt, mert Tökfej Jancsi nem nézett hátra, a Fűrészbak pedig akkor sem tudott volna hátrafordulni, ha akar.

Amint a Fűrészbak hátán lovagolt, Jancsi észrevette, hogy a fűnek és a fáknak a színe ragyogó smaragdzöld. Ebből arra következtetett, hogy közelednek a Smaragdvároshoz, pedig a város tornyai és kupolái még nem is látszottak.

Végül aztán magas, zöld gránitfal tűnt fel előttük, amely tömérdek smaragddal volt kirakva. Tökfej Jancsi attól tartott, hogy a Fűrészbak nem tud elég gyorsan megállni, nekimegy a falnak, és mindketten összezúzódnak. Így hát olyan hangosan, ahogyan csak a torkán kifért, elkiáltotta magát: – Hóha… hó!

A Fűrészbak olyan hirtelen állt meg a parancsszóra, hogy ha Jancsi nem kapaszkodik a karóba, fejjel a falnak esik, és tönkreteszi a gyönyörű ábrázatát.

– Ez volt aztán a gyors vágtatás, drága papa! – kiáltotta Tökfej. Mikor nem kapott választ, hátrafordult. Csak most vette észre, hogy Tip nincs ott.

Tökfej Jancsi nem tudta, mire vélje Tip eltűnését, és aggódni kezdett. Miközben azon töprengett, hogy vajon mi történt a fiúval, és hogy nehéz helyzetében mit tegyen, egyszerre csak feltárult a zöld falban lévő kapu, és egy ember lépett ki rajta.

Alacsony, gömbölyű emberke volt, pufók arca jóindulatot sugárzott. Zöld ruhát, a fején magas, csúcsos, zöld kalpagot, a szemén zöld szemüveget viselt. Meghajolt Tökfej Jancsi előtt, és így szólt:

– Én vagyok a Smaragdváros Kapuőrző Kulcsára. Megtudhatnám, hogy hívnak, és mi járatban vagy?

– Tökfej Jancsinak hívnak – hangzott a válasz –, de arról, hogy mi járatban vagyok, fogalmam sincs.

A Kapuőrző Kulcsár meglepve hallgatta ezt, a fejét csóválta, mint aki egyáltalán nem elégedett a válasszal.

– Mi vagy te, ember vagy tök? – kérdezte udvariasan.

– Mind a kettő – felelte Jancsi.

– Hát az a fából való állat… él? – kérdezte a Kapuőrző Kulcsár.

A Fűrészbak az egyik kigúvadó szemével fölfelé pislantott, és rákacsintott Jancsira. Aztán megrázta magát, és lábával ráhágott a Kapuőrző Kulcsár lába ujjára.

– JaJjajjaj! – nyöszörgőit a Kulcsár. – Nagyon sajnálom, hogy megkérdeztem! Valami elintéznivalója van uraságodnak a Smaragdvárosban?

– Igen, mintha lenne – felelte Tökfej Jancsi komoly hangon –, de nem jut eszembe, hogy micsoda. A papám tudja, de ő sajnos nincs itt velünk.

– Különös eset… roppant különös! – állapította meg a Kapuőrző Kulcsár. – De azért azt hiszem, ártalmatlan fickó vagy. Aki valami gonoszságban sántikál, nem mosolyog ilyen derűsen.

– Hát ami a mosolygást illeti – felelte Jancsi –, arról éppenséggel nem tehetek. Így vájták ki bicskával a képemet.

– Gyere be az őrszobába – mondta a Kapuőrző Kulcsár ott majd kitalálom, mit tehetek érted.

Jancsi a Fűrészbak hátán belovagolt a kapun az őrszobához, ami voltaképpen a város falába épült helyiség volt. A Kapuőrző Kulcsár megrántott egy csengőzsinórt, mire a szemközti ajtón belépett egy nagyon magas katona, zöld egyenruhában. Hosszú, zöld puska volt a vállán, a szakálla is zöld volt, és olyan hosszú, hogy majdhogynem a térdét verte.

– Ez az úriember nem tudja, hogy miért jött a Smaragdvárosba, és hogy mit szeretne csinálni. Mondd meg nekem, mit tegyek vele?

A Zöld Szakállú Katona nagy kíváncsian tetőtől talpig végigmustrálta Jancsit. Azután olyan erősen megrázta a fejét, hogy csak úgy lengett a szakálla.

– El kell vezetnem Őfelsége, a Madárijesztő elibé.

– De hát mit tesz majd vele Őfelsége, a Madárijesztő? – kérdezte a Kapuőrző Kulcsár.

– Ez már Őfelsége dolga – felelte a Katona. – Van nekem épp elég saját bajom. Minden bajról, ami kívülről szakad ránk, jelentést kell tennem Őfelségének. Rakd hát fel a fickó orrára a szemüveget, és már viszem is ízibe a királyi palotába.

A Kapuőrző Kulcsár kinyitotta a hatalmas dobozt, amiben a szemüvegeket tartották, és megpróbált Jancsi nagy, kerek szemére illő szemüveget találni.

– Nincs itt olyan szemüveg, ami teljesen elfedné a szemed – sóhajtott a gömbölyű emberke –, amellett olyan nagy a fejed, hogy madzaggal kell rákötnöm az okulárét.

– Ugyan miért volna szükségem szemüvegre? – kérdezte Jancsi.

– Mifelénk ez a divat – mondta a Katona –, amellett a szemüveg meg is védi a szemedet, nehogy megvakuljál a Smaragdváros csillogó-villogó fényétől.

– Nahát! – kiáltotta Jancsi. – Kötözd rám jó erősen, de okvetlenül! Nem akarok megvakulni!

– Én sem! – szólt közbe a Fűrészbak. Így aztán a nagy kerek göcsörtökre, amiket szemként használt, neki is tüstént felraktak egy zöld szemüveget.

A Zöld Szakállú Katona a belső kapun bevezette őket, és egyszeriben a csodálatos Smaragdváros főutcáján találták magukat.

Gyönyörű házak szegélyezték az utcát, homlokzatukat zöld drágakövek díszítették, tornyaikat és kupoláikat pedig csupa smaragdkő borította. Még a zöld márványból kirakott út is drágakövektől csillogott. Mesebeli, csodálatos látványt nyújtott olyasvalaki számára, aki most látott ilyesmit életében először.

Tökfej Jancsinak és a Fűrészbaknak azonban fogalma sem volt kincsekről, szépségről, és bizony rá se hederítettek a zöld szemüvegükön keresztül eléjük táruló csodálatos látványra. Egykedvűen követték a Zöld Szakállú Katonát, és alig vettek tudomást a zöld emberekről, akik csodálkozva bámulták őket. Amikor egy zöld kiskutya kiszaladt, és megugatta őket, a Fűrészbak habozás nélkül belerúgott a falábával. A kis állat keservesen vonítva szaladt be az egyik házba. Ezenkívül semmi más nem történt, ami megzavarta volna őket a királyi palota felé mentükben.

Tökfej Jancsi szeretett volna fellovagolni a zöld márványlépcsőkön, egyenest a Madárijesztő elébe, de a katona nem engedte. Így hát Jancsi nagy nehezen lekászálódott a Fűrészbak hátáról. Egy szolga a hátsó udvarba vezette az állatot, a Zöld Szakállú Katona pedig a főbejáraton keresztül a palotába kalauzolta Jancsit.

Egy csinosan berendezett váróteremben kellett várakoznia, amíg a Katona elment, hogy bejelentse érkezését. Őfelsége történetesen éppen semmittevéssel foglalkozott, és nagyon unatkozott. Alig várta, hogy végre csinálhasson valamit. Így aztán megparancsolta, hogy a jövevényt tüstént vezessék a trónterembe.

Jancsi egyáltalán nem félt, nem is volt megilletődve attól, hogy a csodálatos város uralkodójával találkozik, mivelhogy fogalma sem volt a világ dolgairól. Ám amikor belépett a trónterembe, és csillogó trónusán megpillantotta Őfelségét, a Madárijesztőt, szinte hátrahőkölt az ámulattól.

8. ŐFELSÉGE,

A MADÁRIJESZTŐ

ÚGY HISZEM, tudjátok, kis olvasóim, hogy mi az a madárijesztő. Tökfej Jancsi azonban sosem látott ilyesmit, így hát amikor megpillantotta a Smaragdváros Királyát, úgy meglepődött, mint eddig még soha rövidke élete során.

Őfelsége, a Madárijesztő napszítta kék ruhát viselt, a feje szalmával kitömött zsák volt, amelyre szemet, fület, orrot, szájat pingáltak arc gyanánt. A ruháját is szalmával tömték ki, mégpedig olyan egyenetlenül és rendetlenül, hogy Őfelsége karja és lába igencsak formátlan volt. Mindkét kezén kesztyűt viselt, amelynek hosszú ujjait belülről vattával tömték ki. A Király kabátjából, nyakából és csizmaszárából szalmacsutakok álltak ki. A fején csillogó drágakövekkel kirakott aranykorona pompázott. Súlyától a homlokán ráncok keletkeztek, s ez pingált arcának töprengő kifejezést kölcsönzött. Valójában csak a korona volt „királyi”, egyébként a Madárijesztő-király csak egy széllelbélelt, esetlen, jelentéktelen madárijesztő volt.

Ám amennyire Őfelségének, a Madárijesztőnek különös megjelenése meghökkentette Jancsit – Tökfej Jancsi megjelenése legalább annyira zavarba ejtette a Madárijesztőt. Jancsi sem volt mindennapi látvány! A bíborszínű nadrág, a rózsaszín mellény, a vörös ing lazán csüngött a fából eszkábált tákolmányon, a tökbe vájt arc állandóan vigyorgott, mintha tulajdonosa egy vidám nagy vásárnak vélné az életet.

Az első pillanatban Őfelsége azt hitte, hogy a furcsa jövevény kineveti, és már-már rossz néven vette a pökhendiségét, de hát nemhiába tartották a Madárijesztőt a legbölcsebb lénynek Óz birodalmában. Jobban megnézte a különös figurát, és hamarosan rájött, hogy Jancsi arcát ilyen vigyorira vájták ki a tökből, és akkor sem tudna komoly képet vágni, ha akarna.

A Király néhány percig nézegette Jancsit, majd csodálkozva így szólt:

– Honnan a csudából jöttél… és hogy a csudába keltél életre?

– Elnézésedet kérem, Felség – felelte Tökfej Jancsi –, de nem értem, amit mondasz.

– Mit nem értesz? – kérdezte a Madárijesztő.

– Nem értem a nyelvet, amit beszélsz. Én ugyanis a gillikinek országából jöttem, külföldi vagyok.

– Aha, azazhogy persze! – kiáltott fel a Madárijesztő. – Én pedig a mumpicok nyelvén beszélek, ami egyúttal a Smaragdváros nyelve is. Te pedig nyilván tökfejül beszélsz.

– Pontosan így van, Felség – felelte a másik, és mélyen meghajolt. – Így tehát nem érthetjük meg egymást.

– Hát ez nagyon kellemetlen – mondta a Madárijesztő elgondolkodva. – Tolmácsra lesz szükségünk.

– Mi az, hogy tolmács? – kérdezte Jancsi.

– Valaki, aki ért az én nyelvemen is, meg a tiéden is. Ha mondok valamit, akkor a tolmács megmagyarázza neked, hogy mit mondtam. Amikor pedig te mondasz valamit, a tolmács megmagyarázza nekem, hogy te mit mondtál. Ugyanis a tolmács mindkét nyelven tud beszélni, és meg is érti mind a kettőt.

– Hát ez roppant okos ötlet – mondta Jancsi. Nagyon örült, hogy ilyen egyszerű megoldás kínálkozik.

Így hát a Madárijesztő megparancsolta a Zöld Szakállú Katonának, hogy addig ne nyugodjék, míg nem talál valakit, aki a gillikinek nyelvét ugyanolyan jól érti, mint a Smaragdváros lakóinak beszédét, és amint megtalálta, tüstént vezesse elébe.

Miután a Katona elment, a Madárijesztő így szólt:

– Nem akarsz leülni, amíg várunk?

– Felség, elfelejtetted, hogy mi nem értjük egymást – felelt Tökfej. – Ha azt kívánod, hogy leüljek, jelbeszéddel kell tudtomra adnod.

A Madárijesztő leszállt a trónusáról, és egy karosszéket tolt Tökfej Jancsi mögé. Aztán hirtelen úgy megtaszította, hogy az egyből belehuppant a karosszékbe, mégpedig olyan szerencsétlenül, hogy összenyaklott, mint egy bicska. Csak nagy erőlködés árán sikerült kiegyenesednie.

– Megértetted a jelbeszédemet? – kérdezte Őfelsége udvariasan.

– Tökéletesen! – felelte Jancsi, miközben kezével a fejét fogta: a tök ugyanis elfordult az ágon, ami a törzséhez erősítette, és vissza kellett fordítania.

– Úgy látszik, hogy meglehetősen hevenyészve tákoltak össze téged – jegyezte meg a Madárijesztő, amikor látta, hogy Tökfej Jancsi milyen nehezen tud kiegyenesedni.

– Akárcsak Felségedet – hangzott az őszinte válasz.

– Az a különbség köztünk – mondta a Madárijesztő –, hogy én hajlok, de nem török el, te viszont eltörsz, de nem hajlasz meg.

Ebben a pillanatban érkezett vissza a Katona. Egy kislányt vezetett kézen fogva. Kedves, szerény lánykának látszott, csinos arca volt, és szép zöld szeme meg haja. Finom, zöld selyemszoknyája a térdéig ért, zöld harisnyáját, zöld selyemcipellőjét és zöld selyemblúzát gyönyörű hímzés díszítette, könnyű kabátkáját csillogó, egyforma nagyságú smaragdok szegélyezték.

– Ismerlek… te a kis Lekvár Nelli vagy! – kiáltotta a Madárijesztő, miközben a kislány meghajtotta szép fejecskéjét a király előtt. – Ismered a gillikinek nyelvét, kedvesem?

– Ismerem, Felség – válaszolta a kislány –, mert Észak országában születtem!

– Akkor te leszel a tolmácsunk – mondta a Madárijesztő. – Meg fogod magyarázni ennek a tökfejűnek, amit mondok, nekem pedig meg fogod magyarázni, hogy ő mit mond. Jó lesz így? – kérdezte Tökfej Jancsi felé fordulva.

– Nagyon jó – hangzott a válasz.

– Akkor hát először is kérdezd meg tőle, hogy mi szél hozta a Smaragdvárosba – fordult a Madárijesztő megint Lekvár Nellihez.

A kislány azonban ahelyett, amit a király mondott, csak bámult Jancsira, majd így szólt:

– Te aztán igazán csodálatos valami vagy. Ki csinált téged?

– Egy Tip nevű kisfiú – felelte Jancsi.

– Mit mondott? – kérdezte a Madárijesztő.

– Azt mondta, hogy Felségednek elment az esze – felelte a kislány illedelmesen.

A Madárijesztő nyugtalanul mozgolódott a trónján, és bal kezével megtapogatta a fejét.

– Milyen jó dolog is, ha valaki két különböző nyelvet megért – mondta zavartan, és nagyot sóhajtott. – Kérdezd meg tőle, kedvesem, nincs-e ellenére, ha börtönbe vetem, amiért megsértette Smaragdváros uralkodóját?

– Nem sértettelek meg – mondta Jancsi méltatlankodva.

– Pszt! Várj, amíg Nelli lefordítja, amit mondtam. Mire való a tolmács, ha ilyen hebehurgyán közbeszólsz?

– Jól van, várok – felelte Tökfej Jancsi mogorván, miközben arcán a megszokott mosoly virított. – Nos hát, fordítsd le, amit mondott, ifjú hölgy!

– Őfelsége azt kérdezi, éhes vagy-e? – mondta Nelli.

– Nem, egyáltalán nem vagyok éhes – felelte Jancsi barátságosabban –, én ugyanis képtelen vagyok enni.

– Ugyanígy vagyok én is – jegyezte meg a Madárijesztő. – Mit mondott, Nelli drágám?

– Azt kérdezte, tudod-e, hogy az egyik szemedet nagyobbra festették, mint a másikat? – kérdezte a kislány huncutul.

– Ne higgy neki, Felség! – kiáltotta Jancsi.

– Hát persze hogy nem hiszek – mondta a Madárijesztő nyugodt hangon. Aztán kemény pillantást vetett a kislány felé, és megkérdezte:

– Mondd… biztos vagy benne, hogy érted a gillikinek és a mumpicok nyelvét is?

– Igen, biztos vagyok benne, Felség – felelte Lekvár Nelli, és alig állta meg, hogy ne nevessen Őfelsége arcába.

– De hát, hogy lehetséges akkor, hogy úgy rémlik, én is értem mindkettőt? – kérdezte a Madárijesztő.

– Úgy, hogy a két nyelv egy és ugyanaz – közölte a kislány vidáman. – Felség, talán nem tudod, hogy Óz birodalmában mindenütt ugyanazt a nyelvet beszélik?

– Valóban? – kiáltotta a Madárijesztő, aki igencsak megkönnyebbült ennek hallatára. – Akkor hát könnyűszerrel a saját magam tolmácsa lehetnék!

– Én tévedtem, Felség – mondta Jancsi láthatóan zavarban –, mert azt gondoltam, hogy mivel különböző országokból származunk, nyilván más-más nyelven beszélünk.

– Ebből megtanulhatod, hogy sose gondolkodjál – mondta a Madárijesztő nagyon komolyan. – Mert ha valaki nem tud okosan gondolkodni, akkor jobb, ha megmarad bábunak. Márpedig te nyilvánvalóan az vagy.

– Igen, az vagyok! Persze hogy az vagyok! – mondta Tökfej Jancsi mély egyetértéssel.

– Én azt hiszem – mondta a Madárijesztő most már kissé megenyhülten, hogy az illető, aki téged csinált, a sok jó nyersanyagból végül is vacak embert készített.

– Biztosíthatlak, Felség – felelte Jancsi –, én egyáltalán nem kértem rá, hogy engem elkészítsen.

– Aha… ugyanez történt az én esetemben is – mondta a király kedvesen. – Ha már mindketten különbözünk a többi embertől – legyünk jó barátok!

– Tiszta szívből ezt kívánom én is! – kiáltotta Jancsi.

– Mi a csoda… neked van szíved? – kérdezte a Madárijesztő meglepődve.

– Nem, csak képzelődtem, úgy is mondhatnám, hogy egy szép kifejezést eszkábáltam össze.

– Nos hát… én úgy látom, téged leginkább fából eszkábáltak össze. Nagyon kérlek, fékezd hát a képzeletedet! Minthogy nincs agyad, nem áll jogodban képzelődni – mondta a Madárijesztő figyelmeztetőleg.

– Ügy lesz! – vágta rá Jancsi, habár egyetlen szót sem értett az egészből.

A király ezután kegyesen elbocsátotta színe elől Lekvár Nellit meg a Zöld Szakállú Katonát. Miután elmentek, karon fogta új barátját, és az udvarra vezette, hogy karikadobóst játsszanak.

9. HIPPHOPP TÁBORNOK ÉS A VARKOCSOSOK

TIP NAGYON szerette volna utolérni Jancsit és a Fűrészbakot, ezért megállás nélkül sietett tovább, és meg is tette a Smaragdvárosba vezető út felét. Félúton azonban rájött, hogy nagyon éhes, de a kenyeret meg a sajtot, amit magával hozott útravalónak, már megette.

Miközben azon törte a fejét, mit tegyen nehéz helyzetében, megpillantott egy kislányt, aki az út szélén üldögélt. Csodálatos ruhát viselt: selyemblúza smaragdzöld volt, szoknyája négyféle színű anyagból készült: elöl kék, bal oldalt sárga, hátul piros, jobb oldalt pedig bíborvörös. Elöl négy gomb volt a selyemblúzán: a legfelső gomb kék volt, a következő sárga, a harmadik piros, a legalsó pedig bíborvörös.

A kislány rikító öltözéke kicsit furcsa volt, Tip emiatt jó néhány percen át a ruháját bámulta, csak ezután figyelt föl a leányka csinos arcára. Megállapította, hogy a csinos arcocskát némi kihívó merészséggel párosuló bosszúság árnyékolja.

Mialatt a leánykát bámulta, az nyugodtan viszonozta Tip pillantását. A kislány mellett élelmiszeres kosár volt a földön, maga pedig az egyik kezében ízletesnek látszó szendvicset, a másikban kemény tojást tartott. Olyan jó étvággyal falatozott, hogy Tip is kedvet kapott tőle.

Már éppen meg akarta kérni, hogy adjon egy keveset az ebédjéből neki is, amikor a kislány felállt, és lesöpörte öléből a morzsákat.

– Fogd! – mondta a lány. – Nekem már mennem kell. Vidd a kosaramat, és edd meg a tartalmát, ha éhes vagy!

Tip lelkesen megragadta a kosarat, és falatozni kezdett. Eközben csendesen ballagott a lány után, nem zavarta kérdésekkel. A lány gyors léptekkel haladt előtte, s olyan határozottnak és öntudatosnak látszott, hogy Tip azt gyanította, igen fontos személyiség lehet.

Tip nagy sokára csillapította éhségét, előresietett a kislány mellé, és igyekezett lépést tartani vele. Nehezen ment, mert a lány igen gyorsan haladt: jóval magasabb volt Tipnél, és láthatóan valami sürgős dolga volt.

– Nagyon szépen köszönöm a szendvicseket – mondta Tip, miközben a lány mellett ügetett. – Megkérdezhetném, hogy hívnak?

– Én Hipphopp Tábornok vagyok – hangzott a kurta válasz.

– Nahát! – mondta a fiú meglepetten. – És miféle tábornok vagy?

– Én vagyok a Varkocsosok parancsnoka a mostani háborúban – felelte a Tábornok a kelleténél élesebben.

– Nahát! – kiáltotta Tip ismét. – Nem is tudtam, hogy háború van.

– Nem is szükséges, hogy tudjál róla – felelte Hipphopp Tábornok –, mert titokban tartjuk. Mivel pedig hadseregünk csupa lányokból áll – tette hozzá büszkén –, nagyon figyelemreméltó dolog, hogy lázadásunkat még senki sem fedezte fel.

– Hát ez bizony igaz – ismerte el Tip. – De hol van a hadsereged?

– Körülbelül egymérföldnyire innen – mondta Hipphopp Tábornok. – Sürgős parancsomra Óz birodalmának minden részéből összegyűltek csapataim. Ma van ugyanis annak a napja, hogy leverjük és letaszítsuk a trónjáról Őfelségét, a Madárijesztőt. A Varkocsosok Hadserege csak arra vár, hogy odamenjek, és akkor együtt masírozunk a Smaragdvárosba.

– Ez aztán tényleg meglepetés! – mondta Tip mély sóhajjal. – Megkérdezhetném, hogy miért akarjátok legyőzni Őfelségét, a Madárijesztőt?

– Egyrészt azért, mert már elég régóta uralkodnak a férfiak a Smaragdváros fölött – mondta a lány. – Másrészt azért, mert a Smaragdváros csak úgy csillog-villog a sok gyönyörű drágakőtől. Sokkal jobb volna, ha gyűrűk, karkötők és nyakláncok díszítésére használnánk a drágaköveket. A Király kincstárában ezenfelül elegendő pénz van, hogy minden lány számára, aki a hadseregünkben szolgál, egy tucat új ruhát vásároljunk. Ezért elhatároztuk, hogy elfoglaljuk a várost, és azután úgy kormányozzuk, ahogy nekünk tetszik.

Hipphopp olyan meggyőzően és határozottan mondta el mindezt, hogy Tip tudta: komolyan beszél.

– De hát a háború borzasztó – mondta elgondolkodva.

– Ez nagyon kellemes háború lesz – felelte a lány vidáman.

– Közületek is sokat megölnek majd – mondta a fiú megdöbbenve.

– Szó sincs róla – felelte Hipphopp. – Melyik férfi szállna szembe egy lánnyal, vagy merészelné bántani? Ráadásul az én hadseregemben nincs egyetlenegy csúnya lány sem!

Tip nevetett.

– Talán igazad van – mondta. – De a Kapuőrző Kulcsár, úgy hírlik, hűségesen őrködik, és a Királyi Hadsereg nem engedi, hogy harc nélkül elfoglaljátok a várost.

– A hadsereg elöregedett és gyenge – felelte Hipphopp Tábornok mérgesen. – Minden erejét arra pocsékolta, hogy hosszúra növessze a szakállát, utána meg a házsártos felesége a szakálla felét gyökerestül kitépte. Abban az időben, amikor még a Nagy Varázsló uralkodott, a Zöld Szakállú Katona nagyon jó Királyi Hadseregnek számított, mert a nép félt a varázslótól. A Madárijesztőtől viszont senki sem fél, ennélfogva a hadserege se sokat számít háború esetén.

E beszélgetés után egy ideig szótlanul mentek tovább, és nemsokára erdei tisztáshoz értek, amelyen négyszáz lány gyűlt össze. Vidáman nevetgéltek és beszélgettek, mintha csak kirándulásra jöttek volna, nem pedig hadakozni, hódítani.

A sereg négy századra oszlott. Tip megfigyelte, hogy mindenki ugyanolyan egyenruhát visel, mint Hipphopp. Annyi különbség volt csak az öltözékükben, hogy azoknak a lányoknak, akik a mumpicok országából jöttek, kék csík futott végig elöl a szoknyájukon, a kvarangyoknak piros, a nyugoroknak sárga, a gillikineknek pedig bíborvörös színű csík. Minden lányon zöld blúz volt, annak jeléül, hogy a Smaragdvárost szándékoznak elfoglalni. A blúzok legfelső gombjának színe szintén azt jelezte, hogy viselője melyik országból jött. Csinosak és elegánsak voltak az egyenruhák, a lányok nagyon jól festettek bennük, amikor felsorakoztak.

Tip azt hitte, hogy a furcsa hadseregnek nincsenek fegyverei, de tévedett. Mindegyik lány varkocsba kötötte hátul a haját, s abba két csillogó kötőtűt tűzött.

Hipphopp Tábornok felhágott egy fatuskóra, és szózatot intézett hadseregéhez.

– Barátnőim, polgártársnőim, kedves lányok! – kezdte. – Fellázadunk Óz birodalmának férfiai ellen. Elindulunk, hogy elfoglaljuk a Smaragdvárost, letaszítsuk trónjáról a Madárijesztő-királyt, sok ezer gyönyörű drágakövet zsákmányoljunk, megszerezzük a királyi kincstár kincseit, és leigázzuk korábbi elnyomóinkat.

– Hurrá! – kiabálták a lányok közül azok, akik odafigyeltek a beszédére, de Tip úgy látta, hogy a hadsereg legtöbb katonalánya annyira el volt foglalva a csacsogással, hogy nemigen figyelt a Tábornok szavaira.

Hipphopp kiadta a parancsot az indulásra, a lányok négy csoportba, vagyis századokba rendeződtek, és gyors léptekkel masírozni kezdtek a Smaragdváros felé.

Tip utánuk ballagott. Jó néhány kosarat, batyut és csomagot cipelt; mindet a Varkocsosok Hadseregének tagjai bízták rá. Nemsokára elérkeztek a Smaragdváros zöld gránitból épült falához, és megálltak a kapu előtt.

A Kapuőrző Kulcsár ízibe kijött, kíváncsi tekintettel méregette a jövevényeket – mintha csak egy vándorcirkusz érkezett volna a városba. A Kulcsár nyakába vetett aranyláncon kulcscsomó függött. A kezét gondtalanul zsebre vágta, úgy látszott, nem is sejti, milyen veszély fenyegeti a várost a Varkocsosok Hadseregének megérkeztével. Barátságos hangon így szólt a lányokhoz:

– Jó reggelt, aranyoskáim! Mit tehetek az érdeketekben?

– Add meg magad, de azonnal! – felelte Hipphopp Tábornok. Szemtől szemben állt a Kapuőrző Kulcsárral, és a szép pofikájával igyekezett a lehető legijesztőbb fintort vágni.

– Adjam meg magam? – visszhangozta a Kulcsár. – De hát az lehetetlen! A törvény tiltja! Életemben se hallottam még effélét!

– Mégis meg kell adnod magad! – kiáltotta a tábornok keményen. – Mi most lázadást csinálunk!

– Egyáltalán nem látszik rajtatok – mondta a Kapuőrző Kulcsár, és elismerő tekintettel mustrálta a lányokat.

– Pedig azt csinálunk! – kiáltotta Hipphopp, és türelmetlenül toppantott. – El fogjuk foglalni a Smaragdvárost!

– Szent Isten! – mondta a Kapuőrző Kulcsár. – Micsoda lehetetlen ötlet! Menjetek haza az édesanyátokhoz, kedves lányok, fejjetek tehenet, süssetek kenyeret! Nem tudjátok, milyen veszélyes dolog egy várost elfoglalni?

– Mi nem félünk – felelte a Tábornok, és olyan keményen nézett a Kapuőrző Kulcsárra, hogy az megijedt.

Így hát csöngetett a Zöld Szakállú Katonának, amit a következő pillanatban meg is bánt. Ugyanis nyomban egy csomó lány vette körül, kihúzták a hajukból a kötőtűiket, és a hegyükkel a Kapuőrző Kulcsár duci arca és hunyorgó szeme felé kezdtek bökdösni, veszedelmesen.

Szegény ember jajgatva rimánkodott kegyelemért, és semmi ellenállást sem tanúsított, amikor Hipphopp levette a láncon függő kulcscsomót a nyakából.

A Tábornok, nyomában hadseregével, ezután a kapuhoz rohant. Itt azonban feltartóztatta Óz Királyi Hadserege – ez volt a Zöld Szakállú Katona másik neve.

– Állj! – kiáltotta a Katona, hosszú puskáját a Tábornokra szögezve. Néhány lány sikoltozni kezdett, és elfutott, de Hipphopp Tábornok bátran helytállt.

– Hát ez meg micsoda viselkedés? Lelőne egy szegény, védtelen leányt? – szólt szemrehányó hangon a Katonához.

– Dehogyis! – felelte a Katona. – A puskám ugyanis nincs megtöltve.

– Nincs megtöltve?

– Nincs, nehogy balesetet okozzon. Aztán meg el is felejtettem, hogy hová tettem a puskaport meg a golyót, amivel meg kellene tölteni. De ha vártok egy keveset, mindjárt megkeresem.

– Sose fáradj – mondta Hipphopp vidáman. Azzal a saját hadserege felé fordult, és így kiáltott:

– Lányok, a puska nincs megtöltve!

– Hurrá! – kiabálták a lázadók, mivel nagyon örültek a jó hírnek. Azzal még jobban nekiestek a Zöld Szakállú Katonának, már olyan sokan nyüzsögtek körülötte, hogy szinte csoda volt, hogy meg nem szúrták egymást a kötőtűkkel.

Óz Királyi Hadserege annyira félt a lányoktól, hogy nem mert szembeszállni a rohamukkal. Fogta magát, sarkon fordult, és amilyen gyorsan csak tudott, beszaladt a kapun a városba, s teljes erőből a királyi palota felé futott. Hipphopp Tábornok seregével együtt benyomult a védtelen városba.

Így foglalták el a Smaragdvárost, egyetlen csepp vér nélkül. A Varkocsosok Hadseregéből Győzedelmes Hadsereg lett.

10. A MADARIJESZTŐ

MEGSZERVEZI A

MENEKÜLÉST

TIP ELOLDALGOTT a lányok közeléből, és gyorsan a Zöld Szakállú Katona után eredt. A városba benyomuló hadsereg sokkal lassabban haladt előre, mert a lányok meg-megálltak, hogy a kötőtűik hegyével smaragdköveket piszkáljanak ki a falakból és az út burkolatából. Így aztán a Katona és Tip eljutott a palotába, mielőtt még elterjedt volna a hír, hogy a várost elfoglalták.

A Madárijesztő és Tökfej Jancsi még javában karikadobálóst játszottak az udvaron, amikor hirtelen belépett Óz Királyi Hadserege. Kalap és puska nélkül, zilált ruhában érkezett, olyan gyorsan futott, hogy a hosszú szakálla méter hosszan lobogott utána. A játék félbeszakadt.

– Véss fel egy rovást a javamra – mondta a Madárijesztő teljes lelki nyugalommal. – Mi baj van, jóember? – fordult ezután a Katonához.

– Jaj, Felség… jajjajjaj, Felség! A várost elfoglalták! – zihálta a Királyi Hadsereg, mivelhogy a futástól teljesen kifulladt.

– Ez aztán hirtelen történt! – mondta a Madárijesztő. – Hanem eredj, légy szíves, reteszeld el a palota összes ajtaját, ablakát, amíg megmutatom ennek a tökfejűnek, hogyan kell karikát dobni!

A Katona sietve engedelmeskedett, Tip viszont, aki a Katona nyomában érkezett oda, az udvaron maradt, és csodálkozva bámult a Madárijesztőre.

Őfelsége, a Madárijesztő hidegvérűen dobálta tovább a karikákat; olyan nyugodt volt, mintha nem is fenyegette volna nagy veszély a trónját. Tökfej Jancsi azonban, amikor megpillantotta Tipet, a fiúhoz bicegett, amilyen gyorsan csak fából összetákolt lábai vitték.

– Jó napot, drága papa! – kiáltotta boldogan. – Nagyon örülök, hogy itt vagy! A bősz Fűrészbak elragadott engem a hátán!

– Sejtettem, hogy így történt – mondta Tip. – Megsebesültél? Megrepedt a fejed valahol?

– Nem, épségben ideérkeztem – felelte Jancsi. – Őfelsége pedig nagyon-nagyon kedves volt hozzám.

Ebben a pillanatban visszaérkezett a Zöld Szakállú Katona. A Madárijesztő megkérdezte tőle:

– Mellesleg, ki győzött le engem?

– Egy lányokból álló hadsereg, amely Óz birodalmának négy sarkából gyűlt össze – felelte a Katona még mindig sápadtan a rémülettől.

– De hát hol állomásozott akkor az én Állandó Hadseregem? – kérdezte Őfelsége, szigorú pillantást vetve a Katona felé.

– Felséged Állandó Hadserege elfutott – felelte az őszintén. – Nincs ember, aki szembe merne szállni a támadók félelmetes fegyvereivel!

– Nos hát – mondta pillanatnyi töprengés után a Madárijesztő –, valójában csöppet se bánom, ha elveszítem a koronámat, mert nagyon fárasztó volt az uralkodás a Smaragdváros felett. Amellett a korona olyan súlyos, hogy fáj tőle a fejem. De nagyon remélem, hogy a Győzedelmesek nem fognak engem bántani, csak azért, mert történetesen király vagyok.

– Hallottam, amikor arról beszéltek, Felség, hogy külső részedből rongyszőnyeget csinálnak – jegyezte meg Tip némi habozás után a belsődet pedig díványpárnákba akarják használni tölteléknek.

– Akkor hát nagy veszélyben forgok – jelentette ki Őfelsége határozottan –, és jól tenném, ha kiagyalnám, hogy meneküljek el.

– Hová menekülhetnél, Felség? – kérdezte Tökfej Jancsi.

– Barátomhoz, a Bádog Favágóhoz, aki a nyugorok felett uralkodik, és kinevezte önmagát császárnak – felelte a Madárijesztő. – Biztosan a védelmébe venne.

Tip kinézett az ablakon.

– Az ellenség körülzárta a palotát – mondta. – Késő menekülni. Hamarosan darabokra tépnek téged.

A Madárijesztő felsóhajtott.

– Ha az ember bajban van – jelentette ki –, mindig célszerű egy kis ideig várni és gondolkodni. Elnézéseteket kérem, de most egy kicsit várni és gondolkodni fogok.

– De hát mi is veszélyben forgunk! – mondta Tökfej Jancsi aggódva. – Ha akad a lányok közt valaki, aki tud sütni-főzni, akkor nekem hamarosan végem lesz.

– Ostobaság! – kiáltotta a Madárijesztő. – Túlságosan sok a dolguk, mintsem hogy főzzenek-süssenek, még ha értenek is hozzá.

– Ha fogságba kerülök – panaszkodott Jancsi –, akkor is bajban leszek, mert romlandó vagyok.

– Vagy úgy! – mondta a Madárijesztő. – Akkor hát veled jobb nem szövetkezni. A helyzet súlyosabb, mint gondoltam.

– Te valószínűleg még hosszú évekig élni fogsz – mondta Tökfej Jancsi búsan az én életem azonban rövid. Ki kell használnom azt a néhány napot, ami nekem hátravan még.

– Nocsak… nocsak… Ne búsulj! – vigasztalta a Madárijesztő. – Ha elég időt adtok nekem a gondolkodásra, találok valami utat-módot, hogy mindnyájan megmeneküljünk.

Így aztán a többiek csendben vártak, a Madárijesztő pedig a terem egyik sarkába ment, és a falnak fordulva jó öt percig álldogált. Öt perc elteltével feléjük fordult. Festett arcán a szokottnál is vidámabb mosoly ült.

– Hol van a Fűrészbak, amin idelovagoltál? – kérdezte Tökfej Jancsit.

– Azt mondtam az embereidnek, hogy kincset ér, s amikor ezt hallották, a királyi kincstárba zárták – felelte az.

– Ügy gondoltam, hogy az a legjobb hely a számára, Felség – tette hozzá a Katona, aki attól félt, hogy valamit rosszul csinált.

– Nagyon meg vagyok elégedve azzal, amit tettél – felelte a Madárijesztő. – Adtatok enni az állatnak?

– Ó igen. Adtam neki egy véka fűrészport.

– Remek! – kiáltotta a Madárijesztő. – Hozzátok ide tüstént a Fűrészbakot!

A Katona elsietett, és nemsokára már hallották is a Fűrészbak falábának kopogását a kövezeten, amint az udvarba bevezették.

Őfelsége bíráló tekintettel mérte végig a Fűrészbak-lovat.

– Nem valami formás paripa – jegyezte meg eltűnődve –, de nyargalni azért remélem, tud?

– Persze hogy tud! – felelte Tip, és csodálattal teli pillantást vetett a Fűrészbak felé.

– Akkor mindnyájan felülünk a hátára, átnyargalunk a lázadók sorain keresztül, és elvágtatunk a barátomhoz, a Bádog Favágóhoz! – jelentette ki a Madárijesztő.

– Nem bír el négyünket! – ellenkezett Tip.

– Igaz. De hármunkat elbír – mondta Őfelsége. – Éppen ezért a Királyi Hadseregemet itt hagyom. Olyan könnyűszerrel hagyta magát legyőzni, hogy már nem bízom benne.

– Szaladni viszont jól tud – mondta Tip nevetve.

– Számítottam erre a sorscsapásra – mondta a Katona mogorván –, de majdcsak elviselem valahogy. Elváltoztatom a külsőmet: lenyírom a szép szakállamat. Egyébként pedig úgy vélem, aligha jelent több veszélyt egy sereg hebehurgya lánnyal szembeszállni, mint megülni ezt a bősz Fűrészbak-lovat.

– Talán igazad van – mondta Őfelsége. – Mivel azonban én nem vagyok katona, kedvelem a veszélyt. Nos, fiacskám, te ülj fel a hátára elsőnek! Igyekezz olyan közel ülni az állat nyakához, amennyire csak lehetséges.

Tip gyorsan felmászott a helyére, a Katona és a Madárijesztő pedig egyesült erővel felrakták Tökfej Jancsit a háta mögé. A Király számára már csak olyan kevés hely maradt, hogy félő volt, tüstént lepottyan, ha a Fűrészbak elindul.

– Szerezz valahonnan egy ruhaszárító kötelet – mondta a Király a Hadseregének –, és kötözz vele össze bennünket szorosan! Akkor, ha egyikünk leesik, mindnyájan vele együtt pottyanunk le.

A Katona elment kötélért, Őfelsége pedig így folytatta:

– Nagyon óvatosnak kell lennem, mert veszélyben forog az életem!

– Nekem ugyanolyan óvatosnak kell lennem – mondta Jancsi.

– Hát nem éppen – felelte a Madárijesztő –, ugyanis ha velem történik valami baj, akkor végem van. Ha veled, akkor még mindig felhasználhatnak vetőmagnak.

Ekkor visszaérkezett a Katona egy hosszú madzaggal, és erősen összekötötte hármukat. A Fűrészbak testéhez is hozzákötötte őket, így nem fenyegetett az a veszély, hogy lepottyannak.

– Tárd ki a kaput! – adta ki a parancsot a Madárijesztő. – Kinyargalunk – a szabadságba vagy a halálba!

Az udvar, ahol tartózkodtak, a hatalmas palota közepén volt, mindenfelől épületek vették körül. Volt azonban egy szűk átjáró, amelyik az egyik külső kapuhoz vezetett. A kaput korábban a Katona az uralkodó parancsára bereteszelte.

Őfelsége ezen a kapun akart kimenekülni, és a Királyi Hadsereg ezért a Fűrészbakot a szűk átjárón a kapuhoz vezette, majd félretolta a reteszt. A kapu hatalmas nyikorgással feltárult.

– Itt a nagy pillanat! – mond Tip a Fűrészbaknak. – Csak te menthetsz meg bennünket, senki más. Nyargalj, amilyen gyorsan csak tudsz, a kapun keresztül, ki a városból, ne hagyd, hogy bárki is megállítson!

– Rendben! – felelte a Fűrészbak, és hirtelen úgy nekiiramodott, hogy Tip levegőért kapkodott, és ugyancsak erősen kellett kapaszkodnia a Fűrészbak nyakába tűzött karóba.

A Fűrészbak olyan vadul vágtatott, hogy a palota mellett néhány őrt álló lányt ledöntött a lábáról. Sokan visítva tértek ki az útjából. Csak egy-két lány támadta meg a menekülőket kötőtűjével. Tip bal karján kapott egy bökést – még egy óra múlva is sajgott a helye –, a Madárijesztő és Tökfej Jancsi viszont nem érezte a bökéseket, nem is sejtették, hogy a lányok megszurkálták őket.

A Fűrészbak remekül működött: felborított egy gyümölccsel teli kocsit, fellökött néhány megrémült embert, végül ledöntötte lábáról az új Kapuőrző Kulcsárt, egy zsémbes, kövér, aprócska nőszemélyt. Hipphopp Tábornok nevezte ki őt kapuőrnek.

Semmi sem állíthatta meg a tüzes Fűrészbak-paripát. Amint a Smaragdváros falain kívül kerültek, olyan hatalmas szökellésekkel kezdett nyugatnak vágtatni az országúton, hogy Tipnek szinte a lélegzete is elállt, a Madárijesztő pedig nem győzött eléggé ámulni.

Jancsi korábban már részt vett egy hasonló őrült vágtában, így hát mindkét kezével, teljes erejéből a tökfejét fogta, hogy megmaradjon a helyén, miközben bölcs nyugalommal viselte az iszonyú zötykölődést.

– Lassíts! Lassíts! – kiabálta a Madárijesztő. – A szalma mind lerázódik a lábamba.

Tipnek elfúlt a lélegzete, emiatt nem tudott szólni a Fűrészbaknak, így a fura paripa változatlan tempóban száguldott tovább.

Végül egy széles folyó partjához értek. A Fűrészbak nem állt meg, hanem még egy nagyot szökkent, mintha fel akart volna szállni velük a levegőbe.

A következő pillanatban valamennyien a vízbe toccsantak. A Fűrészbak kétségbeesve próbált talajt érni a lábával, de hiába. Először elmerült az erős sodrásban, de aztán a víz felszínére emelkedett, akár a parafa dugó.

11. ÚTBAN

A BÁDOG FAVÁGÓHOZ

TIP alaposan átázott, csak úgy csöpögött a víz minden porcikájából. Mindazonáltal sikerült előrehajolnia, és belekiabált a Fűrészbak fülébe: – Maradj nyugton, te bolond! Maradj már nyugton!

A Fűrészbak egyszeribe abbahagyta a kapálózást, ettől fogva békésen, nyugodtan lebegett a felszínen. A teste fából volt, úgy úszott a vízen, akár a tutaj.

– Mit jelent az, hogy bolond? – kérdezte a Fűrészbak.

– Szemrehányásféle – felelte Tip, kissé röstelkedve, hogy ilyen kifejezést használt. – Csak akkor szoktam ilyet mondani, amikor haragszom.

– Akkor viszonzásképpen én is bolondnak nevezlek téged – mondta a Fűrészbak. – Mivelhogy a folyót nem én csináltam, az utunkba sem én helyeztem. A szemrehányás tehát azt illeti, aki haragszik rám, mert a vízbe pottyantam.

– Nyilvánvalóan így van – felelte Tip –, ezennel tehát elismerem, hogy hibáztam. – Ezután odakiabált Tökfej Jancsinak: – Jól vagy, Jancsi?

Senki sem felelt. Erre Tip megkérdezte a Királyt:

– Felség, jól vagy?

A Madárijesztő csak nyögött egyet.

– Nagyon rosszul érzem magam – mondta elhaló hangon. – Ez a víz valahogy nagyon nedves nekem!

Tipet olyan szorosan megkötözték a madzaggal, hogy nem tudta hátrafordítani a fejét, hogy megnézze társait. Ezért így szólt a Fűrészbakhoz:

– Mozgasd a lábad, mintha eveznél.

A Fűrészbak engedelmeskedett. Csak lassacskán haladtak előre, de végül mégis elérték a túlsó partot, mégpedig olyan helyen, ahol a víz elég sekély volt ahhoz, hogy az állat kikapaszkodjék a szárazföldre.

Tip nagy nehezen kikotorta a bicskáját a zsebéből, és elvagdosta a madzagot, amivel az utasok egymáshoz és a Fűrészbakhoz voltak kötözve. A Madárijesztő tompa puffanással lepottyant a földre. Erre ő maga is gyorsan leszállt a Fűrészbak hátáról, és utánanézett, hogy mi történt Tökfej Jancsival.

A fából összetákolt test, rajta a pompás ruházattal, szálegyenesen ült a Fűrészbak hátán. Ám a tökfej eltűnt róla, csak a hegyes bot maradt meg, amit nyak helyett szúrt belé Tip. Baj volt a Madárijesztővel is: a szalmát, amivel a testét kitömték, a sok zötykölődés a lábába és teste alsó részébe rázta le, következésképpen a Madárijesztő alul igen dagadt és vastag lett, felül pedig olyan volt, mint egy üres zsák. A fején a súlyos korona megmaradt, mert valamikor rávarrták, nehogy elveszítse. Ám annyira átázott és megpuhult a feje, hogy a drágaköves aranykorona előrebillent, és összenyomta a festett arcát, amely így csupa ránc lett. A Madárijesztő leginkább egy japán pincsire emlékeztetett ebben a pillanatban.

Tip még jót is nevetett volna rajta, ha nem aggódott volna annyira Tökfej Jancsiért, akit ő csinált. A Madárijesztő, ha meg is rongálódott, mégiscsak megmaradt egyben, viszont a tökfej, ami Jancsi létéhez okvetlenül szükséges volt, eltűnt. Tip megragadott egy hosszú karót, ami szerencsére a közelben hevert, és a folyót kezdte kémlelni.

Messze kinn a folyó vizében megpillantotta az aranyszínű tököt, amint csendesen ringatózott a hullámokon. Túlságosan messze volt ahhoz, hogy elérje a karóval, de egy idő múlva a víz egyre közelebb sodorta, mígnem végül ügyesen kiterelhette a karóval a parthoz. Itt kiemelte a vízből, a zsebkendőjével gondosan letörölgette az arcot, aztán odaszaladt Jancsihoz, és a nyakába tűzte a tökfejet.

– Uram bocsá’ – szólalt meg Jancsi –, sosem gondoltam volna, hogy ilyen borzalmas dolog megeshet velem! Mit gondolsz, a tök megromlik a víztől?

Tip úgy gondolta, hogy jobb lesz, ha nem válaszol Tökfej Jancsi kérdésére, mivelhogy a Madárijesztő is sürgős segítségre szorult. Gondosan kiszedte a Király testéből és lábaiból a szalmát, és kiteregette száradni a napra. A Madárijesztő átázott ruházatát a Fűrészbak testére aggatta fel.

– Ha a tök megromlik a víztől – sóhajtott nagyot Jancsi –, akkor az én napjaim meg vannak számlálva!

– Sosem tapasztaltam, hogy a tök megromlott volna a víztől – válaszolta Tip –, csak a forró víz árt neki. Ha a fejed nem repedt meg, drága barátom, akkor nincs semmi baj.

– Hát… a fejem egyáltalán nem repedt meg – mondta Jancsi némileg felvidulva.

– Akkor ne búsulj! – felelte Tip. – Volt egyszer egy macska, amelyik belepusztult a búslakodásba.

– Ha így van – mondta Jancsi jelentőségteljesen –, akkor nagyon örülök, hogy nem vagyok macska.

A felaggatott ruhák gyorsan száradtak a napon, Tip pedig jól felrázta Őfelsége szalmáját, hogy a meleg napsugarak jobban elpárologtathassák a nedvességet, ettől ugyanis a szalma újból száraz és ropogós lesz. Ezután szép egyenletesen kitömte a madárijesztőt, és az arcát is kisimította: most már újra a régi, vidám mosoly ült rajta.

– Köszönöm, nagyon köszönöm – mondta a Király, miután néhány lépést tett fel-alá, és úgy találta, hogy visszanyerte a régi egyensúlyát. – Sok előnye van annak, hogy az ember madárijesztő – jegyezte meg –, ha van egy jó barát a közelben, aki rendbe teszi, amikor kárt szenved, akkor nem eshet komoly baja!

– Mit gondoltok, a tök megrepedhet a forró naptól? – kérdezte Jancsi aggodalmasan.

– Nem… kizárt dolog – felelte a Madárijesztő vidáman. – Semmi mástól nem kell félned, fiam, csak az öregedéstől. Amikor kezded elveszíteni zsenge aranyló színedet, akkor jobb, ha gyorsan elválunk egymástól. De ne gondolj rá előre, mi majd észrevesszük magunktól is, és szólunk neked. Most viszont ne tébláboljunk tovább, folytassuk az utunkat. Már alig várom, hogy lássam barátomat, a Bádog Favágót.

Így hát újból felültek a Fűrészbak hátára. Tip megmarkolta a fogantyúnak szolgáló karót, Tökfej Jancsi belekapaszkodott Tipbe, a Madárijesztő pedig mindkét karjával Jancsit ölelte át.

– Lassan kocogj – figyelmeztette a Fűrészbakot –, már nincs veszély, senki sem üldöz bennünket.

– Rendben van – felelte a Fűrészbak reszelős hangon.

– Talán berekedtél kissé? – kérdezte Tökfej Jancsi udvariasan.

A Fűrészbak mérgesen toppantott, és az egyik kigúvadó szemével hátrapillantott Tip felé.

– A csudába – morogta –, sértegetnek engem, és meg sem védsz!

– Lassan a testtel! – mondta Tip. – Biztos vagyok benne, hogy Jancsi nem akart megsérteni. Nem volna jó egyikünknek sem, ha elkezdenénk veszekedni. Maradjunk jó barátok!

– Szóba se állok ezentúl Tökfej Jancsival – jelentette ki a Fűrészbak mérgesen –, túlságosan hamar elveszíti a fejét, amit nem állhatok.

Erre már nem volt mit válaszolni, így hát jó ideig szótlanul haladtak tovább.

Egy idő múlva a Madárijesztő megjegyezte:

– Régi emlékek jutottak az eszembe: ezen a helyen, ahol most járunk, valamikor én mentettem meg Dorkát a fekete méhektől, amelyeket a gonosz Nyugati Boszorkány küldött.

– A fekete méhek megcsípik a tököt is? – kérdezte Jancsi aggodalmasan pislogva maga körül.

– Már valamennyi elpusztult, úgyhogy egyremegy – felelte a Madárijesztő. – Az is errefelé történt, hogy Favágó Miki megölte a Gonosz Boszorkány szürke farkasait.

– Ki az a Favágó Miki? – kérdezte Tip.

– Így hívják barátomat, a Bádog Favágót – felelte Őfelsége.

– Aztán meg errefelé történt az is, hogy a Szárnyas Majmok elfogtak, megkötöztek bennünket, és elrepültek Dorkával – folytatta, miután újból haladtak egy darabot.

– A Szárnyas Majmok megeszik a tököt? – kérdezte Jancsi félelemtől remegve.

– Nem tudom. De nemigen kell aggódnod, mert a Szárnyas Majmok most már a Jó Glindának szolgálnak… Tudod… Glindáé az Aranysipka, és annak a tulajdonosa parancsol a Szárnyas Majmoknak – tette hozzá elgondolkodva.

A szalmával kitömött Király ezután gondolataiba mélyedt, a régi kalandokra emlékezett. A Fűrészbak pedig hátán a három lovassal úgy nyargalt tovább ugrándozva a virágos réten, mintha rock and rollt járna.

★ ★ ★

Lassacskán alkonyodni kezdett, majd az éjszaka sötét árnyai borultak a világra. Tip megparancsolta a Fűrészbaknak, hogy álljon meg, s mindnyájan lekászálódtak a hátáról.

– Nagyon elfáradtam – mondta a fiú ásítozva –, a pázsit pedig puha és jó hűvös. Feküdjünk le, és aludjunk reggelig!

– Nem tudok aludni – mondta Jancsi.

– Sosem alszom – mondta a Madárijesztő.

– Azt sem tudom, mi fán terem az alvás – mondta a Fűrészbak.

– Mégiscsak tekintettel kell lennünk erre a szegény fiúra, aki húsból, vérből, csontokból áll, és időnként elfárad – jegyezte meg a Madárijesztő, aki szokása szerint jól meggondolta, amit mondott. – Emlékszem, hogy ugyanez volt a helyzet a kis Dorkával is. Egész éjszaka üldögéltünk, amíg ő aludt.

– Nagyon sajnálom – mondta Tip halkan –, de nem tehetek róla. Azonkívül iszonyú éhes is vagyok.

– Újabb veszély! – jelentette ki Jancsi vészjósló hangon. – Remélem, hogy nem a tök a kedvenc ételed!

– Csak sütve, tökös lepénynek kedvelem – felelte a fiú nevetve. – Nem kell félned tőlem, Jancsi barátom!

– Milyen gyáva fickó ez a Tökfej Jancsi! – mondta a Fűrészbak megvető hangon.

– Te is gyáva volnál, ha tudnád, hogy romlandó vagy! – vágta vissza Jancsi mérgesen.

– Nocsak… nocsak – szakította félbe vitájukat a Madárijesztő. – Ne veszekedjetek! Mindannyiunknak vannak hibái, kedves barátaim, ennélfogva türelmeseknek kell lennünk egymás iránt. Mivel pedig ez a szegény fiú éhes, és nincs ennivalója, legalább maradjunk csendben, és hagyjuk elaludni. Állítólag az emberek alvás közben megfeledkeznek az éhségükről.

– Köszönöm szépen! – kiáltotta Tip hálásan. – Felséged nemcsak bölcs, hanem jó is, ami igen nagy dolog!

Ezután elnyújtózott a pázsiton, és a Madárijesztő szalmával kitömött testét használva párnának gyorsan elaludt.

12. A NIKKELEZETT CSÁSZÁR

TIP HAJNALBAN hamar felébredt, de a Madárijesztőt már talpon találta. Jóval korábban felkelt, és iromba ujjaival két marokra való érett bogyót szedett a közeli bokrokról. A fiú mohón megette a friss gyümölcsöt. A kiadós reggeli után a kis társaság megint útra kelt.

Körülbelül egy óra múlva egy dombtetőre jutottak, s annak magaslatáról már látni lehetett a nyugorok városát.

Miközben a várost nézegették, feltűnt nekik, hogy a Császár palotájának kupolái és tornyai milyen magasra emelkednek a közönséges lakóházak fölé.

A Madárijesztő nagyon fellelkesült a látványtól.

– Boldog vagyok, hogy nemsokára viszontlátom régi barátomat, a Bádog Favágót! – kiáltotta. – Remélem, több sikerrel uralkodik a népe fölött, mint ahogyan én uralkodtam az enyémen!

– A Bádog Favágó lenne a nyugorok Császára? – kérdezte a Fűrészbak.

– Igen, ő a Császáruk. Miután a Gonosz Boszorkány elpusztult, megkérték, hogy uralkodjék felettük. Favágó Mikinek van a legjobb szíve az egész világon, biztos vagyok benne, hogy kiváló Császár lett belőle.

– Én azt hittem, hogy a császári cím annak jár, aki egy nagy birodalom fölött uralkodik – mondta Tip –, márpedig a nyugorok országa csak egy kis királyság.

– Egy szót se ejts erről a Bádog Favágó előtt! – kérte a Madárijesztő nyomatékosan. – Iszonyúan megbántanád vele. Nagyon büszke ember a Bádog Favágó, és meg is van rá minden oka. Jólesik neki, ha császárnak szólítják, nem királynak.

– Hát nekem aztán igazán egyre megy – felelte a fiú.

A Fűrészbak most már olyan gyorsan nyargalt, hogy utasainknak igencsak kapaszkodniuk kellett, hogy le ne pottyanjanak a hátáról. Így aztán nemigen beszélgettek, amíg a palota lépcsőihez el nem értek.

Egy öreg nyugor lépett elő ezüstszövetből varrt egyenruhában, és segített leszállniuk.

– Vezess bennünket tüstént uradhoz, a Császárhoz! – mondta neki a Madárijesztő.

Az öreg nyugor zavartan pislogott.

– Attól tartok, hogy várnotok kell egy ideig – szólt végül. – A Császár ma reggel nem fogad senkit.

– Miért? – kérdezte a Madárijesztő aggódó hangon. – Remélem, nem történt baja?

– Nem… nem… nincs semmi komolyabb baja – válaszolta az öreg –, csak hát ma van annak a napja, amikor felségét megpucolják és kifényesítik. Jelenleg éppen vastagon be van kenve fényező pasztával.

– A… már értem! – könnyebbült meg a Madárijesztő. – Bádog Favágó barátom mindig hajlamos volt a piperkőcségre. Most nyilván még többet ad a külsejére.

– Pontosan így van – felelte az öreg udvariasan meghajolva. – Hatalmas Császárunk legújabban benikkeleztette magát.

– Uramisten! – kiáltotta a Madárijesztő e hír hallatára –, ha az agyát is benikkelezték, képzelem, milyen sziporkázó lett a szelleme. Mégis megkérlek, hogy vezess bennünket a Császár színe elé, biztosan fogad még ebben az állapotában is.

– A Császár mindig kiváló állapotban van – mondta az öreg. – Annyit megteszek, hogy jelentem neki az érkezésteket, aztán meghallgatom, hogy mit parancsol veletek kapcsolatban.

Az öreg nyomában egy pompásan berendezett előcsarnokba jutottak. A Fűrészbak utánuk bicegett, mivel nem tudta, hogy egy lófélének kint kell várakoznia.

Utasainkat szinte lenyűgözte a gyönyörű környezet. Még a Madárijesztő is elámult, amikor szemügyre vette az ezüstszövedékből készült faliszőnyegeket, amelyeket kis ezüstbalták díszítettek. A helyiség közepén egy asztalon jókora ezüst olajoskanna állt, amelyet a Bádog Favágó, Dorka, a Gyáva Oroszlán és a Madárijesztő kalandjait ábrázoló vésetek díszítettek, Az ezüstbe rótt vonalakat sárgán csillogó arannyal töltötte ki készítőjük. A falakon arcképek függtek. A Madárijesztőt ábrázoló képeket különös gonddal festette meg mesterük, és nagyon jól látható helyre akasztották őket. Az előcsarnok végében majdnem egy egész falat betöltött az a hatalmas festmény, amely a híres Ózt, a Nagy Varázslót ábrázolta, amint éppen szívet ad a Bádog Favágónak.

Miközben a látogatók némán csodálták az érdekes látnivalókat, a szomszéd szobából hirtelen kiabálást hallottak.

– Ejha! Ejha! Ejha! Ez aztán meglepetés!

Aztán feltárult az ajtó, közibük rohant Favágó Miki, és örömében úgy megölelte a Madárijesztőt, hogy teljesen összegyűrte.

– Kedves, öreg barátom! Drága, derék bajtársam! – kiáltozta örömteli hangon a Bádog Favágó. – Nagyon boldog vagyok, hogy újból összetalálkoztunk!

Azzal elengedte a Madárijesztőt, hogy messzebbről is szemügyre vehesse pingált arcának kedves vonásait.

Ámde borzasztó dolog történt: a Madárijesztő arcát és testét alaposan összekente a fényezőpaszta. A Bádog Favágó ugyanis nagy sietségében, hogy mielőbb viszontláthassa barátját, elfelejtette, hogy éppen pucolják, és be van krémezve… A testét vastag rétegben borító pasztával összekente barátját.

– Jaj nekem! – mondta a Madárijesztő panaszosan. – Most vagyok csak bajban!

– Ne törődj vele, barátom! – felelte a Bádog Favágó. – Elküldetlek a Császári Mosodába, utána olyan leszel, mint új korodban voltál!

– Nem fognak kimángorolni? – kérdezte a Madárijesztő.

– Ne félj, nem fognak – felelte a Bádog Favágó. – Hanem most meséld el nekem, kérlek, hogyan kerültél ide, felséges barátom? És kik a társaid?

A Madárijesztő nagyon udvariasan bemutatta Tipet és Tökfej Jancsit. Az utóbbi mintha nagyon érdekelte volna a Bádog Favágót.

– Nem látszol túl tartósnak, de kétségkívül van benned valami szokatlan – mondta a Császár. – Ennélfogva méltó vagy rá, hogy tagja legyél előkelő társaságunknak.

– Nagyon köszönöm Felségednek – mondta Jancsi alázatosan.

– Remélem, jó egészségnek örvendsz? – folytatta a Bádog Favágó.

– Pillanatnyilag egészséges vagyok – sóhajtotta Tökfej Jancsi –, de állandóan attól rettegek, hogy egy nap el fogok romlani.

– Marhaság – mondta a Császár, de a hangja kedves volt és megértő. – Nagyon kérlek, ne fesd az ördögöt a falra, semmi értelme, hogy előre bánkódj. Mielőtt a fejed romlani kezdene, még időben tökkonzervet csináltathatsz belőle, és akkor a végtelenségig elállsz.

Beszélgetés közben Tip leplezetlen bámulattal nézte a Favágót. Megfigyelte ugyanis, hogy a nyugorok híres Császára kis bádogdarabokból készült, amiket emberformára raktak össze, és gondosan megforrasztottak. Egy kicsit zörgött, csörömpölt ugyan mozgás közben, de mindent összevéve nagyon sikerült konstrukció volt. Csak a fényezőpaszta rontott kissé a megjelenésén, amivel tetőtől talpig vastagon be volt kenve.

A Bádog Favágó abból, ahogyan a fiú bámulta, rájött, hogy a külleme nem éppen szalonképes, ezért elnézést kért barátaitól, amíg kis időre visszavonul magánlakosztályába. A szolgák – úgymond – ott majd szép fényesre dörgölik. Hamarosan végeztek is a munkával, és amikor a Császár visszatért, nikkelezett teste olyan fölségesen ragyogott, hogy a Madárijesztő tiszta szívből gratulált neki, amiért annyira megszépült.

– Jó ötlet volt, megvallom, hogy benikkeleztettem magam – mondta Favágó Miki. – Tulajdonképpen szükség is volt rá, mert a testem meglehetősen összekarcolódott az átélt kalandok során. Látjátok, hogy a mellem bal oldalára egy csillagot véstek be. Nemcsak arra szolgál, hogy jelezze, hol van a kitűnően működő szívem, hanem egyszersmind eltakarja a foltot, amit a Nagy Varázsló tett rá, amikor ezt a csodálatos szervet beleplántálta a mellembe.

– Akkor hát neked csodálatos szerved van, nem szíved? – kérdezte Tökfej Jancsi kíváncsian.

– Szó sincs róla – felelte a Császár méltóságteljesen –, szabályos, hagyományos szívem van, talán csak valamivel nagyobb és melegebb, mint a legtöbb emberé.

Ezután a Madárijesztőhöz fordult.

– Az alattvalóid boldogak és elégedettek-e, kedves barátom? – kérdezte tőle.

– Nem mondhatnám – felelte a Madárijesztő. – Óz birodalmának leányai fellázadtak, és elkergettek a Smaragdvárosból.

– Szent isten! – kiáltotta a Bádog Favágó. – Micsoda csapás! Nem hiszem, hogy okuk lett volna panaszra bölcs és kegyes uralkodójuk ellen!

– Nem is volt – felelte a Madárijesztő –, de ezek a nőszemélyek úgy vélekedtek, hogy a férfiak már elég hosszú ideje uralkodtak felettük. Elfoglalták tehát a városomat, a kincstárból elrabolták a drágaköveket, és most kedvük szerint intézik a dolgokat.

– Uramisten, micsoda furcsa ötlet! – kiáltotta a Császár, akit nagyon meglepett és megrázott a Madárijesztő beszámolója.

– Én meg azt hallottam – tette hozzá Tip –, ide akarnak masírozni, hogy elfoglalják a kastélyt, a várost, és foglyul ejtsék a Bádog Favágót.

– Hohó… Arra aztán nem fogunk időt adni nekik – mondta a Császár –, tüstént odamegyünk, visszafoglaljuk a Smaragdvárost, a Madárijesztőt pedig visszaültetjük a trónusára!

– Biztos voltam benne, hogy segíteni fogsz – mondta a Madárijesztő elégedetten. – Milyen nagy hadsereget tudsz felsorakoztatni?

– Nincs szükségünk hadseregre – felelte a Bádog Favágó. – Elegen leszünk hozzá mi négyen. A fényesen villogó fejszémtől majd rémület költözik a lázadók szívébe.

– Mi öten – javította ki a szavait Tökfej Jancsi.

– Öten? – kérdezte a Bádog Favágó.

– Igen. A Fűrészbak is bátor és rettenthetetlen – válaszolta Jancsi, teljesen megfeledkezve arról, hogy csak az imént veszekedett a négylábúval.

A Bádog Favágó értetlenül nézett körül, a Fűrészbak ugyanis mostanáig csendesen álldogált egy sarokban, és a Császár észre sem vette. Tip tüstént odahívta a furcsa külsejű állatot. A Fűrészbak olyan ügyetlenül ment hozzájuk, hogy majdnem feldöntötte a szoba közepén lévő asztalt, amelyen az olajoskanna állt.

– Kezdem elhinni, hogy mindig lesznek csodák – mondta a Bádog Favágó, miközben figyelmesen szemlélgette a Fűrészbakot. – Hogyan kelt életre ez a valami?

– Én keltettem életre a varázsporommal – mondta a fiú szerényen. – Azóta a Fűrészbak nagyon sok szolgálatot tett nekünk.

– Az ő segítségével tudtunk elmenekülni a lázadók elől – mondta a Madárijesztő.

– Akkor be kell fogadnunk őt is magunk közé – jelentette ki a Császár. – Egyébként is nagyon figyelemreméltó újdonság egy életre kelt Fűrészbak. Érdekes volna alaposabban megismerkedni vele. Mit tud?

– Hát… nem állíthatom, hogy valami nagy élettapasztalattal rendelkeznék – felelte a Fűrészbak –, de úgy rémlik, nagyon gyorsan tanulok. Gyakran az az érzésem, hogy többet tudok, mint bárki más a környezetemben.

– Lehet, hogy így van – mondta a Császár –, mert a tapasztalat nem mindig jár együtt a bölcsességgel. De sürget az idő, tegyük meg tüstént az előkészületeket, hogy aztán útra kelhessünk.

A Császár magához hívatta a Főkancellárját, és megmondta neki, hogyan kormányozza az országot, amíg ő távol lesz. Ezalatt a Madárijesztőt szétszedték, a bepingált zsákot, ami a feje volt, gondosan kimosták, és utána visszatömték bele az eszet, amit eredetileg a Nagy Varázsló adott neki. A ruháját is kitisztították és kivasalták a császári szabók, a koronáját kifényesítették és visszavarrták a fejére, mert a Bádog Favágó erősködött, hogy nem szabad megválnia királyi méltóságának jelképétől. A Madárijesztő ezek után egészen jól festett. Bár egyáltalán nem lehetett hiúnak mondani, nagyon elégedett volt önmagával, és igen peckesen lépkedett. Ezalatt Tip megjavította Tökfej Jancsi fából készült karjait, lábait, úgyhogy erősebbek lettek, mint valaha. A Fűrészbakot is megvizsgálták, hogy minden testrésze jól működik-e.

Másnap jókor reggel nekivágtak a Smaragdvárosba vezető útnak, visszafelé. A Bádog Favágó vezette a menetet, vállán csillogó fejszéjével, Tökfej Jancsi a Fűrészbak hátán lovagolt, Tip és a Madárijesztő kétoldalt gyalogoltak a Fűrészbak mellett, és vigyáztak, hogy Jancsi le ne pottyanjon a hátáról, és egyébként se érje semmi baj.

13. AZ Ó. F. ELMÉS

FUTRINKA N. M.

HIPPHOPP Tábornok, aki – ugye emlékeztek? – a Varkocsosok Hadseregének parancsnoka volt, nagyon nyugtalan napokat élt át azóta, hogy a Madárijesztő elmenekült a Smaragdvárosból. Joggal tartott attól, hogy ha Őfelsége és a Bádog Favágó összefog, akkor egész hadserege veszélybe kerül. Óz birodalmának népe ugyanis még korántsem felejtette el a két híres-nevezetes hős tetteit, akik oly sok csodálatos kalandon mentek keresztül, és mindegyikből győztesen kerültek ki.

Hipphopp sürgősen üzent hát Mombinak, az öreg boszorkánynak. Nagy jutalmat ígért neki, ha eljön, és segít neki meg a Varkocsosok Hadseregének.

Mombi nagyon dühös volt, amiért Tip megtréfálta, és utána megszökött, de azért is haragudott rá, hogy ellopta tőle a varázserejű Életport, így hát nem sokat teketóriázott: útra kelt a Smaragdvárosba, hogy segítsen Hipphoppnak legyőzni a Madárijesztőt és a Bádog Favágót, Tip új barátait.

Alighogy megérkezett a királyi palotába, Mombi valami titkos varázslattal máris megtudta, hogy a barátok útra keltek a Smaragdvárosba. Így hát bezárkózott egy kis szobába, ami fent volt egy magas toronyban, és nekilátott a varázslatnak, amivel meg akarta akadályozni a Madárijesztő és társai visszatérését.

Ez volt az oka annak, hogy a Bádog Favágó hirtelen megállt, és így szólt:

– Valami nagyon furcsa dolog történt. Ismerem ennek az útnak minden rögét, mégis attól tartok, eltévedtünk.

– De hát ez teljességgel lehetetlen! – mondta a Madárijesztő. – Miért hiszed, barátom, hogy eltévedtünk?

– Azért, mert egy hatalmas napraforgótábla van előttünk. Soha életemben nem láttam ezt a földet.

Amint ezt kimondta, mindnyájan körülnéztek, és azt látták, hogy mindenünnen magas szárak veszik őket körül, és mindegyik szár tetején egy-egy óriási napraforgó van. Ám ezek a napraforgók nemcsak vakító fényesen ragyogtak sárga, vörös és arany szirmaikkal, hanem ráadásul még mindegyik sebesen forgott is a szárán, mint egy kicsi szélmalom. A forgó színes virágok látványa annyira elszédítette őket, hogy végül senki sem tudta, merre kell menniük.

– Boszorkányság! – kiáltotta Tip.

Mialatt a többiek megálltak, és nem tudták, mit tegyenek, a Bádog Favágó nagyot kurjantott, elindult, és a fejszéjével elkezdte levagdosni az előtte lévő napraforgószárakat. Ebben a pillanatban azonban a sebesen pörgő napraforgók megálltak, és utasaink megrökönyödve látták, hogy mindegyik virág közepén egy-egy leányarc jelenik meg. A csinos lányarcok gúnyos mosollyal pillantottak a meghökkent társaságra, majd vidám nevetésben törtek ki, látva, hogy megjelenésük milyen ijedelmet keltett.

– Állj! Hagyd abba! – kiáltotta Tip, és megragadta a Bádog Favágó karját. – Élőlények… lányok!

Ekkor a virágok megint forogni kezdtek, a lányarcok előbb elhalványultak, majd teljesen eltűntek a forgó szirmok kavargásában.

A Bádog Favágó letette a fejszéjét, és leült a földre.

– Szívtelenség lett volna levagdosni ezeket a csinos kis teremtéséket – mondta reményvesztetten –, viszont fogalmam sincs róla, hogyan juthatnánk másként tovább.

– Nagyon furcsállom, hogy a Varkocsosok Hadseregének katonáiéhoz hasonlított az arcuk – tűnődött a Madárijesztő. – Ám elképzelni sem tudom, hogyan érhettek utol bennünket ilyen gyorsan.

– Azt hiszem, varázslás – mondta Tip határozottan. – Valaki bűbájosságot alkalmaz ellenünk. Öreg Mombi sokszor csinált már ilyesmit korábban is, jól tudom. Valószínűleg csak képzelődés az egész, egyáltalán nincs is errefelé napraforgó.

– Akkor hát csukjuk be a szemünket, és úgy haladjunk előre – javasolta a Favágó.

– Elnézést – vetette közbe a Madárijesztő –, az én két szememet úgy festették meg, hogy nem lehet becsukni egyiket sem. Neked bádogból csináltak jól működő szemhéjat… ne hidd, hogy mindnyájan egyformák vagyunk.

– A Fűrészbak két szeme pedig tulajdonképpen két fagöcsört – mondta Jancsi, és előrehajolt, hogy jobban megvizsgálja a kigúvadó csomókat.

– Akárhogy is, nyargalj gyorsan előre! – parancsolta Tip. – Mi pedig a nyomodban haladunk. Így talán megmenekülünk. A szemem már annyira káprázik, hogy alig látok.

Így aztán Tökfej merészen előrenyargalt, Tip pedig belekapaszkodott a Fűrészbak farkába, és behunyt szemmel követte. A Madárijesztő és a Bádog Favágó maradtak leghátul. Alighogy néhány métert megtettek, Jancsi hangosan felkiáltott örömében: az út immár nyitva állt előttük.

Ekkor mindnyájan megálltak, és hátranéztek. Nyoma sem maradt a napraforgóföldnek.

Most már jobb kedvre derülve folytatták útjukat. Öreg Mombi azonban annyira megváltoztatta a táj arculatát, hogy biztosan eltévedtek volna, ha a Madárijesztő bölcs tanácsa alapján nem a Nap állása szerint tájékozódnak. A Nap pályáját ugyanis semmiféle boszorkányság nem tudja megváltoztatni, így aztán megbízhatóan mutatta az irányt.

Mindazonáltal még másféle nehézségek is vártak rájuk. A Fűrészbak belehágott egy ürgelyukba, és felbukott. Jancsi tökfeje felrepült a levegőbe, amikor a Fűrészbak felbukfencezett, és történetünk alighanem ezzel véget is ért volna, ha a Bádog Favágó nem kapja el a tökfejét. Így viszont nem lett semmi baja. Tip hamarosan visszaillesztette a nyakára a tökfejet, és talpra állította Jancsit. A Fűrészbak azonban nem úszta meg ilyen könnyen. Mikor ugyanis a lábát nagy nehezen kihúzták az ürgelyukból, kiderült, hogy eltört. Vagy új lábat kellett csinálni, vagy a régit megjavítani valahogyan.

– Hát ez nagyon komoly baj – mondta Tip a Bádog Favágónak. – Ha volna errefelé egy-két fa, akkor könnyen tudnék új lábat fabrikálni a Fűrészbak számára. De még csak egy árva bokrot se látni mérföldnyi távolságra.

– Ráadásul Óz birodalmának ebben a részében nincsenek se házak, se kerítések – tette hozzá a Madárijesztő szomorúan.

– Akkor hát mit tegyünk? – kérdezte a fiú.

– Azt hiszem, megint munkára kell fognom az agyamat – felelte Őfelsége, a Madárijesztő. – Tapasztalatból tudom, hogy mindent rendbe tudok hozni, ha elegendő ideig töröm a fejemet, és kigondolom a megoldást.

– Akkor törjük mindnyájan a fejünket – mondta Tip. – Talán kiagyaljuk a módját, hogyan lehetne megreparálni a Fűrészbakot!

Leültek hát szépen egy sorban a fűbe, és elkezdték törni a fejüket, a Fűrészbak pedig ezalatt a törött lábán furcsán bicegve legelészett.

– Nagyon fáj? – kérdezte a Bádog Favágó halk, együttérző hangon.

– Csöppet sem – válaszolta a Fűrészbak. – De az önbizalmam igencsak megroggyant attól, hogy a szervezetem ilyen rozoga.

A kis társaság egy ideig némán gondolkodott. Végül a Bádog Favágó fölemelte a fejét, és a földek felé pillantott.

– Ki a csoda az a különös lény, aki felénk jön? – kérdezte elálmélkodva.

A többiek is arra néztek, amerre ő, és megrökönyödve látták, hogy egy olyan különös lény közeledik feléjük, amelyhez foghatót soha életükben nem láttak még. Gyorsan, nesztelenül haladt a puha fűben, néhány perc múlva már szemtől szemben állt utasainkkal, akiknek láttán ugyanúgy meghökkent, mint amazok őtőle.

A Madárijesztő, akármi történt is, mindig megőrizte a nyugalmát.

– Jó reggelt! – szólt udvariasan.

Az idegen széles mozdulattal levette a kalapját, mélyen meghajolt, és így felelt:

– Jó reggelt édes mindannyiotoknak. Remélem, hogy külön-külön és együttesen kiváló egészségnek örvendtek. Engedjétek meg, hogy átadjam a névjegyemet!

Az udvarias üdvözlő szavak után átadta névjegyét a Madárijesztőnek. Őfelsége átvette, ide-oda forgatta, aztán fejét csóválva továbbadta Tipnek.

A fiú hangosan felolvasta a rajta lévő írást:

„Ó. F. ELMÉS FUTRINKA N. M.”

– Mi a szösz! – kiáltotta Tökfej Jancsi meghökkenve.

– Furcsa… nagyon furcsa – mondta a Bádog Favágó.

Tip szeme kerekre nyílt a csodálkozástól, a Madárijesztő mélyet sóhajtott, és elfordította a fejét.

– Te tényleg Elmés Futrinka vagy? – kérdezte a Madárijesztő.

– Egészen biztos, hogy az vagyok, tisztelt uram! – felelte az idegen kevélyen. – Nem látod a névjegyemen a nevemet?

– De látom – felelte a Madárijesztő. – Volnál szíves megmondani, mit is jelent az, hogy „Ó. F.”?

– Az „Ó. F.” annyit jelent, hogy Óriásira Felnagyított – felelte büszkén az Elmés Futrinka.

– Aha… értem. – A Madárijesztő végigmérte az idegent. – És igazán óriásira fel vagy nagyítva?

– Feltételezem, hogy úriember vagy, és kellő ítélőképességgel rendelkezel, tisztelt uram. Nem tűnt fel neked, hogy sok ezerszer nagyobb vagyok, mint bármelyik Futrinka, azaz futóbogár, amit valaha is láttál? Ebből nyilvánvaló, hogy óriásira fel vagyok nagyítva. Semmi okod, hogy kételkedj benne.

– Kérlek, bocsáss meg! – mondta a Madárijesztő. – Az agyam kissé összezavarodott, mióta majdnem kimángoroltak. Nem vennéd rossz néven, ha megkérdezném, mit jelent a neved után az a két betű, hogy „N. M.”?

– Az a két betű az egyetemi végzettségemről tanúskodik – felelte az Elmés Futrinka leereszkedő mosollyal. – Azt jelenti, hogy Nagyon Művelt.

– Aha! – sóhajtott a Madárijesztő megkönnyebbülten.

Tip le se vette a szemét a csodálatos lényről. Hatalmas, kerek, bogárszerű teste volt, két karcsú lábszára vékony lábfejben végződött, amelynek ujjai fölfelé görbültek. Az Elmés Futrinka teste meglehetősen lapos volt, amennyire Tip látta, a háta sötétbarnán csillogott, elöl pedig világosbarna és fehér csíkok barázdálták, amelyek a szélükön összefolytak. A két karja éppen olyan hosszú és vékony volt, mint a lábai, hosszú nyakán ülő feje emberi fejhez hasonlított, azzal a különbséggel, hogy orra befelé kunkorodó antennákban végződött, és két fülének felső részéből is antennák álltak ki, amelyek kétoldalt pici, kunkori malacfarkakhoz hasonlóan szegélyezték a fejét. Kerek, fekete szemei – mit tagadjuk – meglehetősen dülledtek voltak, ám az Elmés Futrinka arcát ennek ellenére nem lehetett csúnyának mondani.

A bogár sötétkék, sárga selyembélésű frakkot viselt, a gomblyukába virágot tűzött. Fehér, testhez álló vászonmellény volt alatta. Őzbarna bársonyból varrt térdnadrágját aranyozott, díszes csatok szorították össze a térdénél. Aprócska, fejébe nyomott kackiás selyemkalapot viselt.

Amint ámuldozó barátaink előtt kihúzta magát, kiderült, hogy az Elmés Futrinka ugyanolyan magas, mint a Bádog Favágó. Óz birodalmában egészén biztosan sohasem termett hozzá fogható óriási bogár.

– Meg kell vallanom – mondta a Madárijesztő –, hogy váratlan megjelenésed kissé meglepett, és látványod bizonyára zavarba ejtette a társaimat is. Mindazonáltal nagyon remélem, hogy ezt nem veszed tőlünk rossz néven. Idővel valószínűleg majd megszokunk téged.

– Nagyon kérlek, ne kérj bocsánatot – felelte komoly hangon az Elmés Futrinka. – Nagyon szeretem meglepni az embereket. Én nem tartozom a közönséges rovarok közé, jogom van ahhoz, hogy meglepődjenek és csodáljanak, akik megpillantanak.

– Valóban jogod van hozzá – mondta Őfelsége egyetértőén.

– Ha megengeded, hogy felséges társaságodban leülhessek – folytatta az idegen –, akkor szívesen elmesélem neked a történetemet, hogy jobban megértsd, hogyan jutottam szokatlan… mondhatnám egyedülálló… küllememhez.

– Mindent elmesélhetsz, amit csak akarsz – felelte a Bádog Favágó kurtán.

Így aztán az Elmés Futrinka utasainkkal szemben letelepedett a fűben, és elmesélte nekik a történetét.

14. AZ ÓRIÁSIRA

FELNAGYÍTOTT BOGÁR

TÖRTÉNETE

A TISZTESSÉG azt kívánja, hogy történetem kezdetén elmondjam: egészen közönséges futrinkának, azaz futóbogárnak születtem – kezdte kedvesen, őszinte hangon a mesét a furcsa teremtmény. – Mivel nem volt jobb dolgom, hát kézen-lábon – négykézláb – közlekedtem. Kődarabok alá másztam, növények gyökerei között rejtőzködtem, nem gondoltam semmi másra, csak hogy magamnál kisebb bogarakat találjak, eledelnek.

A hűvös éjszakáktól megmerevedett a testem, mozdulatlanná váltam, mert nem volt rajtam ruha. Reggelenként aztán, amikor a nap kisütött, meleg sugaraitól megint feléledtem, mozogni kezdtem. Nagyon keserves így élni, de tudnotok kell, hogy ez a futrinkák sorsa, mint sok más, a földön élő apró lényé.

A Végzet azonban szerény személyemet másra, nagyobb dolgokra szemelte ki! Egy napon egy falusi iskola közelében mászogattam, amikor fölkeltette kíváncsiságomat a tanulóknak az épület belsejéből kiszűrődő hangja. Merészen bemásztam két padlódeszka hasadéka közt az iskolába, mígnem eljutottam a deszka végéhez, ahol a parázsló kandalló közelében a tanár üldögélt.

Egy magamfajta apró teremtést senki sem vesz észre. Mikor pedig rájöttem, hogy a kandalló melegebb, mint a napfény, és az egész környezet nagyon kellemes, elhatároztam, hogy ezen a helyen ütöm fel szállásomat. Két tégla közt nagyon jó lakást találtam magamnak, és sok-sok hónapon át tanyáztam ott.

Oktondi tanár úr kétségkívül a leghíresebb tanár Óz birodalmában, így aztán néhány nap múlva elkezdtem odafigyelni arra, amit a diákjainak tanított és magyarázgatott. Egyikük sem figyelt olyan nagy buzgalommal, mint én, a szerény észrevétlen Elmés Futrinka, aki ilyeténképpen olyan hatalmas tudásra tettem szert, ami, el kell ismerni, egyenesen csodálatos. Ezért iktattam a névjegyemre a nevem után az „N. M.” betűket, mint említettem, annak rövidítéséül, hogy „Nagyon Művelt”. Én ugyanis arra vagyok a legbüszkébb, hogy a világon soha nem terem rajtam kívül még egy olyan futrinka, aki az én tudásomnak és műveltségemnek akár csak a tizedrészével is rendelkeznék.

– Nem hibáztatlak a büszkeségedért – mondta a Madárijesztő. – A műveltségére joggal lehet büszke az ember. Jómagam is nagyon művelt vagyok. Hatalmas agyam, amit a Nagy Varázslótól kaptam, a barátaim szerint páratlan!

– Mindazonáltal a jó szív sokkal fontosabb, mint a műveltség vagy az ész – szólt közbe a Bádog Favágó.

– Az én számomra a jó láb fontosabb, mint bármi más – mondta a Fűrészbak.

– Meg tudnád vizsgálni az én magvaimat az agyad segítségével? – kérdezte Tökfej Jancsi hirtelen.

– Maradj nyugton! – parancsolt rá Tip szigorúan.

– Igenis, drága papa – felelte Jancsi engedelmesen.

Az Elmés Futrinka türelmesen, tisztelettel hallgatta a megjegyzéseket, aztán folytatta a történetet.

– Teljes három esztendőn át éltem az iskolában, a kandalló szomszédságában – mondta –, és szomjasan ittam a tudás kristálytiszta vizét annak folyton-folyvást csörgedező forrásából.

– Igazán költői szavak! – jegyezte meg a Madárijesztő, és elismerően bólintott.

– Egy napon azonban – folytatta a Futrinka – csodálatos esemény történt, ami megváltoztatta a sorsomat, és meghozta számomra a nagyságot. A tanár meglátott, amint éppen a kandalló előtt másztam, és mielőtt elmenekülhettem volna, fölcsípett a mutató- és hüvelykujja közt.

„Kedves gyerekek – mondta –, fogtam egy Futrinkát. Meglehetősen ritka és érdekes bogár. Tudja-e valamelyikőtök, hogy milyen egy futóbogár?” „Nem!” – kiáltották a diákok, kórusban. „Akkor – mondta a tanár – előveszem a híres nagyítómat, és óriásira felnagyítva kivetítem nektek a bogarat. Alaposan tanulmányozhatjátok teste sajátságos felépítését, megismerhetitek a szokásait, az életmódját.”

Ezután különös eszközt vett elő a szekrényből, és mielőtt tudatára ébredtem volna, mi történik, azon vettem észre magamat, hogy ki vagyok vetítve egy képernyőre óriásira felnagyítva, éppen akkorára, mint amekkorának most láttok engem.

A diákok felálltak a padokra, és nyújtogatták a nyakukat, hogy jobban lássanak engem. Két kislány felkapaszkodott az ablakpárkányra, mert onnan jobban lehetett látni.

„Mint látjátok – kiáltotta a tanár –, ez az óriásira felnagyított Futrinka az egyik legkülönösebb létező bogár!”

Minthogy Nagyon Művelt vagyok, és jól tudom, hogy egy művelt úriembernek hogyan kell viselkednie, ekkor felálltam, s kezemet a szívemre szorítva udvariasan meghajoltam. Nyilván nem számítottak rá, hogy így fogok cselekedni, és igencsak meglepődtek: az ablakban kuporgó két kislány közül az egyik hangosan felkiáltott, és kipottyant az ablakból, magával rántva a társnőjét is. Mind a ketten eltűntek.

A tanár rémülten felkiáltott, és kirohant az ajtón, hogy megnézze, nem sérültek-e meg a lányok, amikor kizuhantak. A diákok vad összevisszaságban utánatódultak, én meg magamra maradtam a tanteremben, még mindig óriásira felnagyított állapotban. Szabad voltam… azt tehettem, amit akartam.

Nyomban felötlött bennem, hogy most kiváló alkalom adódik a menekülésre. Nagyon tetszett nekem, hogy ilyen óriási vagyok, és rájöttem, hogy ebben az állapotban biztonságosan elmehetek bárhová a világon, ugyanakkor nagy műveltségem révén akár a leghíresebb tudóssal is elbeszélgethetek, ha a sors véletlenül összehozna vele.

Így történt, hogy miközben a tanár fölsegítette a földről a kislányokat, akik egyébként inkább megijedtek, mintsem valami bajuk esett volna, és a diákok körülöttük tolongtak, én szép nyugodtan kisétáltam az iskolából, befordultam a következő sarkon, és észrevétlenül a közeli fák közé osontam.

– Csodálatos! – kiáltotta Tökfej Jancsi ámuldozva.

– Valóban csodának nevezhető – mondta az Elmés Futrinka helyeslően –, azóta sem győzöm dicsérni az eszemet, hogy óriásira felnagyított állapotban szöktem meg. Hiába volnék ilyen művelt, ha aprócska, jelentéktelen bogár maradtam volna.

– Eddig nem tudtam – mondta Tip látható zavarban –, hogy a bogarak ruhát viselnek.

– Természetes állapotukban nem is viselnek – felelte az idegen. – Hanem az történt, hogy vándorlásaim során úgy hozta a jószerencse, hogy megmentettem egy szabó kilencedik életét. Tudnotok kell ugyanis, hogy a szabóknak – akár a macskáknak – kilenc életük van. A fickó nagyon hálás volt nekem, mert ha elvesztette volna a kilencedik életét is, akkor vége lett volna örökre. Így hát megkért, hogy fogadjam el tőle az elegáns ruhát, amit most rajtam láttok. Jól illik a termetemre, ugye? – Azzal az Elmés Futrinka felállt, és lassan körbefordult, hogy mindenki jól szemügyre vehesse.

– Jó szabó lehetett – mondta a Madárijesztő, kissé irigykedve.

– Biztosan jószívű szabó volt – jegyezte meg a Favágó.

– Hová készültél, amikor velünk találkoztál? – kérdezte Tip az Elmés Futrinkát.

– Tulajdonképpen sehová – hangzott a válasz. – Habár eredetileg az volt a szándékom, hogy ellátogatok a Smaragdvárosba, és ott válogatott közönségnek előadásokat tartok „A felnagyítás előnyei” címmel.

– Mi is a Smaragdvárosba tartunk – mondta a Bádog Favágó. – Szívesen befogadunk hát magunk közé, légy az útitársunk!

Az Elmés Futrinka méltóságteljesen meghajolt.

– Nagy örömmel fogadom el szíves meghívásotokat – mondta –, mert Óz széles birodalmában sehol sem találhatnék a tiétekéhez fogható vonzó társaságot.

– Hát ez igaz – helyeselt Tökfej Jancsi. – Olyan vonzóak vagyunk, mint legyek számára a méz.

– Hanem… már megbocsássatok, hogy kíváncsiskodom… de ti… hogy úgy mondjam… meglehetősen furcsa szerzetek vagytok, nem? – kérdezte a Futrinka, miközben leplezetlen kíváncsisággal nézegette barátainkat.

– Nálad nem vagyunk furcsábbak, annyi biztos! – felelte a Madárijesztő. – A világon minden szokatlan, amíg nem szoktunk hozzá.

– Bámulatos bölcsesség! – kiáltotta az Elmés Futrinka ámuldozva.

– Hát igen… az agyam ma nagyon jól fog – ismerte el a Madárijesztő egy kis büszkeséggel a hangjában.

– Akkor hát… ha már eleget pihentetek, és kissé felfrissültetek, irányítsuk lépteinket a Smaragdváros felé – javasolta a felnagyított személyiség.

– Nem lehet – mondta Tip. – A Fűrészbak eltörte az egyik lábát, így hát sehová se képes irányítani a lépteit. Ráadásul errefelé nincs egyetlen fa sem, amiből új lábat faraghatnék neki. A Fűrészbakot viszont nem hagyhatjuk itt, mert Tökfej Jancsinak olyan merevek az ízületei, hogy muszáj lovagolnia.

– Ez aztán a balszerencse – mondta az Elmés Futrinka. Majd még egyszer alaposan végigmustrálta a társaság tagjait, s így szólt:

– Ha már Jancsinak lovagolnia kell… miért ne használnánk fel a fél lábát arra, hogy új lábat csináljunk belőle a Fűrészbak számára, akinek a hátán lovagol? Hiszen fából van Jancsi is, a Fűrészbak is.

– Lám… ezt nevezem mély bölcsességnek! – mondta a Madárijesztő elismerően. – Nem értem, hogy az én agyam miért nem gondolta ki ezt már korábban! Láss munkához, kedves Miki barátom, illeszd Jancsi lábát a Fűrészbak törött lába helyébe!

Jancsi nem örült az ötletnek, de beleegyezett, hogy a Bádog Favágó levágja a bal lábát, és olyanra faragja, hogy jó legyen a Fűrészbaknak a sérült bal lába helyett. A Fűrészbak se volt túl boldog a műtét miatt. Dühösen olyasmit morgott, hogy – mint mondotta – „lemészárolják”, utána meg kijelentette, hogy az új lába nem méltó egy köztiszteletben álló Fűrészbakhoz.

– Légy szíves, vigyázz a nyelvedre! – mondta Tökfej Jancsi csípősen. – Ne feledd el, hogy az én lábam ócsárolod!

– Nem felejtem el egy pillanatra sem – vágott vissza a Fűrészbak –, mert éppen olyan gyenge, mint a tested többi része.

– Még hogy gyenge? Hogy én gyenge vagyok? – kiáltotta Jancsi dühösen. – Hogy merészelsz gyengének nevezni engem?

– Mert lehetetlen fickó vagy… olyan vagy, mint egy keljfeljancsi – horkantotta a Fűrészbak, miközben mérgesen forgatta a göcsörtszemeit. – Még a fejed sem áll jól, sosem tudni, hogy hátra nézel-e vagy előre.

– Barátaim, szépen kérlek, ne veszekedjetek! – kérlelte őket a Bádog Favágó. – Kétségtelenül mindannyiunknak vannak hibái. Nézzük hát el egymás gyöngeségeit.

– Kitűnő javaslat – helyeselt az Elmés Futrinka. – Bizonyára nagyon jó szíved van, kedves Bádog barátom.

– Így igaz – felelte Miki, akinek nagyon jólesett az Elmés Futrinka megjegyzése. – A szívem az, ami a legjobb bennem. De most már igazán ideje, hogy útra keljünk.

Felrakták a féllábú Tökfej Jancsit a Fűrészbak hátára, és kötéllel jó erősen odakötözték, hogy le ne pottyanjon.

Ezután a Madárijesztő vezetésével mindannyian elindultak a Smaragdváros felé.

15. ÖREG MOMBI

BOSZORKÁNYKODIK

NEMSOKÁRA észrevették, hogy a Fűrészbak sántít, mert az új lába túlságosan hosszúra sikerült. Meg kellett hát állniuk, amíg a Bádog Favágó a fejszéjével megkurtította. Ezután már jobban tudott menni a Fűrészbak, de azért nem volt teljesen elégedett.

– Nagyon sajnálom, hogy lábam törtem az ürgelyukban! – horkantotta.

– Ne sajnáld! – mondta az Elmés Futrinka felsőbbségesen, miközben mellette ballagott. – Épp hogy szerencsésnek kellene tartanod az esetet. Egy ló… illetve egy Fűrészbak-ló… nem sokat ér, amíg nincs betörve.

– Bocsánat – mondta Tip, aki meglehetősen kínosan érezte magát a hallottak miatt –, de meg kell mondanom, hogy a tréfád otromba, amellett szakállas is.

– De azért tréfának tréfa – jelentette ki az Elmés Futrinka határozottan –, mégpedig szójáték, olyasféle, amit a művelt emberek szívesen használnak szellemeskedésre.

– Hát az meg mit jelent? – értetlenkedett Tökfej Jancsi.

– Azt jelenti, barátocskám – felelte az Elmés Futrinka –, hogy nyelvünkben nagyon sok olyan szó létezik, amelynek két értelme van. Ha valaki olyan tréfát talál ki, amelyben egy ilyen szónak mindkét jelentését használja, akkor ország-világ előtt bizonyságot tesz arról, hogy művelt és szellemes ember, aki nagyszerűen ismeri nyelvünket is.

– Hát ezt aztán nem hiszem el – mondta Tip határozottan. – Viccelni igazán mindenki tud.

– Nem igaz – vágta rá az Elmés Futrinka keményen. – A tréfálkozáshoz nagy műveltség kell. Te vajon művelt vagy-e, fiatalember?

– Nem nagyon – ismerte be Tip.

– Akkor nem nyilváníthatsz véleményt ebben a kérdésben. Jómagam Nagyon Művelt vagyok, és ennek folytán jogom van kijelenteni, hogy aki tréfálkozni tud, az lángész. Például most azt mondom: ha felülnék a Fűrészbak hátára, akkor nem hátasló volna, hanem bogárhátú ló.

A Madárijesztő felnyögött, a Bádog Favágó pedig meghökkenve, szemrehányóan pillantott az Elmés Futrinkára. A Fűrészbak nagyot horkantott megvetése jeléül, s még Tökfej Jancsi is a szája elé kapta a kezét, hogy senki se lássa a mosolygó képét… nem tudott ugyanis változtatni rajta, hiszen ilyen mosolygóra csinálta az arcát Tip a bicskájával, és ő akárhogy szerette volna, semmiképpen nem tudott elkomorodni.

Az Elmés Futrinka azonban továbbra is büszkén feszített, mintha valami ragyogó viccet mondott volna. A Madárijesztő végül is nem állhatta meg, és így szólt:

– Úgy hallottam, kedves barátom, hogy van eset, amikor valaki túlságosan kiművelődik. Habár én mély tiszteletet érzek az ész és az okosság iránt, bárkiben lakozik is, attól tartok, hogy a te fejedben összezavarodott valami. Mindenesetre arra kérlek, tartsd féken a nagy műveltségedet, amíg velünk vagy.

– Igazán nem szeretünk szőrözni, és nagyon jó szívünk van – tette hozzá a Bádog Favágó. – De ha a nagy műveltségtől megint sziporkázni kezdesz… – Nem fejezte be a mondatot, de olyan fenyegetően emelte föl a fejszéjét, hogy az Elmés Futrinka megrémült, és messzebb húzódott tőle, ahol biztos távolságban érezte magát.

A többiek tempósan gyalogoltak tovább az országúton, mígnem az Óriásira Felnagyított Elmés Futrinka hosszas töprengés után a korábbinál sokkal szerényebb hangon így szólt:

– Igyekezni fogok, hogy fékezzem magam!

– Nem is kérünk ennél többet tőled – felelte a Madárijesztő megenyhülten. Így aztán helyreállt a béke utasaink között, és a kis társaság nyugodtan ballagott tovább.

Később újból megálltak, hogy Tip pihenhessen egy keveset – a fiú volt közöttük az egyetlen, aki elfáradt. A Bádog Favágó ekkor sok apró, kerek lyukat fedezett fel a füves mezőn.

– Ez alighanem a Mezei Pockok falva – mondta a Madárijesztőnek. – Kíváncsi volnék hogy régi kedves barátnőm, a Mezei Pockok Királynője vajon errefelé tanyázik-e valahol?

– Ha itt volna, sokat segíthetne nekünk – felelte a Madárijesztő hirtelen támadt ötlettel. – Próbáld meg idehívni, Miki barátom!

A Bádog Favágó erre elővette a nyakában függő ezüstsípot, és belefújt. Az éles füttyszóra az egyik közeli lyukból egy kicsiny, szürke állatka bújt ki, és bátran közeledett feléjük. A Bádog Favágó ugyanis valamikor megmentette a Mezei Pockok Királynőjének életét. A Királynő tudta, hogy bízhat benne.

– Jó napot, Felséges Királynő! – üdvözölte Favágó Miki udvariasan a Királynőt. – Remélem, jó egészségnek örvendsz!

– Köszönöm kérdésedet, jól vagyok – felelte a Királynő udvariasan, miközben kényelmesen elhelyezkedett barátainkkal szemben. Fején kicsiny aranykorona csillogott. – Segíthetek valamiben neked, kedves barátom?

– Segíthetsz, Felséges Királynő – felelte a Madárijesztő. – Kérve kérlek, engedd meg, hogy egy tucat alattvalódat magammal vihessem a Smaragdvárosba!

– Nem eshet bajuk? – kérdezte a Királynő aggódva.

– Aligha – felelte a Madárijesztő. – Majd elrejtem őket a szalmában, amivel a testemet kitömték, úgy viszem őket a Smaragdvárosba. Ott aztán kigombolom a mellényemet, azzal adom meg nekik a jelet, hogy szaladjanak elő a rejtekhelyükről, és fussanak haza olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak a lábuk bírja. Ezzel nagy segítséget nyújtanak majd nekem, hogy visszaszerezhessem trónomat, amit a Varkocsosok Hadserege vett el tőlem.

– Ha így áll a dolog – mondta a Királynő –, nem utasítom el a kérésedet. Ha készen álltok az indulásra, idehívom tizenkét legértelmesebb alattvalómat.

– Máris készen állok – felelte a Madárijesztő. Azzal lefeküdt a földre, és kigombolta mellényét, aminek következtében láthatóvá lett a teste töltelékéül szolgáló szalma.

A Királynő halk, cincogó hangot hallatott, mire szempillantásnyi idő alatt egy tucat csinos Mezei Pocok bújt elő az egérlyukakból, és sorakozott fel a Királynő előtt, parancsára várva.

Utasaink nem értették, hogy a Királynő mit mondott nekik, mivelhogy egérnyelven mondta. A Mezei Pockok azonban nyomban engedelmeskedtek: egymás után a Madárijesztőhöz futottak, és elrejtőztek a szalmában.

Amikor már mind a tizenkét egér elbújt, a Madárijesztő begombolta a mellényét, majd feltápászkodott a földről, és megköszönte a Királynőnek a segítséget.

– Még egy szolgálatot tehetnél nekünk – mondta a Bádog Favágó a Királynőnek. – Jó volna, ha előreszaladnál, és mutatnád nekünk a Smaragdvárosba vezető utat. Van ugyanis egy ellenségünk, aki nyilván meg akarja majd akadályozni, hogy eljussunk oda.

– Szívesen megteszem – felelte a Királynő. – Készen álltok az indulásra?

A Bádog Favágó Tipre pillantott.

– Már kipihentem magam – mondta a fiú. – Induljunk!

Folytatták útjukat. A Mezei Pockok aprócska, szürke Királynője gyorsan előreszaladt, majd meg-megállt, és megvárta, amíg az utasok beérik. Akkor újból előrefutott.

A Királynő vezetése nélkül a Madárijesztő és társai sosem jutottak volna el a Smaragdvárosba, mert Öreg Mombi varázserejével számtalan akadályt bűbájoskodott elébük az úton. Ám valójában egyetlen akadály sem létezett – valamennyi csak csalóka varázslat volt. Amikor például egy gyors sodrú folyó partjához értek, a Pockok Királynője száraz lábbal jutott át a „folyón” – ami valójában csak látomás volt. Barátaink követték, és őket sem érte egyetlen cseppnyi víz sem.

Később hatalmas fal tornyosult előttük, s megint azt hitték, nem mehetnek tovább. De a Királynő átsétált a „falon”, s nyomában utasaink is. A fal köddé foszlott, amikor keresztüljutottak rajta.

Egy alkalommal megálltak, hogy Tip pihenhessen egy keveset. Ekkor azt látták, hogy arról a helyről negyven út vezet negyven különböző irányba. Nem sokkal ezután a negyven út hatalmas kerék gyanánt kezdett forogni, előbb az egyik, majd a másik irányba. Teljesen beleszédültek.

A Királynő azonban szólt, hogy kövessék, és futásnak eredt, egyenesen előre. Néhány lépés után a forgó utak eltűntek, és kavargásukat senki sem látta többé.

Mombi legutolsó varázslata volt a legfélelmetesebb. Valóságos lángtengert küldött rájuk a földeken át, s már-már azt hitték, a tűz mindannyiukat elemészti. A Madárijesztő ekkor ijedt meg először, annyira, hogy sarkon fordult, és menekülni próbált.

– Ha elér a tűz, akkor tüstént elpusztulok – mondta. Egész testében reszketett a félelemtől, hallani lehetett, hogy zörög a szalma benne. – Ehhez fogható szörnyű veszéllyel még soha életemben nem találkoztam.

– Én is elfutok! – kiáltotta a Fűrészbak, s gyorsan megfordult. – Olyan száraz fából vagyok, hogy gyújtósnak is jó volnék!

– A tűz a tökre is veszélyes? – kérdezte Tökfej Jancsi aggodalmasan.

– Megsülsz benne, mint egy lepény, de én is – felelte az Elmés Futrinka, és négykézlábra ereszkedett, hogy gyorsabban futhasson.

A Bádog Favágó azonban nem félt a tűztől, és néhány higgadt szóval visszatartotta társait a meneküléstől.

– Látjátok amott a Pockok Királynőjét? – kérdezte. – Egyáltalán nem árt neki a tűz. Nem is igazi tűz az, hanem varázslat.

Odanéztek, és látták, hogy a kis Királynő rezzenéstelen nyugalommal halad keresztül a lángokon. Ettől visszatért a bátorságuk. Az egész társaság követte a Királynőt, és még csak meg se perzselődött senki.

– Ez aztán igazán rendkívüli kaland – mondta az Elmés Futrinka ámuldozva. – Megdönti az összes természeti törvényt, amit Oktondi Tanár Úr tanított az iskolában, ahol titokban hallgattam az előadásait.

– Persze hogy megdönti – felelte bölcs nyugalommal a Madárijesztő. – Minden varázslat ellentmond a természeti törvényeknek, ezért jobb, ha az ember fél tőlük, és elkerüli őket. De úgy látom, hogy már eljutottunk a Smaragdvároshoz, így hát legyőztünk minden varázslatot, amivel fel akartak bennünket tartóztatni utunkon.

A Smaragdváros falai már valóban ott magasodtak előttük. A Mezei Pockok Királynője, miután hűségesen elvezette a társaságot idáig, hozzájuk lépett, és mindenkitől külön-külön elbúcsúzott.

– Nagyon hálásak vagyunk Felségednek a segítségért – mondta a Bádog Favágó, és meghajolt a csinos Királynő előtt.

– Mindig szívesen segítek a barátaimnak – felelte a Királynő, és egy szempillantás múlva már ott sem volt.

16. A KIRÁLYNŐ FOGLYAI

AMIKOR közelebb értek a Smaragdváros falához, utasaink látták, hogy a Varkocsosok Hadseregének két katonalánya őrzi a városkaput. Az őrök elállták az útjukat. Kihúzták a kötőtűket a hajukból, és feléjük szegezték azzal fenyegetve, hogy beledöfik az elsőbe, aki belép.

A Bádog Favágó nem ijedt meg.

– Még a legrosszabb esetben is legfeljebb csak megkarcolják a szép nikkelezésemet – mondta. – De remélem, hogy a „legrosszabb eset” be sem következik, mert úgy vélem, nem lesz nehéz megijesztenem ezeket a furcsa katonákat. Kövessetek, és maradjatok szorosan a nyomomban!

Ezzel elindult a kapuhoz, és jobbra-balra hatalmas ívben lóbálta a fejszéjét maga előtt. A többiek habozás nélkül követték.

A lányok arra számítottak, hogy nem ütköznek ellenállásba, így hát nagyon megijedtek a csillogó fejsze suhintásaitól, és rémületükben a kapun át a városba menekültek. Utasaink ezután bántatlanul benyomulhattak a kapun a városba, majd elindulhattak a zöld kőlapokkal kirakott úton a királyi palota felé.

– Ha így megy tovább, akkor hamarosan megint a trónusodon ülsz, Felség – mondta a Bádog Favágó jókorát nevetve azon, hogy az őröket ilyen gyorsan sikerült legyőzniük.

– Köszönöm neked, Miki barátom – felelte hálásan a Madárijesztő. – Senki sem állhat ellen a te jó szívednek és éles fejszédnek!

Amint a házak közt haladtak, a nyitott ajtókon beláttak a lakásokba, és megfigyelték, hogy a férfiak söprögettek, takarítottak, mosogattak, az asszonyok pedig csak üldögéltek, beszélgettek, nevetgéltek.

– Mi történt? – kérdezte a Madárijesztő egy nagy szakállú férfitól, aki hasán köténnyel egy babakocsit tolt a járdán, és nagyon szomorúnak látszott.

– Nos hát, nálunk nagy változás történt, amiről Felségednek is tudnia kell – felelte a férfi. – Amióta Felséged eltávozott, a nők saját kényük-kedvük szerint intéznek mindent. Örülünk, hogy Felséged végre meggondolta magát, visszajött, és helyreállítja a rendet, mert a Smaragdvárosban minden férfi halálosan belefáradt már a sok házimunkába és a gyermeknevelésbe.

– Hm! – mondta a Madárijesztő elgondolkodva. – Ha mindezt olyan nehéz elvégezni, mint mondod, akkor az asszonyok eddig hogyan győzték?

– Nem tudom igazából – felelte a férfi mély sóhajjal. – Az asszonyok talán vasból vannak.

Az utcán senki sem próbálta feltartóztatni őket. Néhány nő egy kis időre abbahagyta a beszélgetést, és kíváncsi pillantást vetett barátaink felé, nyomban utána azonban csúfondáros nevetéssel elfordultak, és folytatták a csevegést. Útközben találkoztak néhány lánnyal, a Varkocsosok Hadseregének katonáival is. A katonalányok azonban egyáltalán nem látszottak ijedtnek vagy meglepettnek. Félreálltak az útjukból, hogy akadálytalanul továbbhaladhassanak.

A Madárijesztőt nyugtalanította a lányok viselkedése.

– Attól félek, kelepcébe csalnak bennünket – mondta aggódva.

– Dehogyis! – felelte Favágó Miki nyugodtan. – Már legyőztük a kis bolondokat!

A Madárijesztő azonban kétkedve ingatta a fejét. Tip pedig így szólt:

– Túlságosan könnyen ment a dolog… vigyázzunk, mert valami baj leselkedik ránk!

– Jól van, vigyázni fogok – felelte Őfelsége.

Akadálytalanul eljutottak a királyi palotába. Fölmentek a márványlépcsőkön, amelyek valamikor csak úgy ragyogtak a smaragdkövektől, most azonban csak lyukak tátongtak a helyükön: a Varkocsosok Hadseregének katonái durva kézzel kivésték a drágaköveket foglalatukból. Ám mind ez idáig egyetlen lánykatona sem állta útjukat.

A Bádog Favágó és nyomában a többiek a boltíves előcsarnokon keresztül bementek a trónterembe. A zöld selyemfüggönyön túl különös látvány tárult elébük.

A csillogó trónuson Hipphopp Tábornok ült, fején a Madárijesztő tartalék koronájával, kezében a királyi jogarral. Ölében egy doboz cukorka volt, amiből vidáman szemezgélt, a trón körül pedig egy sereg lány üldögélt csacsogva.

A Madárijesztő Hipphopp elé lépett, és keményen rászögezte a tekintetét, közben a Bádog Favágó a fejszéjére támaszkodott. A többiek félkört alkottak Őfelsége, a Madárijesztő mögött.

– Hogy mersz a trónomon ülni? – kérdezte a Madárijesztő keményen a betolakodótól. – Talán nem tudod, hogy ezzel a felségárulás bűnét követted el, amit a törvény szigorúan büntet?

– A trón azé, aki meg tudja szerezni magának – mondta Hipphopp, és újabb cukorka után nyúlt. – Én megszereztem, amint láthatod, így hát most én vagyok a Királynő, és aki velem szembe mer szállni, felségárulást követ el, és el kell ítélni a törvény értelmében, amit te is említettél.

Madárijesztőt zavarba ejtette Hipphopp válasza.

– Mondd, Miki barátom, tulajdonképpen hogy van ez? – kérdezte a Bádog Favágó felé fordulva.

– Ha a törvényről esik szó, nincs mit mondanom – felelte Miki. – A törvényeket ugyanis már eredetileg úgy csinálták, hogy senki se értse őket meg. Bolondság volna megpróbálkozni vele.

– Akkor hát mit tegyünk? – kérdezte a Madárijesztő kétségbeesve.

– Miért nem veszed feleségül a Királynőt? Akkor ketten együtt uralkodhatnátok – javasolta az Elmés Futrinka.

Hipphopp kemény pillantást vetett a bogár felé.

– Miért nem küldöd haza inkább a mamájához? – kérdezte Tökfej Jancsi. – Ott volna a helye!

Hipphopp összevonta a szemöldökét.

– Miért nem csukod be a kamrába, amíg megjuhászodik, és megígéri, hogy jól fog viselkedni? – kérdezte Tip.

Hipphopp mérges arcot vágott.

– Vagy miért nem rázod meg alaposan? – kérdezte a Fűrészbak.

– Nem… nem – mondta a Bádog Favágó. – Kíméletesen kell bánnunk ezzel a szegény leánnyal. Adjunk neki annyi drágakövet, amennyit csak elbír, azzal küldjük haza! Akkor boldog lesz és elégedett.

Hipphopp Királynő ennek hallatára hangosan felnevetett, majd a következő pillanatban háromszor tapsolt a kezével, mintha jelt akart volna adni valakinek.

– Nagyon mókás fickók vagytok – mondta –, de most már elfogyott a türelmem, hogy a badarságaitokat hallgassam, nincs időm, hogy veletek foglalkozzam.

Őfelsége és a többiek megrökönyödve hallgatták Hipphopp szemtelen beszédét, ám a következő pillanatban meglepő dolog történt. A Bádog Favágó markából valaki hátulról észrevétlenül kivette a fejszéjét, és ő ott állt fegyvertelenül, tehetetlenül. Amikor hallotta, hogy a lányok kinevetik, gyorsan megfordult, hogy megnézze, kik kacagnak rajta, és ebben a pillanatban őt is meg barátait is körülvették a Varkocsosok Hadseregének leánykatonái, kezükben villogó kötőtűkkel. A trónterem telis-tele volt lányokkal. A Madárijesztő és társai foglyok voltak.

– Most láthatjátok, milyen ostobaság a nőkkel szembeszállni – mondta Hipphopp vidáman. – A történtek is azt bizonyítják, hogy alkalmasabb vagyok a Smaragdváros uralkodójának tisztére, mint a Madárijesztő. Biztosíthatlak benneteket, hogy egyáltalán nem haragszom rátok, de ha még egyszer megpróbáltok szembeszállni velem, akkor el kell pusztulnotok. Kivéve a fiút, aki az öreg Mombié. Vissza kell őt szolgáltatnom neki. Ti többiek nem vagytok emberek, így hát nem bűn, ha elpusztítlak benneteket. A Fűrészbak és Tökfej Jancsi testét felvágatom gyújtósnak, a tökből pedig lepényt sütünk. A Madárijesztő jó lesz tűzrakáshoz, a Bádog Favágót pedig fölaprítjuk, és odaadjuk a kecskéknek. Ami ezt a nagyra nőt Futrinkát illeti…

– Bocsánat… nem nagyra nőtt, hanem Óriásira Felnagyított – szólt közbe a bogár.

–… azt hiszem, megkérem majd a szakácsot, hogy főzzön belőled teknősbékalevest – fejezte be a Királynő elgondolkodva.

Az Elmés Futrinka megborzongott.

– De ha az nem megy, esetleg jó fűszeres magyar gulyást főzünk belőled – tette hozzá Hipphopp kegyetlenül.

Az elpusztításukra kiagyalt terv olyan borzalmas volt, hogy a foglyok rémülten néztek egymásra. Csak a Madárijesztő nem csüggedt el. Nyugodtan állt szemtől szemben a Királynővel, homlokát mély redőbe vonta a töprengés: azon gondolkodott, miképpen menekülhetnének meg.

Mialatt a fejét törte, egyszerre csak érezte, hogy a szalma a mellében megmozdul. Ebben a pillanatban eltűnt arcáról a szomorúság, vidáman nézett maga elé, miközben gyorsan kigombolta a mellényét.

A körülötte nyüzsgő lányok észrevették, hogy gombolkozik, de egyikük sem sejtette, hogy valójában mire készül, mígnem egy szürke egérke ki nem ugrott a Madárijesztő mellényéből, s a földre érve szaladgálni nem kezdett a Varkocsosok Hadseregének katonái előtt. Nyomban újabb egér követte, aztán még egy, majd gyors egymásutánban még egy. A Sereg olyan rémült sikítozásba kezdett az egerek láttán, hogy a legacélosabb hősi szív is belereszketett volna. A lányok menekülni próbáltak, egymást taszigálták vak rémületükben.

Az egerek vadul fel-alá rohangáltak a trónteremben, a Madárijesztő csak annyit látott, hogy a szoknyák lobognak, a cipősarkak kopognak, azzal uzsgyi, a lányok rohantak kifelé a palotából, kiáltozva, lökdösődve, hogy minél előbb a szabadba jussanak. Nagy hamar el is tűntek.

Az első ijedelem után a Királynő felállt a trónus párnás ülésére, és rémülten lábujjhegyen pipiskedett. Egy egér felszaladt a trónülésre, mire szegény Hipphopp a félelemtől halálra váltan nagyot ugrott, s a Madárijesztő feje fölött átszökkenve elmenekült a boltíves előcsarnokon keresztül. Olyan sebesen futott, hogy vissza sem nézett, míg csak el nem ért a város kapujáig.

Így történt, hogy szinte egy szempillantás alatt mindenki elhagyta a tróntermet, kivéve a Madárijesztőt és barátait. Az Elmés Futrinka mélyet sóhajtott megkönnyebbülésében, majd így kiáltott:

– Hála istennek, megvagyunk mentve!

– Legalábbis egy időre – felelte a Bádog Favágó –, de attól tartok, hogy az ellenség hamarosan visszatér.

– Zárjuk be a palota valamennyi bejáratát! – mondta a Madárijesztő. – Akkor legalább lesz egy kis időnk, hogy meghányjuk-vessük, mit tegyünk.

Így hát mindnyájan a palota kapujához rohantak, kivéve Tökfej Jancsit, aki még mindig oda volt kötözve a Fűrészbakhoz, és nem mozdulhatott. Becsukták, elreteszelték, lelakatolták a tömör ajtószárnyakat. Kicsit megnyugodva annak tudatában, hogy a Varkocsosok Hadserege több nap alatt sem tudja betörni a kapukat, barátaink visszamentek a trónterembe, hogy haditanácsot tartsanak.

17. A MADÁRIJESZTŐ

A FEJÉT TÖRI

SZERINTEM – mondta a Madárijesztő, amikor már mindannyian ismét együtt voltak a trónteremben – Hipphoppnak igaza van, amikor azt mondja, hogy ő a Királynő. Ha viszont neki igaza van, akkor nekem nincs igazam, és nincs jogom elfoglalni a palotáját.

– De hát te voltál a Király, amíg Hipphopp nem jött ide – mondta az Elmés Futrinka, miközben kezét zsebre dugva fel-alá járkált. – Az én véleményem szerint Hipphopp a trónbitorló, nem te.

– Különösen akkor, ha figyelembe vesszük, hogy az imént legyőztük és megfutamítottuk Hipphoppot – tette hozzá Tökfej Jancsi, és két kezével megfordította a fejét a nyakán, hogy előre nézzen a Madárijesztő felé.

– Igazán legyőztük? – kérdezte a Madárijesztő. – Nézz ki az ablakon, és mondd meg, mit látsz!

Tip odaszaladt az ablakhoz és kinézett.

– A palotát kettős sorban veszik körül a lányok – közölte.

– Mindjárt gondoltam – mondta a Madárijesztő. – Valójában a foglyaik vagyunk, és akkor is a foglyaik voltunk, amikor a pockoktól megrémülve kiszaladtak a palotából.

– A barátomnak igaza van – mondta Favágó Miki, miközben egy darab szarvasbőrrel dörgölgette a mellét, hogy szép fényes legyen. – Még most is Hipphopp a Királynő, mi pedig a foglyai vagyunk.

– Remélem, ide nem juthat be – kiáltotta Tökfej Jancsi a félelemtől reszketve. – Hallottátok ti is, hogy azzal fenyegetett, lepényt süt belőlem.

– Ne izgulj – mondta a Bádog Favágó –, majdnem, hogy mindegy… ha sokáig itt kell maradnod bezárva, megromlasz, annyi szent. Márpedig egy jó tökös lepény sokkal többet ér, mint egy romlott tökfej.

– Hát ez igaz – mondta a Madárijesztő.

– Uramisten – nyöszörgött Jancsi –, milyen szerencsétlen sors jutott osztályrészemül! Miért is nem csináltál bádogból, drága papa, vagy akár szalmából is, akkor elállnék akármeddig.

– Fogd be a szád! – mondta Tip dühösen. – Örülnöd kellene, hogy egyáltalán megcsináltalak. – Aztán elgondolkodva hozzátette: – Egyszer minden véget ér.

– Szeretnélek emlékeztetni arra – szólt közbe az Elmés Futrinka, dülledt kerek szemében rémülettel –, hogy az a szörnyeteg Királynő kijelentette, gulyást főz belőlem. Belőlem, aki az első és egyetlen Óriásira Felnagyított és Nagyon Művelt Elmés Futrinka vagyok széles e világon!

– Azt hiszem, ez nagyon jó ötlet volt Hipphopp részéről – jegyezte meg a Madárijesztő helyeslően.

– Nem gondolod, hogy levesnek jobb lenne? – kérdezte barátját a Bádog Favágó.

– Hát… ez lehetséges – felelte a Madárijesztő nagy lelki nyugalommal.

Az Elmés Futrinka felnyögött elkeseredésében.

– Lelki szemeimmel már látom a jövőt – mondta keserűen. – A kecskék felhabzsolják az én kedves barátom, a Bádog Favágó testének apró darabkáit, eközben a leves, amit belőlem főznek, békésen forr a Fűrészbak és Tökfej Jancsi testéből rakott tűzön, Hipphopp Királynő pedig derűsen nézi, amint fövögetek, és Madárijesztő barátom testével táplálja a lángokat.

E szörnyű jövő képétől az egész társaság nekibúsult. Senki sem találta a helyét.

– Szerencsére jó ideig nem következhet be a jóslatod – mondta a Bádog Favágó, aki szerette volna kissé felvidítani a társaságot. – Hipphopp ugyanis nem tud bejutni a palotába, amíg valahogy be nem töri a kaput.

– Eközben viszont én éhen halok – mondta Tip –, és éhen hal az Elmés Futrinka is.

– Ami engem illet – mondta az Elmés Futrinka azt hiszem, hogy egy ideig eléldegélhetnék Tökfej Jancsiból. Nem mintha nagyon szeretném a tököt, de azt hiszem, meglehetősen tápláló, márpedig Jancsinak jókora feje van.

– Micsoda szívtelenség! – kiáltott fel a Bádog Favágó megütközve. – Mik vagyunk mi, kannibálok-e vagy hűséges jó barátok?

– Tisztában vagyok azzal, hogy nem maradhatunk sokáig a palotába bezárva – mondta a Madárijesztő határozott hangon –, így hát hagyjuk abba a kesergést, és keressünk valami utat-módot a menekülésre!

E szavakra mindnyájan a trón köré sereglettek, ahol a Madárijesztő ült. Amint Tip letelepedett egy zsámolyra a trón közelében, a zsebéből kipottyant a fűszerdoboz, és elgurult a padlón.

– Mi ez? – kérdezte Favágó Miki, miután fölvette a földről a dobozt.

– Vigyázz! – mondta Tip. – Ez az én Életporom. Ki ne szórd, mert már amúgy is csaknem elfogyott.

– Mi az, hogy Életpor? – kérdezte a Madárijesztő, miközben Tip óvatosan visszatette a zsebébe a port tartalmazó dobozt.

– Valami varázsszer, amit Öreg Mombi egy csalafinta varázslótól szerzett – magyarázta. – Mombi ezzel a porral keltette életre Tökfej Jancsit, később pedig én varázsoltam vele élővé a Fűrészbakot. Azt hiszem, mindent életre kelt, amire rászórják. De már csak annyi van belőle, amennyi megmaradt ebben a dobozban.

– Akkor hát nagyon értékes lehet! – mondta a Bádog Favágó.

– Bizonyára az – mondta a Madárijesztő. – Már csak azért is, mert segítségével kiszabadulhatunk a bajból. Pár percig gondolkodni szeretnék, ezért arra kérlek, Tip barátom, hogy vedd elő a bicskádat, és vágd le a súlyos koronát a fejemről.

Tip gyorsan elvágta az öltéseket, amelyekkel a Madárijesztő fejére varrták a koronát. A Smaragdváros hajdani uralkodója megkönnyebbült sóhajjal vette le a fejéről, és akasztotta a trón mellett lévő fogasra koronáját.

– Ez volt királyságom utolsó emléke – mondta. – Örülök, hogy megszabadultam tőle. A Smaragdváros korábbi királyától, Pasztóriától a Nagy Varázsló vette el a koronát, utána az enyém lett. Most Hipphopp követeli magának. Őszintén remélem, hogy nem fájdul meg tőle a feje.

– Jó szívre vall a jókívánságod, becsüllek érte – mondta a Bádog Favágó, és helyeslőén bólogatott.

– Most pedig nyugodtan szeretnék gondolkodni – mondta a Madárijesztő, és kényelmesen hátradőlt a trónuson.

A többiek még a lélegzetüket is visszafojtották, hogy semmi se zavarja a Madárijesztőt a gondolkodásban. Mindannyian igen nagyon bíztak a kiváló eszében.

Nagyon hosszúnak tűnt a várakozás, amíg a Madárijesztő befejezte a gondolkodást. Végre fölegyenesedett, és a következő meglepő dolgokat mondta:

– Az agyam csodálatosan működik ma, nagyon büszke vagyok rá. Nos hát, ide figyeljetek! Ha a kapun át próbálunk kimenekülni a palotából, akkor biztosan elfognak bennünket. Mivel nem tudunk a föld alatt kibújni, csak egyetlen megoldás marad. A levegőn át kell kijutnunk.

Elhallgatott, hogy megfigyelje, milyen hatást tesznek szavai a többiekre. De úgy látta, csak zavarba ejtette a társaságot, senki sem hisz neki.

– A Nagy Varázsló léggömböt használt a menekülésre – folytatta a Madárijesztő. – Mi persze nem tudunk léggömböt csinálni, de bármilyen lény, amely képes repülni, könnyen kivihet bennünket innen. Azt javasolom tehát, hogy Bádog Favágó barátom, aki nagyon ügyes a technikai dolgokban, készítsen valamiféle Alkalmatosságot, aminek jó erős szárnyai vannak, és elég nagy ahhoz, hogy beleférjünk. Tip barátunk aztán majd életre kelti a varázserejű Életporával.

– Éljen! – kiáltotta Favágó Miki.

– Csodálatos esze van! – dünnyögte Jancsi.

– Egész okos! – mondta a Nagyon Művelt Elmés Futrinka.

– Azt hiszem, meg lehet csinálni – jelentette ki Tip. – Feltéve persze, hogy a Bádog Favágó el tudja készíteni azt a bizonyos Alkalmatosságot.

– Megteszem, ami tőlem telik – mondta Miki vidáman –, és meg kell mondjam, ritkán fordul elő, hogy nem sikerül, amibe belekezdek. Ám azt a bizonyos Alkalmatosságot a palota tetején kell elkészítenem, onnan könnyen föl tud emelkedni a levegőbe.

– Persze hogy persze – mondta a Madárijesztő.

– Akkor hát kutassuk át a palotát! – folytatta a Bádog Favágó. – Gyűjtsünk össze minden használható anyagot, amit találunk, és vigyük fel a háztetőre, ahol majd megkezdem a munkát.

– Arra kérlek benneteket – mondta Tökfej Jancsi –, hogy mindenekelőtt oldozzatok le engem a Fűrészbak hátáról, és készítsetek új lábat, hogy járni tudjak. A jelenlegi állapotomban semmire sem vagyok jó.

A Bádog Favágó a fejszéjével feldarabolt egy mahagónifából készült ebédlőasztalt, és az asztal egyik szép, faragott lábát fölerősítette Tökfej Jancsi testére. Tökfej nagyon büszke volt új szerzeményére.

– Furcsa dolog – mondta, miközben a Bádog Favágó munkáját figyelte –, hogy a bal lábam lesz a testem legelegánsabb, legfontosabb része.

– Ez is mutatja, hogy rendkívüli lény vagy – felelte a Madárijesztő –, és meg kell mondanom, hogy szerintem kizárólag a rendkívüli lények érdemelnek figyelmet. A közönséges ember olyan, mint a közönséges falevél: úgy éli le az életét, hogy észre sem veszik.

– Filozófushoz illő beszéd! – kiáltotta az Elmés Futrinka, aki segített a Bádog Favágónak felilleszteni Jancsi új lábát.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Tip Tökfej Jancsitól, aki éppen az új lábát próbálgatta.

– Újjászülettem! – kiáltotta Jancsi örömmel. – így már sokkal jobban tudok segíteni a menekülésben.

– Akkor hát lássunk munkához – mondta a Madárijesztő tárgyilagosan.

Mindannyian boldogok voltak, hogy csinálhatnak valamit, ami esetleg véget vet a fogságuknak. Barátaink elváltak egymástól, és külön-külön járták be a palota hatalmas termeit, hogy a repülő Alkalmatossághoz anyagokat, alkatrészeket keressenek.

18. JÁVORKA CSODÁLATOS

REPÜLÉSE

MIKOR barátaink végre mindnyájan fent voltak már a palota tetején, és szemügyre vették, ki mit hozott magával, kiderült, hogy igen furcsa dolgokat szedtek össze. A társaság egyik tagja sem volt tisztában vele, hogy tulajdonképpen mit is kellene keresnie, de azért mindegyik hozott valamit.

Az Elmés Futrinka a palota hatalmas előcsarnokában lévő kandalló fölött egy kitömött szarvasfejet talált, amelyből kétoldalt hatalmas agancsok álltak ki. Ezt hozta fel. Nagyon nehezen, óvatosan tudta csak a szűk lépcsőn felcipelni a tetőre. Különös szarvasfej volt: leginkább egy jávorszarvaséra hasonlított, de turcsi orra és jókora pofaszakálla volt, mint egy kecskebaknak. Ha megkérdezik az Elmés Futrinkát, hogy miért éppen ezt a furcsa tárgyat választotta, nemigen tudta volna megmagyarázni, legfeljebb azt mondhatta volna, hogy fölkeltette a kíváncsiságát.

Tip egyjókora kárpitozott díványt cipelt fel a tetőre a Fűrészbak segítségével. A régimódi, magas fejtámlás, lábtartós bútordarab olyan súlyos volt, hogy mire feljutottak vele a tetőre, és végre letehették a földre, a szegény fiúból egészen kifogyott a szusz, pedig a súly nagyobbik részét a Fűrészbak cipelte.

Tökfej Jancsi egy seprűt pillantott meg valahol, így hát azt vitte fel. A Fűrészbak az udvaron ruhaszárító zsinórt meg kötelet talált, és azt hozta magával, de útközben a lépcsőn úgy belegabalyodott a kötélbe, hogy mikor végre felért, egyetlen gombolyagként pottyant a földre, és talán el is gurul, ha Tip meg nem menti.

Utolsónak a Bádog Favágó érkezett meg. Az udvaron bóklászott ő is: négy jókora levelet vágott le az ott lévő pálmafáról, amely a Smaragdváros lakóinak büszkesége volt.

– Mit tettél, drága Mikikém! – kiáltott fel a Madárijesztő, amikor látta, hogy a barátja mit csinált. – A legnagyobb bűnt követted el, amit csak ember elkövethet a Smaragdvárosban. Ha jól emlékszem, arra, aki a királyi pálmafáról levelet vág le, hétszeres halálbüntetés vár, és utána életfogytiglani börtön.

– Késő! Már nem lehet segíteni a dolgon – felelte a Bádog Favágó, és ledobta a hatalmas leveleket a földre. – Egy okkal több, hogy meneküljünk innen. Nos… hadd lássam, mit szedtetek össze, amiből megcsinálhatom azt a bizonyos dolgot.

Barátaink kétkedő pillantásokat vetettek a tetőn nagy összevisszaságban heverő sokféle holmira, amit összehordtak. Végül a Madárijesztő a fejét csóválva így szólt:

– Amondó vagyok, hogy ha Miki barátunk ebből a sok vicik-vacakból olyan Alkalmatosságot képes fabrikálni, ami repül a levegőben, és biztonságos helyre visz bennünket, akkor Favágó Miki jobb műszerész, mint gondoltam.

A Bádog Favágó azonban eleinte egyáltalán nem volt biztos benne, hogy képes bármire is. Sokáig erősen dörgölte-fényesítette a fejét a szarvasbőrrel, csak ezután döntött úgy, hogy megpróbálkozik a feladattal.

– Ahhoz, hogy a gép megfeleljen a célnak, mindenekelőtt olyan törzsre van szüksége, ami elég nagy, hogy elférjen rajta az egész társaság – mondta. – A dívány a legnagyobb alkatrész, amivel rendelkezünk, így tehát ezt fogjuk használni a gép törzsének. Ha a gép netán oldalra billenne útközben, akkor mi sajnos lecsúszunk, és lezuhanunk a földre.

– Miért nem csináljuk a törzsét két díványból? – kérdezte Tip. – Lent, a lépcső aljában van még egy dívány, pontosan olyan, mint ez.

– Nagyon jó javaslat! – kiáltott fel a Bádog Favágó. – Hozd fel a másik díványt tüstént!

Tip és a Fűrészbak nagy üggyel-bajjal felcipelte a másik díványt is a tetőre. A két díványt ügyesen úgy illesztették egymáshoz, hogy a fejtámlák és a lábtartók kerítésként vették körül az ülőhelyeket.

– Nagyszerű! – kiáltotta a Madárijesztő. – Ebben a meghitt kuckóban kényelmesen fogunk utazni.

A két díványt ezután szorosan összekötözték a ruhaszárító zsinórral meg a kötéllel, majd Favágó Miki az egyik végére ráerősítette a szarvasfejet.

– Erről mindenki tudni fogja, hogy itt van a gép eleje – mondta igen elégedetten a saját ötletével. – Egyébként a hajók orrára is efféle díszeket szoktak tenni hajdan. A szép nagy pálmalevelek, amelyekért hétszer kockáztattam az életemet, jók lesznek szárnynak.

– Elég erősek hozzá? – kérdezte Tip.

– Nem tudunk ezeknél erősebb szárnynak valót találni – felelte a Favágó. – Lehet, hogy nem állnak arányban a törzs nagyságával, de nem sokat válogathatunk.

Fölerősítették a pálmaleveleket a díványokra, mindegyik oldalra kettőt-kettőt.

Az Elmés Futrinka elámulva nézegette a különös alkotmányt, majd így szólt:

– Hát ez elkészült. Most már csak életre kell kelteni.

– Várjunk még egy pillanatig! – kiáltott Jancsi. – Az én seprűmet nem használjuk semmire?

– Mire használnánk? – kérdezte a Madárijesztő.

– Felerősíthetnénk a végére, faroknak – mondta Tökfej Jancsi. – Farok nélkül nem volna az igazi.

– Hm… hm… – hümmögött a Bádog Favágó. – Nem látom be, hogy mire volna jó a farok. Nem akarjuk utánozni sem a négylábúakat, sem a halakat, sem a madarakat. Egyszerűen csak egy olyan Alkalmatosságot akarunk csinálni, ami a levegőben elrepül velünk.

– Ha életre kel majd ez az Alkalmatosság, talán kormányzásra használhatja majd a farkát – mondta a Madárijesztő. – Ha a levegőben fog repülni, némileg hasonlít majd a madarakhoz, márpedig megfigyeltem, hogy minden madárnak van farka, amit repülés közben kormánynak használ.

– Rendben van – mondta Miki. – Akkor hát a seprű legyen a farka – azzal fölerősítette a seprűt a két díványból álló törzs végére.

Tip elővette a zsebéből a fűszerdobozt.

– Nagyon nagynak tűnik ez az Alkalmatosság – mondta aggodalmas hangon. – Nem tudom, van-e elég porunk, hogy teljes egészében életre keltsük. De megpróbálom… megteszek mindent, amit lehet.

– A legtöbb port a szárnyakra szórd – mondta Favágó Miki. – Fontos, hogy a szárnyak minél erősebbek legyenek.

– Ne feledkezz meg a fejéről sem! – kiáltotta az Elmés Futrinka.

– Csend legyen! – mondta Tip izgatottan. – Hagyjatok nyugodtan dolgozni, hogy annak rendje-módja szerint végezhessem el a varázslást.

Nagy üggyel-bajjal nekilátott, hogy behintse porral az Alkalmatosságot. Először a négy szárnyát szórta meg vékonyan az Életporral, aztán meghintette a díványokat is, a végén még a seprűnek is jutott egy kevés.

– A fejét is! A fejét is! Meg ne feledkezz a fejéről, kérlek! – kiáltotta az Elmés Futrinka izgatottan.

– Már alig van por – mondta Tip, miután alaposan megvizsgálta a dobozt. – Szerintem pedig fontosabb a díványok lábát életre kelteni, mint a szarvasfejet.

– Nincs igazad – mondta a Madárijesztő határozottan. – Minden élőlénynek kell hogy legyen feje, ami irányítsa. Ez a valami repülni fog, nem gyalogolni, így tehát teljesen mindegy, hogy a lábai élnek-e vagy sem.

Tip eszerint járt el: a szarvasfejre hintette a maradék Életport.

– Most pedig maradjatok csendben, amíg elvégzem a varázslást – mondta.

Jól megfigyelte annak idején, hogy milyen varázsszavakat használt az öreg Mombi, ezt követően pedig neki is sikerült életre keltenie a Fűrészbakot, így hát Tip pillanatig sem habozott. Tüstént elmondta a varázsigéket, s elvégezte a hozzájuk tartozó kézmozdulatokat is.

Komoly, lenyűgöző ceremónia volt.

Amikor Tip befejezte a varázslást, az Alkalmatosság egész testében megrázkódott, a szarvasfej szabályszerű szarvasbőgést hallatott, az állat négy szárnya pedig vadul csapkodni kezdett.

Tipnek sikerült megkapaszkodnia a kéményben, másként lesodorta volna a tetőről a szél, amit a szárnyak csaptak.. A Madárijesztő könnyű testét felkapta és magával ragadta a légvonat, szerencsére Tipnek sikerült elkapnia az egyik lábát, és annál fogva visszahúzta. A Bádog Favágót nehéz fémteste szilárdan megtartotta, ő viszont Tökfej Jancsit ölelte át mindkét karjával, és így sikerült megmentenie. A Fűrészbak felborult, hanyatt esett, és kétségbeesetten kapálózott a lábaival.

Miközben valamennyien így küszködtek, hogy valahogyan megmaradjanak a tetőn, az Alkalmatosság lassan fölemelkedett, és repülni kezdett.

– Ide hozzám! Gyere vissza! – kiáltotta Tip rémülten, miközben egyik kezével a kéménybe kapaszkodott, a másikkal a Madárijesztőt fogta. – Gyere vissza tüstént! Engedelmeskedj a parancsomnak!

Most bizonyosodott be, hogy milyen bölcsen döntött a Madárijesztő, amikor úgy határozott, hogy az Alkalmatosság fejét kell életre kelteni, nem pedig a lábait.

A jávorszarvasfej Tip felé pillantott, majd parancsa szerint szépen visszafordult a palota teteje felé.

– Gyere vissza! – kiáltotta ismét a fiú.

Jávorka – mert így fogjuk ezután nevezni őt – engedelmeskedett. Finoman, kecsesen lebegett négy szárnyával a levegőben, majd leszállt a tetőre, és szépen, csöndesen ott maradt.

19. A CSÓKAFÉSZEK

IGAZÁN különös, ami velem most történik – mondta Jávorka furcsa, vinnyogó hangon, ami egyáltalán nem illett hatalmas testéhez. – Arra emlékszem csak világosan, hogy az erdőben voltam, s egyszerre csak valami hangos durranást hallottam. Nyilván megöltek, végem lett. És most itt vagyok, élek megint, négy hatalmas szárnyam van, és olyan furcsa testem, amit – merem állítani – rettenetesen szégyellne minden szarvas, amelyik ad magára valamit. Mit jelent ez? Végtére is mi vagyok én, jávorszarvas, vagy egy szörnyeteg? – Beszéd közben Jávorka pofaszakálla olyan furcsán rezgeti, hogy muszáj volt nevetni rajta.

– Te csak egy Alkalmatosság vagy – felelte Tip –, rajtad egy jávorszarvas fejével. Mi fabrikáltunk téged, majd életre keltettünk, hogy elrepülj velünk oda, ahová menni akarunk.

– Rendben van – mondta az Alkalmatosság. – Mivelhogy nem vagyok igazi jávorszarvas, nem sokat fogok büszkélkedni, hanem hűséges szolgátok leszek. Csak az vigasztal egyébként, hogy úgy látom, meglehetősen rozoga vagyok, és nem kell sokáig szolgaságban élnem.

– Ne beszélj így, nagyon kérlek! – kiáltotta a Bádog Favágó, mert nagyon fájt a szívének Jávorka szomorú beszéde. – Talán nem jól érzed magad?

– Ami azt illeti – felelte Jávorka –, a mai nap életem első napja, így hát nemigen tudom eldönteni, hogy jól érzem-e magam vagy rosszul. – Azzal elgondolkodva csóválta jobbra-balra a seprűfarkát.

– Ugyan, ugyan – mondta a Madárijesztő kedvesen. – Légy egy kicsit vidámabb, fogadd el az életet olyannak, amilyen. Megígérem, hogy nagyon jó gazdáid leszünk, és azon igyekszünk, hogy az életed a lehető legkellemesebb legyen. Hajlandó vagy elrepülni velünk oda, ahová akarunk?

– Nagyon szívesen – felelte Jávorka. – Nagyon szeretnék repülni. Elgondolni is rossz, hogy milyen iszonyatos kedélyállapotba kerülnék, ha a földön haladva összetalálkoznék egy saját fajtámbélivel.

– Megértelek – mondta a Bádog Favágó.

– Mindazonáltal – folytatta az Alkalmatosság –, ha alaposabban szemügyre veszlek benneteket, kedves gazdáim, az az érzésem, hogy benneteket se iparművész tervezett.

– A látszat csal – mondta az Elmés Futrinka jelentőség-teljesen. – Én például Óriásira Felnagyított vagyok, azonkívül Nagyon Művelt is.

– Persze hogy az vagy – dünnyögte Jávorka.

– Az én agyamat pedig kivételes észnek tartják – büszkélkedett a Madárijesztő.

– Nagyon érdekes! – mondta Jávorka.

– Nekem pedig – mondta a Bádog Favágó –, habár fémből vagyok, a legjobb, legmelegebb szívem van az egész világon.

– Örömmel hallom – köhintett Jávorka.

– Légy szíves, figyeld meg a mosolyomat – mondta Tökfej Jancsi. – Igazán figyelemreméltó, hogy mindig pontosan ugyanúgy mosolygok!

– Vagyis semper idem – jelentette ki fennhéjázva az Elmés Futrinka büszkén, hogy latinul tudja mondani: mindig ugyanaz. Jávorka meghökkent tekintetet vetett az Elmés Futrinkára.

– Ami engem illet – szakította meg a Fűrészbak a pillanatnyi zavart csendet –, én egyszerűen csak azért vagyok figyelemreméltó – mert az vagyok.

– Boldog vagyok, hogy ilyen magasrendű lényekkel találkozhattam – mondta Jávorka könnyedén. – De még boldogabb lennék, ha én is olyan kiválóan tudnám a világ elé tárni kiválóságomat, mint kiválóságaitok teszik.

– Idővel megtanulod majd te is – mondta a Madárijesztő. – Nem könnyű megvalósítani azt, amit úgy mondanak: „Ismerd meg önmagadat!” Nekünk is hónapokba telt, amíg sikerült, pedig idősebbek vagyunk nálad. Most azonban – fordult a többiekhez – itt az ideje, hogy felszálljunk, és útnak induljunk.

– Hová megyünk? – kérdezte Tip, miközben felmászott az egyik díványon lévő ülésre, és Tökfej Jancsinak is segített felkapaszkodni.

– A Dél országában egy szeretetreméltó Királynő uralkodik, a Jó Glinda. Biztosra veszem, hogy szívesen vendégül lát bennünket – mondta a Madárijesztő, miután nagy nehezen ő is felkapaszkodott az Alkalmatosságra. – Utazzunk hozzá, és kérjük ki a tanácsát!

– Ezt jól kigondoltad – jelentette ki Favágó Miki. Segített az Elmés Futrinkának felszállni, majd a Fűrészbakot is belezöttyentette a párnázott hátsó ülésbe, amitől az Alkalmatosság majdnem felborult. – Ismerem a Jó Glindát, azt hiszem, valóban a barátunk.

– Mindnyájan felkészültetek az indulásra? – kérdezte Tip.

– Igen – felelte a Bádog Favágó, miután letelepedett a Madárijesztő mellé.

– Akkor hát légy szíves, repülj velünk dél felé! – mondta Tip Jávorkának. – Ne szállj fel túlságosan magasra, mert elszédülök. Csak annyira, hogy a fák és a házak fölött repüljünk.

– Rendben – felelte Jávorka kurtán.

Mozgatni kezdte négy hatalmas szárnyát, és lassan a levegőbe emelkedett. Utasaink erősen kapaszkodtak a dívány fejtámlájába és lábtartójába, miközben Jávorka délnek vette az irányt, és méltóságteljesen, de szélsebesen szállni kezdett úti céljuk felé.

– Nagyon szép a táj ilyen magasból – jegyezte meg repülés közben a Nagyon Művelt Elmés Futrinka.

– Sose törődj a tájjal – mondta a Madárijesztő. – Inkább kapaszkodj, mert különben lepottyansz. Az Alkalmatosság nagyon billeg.

– Nemsokára besötétedik – mondta Tip, mert a nap már lemenőben volt. – Talán jobb lett volna, ha várunk reggelig. Nem tudom, hogy Jávorka tud-e éjszaka repülni.

– Ezt bizony jómagam sem tudom még – felelte Jávorka csöndesen. – A repülés teljesen új dolog a számomra. Azelőtt a lábam használtam, gyorsan futottam a földön. Most pedig úgy érzem, mintha a lábam elaludt volna.

– Jól érzed – felelte Tip. – A lábadat nem keltettük életre.

– Repülnöd kell, nem futnod – magyarázta a Madárijesztő.

– Szaladni mi is tudunk – tette hozzá az Elmés Futrinka.

– Már kapisgálom, mit akartok tőlem – mondta Jávorka. – Megígérem hát, hogy mindent megteszek, ami az erőmből telik, igyekszem kedvetekben járni. – Elhallgatott, és egy ideig szótlanul repült tovább.

Tökfej Jancsi később nyugtalankodni kezdett.

– Vajon a repüléstől a tök nem romlik-e meg? – kérdezte.

– Nem romlik meg, hacsak le nem pottyan a fejed a mélységbe – felelte az Elmés Futrinka –, akkor ugyanis már nem tök lesz, hanem tökkása.

– Már kértelek, hogy hagyj fel a bántó tréfáiddal – mondta Tip, és szigorú tekintetet vetett az Elmés Futrinkára.

– Valóban megkértél rá, és jó néhányszor magamba is fojtottam, ami az eszembe jutott – felelte a bogár. – Olyan sok remek tréfa adódik azonban, hogy egy magamfajta művelt személyiség ellenállhatatlan vágyat érez, hogy elsüsse a poénokat.

– Ezeket a vicceket művelt és kevésbé művelt személyiségek már sok száz évvel ezelőtt kitalálták – mondta Tip.

– Biztos vagy benne? – kérdezte zavartan az Elmés Futrinka.

– Persze hogy biztos vagyok benne – felelte a fiú. – Lehet, hogy Nagyon Művelt Elmés Futrinka most létezik először a világon, de ami a művéltségedet illeti, az bizony olyan öreg, mint az országút. Legalábbis annak alapján, amit elárulsz belőle, úgy rémlik.

Az Elmés Futrinka nagyon a szívére vette Tip megjegyzését, és jó ideig makacsul hallgatott.

A Madárijesztő megigazgatta a párnát, amelyen ült, s közben észrevette a fűszerdobozt, amit Tip odatett. Elkezdte vizsgálgatni.

– Dobd le a mélybe! – mondta a fiú. – Üres már, nincs értelme, hogy őrizgessük.

– Igazán üres? – kérdezte a Madárijesztő, és kíváncsian nézegette a doboz belsejét.

– Persze hogy üres – mondta Tip. – Kiráztam belőle a port az utolsó szemig.

– Akkor ennek a doboznak dupla feneke van – jelentette ki a Madárijesztő mert belül egy teljes hüvelykkel magasabban van a feneke, mint kívül.

– Hadd lássam én is! – kérte a Bádog Favágó, elvette barátjától a dobozt, és alaposan megvizsgálta. – Igen – jelentette ki –, egészen biztos, hogy dupla feneke van. Jó volna tudni, hogy mivégből!

– Nem tudnád szétszedni, hogy megtudjuk az okát? – kérdezte Tip, akit most már nagyon kezdett érdekelni a titok nyitja.

– Dehogynem – felelte a Bádog Favágó. – A doboz külső fenekét le lehet csavarni. De az én ujjaim meglehetősen merevek. Próbáld ki, hátha neked sikerül, s ki tudod nyitni.

Odaadta a fűszerdobozt Tipnek, a fiú pedig könnyedén lecsavarta a fenekét. Az üregben, a két fenék között három ezüst színű pirula volt, alattuk egy összehajtogatott cédulával.

Tip óvatosan kihajtogatta a cédulát, közben nagyon vigyázott, hogy a tabletták le ne essenek. A cédulán piros tintával írott szöveg állt:

– Olvasd fel hangosan! – kérte a Madárijesztő, és Tip olvasni kezdte:

NIKIDIK DOKTOR

HÍRES KÍVÁNSÁGTABLETTÁI

Használati utasítás: Végy be egy tablettát, utána számolj kettesével tizenhétig! Ezután kívánj valamit! Kívánságod nyomban teljesül.

Figyelem! Száraz, sötét helyen tartandó.

– Ez aztán a fölfedezés! – kiáltotta a Madárijesztő.

– Valóban fontos dologra bukkantunk – mondta Tip jelentőségteljesen. – Nagy hasznunkra lehetnek ezek a tabletták. Kíváncsi vagyok, vajon Öreg Mombi tudta-e, hogy a doboz alján lapulnak. Emlékszem, azt mondta egy alkalommal, hogy az Életport ugyanettől a Nikidik doktortól kapta.

– Hatalmas varázsló lehet az illető – kiáltotta a Bádog Favágó. – Az Életpora nagyon jól működött, bízhatunk a tablettáiban is.

– De hogyan lehet kettesével tizenhétig számolni? – kérdezte a Madárijesztő. – Hiszen a tizenhetes páratlan szám!

– Hát ez igaz – jelentette ki Tip meghökkenve. – Valóban… lehetetlen kettesével tizenhétig számolni.

– Akkor a tabletták semmire sem jók – siránkozott Tökfej Jancsi –, és ez engem mélyen elkeserít. Azt szerettem volna kívánni, hogy a fejem soha ne romoljon meg.

– Ostobaság – jelentette ki a Madárijesztő csípősen. – Ha a tablettákat használni tudnánk, ennél sokkal jobbat kívánhatnánk.

– Nem tudom, ennél mi jobbat lehetne kívánni – felelte Jancsi. – Ha attól kellene tartanod, hogy bármelyik pillanatban elromolhatsz, jobban megértenéd az aggodalmamat.

– Ami engem illet – mondta a Bádog Favágó –, mindkettőtökkel minden tekintetben egyetértek. Mivel azonban nem tudunk kettesével tizenhétig számolni, csak az egyetértésemre számíthattok, semmi többre.

Mire eddig jutottak a beszélgetésben, teljesen besötétedett. Be is borult, úgyhogy a hold sugarai nem tudták áttörni a sűrű felhőzetet.

Jávorka kitartóan repült tovább, ám a díványokból álló törzse valami okból óráról-órára erősebben himbálózott jobbra-balra, úgyhogy utasaink majd beleszédültek.

Az Elmés Futrinka kijelentette, hogy tengeribeteg, Tip is sápadt volt, és rosszul érezte magát. A többiek azonban erősen kapaszkodtak a díványtámlákba, és nem törődtek a himbálódzással, mert meg tudtak maradni az üléseken.

Az éjszaka egyre sötétebb lett, Jávorka pihenés nélkül repült tovább a fekete égbolton. Utasaink már egymást sem látták, aggodalommal teli csönd telepedett közéjük.

Tip, aki igen-igen erősen törte a fejét valamin, hosszú idő múltán így szólt:

– Miből fogjuk megtudni, hogy megérkeztünk a Jó Glinda palotájához?

– Nagyon hosszú az út Glinda palotájáig – felelte a Bádog Favágó. – Én már megtettem korábban is.

– De hogyan tudjuk megállapítani, hogy Jávorka milyen gyorsan repül? – szívóskodott a fiú. – Egyáltalán nem látjuk a földet, és lehet, hogy mielőtt még hajnalodnék, már réges-rég túl leszünk a palotán, ahová igyekszünk.

– Hát ez bizony igaz – felelte a Madárijesztő bizonytalanul. – Mégsem hiszem, hogy most megállhatnánk, mert esetleg egy folyóba szállnánk le, vagy fennakadnánk egy tornyon, amiből borzalmasan nagy baj kerekednék.

Belenyugodtak, hogy Jávorka szabályos, nagy szárnycsapásokkal tovább repül, és türelmesen várták a reggelt.

Akkor aztán kiderült, hogy Tip okkal aggodalmaskodott. Pitymallatkor ugyanis lepillantottak a díványtámlák fölött a mélybe, és hatalmas síkságot láttak, rajta furcsa kis falvakkal. A házak teteje nem kupola formájú volt, mint általában Óz birodalmában, hanem ferde, középen csúcsos. A réteken különös állatok legeltek. Idegen, ismeretlen vidék volt ez a Bádog Favágó és a Madárijesztő számára, pedig mindkettő járt már a Jó Glindánál, és töviről-hegyire ismerték az országát.

– Elvesztünk! – mondta a Madárijesztő elkeseredve. – Jávorka kirepült velünk Óz birodalmából, átszárnyalt a homoksivatagok fölött, és most az iszonyú Külső Világban vagyunk, amelyről Dorka mesélt nekünk.

– Vissza kell fordulnunk – mondta a Bádog Favágó izgatottan. – Vissza kell jutnunk, amilyen gyorsan csak lehet.

– Fordulj vissza! – kiáltotta Tip Jávorkának. – Fordulj vissza, amilyen gyorsan csak tudsz!

– Akkor felborulunk – felelte Jávorka. – Nem szoktam hozzá a repüléshez. A legjobb megoldás az volna, ha valahol leszállnánk, ott aztán megfordulnék, és utána újból felszállhatnék.

Sajnos egyelőre nem láttak egyetlen olyan leszállóhelyet sem, amely a célnak megfelelt volna. Átrepültek egy falu felett, olyan nagy volt, hogy az Elmés Futrinka városnak mondta. Utána egy magas hegylánc fölé jutottak, jól látszottak fentről a mély szakadékok, a kietlen szurdokok.

– Itt leszállhatnánk! – mondta Tip, amikor az egyik hegycsúcs közelébe értek. Jávorkához fordult, és megparancsolta neki: – Szállj le az első vízszintes helyen, amit látsz!

– Igenis – felelte Jávorka, és mindjárt ereszkedni is kezdett egy sziklalapra, amely két szirt közt húzódott.

Ám Jávorkának nem volt gyakorlata az ilyesmiben, rosszul számította ki a repülési sebességet. Ez a tévedés azt eredményezte, hogy nem tudott megállni a vízszintes sziklalapon, hanem túlsodródott rajta, a két jobb oldali szárnya beleütközött egy éles sziklába és letört, majd az egész Alkalmatosság átbukfencezett a sziklalap szélén, és zuhanni kezdett lefelé.

Barátaink, amíg tudtak, görcsösen kapaszkodtak a díványokba, de amikor Jávorka megakadt egy kiálló sziklán, és lábaival fölfelé lebegett ég és föld között, utasaink egyből kipottyantak.

Szerencsére csak néhány métert estek, mert egy óriási madárfészek volt alattuk, amit egy csókacsapat rakott egy mély sziklaüregben. Így aztán egyikük sem sérült meg az eséstől, még Tökfej Jancsi sem. Jancsi nagybecsű feje a Madárijesztő mellén nyugodott, aminél puhább párna el sem képzelhető, Tip egy csomó papírra és egy puha levélhalomra esett, ami megvédte a sérüléstől. Az Elmés Futrinka kerek koponyáját beverte ugyan a Fűrészbak testébe, de semmi baja sem lett.

A Bádog Favágó az első pillanatban nagyon megijedt, de hamar megnyugodott, mert kitűnt, hogy a szép, csillogó nikkelezésén egyetlen karcolás sem esett; nyomban visszanyerte hát szokott vidámságát, és rövid beszédet intézett társaihoz.

– Utazásunk meglehetősen hirtelen ért véget – mondta –, de nem hibáztathatjuk Jávorka barátunkat a balesetért, mert ő mindent megtett, amit az adott körülmények közt tehetett. Ám azt, hogy miképpen menekülhetnénk meg ebből a csókafészekből, találja ki valaki más, ne én. Olyasvalaki, akinek több esze van, mint nekem.

A Madárijesztő felé pillantott, aki kimászott a fészek peremére, és onnan kémlelt kifelé. Meredek, mélységesen mély szakadék tátongott alattuk. Felettük meredek, sima sziklafal emelkedett, töretlenül. Egyetlen szikla állt csak ki belőle: az, amelyiken Jávorka fennakadt az egyik dívány végénél fogva. Most is ott csüngött szegény. Úgy látszott, hogy nincs semmi, de semmi mód a menekvésre. Amikor utasaink ráébredtek, hogy milyen reménytelen a helyzetük, végtelenül elkeseredtek.

– Rosszabb börtönbe kerültünk, mint amilyen a palota volt – mondta szomorúan az Elmés Futrinka.

– Bárcsak ott maradtunk volna – nyöszörgött Jancsi. – Attól tartok, hogy a hegyi levegő nem tesz jót a tökfejemnek.

– Ne félj, hogy elromlik, gyorsabban elfogy annál, ha a csókák visszajönnek a fészkükbe – horkant fel a Fűrészbak, miközben hiábavaló erőlködésében, hogy feltápászkodjék, tovább kalimpált a lábaival. – A csókák kedvenc eledele a tök.

– Azt hiszed, hogy idejönnek azok a madarak? – kérdezte Jancsi kétségbeesetten.

– Persze hogy idejönnek – mondta Tip –, mivelhogy ez a fészkük. Valószínűleg sok százan vannak – folytatta –, amit abból gondolok, hogy tömérdek holmit hordtak össze ide.

A fészek valóban majdnemhogy dugig tömve volt apró tárgyakkal, amiket a tolvaj csókák nyilván semmire sem használhattak, ennek ellenére az esztendők során összelopkodták őket az emberek otthonaiból. A fészek igen jól el volt rejtve, senki emberfia nem találhatta meg, így hát biztos volt, hogy soha senki nem fogja föllelni elveszett holmiját.

Az Elmés Futrinka sokáig kutatott a sok vicik-vacak között – mert a csókák nagyon sok értéktelen holmit is elloptak az értékesek mellett –, végül a lábával egy gyönyörű gyémántos nyakláncot kotort elő. A Bádog Favágónak annyira megtetszett, hogy az Elmés Futrinka egy elegáns beszéd kíséretében átnyújtotta neki ajándék gyanánt. Favágó Miki büszkén a nyakába akasztotta, és igen nagyon örült, amikor a gyémántok megcsillantak a napfényben.

Egyszerre aztán nagy kerepelést és szárnycsattogást hallottak, és amint a zaj egyre közeledett, Tip felkiáltott:

– Jönnek a csókák! Ha itt találnak bennünket, haragjukban biztosan megölnek!

– Pontosan ettől féltem – nyöszörgött Tökfej Jancsi. – Végem van!

– Nekem is! – mondta az Elmés Futrinka –, a csókák a legnagyobb ellenségei az én fajtámnak.

A többiek egyáltalán nem féltek, de a Madárijesztő elhatározta, hogy megmenti azokat a társait, akiket a madarak esetleg bántanának. Megparancsolta hát Tipnek, hogy vegye le Jancsi tökfejét, és feküdjön le vele együtt a fészek aljára. Mikor ez megtörtént, az Elmés Futrinkának Tip mellé kellett kuporodnia. Favágó Miki már korábbi tapasztalatából tudta, ilyenkor mi a teendő: szétszedte a Madárijesztőt darabokra (kivéve a fejét), és a szalmát úgy szórta rá Tipre meg az Elmés Futrinkára, hogy teljesen befedte és eltakarta a testüket.

Alighogy ezzel végeztek, megérkezett a csókasereg. Amikor észrevették, hogy idegenek tolakodtak be a fészkükbe, mérgesen rikoltozva dühösen lecsaptak rájuk.

20. NIKIDIK DOKTOR HÍRES

KÍVÁNSÁGTABLETTÁI

A BÁDOG Favágó általában békés ember volt, de amikor a helyzet megkívánta, olyan vitézül tudott harcolni, akár egy római gladiátor. Amikor a csókák a szárnycsapásaikkal csaknem leverték a lábáról, és az éles csőrükkel meg a karmaikkal fenyegették ragyogó nikkelezését, nem hagyta, hogy összekarmolják, hanem megragadta a fejszéjét, és szélsebesen forgatni kezdte a feje fölött.

Sok madarat sikerült ily módon elhessegetnie a közeléből, de a csókák annyian voltak, és olyan harciasán viselkedtek, hogy egyre veszélyesebbé vált a támadásuk. Néhány csóka megpróbálta kivájni Jávorka szemét, aki tehetetlenül lógott a fészek fölött, szerencsére azonban Jávorka szeme üvegből volt, így nem lehetett kivájni. Mások a Fűrészbakra támadtak. Az állat még mindig hanyatt feküdt a fészek alján, de olyan vadul rugdalózott a négy falábával, hogy legalább annyi csókát elzavart, mint a Bádog Favágó a fejszéjével.

Az ellenállás láttán a madarak nekiestek a Madárijesztő szalmájának, ami a fészek közepén volt felhalmozva, rejtekhelyül Tip, az Elmés Futrinka és Jancsi tökfeje számára. A madarak kezdték széthányni a szalmát, csőrükben néhány szalmaszállal újból és újból elrepültek, és beledobták a szalmát a szakadékba.

A Madárijesztő feje elkeseredve látta, miként teszik tönkre a testét, és a Bádog Favágónak kiáltott, hogy segítsen. Barátja kérését hallva a Favágó fokozott erővel folytatta a hadakozást. Fejszéje villogva forgott a csókák között. Szerencsére Jávorka ugyanakkor vadul kezdett csapkodni két megmaradt bal szárnyával. A hatalmas szárnyak csapkodásától a csókák megrémültek, és amikor Jávorkának sok erőlködés árán végre sikerült kiszabadítania magát a szikláról, amelyen fennakadt, és nagy huppanással a fészekbe pottyant, a madarak rémülete nem ismert határt. Fülsértő rikoltozással menekültek a hegyek felé.

Amikor az utolsó madár is eltűnt, Tip kikúszott a díványok alól, és segített Futrinkának is kimászni.

– Meg vagyunk mentve! – kiáltotta Tip boldogan.

– Csakugyan megmenekültünk – felelte a Nagyon Művelt Bogár, és örömében átölelte Jávorka fejét. – Mindent annak köszönhetünk, hogy az Alkalmatosság csapkodott a szárnyával, és a Favágó suhogtatta a fejszéjét!

– Ha tényleg megmenekültem, akkor segíts kijutnom innen! – kiabálta Jancsi, akinek a feje még mindig a két dívány közt volt. Tip kigurította a tököt, és felrakta Jancsi nyakára. Lábra állította a Fűrészbakot is, és így szólt hozzá:

– Nagy hálával tartozunk neked. Vitézül küzdöttél!

– Azt hiszem, szerencsésen megmenekültünk – jegyezte meg büszkén a Bádog Favágó.

– Nem igaz! – kiáltotta egy tompa hang valahonnan.

Mindnyájan meglepetten fordultak a hang irányába, és látták, hogy a Madárijesztő feje ott hever a fészek végében.

– Teljesen tönkretettek! – jelentette ki a Madárijesztő, amikor látta, hogy mennyire meglepődtek a többiek. – Hová lett a szalma, amivel a testem ki volt tömve?

Mindannyian meghökkentek a kínos kérdéstől. Rémülten néztek körbe, a fészekben egy szál szalma se maradt. A csókák mind egy szálig ellopták, és ledobták a sok száz méter mélyen tátongó szakadékba.

– Szegény, szegény barátom! – mondta a Bádog Favágó, miközben gyengéden simogatta a Madárijesztő fejét. – Ki gondolta volna, hogy így végzed, idő előtt?

– Azért tettem, hogy megmentsem a barátaimat – felelte a fej –, és tiszta szívből örülök, hogy ilyen nemes és önzetlen küzdelemben pusztultam el.

– De hát miért adtátok fel a reményt mindnyájan? – kérdezte a Futrinka. – A Madárijesztő ruhái megvannak!

– Igen ám – felelte a Bádog Favágó –, de a barátunk ruházata nem ér semmit, ha nincs kitömve.

– Miért nem tömjük ki pénzzel? – kérdezte Tip.

– Pénzzel? – kiáltották kórusban a többiek, igen-igen meglepve.

– Szó ami szó – mondta a fiú –, a fészek aljában töméntelen papírpénz van: kétdolláros, ötdolláros, tízdolláros, húszdolláros, ötvendolláros bankjegyek ezrével. Annyi van belőlük, hogy akár egy tucat Madárijesztőt is ki lehetne tömni velük. Miért ne használhatnánk fel a tömérdek pénzt ilyen jó célra?

A Bádog Favágó fejszéje nyelével beletúrt a hulladékba, és kiderült, hogy amit értéktelen papírnak hittek, az mind-mind pénz. A különféle címletű dollár bankjegyeket a gonosz csókák sok-sok esztendő során lopkodták össze a falvakból és a városokból, ahol megfordultak.

Óriási vagyon hevert a megközelíthetetlen csókafészekben. Tipnek ezzel kapcsolatban jó ötlete támadt, és a Madárijesztő hozzájárulásával mindjárt hozzá is láttak a megvalósításához.

Kiválogatták a legújabb, legtisztább bankjegyeket, és külön-külön csomókba rakták őket. A Madárijesztő bal lábát és bal csizmáját ötdollárosokkal tömték ki, a jobb lábát tízdollárosokkal. A testét degeszre tömték ötven- és százdolláros bankjegyekkel meg egy ezerdollárossal, úgyhogy a végén alig tudta begombolni a zubbonyát.

– Most már te vagy társaságunk legértékesebb tagja – mondta az Elmés Futrinka, amikor befejezték a munkát. – Szerencsére hűséges jó barátok közt vagy, nem kell félned, hogy elköltünk.

– Köszönöm szépen – felelte a Madárijesztő hálásan. – Új embernek érzem magamat. Habár első pillantásra talán úgy festek, mint egy pénzeszsák, azért kérlek, ne feledjétek el, hogy az agyam még mindig ugyanolyan jól működik, mint azelőtt. Ezért bízhattok meg bennem a bajban!

– Nos hát… a baj fennáll – mondta Tip. – Hacsak az agyad nem agyal ki valamit, hogy kikecmeregjünk belőle, az életünk hátralévő részét ebben a fészekben tölthetjük.

– Mire jók ezek a kívánságtabletták? – kérdezte a Madárijesztő, és előhúzta zsebéből a dobozt. – Nem menekülhetnénk meg valahogy a segítségükkel?

– Csak akkor, ha tudnánk kettesével tizenhétig számolni – felelte a Bádog Favágó. – Elmés Futrinka barátunk azt állítja, hogy nagyon művelt, bizonyára könnyen kiagyalja hát, hogyan lehetne elvégezni azt a számolást.

– Ez nem műveltség kérdése – felelte a bogár –, hanem pusztán matematikai feladat. Láttam, amint a tanár mindenféle számokat írt fel a táblára, és azt állította, hogy mindent meg lehet oldani x-ekkel, y-okkal meg effélékkel, ha összekeverjük őket sok plusszal, mínusszal, egyenlőségjellel és így tovább. De emlékezetem szerint sohasem beszélt arról, hogy tizenhétig – ami páratlan szám – kettesével lehetne számolni, ami viszont páros szám.

– Állj… hagyd abba! – kiáltotta Tökfej Jancsi. – Megfájdítod a fejem!

– Az enyémet is – tette hozzá a Madárijesztő. – Amit a matematikáról mondtál, engem egy üveg vegyes savanyúságra emlékeztet: minél inkább szeretnél belőle egy bizonyos uborkát kihalászni, annál kevésbé sikerül. Biztos vagyok benne, hogy ezt a feladatot – ha egyáltalán lehetséges – csak nagyon egyszerű módon lehet megoldani.

– Igaz lehet – mondta Tip. – Öreg Mombi nem tud bánni az x-ekkel és a mínuszokkal, mert sohasem járt iskolába.

– Kezdjük el a számolást félnél – mondta a Fűrészbak hirtelen –, akkor könnyen számolhatunk tizenhétig kettesével.

Meglepetten néztek egymásra, mert mostanáig mindenki a Fűrészbakot tartotta a társaság legbutább tagjának.

– Megszégyenítettél az okosságoddal – mondta a Madárijesztő, és mélyen meghajolt a Fűrészbak előtt.

– A Fűrészbaknak igaza van – jelentette ki Futrinka mert kétszer fél az egy, és ha már eljutott az ember egyig, onnan kettesével könnyen számolhat tizenhétig.

– Nem értem, hogy ez miért nem jutott nekem is az eszembe – mondta Tökfej Jancsi.

– Én értem – válaszolta a Madárijesztő. – Te sem vagy okosabb a többieknél. Most azonban gyorsan kívánjunk valamit. Ki nyeli le az első tablettát?

– Azt hiszem, te – javasolta Tip.

– Nem tudom lenyelni – felelte a Madárijesztő.

– Miért ne tudnád? Van szájad, vagy nem? – kérdezte a fiú.

– Igen ám, de a szájamat csak idefestették, és nincs mivel nyeljek – felelte a Madárijesztő. – A helyzet az – folytatta, miután egymás után alaposan megszemlélte a jelenlévőket –, hogy véleményem szerint társaságunk tagjai közül csak a fiú és az Elmés Futrinka képesek nyelni.

Tip belátta, hogy igaza van, és így szólt:

– Akkor vállalkozom rá, hogy én mondjam ki az első kívánságot. Adj ide egy tablettát!

A Madárijesztő megpróbálta kérését teljesíteni, de a vastag kesztyűjével nem tudta megfogni a picike tablettát. Odanyújtotta a dobozt a fiúnak, Tip kivett belőle egy tablettát, és lenyelte.

– Számolj! – kiáltotta a Madárijesztő.

– Fél – egy – három – öt – hét – kilenc – tizenegy – tizenhárom – tizenöt – tizenhét! – számolt Tip kettesével.

– Most kívánj valamit! – mondta a Bádog Favágó idegesen.

Ebben a pillanatban Tip iszonyú fájdalmat érzett. Nagyon megijedt.

– Megmérgezett a tabletta! – nyöszörögte. – Jaj… jaj… jaj! Gyilkosság! Égek belül! Jaj! Jaj! – azzal a földre vetette magát, és az iszonyú fájdalomtól görcsbe rándult a teste. A többiek nagyon megijedtek.

– Hogy segíthetnénk rajtad? Beszélj, kérlek, könyörgök! – kérlelte őt a Bádog Favágó. Nikkelezett arcán az együttérzés könnyei csurogtak lefelé.

– N… nem tudom – felelte Tip.-Jaj… jaj… jaj… Bárcsak sose nyeltem volna le ezt a tablettát!

Ebben a pillanatban azonnal elmúlt a fájdalma, felállt a földről, és első pillantása a Madárijesztőre esett, aki elhűlten bámult rá, kezében a dobozzal.

– Mi történt? – kérdezte Tip, kissé szégyenkezve a történtek miatt.

– Hát az… hogy megint három tabletta van a dobozban! – mondta a Madárijesztő.

– Egészen természetes, hogy így van – jelentette ki az Elmés Futrinka. – Hát nem azt kívánta-e, hogy bárcsak soha se nyelte volna le a tablettát? A kívánsága teljesült, nem nyelte le. Így tehát mind a három tabletta bent van a dobozban.

– Hát ez mind igaz lehet, de azért nekem a tabletta iszonyú fájdalmat okozott – mondta a fiú.

– Lehetetlen – mondta a Futrinka határozottan. – Ha nem nyelted le a tablettát, akkor nem is okozhatott fájdalmat neked. Mivel pedig teljesült a kívánságod, és bebizonyosodott, hogy nem nyelted le a tablettát, világos, hogy nem érezhettél fájdalmat.

– Akkor viszont tökéletes fájdalomutánzat volt – vágta vissza Tip mérgesen. – Remélem, te veszed be a következőt. Egy kívánságot már úgyis elpocsékoltunk.

– Szó sincs róla! – tiltakozott a Madárijesztő. – Most is három tabletta van a dobozban, és mindegyik egy-egy kívánságot teljesít.

– Mindjárt belefájdul a fejem – mondta Tip. – Egyáltalán nem értem a dolgot. Azt azonban kijelenthetem, hogy nem veszek be még egy tablettát. – Azzal elhúzódott a fészek túlsó végébe.

– Akkor hát rám vár a feladat, hogy saját Óriásira Felnagyított és Nagyon Művelt stílusomban elintézzem a menekülésünket – mondta az Elmés Futrinka. – Úgy látszik, én vagyok az egyetlen, aki képes is, hajlandó is kívánni valamit. Kérek egy tablettát!

Habozás nélkül lenyelte. Mindannyian bámulták a bátorságáért, miközben a Bogár tizenhétig számolt ugyanúgy, mint ahogyan előtte Tip tette. Valami okból… az Elmés Futrinkának talán erősebb gyomra volt, mint Tipnek… az ezüstös tabletta nem okozott neki egy csepp fájdalmat sem.

– Azt kívánom, hogy Jávorka törött szárnyai forrjanak össze, és legyenek olyanok, mint új korukban voltak – mondta a Futrinka lassan és tagoltan.

Mindenki az Alkalmatosság felé fordult, ám a kívánság olyan gyorsan teljesült, hogy mire odanéztek, Jávorka máris tökéletesen ki volt javítva, és ugyanolyan jól tudott repülni, mint a kezdet kezdetén, amikor életre keltették a palota tetején.

21. A MADÁRIJESZTŐ

A JÓ GLINDÁHOZ

FOLYAMODIK

HURRÁ! – kiáltotta a Madárijesztő vidáman. – Végre elhagyhatjuk már ezt a nyomorúságos csókafészket, amikor a kedvünk úgy tartja. Már csaknem besötétedett. Ha nem várunk reggelig a repüléssel, megint csak bajba kerülünk. Nem kedvelem az éjszakai repülést, az ember nem tudhatja előre, hogy mi történik.

Elhatározták hát, hogy várnak, amíg megvirrad. Barátaink egyelőre azzal múlatták az időt, hogy kincseket kerestek a csókafészekben.

Az Elmés Futrinka két szép, vert aranyból készült karkötőt talált, mind a kettő nagyon jól illett a vékony karjára. A Madárijesztőnek a fészekben lévő töméntelen gyűrű tetszett. Addig keresgélt, míg talált magának valót, és nemsokára kesztyűs keze mindegyik ujján egy-egy gyűrű díszelgett. Ám nem érte be ennyivel: a hüvelykujjaira két-két gyűrűt húzott. Csupa olyan gyűrűt választott ki, amit szikrázó drágakövek – rubin, ametiszt, zafír – ékesítettek. A Madárijesztő két keze csak úgy ragyogott a sok csillogó ékkőtől.

– Hipphopp Királynőnek igencsak tetszene ez a csókafészek – mondta mosolyogva. – Mert ahogy én láttam, csak azért támadt rám a lányokkal együtt, hogy elrabolja a smaragdokat a városomból.

A Bádog Favágó tökéletesen boldog volt a gyémántos nyakláncával, és nem volt hajlandó mást elfogadni. Tip viszont egy finom aranyórát szerzett magának, vastag aranyláncon, amit büszkén a zsebébe dugott. Ezenkívül néhány drágakövekkel kirakott melltűt is talált: ezeket Tökfej Jancsi mellényére tűzte. Egy nyeles szemüveget is előkotort valahonnan, azt meg vékony láncon a Madárijesztő nyakába akasztotta.

– Nagyon csinos – mondta a Madárijesztő elégedetten, miközben a nyeles szemüveget, más szóval lornyont, a kezében forgatta, és minden oldaláról megnézegette. – De mire lehet használni?

Kérdésére egyikük sem tudott felelni. A Madárijesztő végül is azt ókumlálta ki, hogy bizonyára valami ritka, nagy kitüntetés. Ezt követően mindnyájan nagyon megkedvelték a furcsa jószágot.

Nehogy bárki is megrövidüljön a társaság tagjai közül, Jávorka agancsaira néhány jókora pecsétgyűrűt aggattak. Mindazonáltal úgy rémlett, hogy Jávorka nem örül a figyelmességüknek.

Nemsokára teljesen besötétedett, Tip és az Elmés Futrinka aludni tértek, a többiek pedig leültek, és türelmesen várták a másnapot.

Reggel kiderült, hogy igen nagy szerencséjük van, amiért Jávorka megint tud repülni. Virradatkor ugyanis megint egy hatalmas csókacsapat közeledett, azzal a szándékkal, hogy csatát kezd a fészekért.

Barátaink nem várták meg a csókák támadását. Amilyen gyorsan csak tudtak, felkapaszkodtak a díványok párnás üléseire, és Tip máris szólt Jávorkának, hogy indulhat.

Az Alkalmatosság azon nyomban a levegőbe emelkedett, hatalmas szárnyai szabályszerű, erős csapásokkal működni kezdtek, és néhány pillanat múlva már messze jártak a fészektől. A csókák nyomban birtokukba vették régi otthonukat, eszük ágában sem volt üldözni a menekülőket.

Jávorka északnak repült, abba az irányba, amerről jöttek. A Madárijesztőnek legalábbis ez volt a véleménye, és a többiek hittek neki: úgy gondolták, közülük a Madárijesztő tudja legjobban meghatározni az irányt. Átrepültek jó néhány város és falu fölött, majd egy hatalmas síkság fölé érkeztek. Egyre ritkultak a házak, majd teljesen el is tűntek. Óriási homoksivatag fölött repültek ezután: e sivatag választja el Óz birodalmát a Külső Világtól. Még nem volt dél, és már feltűntek a mélyben a kerek, kupolatetős házak, amelyek azt tanúsították, hogy megint a hazájukban járnak.

– Nicsak, a házak is, a kerítések is kék színűek – mondta a Bádog Favágó. – Ezek szerint a mumpicok országában vagyunk, tehát nagyon messze járunk még a Jó Glindától.

– Mit tegyünk? – kérdezte Tip a Madárijesztőtől.

– Nem tudom – felelte őszintén vezetőjük. – Ha a Smaragdváros vidékén járnánk, akkor egyenest délnek kellene fordulnunk, és célba érnénk. De nem merünk a Smaragdvárosba menni, és így Jávorka valószínűleg minden szárnycsapásával messzebb-messzebb visz bennünket.

– Akkor hát a Futrinkának még egy tablettát le kell nyelnie – mondta Tip eltökélten –, és azt kell kívánnia, hogy repüljünk a helyes irányban.

– Rendben van! – felelte az Óriásira Felnagyított személyiség. – Megteszem!

A Madárijesztő kotorászni kezdett a zsebében. A fűszerdobozt kereste, benne a két ezüst tablettával, de nem találta. Utasaink nagyon megijedtek, átkutatták a repülő Alkalmatosság minden zugát az értékes dobozért, de az nyomtalanul eltűnt.

Jávorka pedig közben csak repült, repült, és senki sem tudta, tulajdonképpen hol vannak.

– Biztosan a csókafészekben hagytam a dobozt – mondta végül a Madárijesztő.

– Nagy baj – jelentette ki a Bádog Favágó –, de azért nem vagyunk rosszabb helyzetben, mint az előtt, hogy a kívánságtablettát megtaláltuk.

– Sőt… jobb helyzetben vagyunk – mondta Tip. – Mert az egyetlen tabletta, amit felhasználtunk, hozzásegített, hogy elmeneküljünk a csókafészekből.

– Mindamellett nagy kár, hogy elveszítettük a másik két tablettát. Kemény szidást érdemiek a gondatlanságomért – mondta a Madárijesztő bűnbánóan. – A mi különleges helyzetünkben bármelyik pillanatban bekövetkezhet egy baleset… talán most is valami újabb veszély vár reánk.

Senki sem mert ellentmondani. Komoran hallgattak.

Jávorka pedig repült, repült tovább.

– Megérkeztünk a Dél országába! – kiáltott fél hirtelen Tip izgatottan. – Minden piros alattunk lent, a mélyben.

Mindannyian kihajoltak a díványok karfái fölött, hogy jobban lássanak, kivéve Jancsit, aki nem merte megkockáztatni, nehogy a tökfeje lecsússzon a nyakáról, és lepottyanjon a mélybe. Kiderült, hogy Tip nem tévedett: a piros házak, kerítések, a piros színű fák mind-mind azt mutatták, hogy a Jó Glinda országában járnak. Amint továbbrepültek, a Bádog Favágó már felismerte az utakat és az épületeket is, amelyek fölött elsuhantak, és megmondta Jávorkának, hogy merre vegye az irányt a híres Varázslónő palotája felé.

– Nagyszerű! – kiáltott fel a Madárijesztő boldogan. – Már nincs szükségünk az elveszett kívánságtablettákra, mert eljutottunk a célunkhoz.

Jávorka fokozatosan lejjebb-lejjebb ereszkedett, és végül leszállt Glinda gyönyörű kertjében. Bársonyos fűben találták magukat. Nem messze egy szökőkút víz helyett szikrázó drágaköveket szórt a magasba. Halk csendüléssel hullottak vissza a kövek a szökőkút márványmedencéjébe.

Gyönyörű volt Glinda kertje. Miközben utasaink a kert szépségeit csodálták, katonák jöttek, és csendesen körülvették őket. Ám a nagy Varázslónő katonái égészen mások voltak, mint a Varkocsosok Hadseregének tagjai – habár ezek is, azok is lányok voltak. Glinda katonáin csinos egyenruha feszült, oldalukon kard, kezükben dárda. Fegyelmezetten masíroztak, egyszerre léptek – mindjárt látni lehetett, hogy igencsak járatosak a hadművészetben. Mint kiderült, a csapat Glinda testőrsége volt.

A Kapitány, a csapat parancsnoka nyomban felismerte a Madárijesztőt és a Bádog Favágót, tisztelgett nekik, amint illik.

– Jó napot! – mondta a Madárijesztő, és udvariasan megemelte a kalapját, a Bádog Favágó pedig katonásan tisztelgett. – Azért jöttünk ide – folytatta a Madárijesztő –, hogy kihallgatást kérjünk az Uralkodónőtől.

– Glinda a palotájában van, vár benneteket – felelte a Kapitány. – Ugyanis már jóval a megérkezésetek előtt látott titeket.

– Különös! – csodálkozott Tip.

– Egyáltalán nem különös – felelte a Madárijesztő mert a Jó Glinda hatalmas Varázslónő, és mindenről tud, ami Óz birodalmában történik. Bizonyára tudja azt is, hogy miért jöttünk ide. Ugyanolyan jól tudja, mint mi.

– Akkor hát mi értelme van annak, hogy idejöttünk? – kérdezte ostobán Tökfej Jancsi.

– Az, hogy mindenki lássa, milyen tökfej vagy – felelte a Madárijesztő. – Ha a Varázslónő vár bennünket, nem szabad váratnunk.

Mindnyájan lemásztak hát a díványokról, és a Kapitány nyomában elindultak a palotába. Még a Fűrészbak is részt vett a különös menetben.

Glinda kovácsolt aranyból való trónusán ülve fogadta őket. Alig tudta elnyomni mosolyát, amikor a furcsa látogatók beléptek, és mélyen meghajoltak előtte. A Madárijesztőt és a Bádog Favágót ismerte és kedvelte. Az esetlen Tökfej Jancsit, valamint az Óriásira Felnagyított Elmés Futrinkát azonban még sosem látta, és úgy találta, hogy ők még a többieknél is furcsább lények. A Fűrészbak csupán egy életre keltett fadarab; olyan ügyetlenül hajolt meg, hogy a fejét beleverte a padlóba, aminek láttán a katonák hangosan nevetni kezdtek. Glinda jóízűen velük nevetett.

– Tisztelettel jelentem dicsteljes Felségednek – kezdte ünnepélyes hangon a Madárijesztő –, hogy a Smaragdvárost elfoglalta egy kötőtűkkel felszerelt szemtelen leánysereg. A férfiakat szolgasorba vetették, az utcák kövezetéből és a palota falaiból kivésték az összes drágakövet, és elbitorolták a trónomat.

– Tudok róla – felelete Glinda.

– Azzal fenyegettek, hogy elpusztítanak engem jó barátaimmal és szövetségeseimmel együtt, akiket magad előtt látsz – folytatta a Madárijesztő. – Ha nem sikerült volna elmenekülnünk a karmaik közül, akkor meg lettek volna számlálva a napjaink.

– Tudok róla – mondta Glinda megint.

– Ennélfogva eljöttem, hogy segítségedet kérjem – vette át a szót ismét a Madárijesztő –, mert tudom, hogy te mindig szívesen segítesz a bajbajutottakon, az elnyomottakon.

– Igazat beszélsz – felelte a Varázslónő halkan. – Ám a Smaragdvárosban most Hipphopp Tábornok uralkodik, aki Királynőnek nyilvánította magát. Milyen jogon szállnék szembe vele?

– Azon a jogon, hogy ellopta tőlem a koronámat! – mondta a Madárijesztő.

– És te hogyan jutottál a korona birtokába? – kérdezte Glinda.

– Óztól, a Nagy Varázslótól kaptam, továbbá a nép is megválasztott királynak – felelte a Madárijesztő, akit kezdett zavarba ejteni a sok kérdezősködés.

– A Nagy Varázsló hogyan jutott a koronához? – kérdezte Glinda keményen.

– Azt mondták nekem, hogy Pasztóriától, az előző királytól szerezte – mondta a Madárijesztő. Láthatóan egyre jobban összezavarodott a Varázslónő szigorú tekintetétől.

– Akkor hát – jelentette ki Glinda – a Smaragdváros trónja nem téged illet, nem is Hipphoppot, hanem Pasztóriát, akitől a Nagy Varázsló elbitorolta.

– Igaz, így van – ismerte el a Madárijesztő alázatosan –, hanem Pasztória meghalt, vége. Valakinek mégiscsak uralkodnia kell!

– Pasztóriának van egy lánya, ő Smaragdváros trónjának jogos örököse. Tudtál erről? – kérdezte a Varázslónő.

– Nem tudtam róla – felelte a Madárijesztő. – Ha az a lány még él, nem állok útjába. Elegendő elégtétel számomra, ha Hipphoppot kidobják, mint csalót – én nem akarom visszakapni a trónt. Ami azt illeti, nem nagy mulatság királykodni, különösen akkor nem, ha valakinek zseniális agyveleje van. Már jó ideje rájöttem, hogy sokkal többre vagyok hivatva. De mondd meg: hol található az a lány, aki a trónra jogosult… és mi a neve?

– Ozmának hívják – mondta Glinda –, de mind ezidáig hiába próbáltam megtalálni. Ugyanis Óz, a Nagy Varázsló, amikor Ozma apjától elbitorolta a trónt, a lányt elrejtette egy titkos helyen. Ráadásul valami bűbájossággal – amit én nem ismerek – megakadályozza, hogy megtalálják a lányt. Még egy magamfajta tapasztalt Varázslónő sem képes rá.

– Hát ez nagyon különös – szólt közbe az Elmés Futrinka fölényesen –, én úgy értesültem, hogy Óz, a Nagy Varázsló valójában csak egy szélhámos volt.

– Dehogyis! – kiáltott fel a Madárijesztő, akit egészen kihozott a sodrából Futrinka kijelentése. – Akkor hogyan adhatott volna nekem ilyen kiváló agyvelőt?

– A szív, amit nekem adott, az sem volt csalás! – jelentette ki a Bádog Favágó, és méltatlankodva pillantott az Elmés Futrinka felé.

– Lehet, hogy rosszul tájékoztattak – dadogta a Futrinka visszakozva. – Személyesen soha nem találkoztam a Varázslóval.

– Nos, hát én találkoztam vele – vágott vissza a Madárijesztő –, és biztosíthatlak, hogy igazán Nagy Varázsló volt. Valóban elkövetett néhány apró szélhámosságot, de – kérdezlek én – ha nem lett volna Nagy Varázsló, hogyan tudta volna úgy elrejteni azt a lányt, mármint Ozmát, hogy senki se tudja megtalálni?

– Én… én… visszavonok mindent! – felelte az Elmés Futrinka alázatosan.

– Végre mondtál valami értelmeset is – jelentette ki a Bádog Favágó.

– Azt hiszem, még egyszer meg kell próbálnom felkutatni a lány rejtekhelyét – mondta a Varázslónő elgondolkodva. – A könyvtáramban van egy könyv, amelyben le van írva a Nagy Varázsló minden cselekedete, amit országunkban való tartózkodása alatt véghez vitt. Legalábbis minden cselekedete, amit a kémeim meg tudtak figyelni. Ma éjjel alaposan áttanulmányozom ezt a könyvet, és igyekszem kihámozni belőle a Varázsló azon tetteit, amelyek hozzásegíthetnek bennünket az elveszett Ozma felkutatásához. Kérlek, érezzétek jól magatokat a palotámban, és rendelkezzetek a szolgáimmal, mintha a tieitek volnának. Holnap ismét fogadlak benneteket.

Glinda e kegyes szavakkal elbocsátotta barátainkat. Éltek engedélyével, és sétáltak a gyönyörű kertben, élvezték a sok csodálatos szépséget, amivel a Dél országának Királynője körülvette palotáját.

Másnap reggel ismét megjelentek Glinda színe előtt. A Varázslónő így szólt hozzájuk:

– Gondosan végigolvastam a Nagy Varázsló viselt dolgairól szóló feljegyzéseket, és közülük mindössze három tűnik gyanúsnak. Késsel evett babot, titokban háromszor meglátogatta Öreg Mombit, és a bal lábára kissé sántított.

– A legutóbbi tényleg nagyon gyanús! – kiáltott fel Tökfej Jancsi.

– Nem biztos – mondta a Madárijesztő. – Hátha tyúkszeme volt a lábán? Szerintem sokkal gyanúsabb, hogy késsel ette a babot.

– Lehet, hogy ez a szokás Omahában, abban a hatalmas országban, ahonnan a Nagy Varázsló származott – vélekedett a Bádog Favágó.

– Lehetséges – ismerte el a Madárijesztő.

– De vajon miért látogatta meg háromszor Öreg Mombit? – kérdezte Glinda.

– Aha… Valóban… Ugyan miért? – visszhangozta az Elmés Futrinka.

– Tudjuk, hogy a Nagy Varázsló az öregasszonyt sok varázsfortélyára megtanította – folytatta Glinda. – Márpedig egészen biztosan nem tette volna meg ezt, ha Öreg Mombi nem nyújt neki segítséget valamiben. Így hát joggal feltételezhetjük, hogy Öreg Mombi segített neki elrejteni Ozmát, aki a Smaragdváros trónjának jogos örököse volt, és nagy veszélyt jelentett a bitorlóra. Ugyanis ha az emberek tudták volna, hogy a leány él, tüstént megtették volna királynőjüknek, és visszaadták volna neki méltó rangját.

– Kiváló érvelés! – kiáltotta a Madárijesztő. – Most már semmi kétségem afelől, hogy Öreg Mombinak része van ebben a gonoszságban. De mit segít, hogy most már tudunk róla?

– Meg kell találnunk Mombit – felelte Glinda –, és akkor rá fogjuk kényszeríteni, hogy mondja meg, hol van elrejtve a leány.

– Mombi Hipphopp Királynőnél van, a Smaragdvárosban – mondta Tip. – Mombi varázsolta az utunkba a különféle akadályokat, ő vette rá Hipphoppot, hogy pusztítsa el a barátaimat, engem pedig szolgáltasson vissza az öreg boszorkány hatalmába.

– Hát ha így áll a helyzet – határozott Glinda akkor a seregemet elküldöm a Smaragdvárosba, és Öreg Mombit foglyul ejtem. Utána talán rá tudjuk kényszeríteni, hogy mondja el az igazat Ozmáról.

– Mombi borzalmas öregasszony – jegyezte meg Tip, és megborzongott, mert eszébe jutott Mombi fekete üstje. – Azonkívül nagyon makacs is.

– Jómagam is makacs vagyok – válaszolta Glinda édes mosollyal. – Csöppet se félek Mombitól. Még ma megteszem a szükséges előkészületeket, és holnap hajnalban elindulunk a Smaragdvárosba!

22. A BÁDOG FAVÁGÓ LETÉP

EGY RÓZSASZÁLAT

A JÓ GLINDA hadserege a következő hajnalban felsorakozott a palota kapujánál. Nagy és erős hadseregnek látszott: a lányok csinos, színes egyenruhát viseltek, ezüsthegyű dárdáik, amelyek nyelét gyöngyházberakás díszítette, szépen csillogtak. Minden tisztnek éles, villogó kardja és pávatollal díszített sisakja volt. Nincs ellenség, amely legyőzhetne egy ilyen pompás hadsereget!

Glinda egy gyönyörű hordszéken utazott.

Olyan volt, akár egy hintó, szép selyemfüggönyös ajtókkal és ablakokkal, csakhogy nem kerekeken gurult: két oldalán hosszú, vízszintes gerendáknál fogva tizenkét szolga a vállán cipelte a hordszéket.

A Madárijesztő és barátai elhatározták, hogy Jávorkát veszik igénybe szállítóeszköznek. Úgy gondolták, hogy így tudnak legjobban lépést tartani a gyorsan masírozó hadsereggel. Nyomban azután, hogy Glinda útra kelt, és a katonalányok is elmasíroztak a királyi katonabanda lelkes indulójának ütemére, barátaink felmásztak a díványokra, és követték a sereget. Jávorka nagyon lassan repült, pontosan a hordszék fölött, amiben a Varázslónő utazott.

– Légy óvatos! – mondta a Bádog Favágó a Madárijesztőnek, aki túlságosan merészen hajolt ki a dívány oldalán, hogy jobban lássa a lent masírozó hadsereget. – A végén még kipottyansz!

– Nem esne baja – jegyezte meg a művelt Elmés Futrinka –, nem törhet el, hiszen ki van tömve pénzzel.

– Nem kértelek-e már korábban, hogy… – szólalt meg Tip szemrehányóan.

– …de igen, megkértél! – szakította félbe a Futrinka sietve –, és ezennel bocsánatot is kérek. Most már igazán vigyázni fogok a nyelvemre.

– Ajánlom is – jelentette ki Tip. – Legalábbis ha továbbra is velünk akarsz utazni.

– Jaj… nem bírnám ki, ha el kellene válnom tőletek – dünnyögte a Bogár, és a hangjában oly sok fájdalom volt, hogy Tip nem folytatta a témát.

A hadsereg megállás nélkül menetelt, de mire megérkeztek a Smaragdváros falai alá, leszállt az éjszaka. Glinda serege mindazonáltal az újhold gyenge fényében csendben körülvette a várost, és fölverte vörös selyemsátrait a zöld pázsiton. A Varázslónő sátra nagyobb volt a többinél, fehér selyemből készült, felette vörös zászlók lobogtak. A Madárijesztő és társai részére ugyancsak fölvertek egy sátrat. Katonás pontossággal és gyorsasággal végeztek el mindent, majd a hadsereg nyugovóra tért.

Másnap reggel igen nagy volt Hipphopp Királynő meglepetése, amikor katonái azzal a hírrel jöttek hozzá, hogy egy hatalmas hadsereg kerítette be a várost. Hipphopp tüstént felmászott a királyi palota legmagasabb tornyába, és onnan látta is ám, hogy mindenfelé zászlók lobognak, Glinda hatalmas fehér sátra pedig ott magaslik közvetlenül a város kapuja előtt.

– Elvesztünk! – kiáltotta Hipphopp kétségbeesve. – Hogyan tudnánk felvenni a harcot kötőtűinkkel az ellenség hosszú dárdái és félelmetes kardjai ellenében?

– A legjobb, amit tehetünk, hogy amilyen gyorsan csak lehet, megadjuk magunkat, mielőtt még bajunk esnék – mondta az egyik lány.

– Nem! – jelentette ki Hipphopp bátran. – Az ellenség a falakon kívül van. Próbáljunk meg azáltal időt nyerni, hogy tárgyalunk vele. Menjetek fehér zászlóval Glindához, és kérdezzétek meg tőle, hogyan merészkedett behatolni országomba, és mit kíván.

A lányok a városkapun kimentek Glinda sátrához. A kezükben fehér zászló volt, annak jeléül, hogy békeküldetésben járnak.

– Mondjátok meg a Királynőtöknek – mondta a Varázslónő a lányoknak –, hogy fogolyként ki kell szolgáltatnia nekem Öreg Mombit. Ha megteszi, nem zavarom többé.

Átadták az üzenetet a Királynőnek, ami Hipphoppnak nagyon nem tetszett, mert Mombi volt a legfőbb tanácsadója, és nagyon félt is az öreg boszorkánytól. Mindazonáltal maga elé rendelte Mombit, és elmondta neki, hogy milyen üzenetet kapott Glindától.

Az öreg boszorkány belenézett a varázstükörbe, amit mindig a zsebében hordott.

– Amint látom, mindannyian bajok elébe nézünk – mondta. – De talán mégis megússzuk, ha becsapjuk ezt a Varázslónőt, aki nagyon okosnak képzeli magát.

– Nem gondolod, hogy jobb volna, ha átadnálak neki téged? – kérdezte Hipphopp nyugtalanul.

– Ha kiszolgáltatsz neki, akkor elveszíted a Smaragdváros trónját – jelentette ki határozottan a boszorkány. – Ha viszont megengeded, hogy a saját fejem után menjek, akkor talán mindketten megmenekülünk.

– Akkor hát tégy úgy, ahogy akarsz – felelte Hipphopp –, mert igencsak szívesen élek előkelő Királynő módjára, semmi kedvem nem volna hazamenni, és takarítani meg mosogatni a mamám kedvére.

Így hát Mombi magához rendelte Lekvár Nellit, és elvégezte a varázslást, amit csak ő ismert. A bűbájosság eredményeképpen Nelli arca és alakja pontosan olyan lett, mint Mombié, az öreg boszorkány pedig felöltötte a lány külsejét: az átváltozás olyan tökéletes volt, hogy senki se vehette észre a csalást.

– Most pedig a katonáid vigyék a lányt Glindához! – mondta Öreg Mombi a Királynőnek. – Azt fogja hinni, hogy az igazi Öreg Mombi került a hatalmába, és azonnal haza fog térni.

Ezután a katonák kivezették Nellit a kapun. A lány öregasszony képében Glinda elé bicegett.

– Íme, itt hozzuk azt a személyt, akinek a kiadatását követelted – mondta az egyik katona. – Most pedig Királynőnk azt kéri, hogy távozz, amint megígérted, és hagyj bennünket békében!

– Megteszem – felelte Glinda elégedetten –, ha valóban az, akinek látszik.

– Biztos lehetsz benne, ez Öreg Mombi! – mondta a katonalány, aki azt hitte, hogy igazat beszél. Ezután Hipphopp katonái visszamentek a városba.

Glinda tüstént sátrába hívatta a Madárijesztőt meg barátait, és faggatni kezdte az állítólagos Mombit Ozmáról. Nelli azonban minderről nem tudott semmit, és a faggatástól annyira ideges lett, hogy nem bírt magával, és Glinda nagy csodálkozására zokogni kezdett.

– Valami ostoba csalás van a dologban! – mondta a Varázslónő haragtól villámló szemekkel. – Ez a személy nem Mombi, hanem valaki más, akit elvarázsoltak, hogy hasonlítson reá. Mondd meg nekem – fordult a reszkető lányhoz –, mi az igazi neved?

Nelli nem merte megmondani az igazat, mert a boszorkány halálnak halálával fenyegette, ha leleplezi a csalást. Glinda azonban, bár szelíd és jóságos volt, jobban értett a varázsláshoz, mint bárki más Óz birodalmában, így hát kimondott néhány varázsigét, elvégzett némi bűbájosságot, és a vénasszonyt ízibe visszavarázsolta fiatal lánnyá, ugyanakkor Mombi, aki tőle távol, Hipphopp palotájában tartózkodott, visszaváltozott gonosz, öreg boszorkánnyá, amilyen eredetileg is volt.

– Nocsak: Nelli! – kiáltott fel a Madárijesztő, mert nyomban megismerte a lányt, aki régi barátja volt.

– A mi kedves tolmácsunk! – mondta Tökfej Jancsi barátságos mosollyal.

Nellinek most már el kellett mondania, hogy milyen gonoszságot művelt Mombi. Mindjárt meg is kérte Glindát, hogy vegye pártfogásába, amit a Varázslónő szívesen megígért neki. Glinda most már igazán megharagudott. Megüzente Hipphoppnak, hogy leleplezte a csalást, és nyomban küldje át az igazi Mombit, mert különben nagy bajba kerül. Hipphopp már várta az üzenetet, mert amikor Mombi visszaváltozott boszorkánnyá, az öregasszony megtudta, hogy Glinda rájött a cselfogására. A gonosz boszorkány ekkor azonban újabb csalást agyalt ki, és rávette Hipphoppot, hogy teljesítse az akaratát. A Királynő tehát így szólt Glinda hírvivőjéhez:

– Mondd meg úrnődnek, hogy sehol se találom Mombit. De szívesen látom Glindát, ha eljön a Smaragdvárosba, hogy maga keresse meg az öregasszonyt. Elhozhatja magával a barátait is, ha úgy akarja. Ha napnyugtáig nem találja meg Mombit, akkor el kell hagynia a várost, és többé nem szabad bennünket zaklatnia. Ezt meg kell ígérnie.

Glinda beleegyezett a feltételekbe, mert jól tudta, hogy Mombi valahol a városban, a falakon belül van. Hipphopp megparancsolta, hogy tárják ki a város kapuját, és Glinda bevonult hadserege élén, nyomában a Madárijesztővel meg a Bádog Favágóval. Tökfej Jancsi a Fűrészbak hátán lovagolva követte, az Óriásira Felnagyított és Nagyon Művelt Elmés Futrinka pedig méltóságteljesen ballagott utánuk. Tip a Varázslónő oldalán haladt, mert Glinda nagyon megszerette a fiút.

Öreg Mombi persze nem akarta, hogy Glinda megtalálja. Ezért – miközben ellenségei a Smaragdváros utcáin haladtak – hirtelen vörös rózsává változott, és a palota kertjében az egyik rózsabokorra varázsolta magát. Ügyes cselfogás volt, Glinda nem is gyanította. Így hát jó néhány óra telt el azzal, hogy mindenütt keresték Mombit, ám hiába.

Közeledett a napnyugta, és Glinda belátta, hogy az öregasszony varázslótudományával túljárt az eszén. Megparancsolta seregének, hogy masírozzon ki a városból, és térjen vissza sátraiba.

A Madárijesztő és társai történetesen éppen a palota kertjében kutattak Mombi után, és nagyon elkeseredtek Glinda parancsa hallatán, de engedelmeskedtek. Mielőtt azonban elhagyták volna a kertet, a Bádog Favágónak, aki nagyon szerette a virágokat, igen-igen megtetszett egy szép rózsaszál, amely az egyik rózsabokron piroslott. Letépte a virágot, és beledugta a bádogmellén lévő bádoggomblyukba.

Eközben mintha halk nyögést hallott volna a rózsából, de nem törődött a furcsa hanggal, és ment szó nélkül a többiek után. Így aztán Mombit kivitte a városból, egyenest Glinda táborába – és senki sem sejtette, hogy a Jó Glinda kívánsága teljesült.

23. ÖREG MOMBI

ÁTVÁLTOZÁSAI

AZ ÖREG boszorkány először megijedt, hogy az ellenség fogságába került, de később már úgy gondolta, hogy a Bádog Favágó gomblyukában éppen olyan biztonságban van, mint amikor a rózsabokron volt. Senki sem tudta ugyanis, hogy a rózsa és Mombi egy és ugyanaz. Ráadásul most, hogy már kívül került a városon, sokkal több reménye volt, hogy valahogyan elszökhet Glinda elől.

„Nem kell sietnem – gondolta Mombi –, várok még egy keveset, és közben kiélvezem a Varázslónő megszégyenülését, amiért túljártam az eszén.”

A rózsa egész éjszaka csendben illatozott a Favágó gomblyukában, reggelre kelve pedig, amikor Glinda magához hívatta barátainkat, hogy tanácskozzanak a tennivalókról, Favágó Miki a szép virágot magával vitte Glinda selyemsátrába.

– Valami okból nem sikerült megtalálnunk a ravasz Öreg Mombit – mondta Glinda –, és attól tartok, hogy a vállalkozásunk kudarcot fog vallani. Nagyon sajnálom, mert a mi segítségünk nélkül a kis Ozmát senki sem szabadíthatja ki, és ültetheti jogos helyére, a Smaragdváros trónjára.

– Ne adjuk fel ilyen könnyen a küzdelmet! – mondta Tökfej Jancsi. – Tegyünk valamit!

– Csakugyan tennünk kell valamit – mondta Glinda mosolyogva de még mindig nem értem, hogyan győzhetett le engem egy öreg boszorkány, aki sokkal kevesebbet tud a varázslás tudományából, mint jómagam.

– Szerintem, ha már itt vagyunk, foglaljuk el a Smaragdvárost Ozma Hercegnő részére – mondta a Madárijesztő –, és a Hercegnőt azután keressük meg. Amíg a leány nem kerül elő, szívesen uralkodom helyette, mivelhogy sokkal jobban értek az uralkodáshoz, mint Hipphopp.

– De én megígértem, hogy nem bántom Hipphoppot – ellenkezett Glinda.

– Nagyon örülnék, ha visszatérnétek velem a királyságomba, jobban mondva a birodalmamba – mondta a Bádog Favágó, és királyi mozdulattal kitárta a két karját, jelezve, hogy az egész társaságot meghívja. – Nagy örömmel látnálak benneteket vendégül a palotámban, töméntelen sok szoba van benne. Ezenkívül, ha valamelyikőtök szeretné benikkeleztetni magát, megkaphatja minden további nélkül, a lakájom majd ingyen benikkelezi.

Amíg a Bádog Favágó beszélt, Glinda tekintete a Favágó gomblyukában pirosló rózsára esett, és mintha úgy látta volna, hogy a virág nagy, piros szirmai kissé megremegnek. Ettől tüstént gyanút fogott a Varázslónő, és egy szempillantás alatt rá is jött, hogy a látszólagos virág valójában Öreg Mombi, rózsává átvarázsolva. Mombi is nyomban tudta, hogy fölfedezték, és gyorsan cselekednie kell, ha meg akar menekülni. Nagyon könnyen át tudott alakulni, így hát azon nyomban Árnyékká változott, és a sátor falán siklott a bejárat felé. Azt remélte, hogy azon át eltűnhet szem elől.

Glinda azonban nemcsak okosságban volt méltó ellenfele Mombinak, tapasztalata is legalább annyi volt, mint a boszorkánynak. A Varázslónő így jóval az Árnyék előtt érte el a sátor bejáratát, és egyetlen kézmozdulattal olyan szorosan összefogta, hogy Öreg Mombi nem talált elég széles rést ahhoz, hogy kiszökjön Glinda sátrából. A Madárijesztő és barátai nagyon meglepődtek a történteken, mert egyikük se vette észre az Árnyékot. A Varázslónő ekkor így szólt hozzájuk:

– Mindannyian maradjatok csendben, mozdulatlanul. Mert az öreg boszorkány még most is velünk van: itt rejtőzik a sátorban, és remélem, foglyul ejtem.

Mombi e szavaktól úgy megrémült, hogy Árnyékból nyomban átalakult Fekete Hangyává, és most már a földön mászott tovább, alighanem egy repedést vagy lyukat keresett, amelyben elrejtőzhetett volna aprócska testével.

Szerencsére a talaj a városkapu közvetlen közelében, ahol a sátrat felverték, kemény és sima volt. Glinda meglátta a földön mászó Hangyát, gyorsan odaszaladt, hogy megfogja. Ám amikor a kezével feléje nyúlt, a félelemtől reszkető boszorkány átváltozott hatalmas Griffmadárrá, átszakította a sátor falát, kiugrott, és olyan gyorsan tovatűnt, mint a forgószél.

Ám ez volt az utolsó átváltozása. Glinda habozás nélkül üldözőbe vette. Felugrott a Fűrészbak hátára, és azt kiáltotta:

– Most aztán bebizonyíthatod, hogy nemhiába keltettek életre! Vágtass… szélsebesen!

A Fűrészbak vágtatott is. Villámgyorsan követte a Griff-madarat. Olyan sebesen szedte a falábait, hogy csaknem tüzet fogtak. Mielőtt barátaink meglepetésükből magukhoz térhettek volna, már se a Griffmadarat, se a Fűrészbakot nem látták.

– Gyertek! Kövessük őket! – kiáltotta a Madárijesztő.

Gyorsan odaszaladtak, ahol Jávorka pihent, és sebtében valamennyien felmásztak a díványokra.

– Repülj! – parancsolta neki Tip.

– Hová? – kérdezte Jávorka rezzenetlen nyugalommal.

– Nem tudom – felelte Tip. Nagyon idegesítette Jávorka késlekedése. – Ha fent leszünk a magasban, onnan majd látni fogjuk, hogy merre ment Glinda.

– Rendben – felelte Jávorka nyugodtan, aztán kiterjesztette hatalmas szárnyait, és felrepült, nagyon magasra.

Igen messze két apró pöttyöt lehetett látni a távoli réteken, amint a hátsó az elsőt követte. Mindjárt tudták, hogy ez a két pötty a Griffmadár meg a Fűrészbak. Tip megmondta Jávorkának, hogy repüljön gyorsan arrafelé, és érje utol a boszorkányt meg a Varázslónőt. Repült is Jávorka olyan gyorsan, ahogy csak tőle tellett, ám az üldöző és az üldözött még gyorsabban haladt, és néhány pillanat múlva mind a kettő eltűnt a láthatáron.

– Azért csak kövessük őket – mondta a Madárijesztő. – Óz birodalma kicsiny, előbb vagy utóbb meg kell állniuk.

Öreg Mombi azt hitte, nagyon bölcsen cselekszik, amikor Griffmadárrá változik, mert a griff lábai laposak, és sokkal erősebbek, kitartóbbak bármelyik állaténál. Ámde nem számított arra, hogy a Fűrészbak még erősebb és még kitartóbb: a falábaival napokon át tud futni anélkül, hogy picit is lassítana. Így aztán egy órai futás után a Griffmadár kezdett kifogyni a szuszból, zihált és levegő után kapkodott, egyre lassabban haladt előre. Ekkor aztán elérkeztek a sivatag szélére, onnan kezdve a süppedő, mély homokban futottak tovább. A Griffmadár fáradt lábai egyre mélyebbre süppedtek a homokba, néhány perc múlva pedig végképp kimerülve elesett, és mozdulatlanul feküdt a sivatag homokjában.

Glinda egy pillanattal később ért oda a változatlanul virgonc Fűrészbak hátán, kihúzott egy aranyszálat az övéből, és a ziháló, tehetetlen Griffmadárra vetette. A Varázslónő ezzel megtörte Mombi bűbájos erejét, amivel átváltoztatta önmagát.

A Griffmadár hatalmasat rázkódott, majd eltűnt, és a helyén ott feküdt az öreg boszorkány, aki vad, dühös tekintettel meredt a Varázslónő derűs, szépséges arcába.

24. OZMA, ÓZ BIRODALMÁNAK

HERCEGNŐJE

A FOGLYOM vagy, hiába is próbálnál tovább harcolni ellenem – mondta Glinda lágy, édesen csengő hangján. – Maradj fekve még egy percig pihend ki magadat, aztán majd visszaviszlek a sátramba.

– Miért jársz a nyomomban? – kérdezte Mombi. Még most is alig tudott beszélni, annyira kapkodta a levegőt. – Mit tettem ellened, hogy ennyire üldözöl?

– Nem tettél ellenem semmit – felelte a jóságos Varázslónő –, de azt gyanítom, hogy sok gonosz cselekedetet követtél el. Ha kiderül, hogy valóban visszaéltél a varázstudományoddal, akkor nagyon szigorúan meg foglak büntetni.

– Szembeszállok veled – rikácsolta az öreg boszorkány –, úgysem mersz nekem ártani!

Éppen ebben a pillanatban érkezett meg Jávorka, és leszállt a sivatag homokjába Glinda közelében. Barátaink nagyon örültek, hogy végre elfogták Mombit, és miután mindannyian megtanácskozták a teendőket, elhatározták, hogy Jávorka segítségével visszatérnek a táborba. A Fűrészbakot is feltaszigálták az egyik díványra, aztán felszállt Glinda is: kezében az aranyszál egyik végét tartotta, a másik Mombi nyakára volt kötözve, így kényszerítette Glinda a foglyát, hogy az egyik díványra ő is szálljon fel. Most már felkapaszkodtak a többiek is, végül pedig Tip megparancsolta Jávorkának, hogy repüljön vissza.

Az utazás minden baj nélkül zajlott. Mombi elkeseredett, haragos ábrázattal ült a helyén, ugyanis teljesen tehetetlen volt, amíg a bűvös fonál rajta feszült a nyakán. A hadsereg lelkes éljenzéssel köszöntötte a hazaérkező Glindát. Nem sokkal ezután barátaink ismét összegyűltek az Uralkodónő sátrában, amit időközben szépen kijavítottak.

– Nos – fordult a Varázslónő Mombihoz –, most megparancsolom, hogy mondd el nekünk, miért keresett fel téged Óz, a Nagy Varázsló három ízben, és mi lett Ozmával, a rejtélyesen eltűnt leánnyal?

A boszorkány dacosan nézett Glindára, és nem szólt egy szót sem.

– Felelj! – kiáltotta a Varázslónő.

Mombi továbbra is hallgatott.

– Talán nem tudja – jegyezte meg Jancsi.

– Hallgass, kérlek! – mondta Tip. – Mindent elronthatsz a butaságoddal!

– Rendben van, hallgatok, drága papa! – felelte Tökfej Jancsi szelíden.

– Milyen boldogság, hogy Elmés Futrinka vagyok – mondta az Óriásira Felnagyított Bogár halkan. – Egy tökből nem sok bölcsesség jön ki!

– Mit tegyünk, hogy beszédre bírjuk Mombit? – kérdezte a Madárijesztő. – Ha nem mondja el, amit akarunk, akkor hiába ejtettük foglyul!

– Próbálkozzunk talán kedvességgel – javasolta a Bádog Favágó. – Azt hallottam, hogy kedvességgel akárkit le lehet venni a lábáról, akármilyen utálatos is az illető.

A boszorkány ennek hallatára olyan ijesztő tekintetet vetett feléje, hogy a Bádog Favágó zavartan elhallgatott.

Glinda alaposan meghányta-vetette magában, hogy mit kellene tenni. Most Mombihoz fordult, és így szólt:

– Semmi hasznod nem lesz abból, ha így dacoskodsz velem, arról biztosíthatlak. Elhatároztam, hogy megtudom az igazat Ozmát illetően, és ha nem mondasz el mindent, amit róla tudsz, elpusztítalak.

– Jaj, ne… Jaj, ne…! – kiáltotta a Bádog Favágó. – Borzalmas dolog megölni valakit… még Mombit sem szabad!

– Csak megfenyegettem vele – felelte Glinda –, de nem fogom Mombit megölni, mert nyilván inkább elmondja, amit tud.

– Aha… most már értem – mondta a Bádog Favágó megkönnyebbülten.

– Feltéve, hogy elmondok neked mindent, amit tudok, akkor mit teszel velem? – kérdezte Mombi olyan váratlanul, hogy mindnyájan meghökkentek.

– Ebben az esetben csak azt fogom megparancsolni neked, hogy igyál a varázsitalomból, s attól elfelejted minden bűbájos tudományodat, amit életed során elsajátítottál – felelte Glinda.

– De hát… akkor gyámoltalan öregasszony leszek!

– Viszont életben maradsz – mondta Tökfej Jancsi vígasztalóan.

– Próbáld már végre befogni a szád! – szólt rá Tip idegesen.

– Megpróbálhatom – felelte Jancsi –, de gondolom, te is elismered, hogy jó dolog élni!

– Különösen akkor, ha valaki Nagyon Művelt – tette hozzá az Elmés Futrinka, s helyeslőén bólintott.

– Választhatsz, hogy mit akarsz – mondta Glinda Öreg Mombinak. – Hallgatni akarsz-e és meghalni, vagy inkább elmondod nekem az igazságot, és elveszíted varázshatalmadat. Azt hiszem, az életet fogod választani.

– Válaszolok a kérdéseidre.

– Ezt vártam – mondta Glinda szelíden. – Jól választottál!

Ezután intett egyik kapitányának, aki Glinda parancsára egy szép aranykosarat hozott oda. A kosárból a Varázslónő egy hatalmas fehér gyöngyöt vett elő, amely vékony láncon függött. A láncot Glinda úgy akasztotta a nyakába, hogy a gyöngy a mellén nyugodott, éppen a szíve fölött.

– Nos hát… most fölteszem neked az első kérdést. Miért látogatott meg téged háromszor a Varázsló?

– Azért, mert nem voltam hajlandó elmenni hozzá! – felelte az Öreg Mombi.

– Ez nem válasz! – mondta Glinda szigorú hangon. – Mondd meg az igazat!

– Hát… azért – felelte Mombi lesütött szemmel –, hogy tanítsam meg teasüteményt készíteni.

– Nézz rám! – parancsolta Glinda.

Mombi engedelmeskedett.

– Milyen színű a gyöngyöm? – kérdezte Glinda.

– Hát… fekete! – felelte az öreg boszorkány csodálkozva.

– Akkor hazudtál nekem! – kiáltott rá Glinda haragosan. – Az én varázsgyöngyöm csak akkor marad hófehér, ha az igazat mondják.

Mombi most már belátta, hogy hiába próbálná becsapni a Varázslónőt, így, bár kudarca miatt igencsak savanyú képet vágott, elkezdett beszélni:

– A Varázsló elhozta hozzám Ozmát, aki akkor még csak kisbaba volt, és megkért, hogy rejtsem el.

– Pontosan így gondoltam én is – mondta Glinda nyugodtan. – Mit adott neked cserébe ezért a szolgálatért?

– Megtanított minden varázslásra, amit csak tudott. Némelyik egészen jó fortély volt, néhány viszont becsapásnak bizonyult. Én azonban hűségesen teljesítettem az ígéretemet.

– Mit csináltál a lánnyal? – kérdezte Glinda. Mindenki előrehajolva, feszült izgalommal várta a választ.

– Elvarázsoltam – felelte Mombi.

– Hogyan varázsoltad el?

– Átváltoztattam egy… egy…

– Egy mivé? – kérdezte Glinda, amikor látta, hogy a boszorkány habozik kimondani.

– Egy fiúvá! – mondta Mombi halkan.

– Fiúvá! – hangzott mindenfelől. Aztán, mivel tudták, hogy az öregasszony gyerekkorától fogva magánál tartotta Tipet, minden tekintet a fiú felé fordult.

– Igen – mondta az öregasszony, és jelentőségteljesen bólintott. – Ő Ozma Hercegnő, a gyermek, akit a Varázsló hozzám hozott, miután elbitorolta apja trónját. Ő a Smaragdváros törvényes uralkodója! – Azzal hosszú, csontos ujjaival a fiúra mutatott.

– Hogy én? – kiáltotta Tip elhűlve. – De hát én nem vagyok Ozma Hercegnő, én nem vagyok lány!

Glinda mosolyogva Tiphez lépett, és szép, fehér, puha kezével megsimogatta a fiú kicsiny barna kezét.

– Jelenleg nem vagy lány – mondta Tipnek kedvesen –, mert Mombi átváltoztatott fiúvá. De lánynak, sőt Hercegnőnek születtél. Így hát vissza kell változnod eredeti alakodra, hogy a Smaragdváros Királynője lehess.

– Nem… nem! – kiáltotta Tip majdnem sírva. – Inkább Hipphopp legyen a Királynő! Én fiú akarok maradni, a Madárijesztővel, a Bádog Favágóval, az Elmés Futrinkával és Jancsival akarok utazni, meg barátommal, a Fűrészbakkal és Jávorkával! Nem akarok lány lenni!

– Oda se neki, öreg fiú – mondta vigasztalóan a Bádog Favágó. – Nem fáj az ha valaki lány, legalábbis úgy hallottam. Mi pedig mindannyian hűséges barátaid maradunk akkor is. Elárulom neked, én mindig szeretetre méltóbbaknak tartottam a lányokat, mint a fiúkat.

– De legalább annyira szeretetre méltóaknak, mint a fiúkat – tette hozzá a Madárijesztő, és kedvesen megsimogatta Tip fejét.

– És ugyanolyan jó diákok – jelentette ki az Elmés Futrinka. – Szívesen lennék a tanárod, ha átváltozol megint lánnyá.

– Baj van! – mondta Tökfej Jancsi sóhajtva. – Ha lánnyá változol, nem lehetsz többé az én drága papám.

– Nem lehetek a papád, az biztos – mondta Tip, gondjai közt is nevetve. – És egyáltalán nem bánom, hogy megszűnik köztünk a rokoni kapcsolat. – Aztán Glindához fordult, és habozva így szólt: – Hát… egy időre talán megpróbálhatnám, csak hogy lássam, milyen. De meg kell ígérned, hogy visszaváltoztatsz fiúvá, ha nem szeretek lány lenni.

– Sajnos erre már nem terjed ki a varázshatalmam – mondta a Varázslónő. – Én sosem változtatok át senkit, mert nem tartom tisztességes dolognak az átváltoztatásokat. Egyetlen tisztességes varázslónő se tesz ilyesmit, aki ad magára. Kizárólag gonosz boszorkányok művelnek ilyenféle bűbájosságokat. Most tehát megkérem Mombit, hogy szabadítson meg a varázslatától, és változtasson vissza azzá, aki voltál. Ez lesz az utolsó alkalom, amikor még hatalma lesz varázsolni.

Miután már kiderült az igazság Ozma Hercegnőről, Mombi nem törődött azzal, hogy mi történik Tippel. Glinda haragjától azonban nagyon félt. A fiú megígérte, hogy bőkezűen gondoskodni fog Mombiról öregkorában, ha ő lesz a Smaragdváros uralkodója. A boszorkány végül beleegyezett, hogy elvégzi az átváltoztatást, és nyomban neki is láttak az előkészületeknek.

Glinda megparancsolta, hogy királyi gyaloghintóját tegyék a sátor közepén a földre. A gyaloghintóbán sok rózsaszínű selyemmel bevont párna hevert felhalmozva, fentről, egy arany rácsozatról sűrű, rózsaszínű fátyolszövet omlott alá, és teljesen elrejtette a hintó belsejét a külvilág elől.

A boszorkány mindenekelőtt varázsitalt itatott a fiúval, amitől az hamar mély, álomtalan álomba merült. Ekkor a Bádog Favágó és az Elmés Futrinka gyengéden megfogták, fölemelték, a hintóhoz vitték, lefektették a süppedő, rózsaszínű párnákra, majd elébe húzták a rózsaszínű tüllfüggönyt, úgyhogy teljesen el volt rejtve a kíváncsi tekintetek elől.

A boszorkány a földön kuporgott, és a kebléből előszedett száraz füvekből rakott tüzecskét táplálgatta. Amikor végre felcsapott a láng, és lobogva égett, Öreg Mombi egy marék varázsport vetett a lángokba. Hirtelen ibolyaszínű gőzfelhő emelkedett a magasba, átható illattal töltve meg az egész sátrat, annyira, hogy a Fűrészbak prüszkölni kezdett, pedig előzetesen figyelmeztették, hogy csendben kell maradnia.

A boszorkány ezután – mialatt a többiek feszülten figyeltek – egy érthetetlen szavakból álló versikét mondogatott, miközben sovány testével hétszer ide-oda hajlongott a tűz fölött. Ezzel a varázslás láthatóan be is fejeződött, mert a boszorkány felállt, és egyetlen szót kiáltott:

– Juhuhuhuhu!

A gőz erre elillant, a levegő ismét kitisztult, üdítő illat töltötte be a sátrat. A hintón meglibbentek a rózsaszínű függönyök, mintha valaki bentről mozgatta volna a finom fátyolszövetet.

Glinda odalépett, félrehúzta a függönyöket, aztán a párnák fölé hajolt, kinyújtotta a kezét – és a gyaloghintóból egy szép fiatal lány emelkedett fel. Gyönyörűséges volt és üde, mint a májusi reggel. A szeme úgy ragyogott, mint a gyémánt, az ajka piros volt, mint a rubin. Könnyű selyemruhája felhőként lengte körül alakját, formás lábára csinos selyemcipellő simult.

Tip öreg barátai egy álló percig tátott szájjal bámultak a csodálatos jelenségre, aztán mindenki őszinte csodálattal, mélyen meghajolt a szépséges Ozma Hercegnő előtt. A lányka előbb Glinda örömtől sugárzó arcára pillantott, majd a többiekhez fordult, és szeretetreméltó szerénységgel így szólt:

– Remélem, nem fogtok kevésbé szeretni, mint azelőtt. Ugyanaz a Tip vagyok, aki voltam, csak éppenséggel… éppenséggel…

– Csak éppenséggel más vagy! – mondta Tökfej Jancsi. Mindenki úgy gondolta, hogy ez volt a legokosabb mondása életében.

25. AZ IGAZI GAZDAGSÁG

AMIKOR Hipphopp Királynő meghallotta a hírt, hogy Mombit, a boszorkányt foglyul ejtették, és ő bevallotta bűneit Glindának, továbbá hogy Ozma Hercegnőt is megtalálták, mégpedig Tippé átváltoztatva, keserves sírásra fakadt fájdalmában.

– Még elgondolni is rémes – sóhajtotta –, hogy miután Királynő voltam, uralkodtam, palotában laktam, most vissza kell mennem a kunyhónkba, és sikálhatom a padlót, meg vajat köpülhetek megint. Szörnyű lenne, gondolni sem akarok rá, és nem nyugszom bele sohasem!

Így aztán, amikor katonái, akik idejük java részét azzal töltötték, hogy a palota konyhájában pletykáltak, azt tanácsolták Hipphoppnak, hogy álljon ellen Glindának, hallgatott ostoba fecsegésükre, és kemény, dacos üzenetet küldött a Jó Glindának meg Ozma Hercegnőnek. A következménye persze háború lett, Glinda seregével már másnap a Smaragdváros ellen vonult, lobogó zászlók alatt masíroztak a katonái, zeneszóra léptek, ütemre, a dárdáik csillogtak a napfényben.

Ám amikor a vitéz sereg a Smaragdváros falai alá ért, hirtelen megállott, mert Hipphopp bezáratta és elreteszeltette az összes kaput, a város falai pedig, amelyek hatalmas, zöld gránittömbökből épültek, igen magasak voltak. Mikor látta, hogy nem masírozhatnak tovább, Glinda összeráncolta a homlokát, és erősen töprengeni kezdett. Az Elmés Futrinka pedig így szólt:

– Ostromzárral kell körülvennünk a várost, ki kell éheztetnünk a lakóit. Ez az egyetlen, amit tehetünk.

– Nincs igazad – mondta a Madárijesztő. – Jávorka velünk van, márpedig ő tud repülni.

A Varázslónő e szavakra a Madárijesztőhöz fordult, és most már vidáman mosolygott.

– Igazad van – kiáltotta –, és jó okod van rá, hogy büszke légy az eszedre! Menjünk Jávorkához ízibe!

Elhaladtak a katonák sorai közt, és végül elérkeztek arra a helyre, ahol a Madárijesztő sátra közelében Jávorka tartózkodott. Glinda és Ozma Hercegnő szálltak fel elsőnek, és kényelmesen elhelyezkedtek az egyik díványon. Utánuk a Madárijesztő és barátai is felmásztak, s még mindig volt hely a Kapitány és három katona számára is. Glinda elegendőnek vélt ennyi katonai kíséretet.

A Hercegnő szavára a furcsa Alkalmatosság, vagyis Jávorka lebegtetni kezdte hatalmas pálmalevél szárnyait, és utasainkkal felrepült a magasba, jóval a város falai fölé. Ezután jó ideig a palota fölött lebegtek, és látták, hogy Hipphopp egy függőágyban heverészik a palota udvarán, nyugodtan olvasgat egy zöld kötésű regényt, és zöld csokoládét eszeget, abban a biztos tudatban, hogy a fal megvédi ellenségeitől. Jávorkának gyorsan megparancsolták, hogy szálljon le, amit nyomban meg is tett, és szép csendesen leereszkedett a palota udvarára. Hipphoppnak csak annyi ideje maradt, hogy egy nagyot sikítson, a Kapitány és három katonája máris kiugrott, és foglyul ejtette a volt Királynőt, akit mindkét csuklóján megbilincseltek.

Ezzel a háború véget is ért, mert amint a katonák megtudták, hogy Hipphopp fogságba esett, a Varkocsosok Hadserege nyomban letette a fegyvert. A Kapitány a város utcáin nyugodtan a városkapuhoz ment, és mindkét szárnyát szélesre tárta. Ekkor a katonazenekar rázendített egy lelkesítő indulóra, a hírnökök pedig ünnepélyesen tudtul adták országnak-világnak, hogy a bátor Hipphoppot legyőzték, és most már a szépséges Ozma Hercegnő foglalja el ősei trónját.

A Smaragdvárosban a férfiak a hír hallatára nyomban levetették kötényüket. Az asszonyok viszont, úgy mondják, már annyira unták a férjük főztjét, hogy mindannyian lelkes örömmel fogadták Hipphopp vereségének hírét. Annyi bizonyos, hogy a jó feleségek egytől-egyig a konyhába szaladtak, és olyan ízletes ebédet főztek fáradt férjüknek, hogy nyomban helyreállt a házi béke minden családban.

Ozma első intézkedése az volt, hogy megparancsolta a Varkocsosok Hadserege katonáinak, szolgáltassanak vissza minden egyes smaragdot vagy más drágakövet, amit az utcák kövezetéből vagy a középületekből kivájtak és elloptak. A hiú lányok olyan sok követ vittek el és szolgáltattak vissza a Hercegnő parancsára, hogy a királyi ékszerészek mindegyike egy álló hónapig éjjel-nappal dolgozott, amíg végre valamennyi drágakövet sikerült visszailleszteni eredeti foglalatába.

Eközben a Varkocsosok Hadseregét feloszlatták, a lányokat hazaküldték a mamájukhoz. Hipphoppnak meg kellett ígérnie, hogy jól viselkedik, erre aztán hazaengedték őt is.

Ozmából népszerű királynő lett, jobban szerették az alattvalói, mint a Smaragdváros bármelyik addigi uralkodóját. Fiatal kora és tapasztalatlansága ellenére bölcsen és igazságosan uralkodott népe fölött. Glinda ugyanis mindig nagyon jó tanácsokat adott neki, ha kellett, és amikor nehéz volt eldöntenie, mit tegyen, sokat segített Ozmának az Elmés Futrinka is, akit a Közoktatásügyi Főtanácsos fontos posztjára nevezett ki.

Ozma nagyon hálás volt Jávorkának mindazért, amit tett, s kérte, mondja meg, mit kíván jutalmul.

– Arra kérlek – mondta Jávorka –, hogy szedj szét darabokra! Nem akartam, hogy életre keltsenek, és most igen-igen szégyellem, hogy szedett-vedett Alkalmatosság vagyok. Hajdanában az erdők királya voltam, amit gyönyörű agancsom is bizonyít. Jelenlegi kárpitozott állapotomban szolga vagyok, repülnöm kell a levegőben, mert a lábaim teljesen használhatatlanok. Ezért az volna a kérésem, hogy szedjetek szét!

Ozma megparancsolta, hogy szedjék szét Jávorkát. Agancsos fejét visszaakasztották régi helyére a palota előcsarnokában, a zsinórt, amivel a díványokat összekötözték, eloldozták, és mindegyik díványt visszavitték eredeti helyére, az előcsarnokba. A seprű visszakerült a konyhába, és megint a régi munkáját végezhette. Végül a Madárijesztő fogta a sok zsinórt meg kötelet, és mind visszatette a fogasra, ahonnan azon a nevezetes napon, amikor az Alkalmatosságot készítették, leszedte őket.

Azt hihetnétek, hogy ezzel Jávorka megszűnt létezni. Így is történt, már ami a repülő Alkalmatosságot illeti. Ám a falon lévő agancsos szarvasfej továbbra is mindig megszólalt, ha kedve tartotta – és ez gyakran megtörtént. Amikor váratlanul valamit kérdezett, igencsak meghökkentek a teremben tartózkodó emberek, akik arra vártak, hogy az Uralkodónő elé bocsássák őket.

A Fűrészbakot nagy szeretettel gondozták, mert Ozma kedvence volt. A furcsa teremtmény hátán Ozma gyakran végiglovagolt a Smaragdváros utcáin. A Fűrészbak falábait vert arannyal vonatta be, hogy ne kopjanak el. Amikor Ozma végiglovagolt a városon, alattvalói áhítattal hallgatták a Fűrészbak aranylábainak csengő lépteit, s azt gondolták, új uralkodónőjük varázshatalmát bizonyítja ez is.

– A Nagy Varázsló távolról sem volt olyan varázslatos, mint Ozma – suttogták egymás közt az emberek –, mert olyan dolgokkal kérkedett, amiket nem tudott véghez vinni. Ezzel szemben Ozma olyan dolgokat visz véghez, amiket senki se várt volna tőle.

Tökfej Jancsi élete végéig Ozma mellett maradt. Amitől aggódott, nem következett be: nem romlott meg idő előtt, viszont mindvégig olyan buta maradt, amilyen eredetileg is volt. Az Elmés Futrinka próbálta ugyan mindenféle tudományra oktatni, de Jancsi olyan rossz tanítványnak bizonyult, hogy egy idő múlva felhagyott a tanításával.

Amikor Glinda hadserege már hazament, és a Smaragdvárosban helyreállt a béke, a Bádog Favágó kijelentette, hogy vissza akar térni királyságába, a nyugorok országába.

– Nem nagy királyság – mondta Ozmának –, de éppen ezért könnyebb kormányozni. Azért címeztetem magamat Császárnak, mert teljhatalmú uralkodó vagyok, senki sem szólhat bele, hogyan intézem az ország ügyeit meg a saját dolgaimat. Otthon majd újból benikkeleztetem magam, mert kissé megrongálódtam és összekarmolódtam az utóbbi időkben. Nagyon örülnék, ha ezt követően meglátogatnál.

– Köszönöm – felelte Ozma –, egy szép napon majd meglátogatlak, elfogadom a meghívást. De vajon mitévő lesz a Madárijesztő?

– Barátommal, a Bádog Favágóval együtt elmegyek az ő országába – felelte komolyan a Madárijesztő. – Elhatároztuk, hogy soha többé nem válunk el egymástól.

– Én pedig kineveztem a Madárijesztőt Királyi Kincstárnokommá – tette hozzá a Bádog Favágó. – Ugyanis rájöttem, hogy nagyon jó, ha az embernek olyan Királyi Kincstárnoka van, aki belül pénzzel van kitömve.

– Szerintem a te barátod alighanem a leggazdagabb ember az egész világon – mondta Ozma mosolyogva.

– Valóban az vagyok – mondta a Madárijesztő –, de nem a pénz okán. Én ugyanis azt tartom, hogy az ész a pénznél minden tekintetben többet ér. Bizonyára te is észrevetted már, hogy akinek pénze van, de esze nincsen, nem tudja jól felhasználni a pénzét. Ám akinek esze van, de pénze nincs, az okossága révén kellemesen tölti napjait élete végéig.

– Igen ám – jelentette ki a Bádog Favágó –, de ti is tudjátok, hogy jó szívet sem az ész nem tud fabrikálni, sem pénzért nem lehet vásárolni. Alighanem mégiscsak én vagyok a leggazdagabb ember az egész világon.

– Mindannyian gazdagok vagytok, barátaim – mondta Ozma szelíden –, mert tiétek az igazi gazdagság: az, hogy elégedettek és boldogok vagytok.