L. Frank Baum

ÓZ

SMARAGDVÁROSA

MÓRA FERENC KÖNYVKIADÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Emerald City of Oz

Ballantine Books New York 1979

FORDÍTOTTA BENDES RITA

BALLA MARGIT RAJZAIVAL

© Bendes Rita, 1990

Hungarian translation

Hét éven felülieknek

ISBN 963 11 6649 X

A SZERZŐ ELŐSZAVA

Mielőtt belekezdenék az újabb történetbe, jobb, ha mindjárt az első oldalon elismerem, hogy e könyv szerzője L. Frank Baum és társai, hiszen számos ötletet felhasználtam benne a gyerekektől kapott levelekből. Valaha azt hittem, igazán „nagy meseíró" vagyok, mostanra azonban egyszerű szerkesztő lettem, mindazoknak a gyerekeknek a magántitkára, akik arra kértek, szőjem bele ötleteiket a mesémbe. Nemegyszer remek ötleteket kaptam tőlük. Logikus és érdekes javaslatokkal álltak elő, úgyhogy ahol lehetett, éltem a lehetőséggel, s hasznosítottam őket. Úgy helyes hát, ha elismerem, milyen sokat köszönhetek nekik.

Micsoda fantasztikus képzelőereje van a gyerekeknek! Magam is meglepődtem merészségükön, zsenialitásukon. Bizonyos vagyok benne, hogy a jövőben sem lesz hiány meseírókban. Az olvasóim megsúgták, mi történjen Dorkával, Henrik bácsival és Emmi nénivel, s én megfogadtam tanácsaikat. Csak úgy ontották a sok érdekes témát, amelyről írhatok a jövőben, mi tagadás, évekre elláttak munkával. Büszke is vagyok a segítőtársaimra! A gyerekek azért szeretik a meséimet, mert ők segítettek megírni őket. Az olvasóim pontosan tudják, mit szeretnének olvasni, én pedig igyekszem a kedvükre tenni. Az eredmény tetszett a kiadómnak, nekem, és (nagyon remélem) a gyerekeknek is fog.

Remélem, kis írótársaim, még sokáig együtt dolgozhatunk! Coronado, 1910

L. Frank Baum

MI TÖRTÉNT KÖZBEN?

Az Óz, a nagy varázsló című könyv végén elbúcsúztunk Óz varázslatos földjétől és lakóitól: a Madárijesztőtől, aki Smaragdváros trónjára került, a Bádog Favágótól, aki a nyugorok ura lett, a Gyáva Oroszlántól, akit, immár bátran, az állatok királyukká választottak, Glindától, a jó boszorkánytól és nem utolsósorban Dorkától, akinek a sok kaland után sikerült épségben visszajutnia Kansasba.

Gondoltátok volna, hogy a búcsú nem végleges?

Az Óz Smaragdvárosa című könyvben ismét találkozhattok kedvenceitekkel, időközben azonban történt velük egy s más… Ezt próbálom meg összefoglalni a szerző előszavában emlegetett társszerzőkhöz csatlakozva.

Utazzunk először Észak Országába. Mombi boszorkány házában nevelkedett egy árva kisfiú. Tipnek hívták. Egy óvatlan pillanatban csent a varázsszerekből, s életre keltette sütőtökből és seprűnyélből fabrikált bábuját, Tökfej Tóbiást, valamint a Vesszőparipát, akinek hátán Smaragdvárosba menekültek a boszorkány bosszúja elől. Épp jókor érkeztek, mert a békésen uralkodó Madárijesztőt elűzte trónjáról a Gyömbér tábornok vezette asszonysereg, s így ő is velük menekülhetett a Bádog Favágóhoz, majd Glindához, aki ezúttal is mindent elrendezett. Az asszonysereg elvonultával Mombi elárulta Tip titkát: ő Ozma hercegnő, Óz trónörökösnője, akit maga a varázsló bújtatott el az öregasszonynál, ő pedig a biztonság kedvéért fiúvá változtatta. Smaragdváros trónjára az ismét leánnyá változtatott Ozma került, az öregasszonyból pedig jutalmul szép tündért varázsolt Glinda. Eközben Dorka Ausztráliába tartott Henrik bácsival, de egy hullám lesodorta a hajóról. Kitykotty, a talpraesett sárga tyúk társaságában vetődött partra. A beszélő tyúkkal együtt új barátra találtak Tiktak, az óraműember személyében, majd eljutottak a fejét cserélgető, mogorva Piszkafa hercegnőhöz, akinek legnagyobb bánata, hogy a kőtörpök gonosz királya elrabolta szeretteit. Ozma, Dorka, Kitykotty, Tiktak s a Gyáva Oroszlán méltó párja Éhes Tigris együttes erővel kiszabadították a foglyokat, sőt megszerezték a kőtörpök királyának Varázsövét is, amelynek segítségével Dorka ismét visszakerült nevelőszüleihez, Henrik bácsihoz és Emmi nénihez.

Itt kapcsolódhatunk be Smaragdváros történetébe, amely azzal kezdődik, hogy a kőtörpök királya méregbe gurul.

Jó szórakozást a folytatáshoz!

A fordító

A KŐTÖRPÖK KIRÁLYA MÉREGBE GURUL

A kőtörpök királya zsémbes kedvében volt, és ilyenkor bárkibe szívesen belekötött. Kerülte is mindenki, még Kalikó fősáfár sem mert a színe elé kerülni!

Így hát magában tajtékzott és dühöngött a király, morogva járkált fel s alá ékkövektől ragyogó barlangjában, s közben egyre jobban méregbe gurult. Aztán eszébe jutott, hogy nem valami kellemes méregbe gurulni, hacsak nincs valaki, akire ráijeszthet, akinek elveheti a jókedvét, ezért odarohant a nagy gonghoz, s akkorát ütött rá, hogy csak úgy csengett-bongott az egész barlangpalota!

Belépett a fősáfár, bár alig tudta leplezni rettegését.

– Kéretem a főtanácsost! – förmedt rá a dühös uralkodó.

Kalikó futott, ahogy csak görbe lába bírta pohos testét, s nemsokára megjelent a főtanácsos. A király összevonta szemöldökét, és így szólt:

– Szörnyű bajban vagyok, mióta elvesztettem a Varázsövem. Hébe-korba kedvem szottyan varázsolni, de az öv nélkül képtelen vagyok rá. Ettől méregbe gurulok, s ha mérges vagyok, rosszul érzem magam. Mit tanácsolsz?

– Vannak, akik élvezik, ha méregbe gurulnak – felelte a főtanácsos.

– De azt nem, ha ez állandósul – vetette ellen a király. – Néhanapján élvezi is az ember, ha méregbe gurul, hiszen attól mindenkinek elmegy a jókedve. De éjjel-nappal mérgelődni szörnyen egyhangú, egészen elveszi az életkedvemet. Mit tegyek?

– Ha azért mérges, fenség, mert nem megy a varázslás, és nem szeretne megint méregbe gurulni, javaslom, hogy ne akarjon varázsolni.

Ennek hallatára a király dühösen meredt főtanácsosára, s ráncigálni kezdte szakállát, mígnem olyan erősen meg találta húzni, hogy felüvöltött fájdalmában.

– Ostoba!

– Ezen a megtisztelő jelzőn osztozom fenségeddel! – hajolt meg a főtanácsos.

A király tajtékzott a dühtől, és nagyot toppantott.

– Hé, őrök, ide hozzám! – kiáltott.

Ezzel a „Hé!"-vel szólította magához, akit látni kívánt, a maga királyi módján. Amikor a „Hé!"-re az őrség összesereglett, a király kiadta a parancsot:

– Vigyétek a főtanácsost, és hajítsátok ki a palotámból!

Az őrök láncra verték a főtanácsost, mielőtt védekezhetett volna, és kihajították. A király még mérgesebben járkált fel-alá barlangjában.

Végül aztán odarohant a nagy gonghoz, s akkorát ütött rá, hogy a hangja tűzriadónak is beillett volna. Kalikó reszketve, holtsápadtan a félelemtől, ismét belépett az ajtón.

– A pipámat! – ordította a király.

– De hisz a pipája itt van, fenség! – felelte Kalikó.

– Akkor hozz dohányt! – förmedt rá amaz.

– De hisz a pipája meg van tömve, fenség! – rebegte a fősáfár.

– Hozz parazsat a kemencéből! – hangzott a következő parancs.

– Fenséged rágyújtott az imént. Most is ott füstölög a pipa a szájában.

– No és ha így van! – vágott vissza az égő pipájáról elfeledkezett uralkodó. – Hogy mersz ilyen otrombán emlékeztetni rá?!

– Alacsony sorból származom, nyomorult gazember vagyok – alázatoskodott a fősáfár.

A kőtörpök királya erre nem tudott mit mondani, így hát nagyokat szippantott a pipájából fel-alá jártában. Aztán eszébe jutott, milyen rettentően mérges.

– Hogy merészelsz ilyen elégedett lenni, Kalikó, mikor urad boldogtalan?! – reccsent rá.

– Miért boldogtalan, fenség? – kérdezte a fősáfár.

– Elvesztettem a Varázsövemet. Egy Dorka nevű kislány lopta el, mikor itt járt Ozmával, Óz királynőjével – szűrte dühösen fogai közt a szót a nagyúr.

– Becsületes küzdelemben szerezte meg fenségedtől – jegyezte meg reszketve Kalikó.

– Pedig én a Varázsövemet akarom! Kell és kész! Fele hatalmam odaveszett az Övvel! – dühöngött a király.

– Ha vissza akarja szerezni, fenség, Óz földjére kell mennie érte – felelte a fősáfár, és nagyot ásított, merthogy kilencvenhat órája szolgálatban volt már.

– El is megyek!

– Lehetetlen, fenség! Az országot tündérek lakják, és végtelen sivatag veszi körül, melyen senki emberfia nem juthat keresztül. Mindezt fenséged éppen olyan jól tudja, mint jómagam. Felejtse el a Varázsövet! Még mindig elég hatalma maradt, hogy gondtalanul zsarnokoskodjék! Több ezer kőtörp lesi parancsát! Igyon egy kupa olvadt ezüstöt! Attól majd megnyugszik. Aztán bújjék ágyba, fenség!

A király fölkapott egy nagy rubint, hogy Kalikó fejéhez vágja, de a fősáfár ügyesen elhajolt a nehéz drágakő elől, amely éppen a bal füle mellett vágódott az ajtónak.

– Tűnj el a szemem elől! El innét! Kifelé! Küldd be Puff tábornokot! – sivított utána a kőtörpök királya.

Kalikó kisietett, a király pedig dühösen trappolt fel-alá, míg seregének fővezére meg nem jelent.

Ez a kőtörp rettenetes harcos és kegyetlen, elszánt hadvezér hírében állt. Ötvenezer jól képzett, rettenthetetlen katonának parancsolt, akik egyedül szigorú tábornokuktól féltek. Puff tábornok most mégis rosszat sejtett, mikor meglátta dühöngő urát.

– Úgy! Tehát megjöttél! – förmedt rá a király.

– Szolgálatodra, uram – felelte a tábornok.

– Tüstént vezesd a sereget Óz ellen, foglald el Smaragdvárost, rombold földig, és hozd vissza a Varázsövemet!

– Fenséged megőrült – jegyezte meg hidegvérrel a tábornok.

– Micsoda?! Mit mondtál?! – ordította a király toporzékolva.

– Fogalma sincs, fenség, mit beszél! – folytatta a fővezér, és letelepedett egy hatalmas, csiszolt gyémántra. – Azt ajánlom, álljon be egy sarokba, és számoljon tízig, mielőtt megszólal. Addigra megjön az esze.

A király körülnézett, hátha talál valamit, amit tábornokához vághat, de mivel semmi sem akadt a keze ügyébe, fontolgatni kezdte, hátha hű emberének igaza van, s valóban badarságot beszélt. Csillogó-villogó trónszékébe vetette magát, törökülésbe ült, és félrecsapott koronája alól gonoszul méregette Puffot.

– Először is – kezdte a tábornok – a végtelen sivatagon keresztül lehetetlen Óz földjére jutni. De ha sikerülne is, Ozma királynőnek tündérhatalma van, mellyel szemben a sereg tehetetlen. Ha nem vesztette volna el a Varázsövet, talán legyőzhetnénk Ozmát. De az Öv már nem a miénk.

– Márpedig nekem az öv kell! – süvöltötte a király. – Bármi áron!

– Akkor gondoljuk végig józanul, hogyan juthatunk hozzá – felelte a tábornok. – Az övet egy Dorka nevű kislány szerezte meg, aki Kansasból, az Egyesült Államokból érkezett.

– De Smaragdvárosban hagyta Ozmánál – jelentette ki a király.

– Igazán? – kételkedett a fővezér.

– Az egyik kémem, a Feketerigó átrepült a sivatagon Óz földjére. Látta is a Varázsövet Ozma palotájában – bizonygatta a nagyúr dúlva-fúlva.

– No, ha így van, támadt egy ötletem – gondolkodott el Puff. – Két úton juthatunk Óz földjére anélkül, hogy át kellene kelnünk a homoksivatagon.

– Mégpedig?…

– Vagy fölötte, azaz a levegőben, vagy pedig alatta, egy földbe vájt alagúton.

– Ez az, Puff! – kiáltott fel örömében a kőtörpök ura, majd azon nyomban fölpattant trónusáról, és eszeveszetten rohangált fel s alá. – Remek ötlet, tábornokom! Mivel a föld alatti birodalom királya vagyok, az alattvalóim mind kitűnő bányászok. Titkos alagutat fúratok a sivatag alatt Óz földjére! Egészen Smaragdvárosig ér majd! Aztán te odamasírozol a sereggel, és elfoglalod az egész országot!

– Nono, fenség! Csak lassan a testtel! – figyelmeztette a fővezér. – A kőtörpök kiváló harcosok, de ahhoz nem elég erősek, hogy bevegyék Smaragdvárost.

– Biztos vagy ebben? – kérdezte a király.

– Egészen bizonyos, fenség.

– Akkor mitévő legyek?

– Tegyen le a szándékáról, fenség, és törődjön a saját dolgával! – javasolta a tábornok. – Épp elég tennivalót ad az uralkodás e föld alatti birodalomban!

– De én a Varázsövet akarom! – üvöltött a zsarnok. – És meg is szerzem!

– No, arra kíváncsi lennék! – felelte a tábornok, s rosszmájúan felnevetett.

A király erre úgy kijött a sodrából, hogy fölkapta a jogarát, melyet hatalmas zafírgolyóbis ékesített, s teljes erőből Puff tábornokhoz vágta. A zafír homlokon találta a fővezért, s az élettelenül terült el a földön. A király erre hatalmasat csapott a gongra, és előszólította az őröket, hogy vigyék ki a tábornokot, s hajítsák ki a palotából. Parancsa teljesült.

A kőtörpök királyát Vöröskökőnek hívták. Senki sem szerette. Rosszindulatú és hatalmas uralkodó volt, s most a fejébe vette, hogy földig rombolja Óz földjét és a gyönyörű Smaragdvárost, rabszolgává teszi Ozma királynőt, a kis Dorkát és Óz földjének minden lakóját, és visszaszerzi a Varázsövet. Ennek a Varázsövnek a segítségével Vöröskökő valaha sok gonosz tervét sikerre vitte, de ez még azelőtt történt, hogy Ozma népe bevonult föld alatti barlangjába. A kőtörpök királya soha nem bocsátotta meg Ozma királynőnek és Dorkának, hogy elfoglalták föld alatti birodalmát, ezért föltette magában, hogy bosszút áll a sérelemért.

Ami Ozmát és Dorkát illeti, fogalmuk sem volt róla, hogy ilyen veszélyes ellenségük akadt. Alig emlékeztek már rá, hogy Ev hegyei alatt, Óz földjétől délre, a végtelen sivatag túloldalán él még a kőtörpök királya.

Márpedig a titkos ellenség kétszer olyan veszélyes!

HENRIK BÁCSI BAJBA KERÜL

Dorka egy kansasi farmon lakott Emmi nénivel és Henrik bácsival. Ez a farm se túl nagy, se túl termékeny nem volt. Megesett, hogy az eső késett, és minden lekókadt, majd elszáradt. Máskor egy forgószél kapta föl Henrik bácsi házát, úgyhogy kénytelen volt újat építeni, és mivel szegény ember volt, el kellett zálogosítania a farmját, hogy felvehesse a kölcsönt, amelyből felépülhet az új ház. Aztán az egészsége romlott meg, s betegen képtelen volt dolgozni. A doktor tengeri utazást javasolt, ezért Ausztráliába hajózott Dorkával. Ez is rengeteg pénzbe került.

Henrik bácsi évről évre jobban elszegényedett, a termés épp hogy a családnak elég élelmet adott, így sehogy sem tudta fizetni a részleteket. Végül a bankár, akitől a pénzt kölcsönözte, azt mondta, ha egy bizonyos napig nem fizet, elárverezteti a farmját.

Henrik bácsit igencsak nyomasztotta a dolog, hiszen a farm nélkül nem tudta megkeresni a kenyerét. Jó ember volt, dolgozott a földeken látástól vakulásig, Emmi néni pedig minden házimunkát elvégzett Dorka segítségével, mégsem mentek semmire.

Dorka semmiben sem különbözött azoktól a lányoktól, akikkel nap mint nap találkozol. Kedves, jókedvű, pirospozsgás, kerek arcú, okos tekintetű kislány volt. Komoly és csodálatos dolognak látta az életet, hiszen sokkal több furcsa kalandban volt része, mint a többi korabeli gyereknek.

Emmi néni mondta is egyszer, hogy Dorkára születésekor a tündérek varázslatos jelet tettek, mert bármilyen különös helyekre keveredett, mindig megvédte egy láthatatlan erő. Henrik bácsi viszont meg volt győződve róla, hogy unokahúga éppolyan dús fantáziájú, mint néhai édesanyja volt. Ő soha nem hitte el a temérdek furcsaságot, amit Dorka Óz földjéről mesélt. Nem mintha azt gondolta volna, hogy be akarja csapni a kislány, csak azt hitte, álmodta az egészet, s az a sok megdöbbentő kaland olyan valóságosnak tűnt, hogy igaznak hitte őket.

Bármi volt is a magyarázat, tény, hogy Dorka többször is eltűnt kansasi otthonából, de bármilyen hosszú időre veszett nyoma, mindannyiszor épségben hazakerült, és csodálatos történeteket mesélt arról, merre járt, milyen különös teremtményekkel találkozott. A nagynéni és a nagybácsi mohón hallgatta a kislányt, s bár a történetek igazságában kételkedtek, belátták, hogy Dorka olyan bölcsességre és tapasztalatokra tett szert, amelyek a mi korunkban, amikorra állítólag egy szálig kivesztek a tündérek, megmagyarázhatatlannak bizonyultak.

Dorka legtöbb története Óz földjéről, a gyönyörű Smaragdvárosról s kegyes királynőjéről, Ozmáról, a kansasi kislány hűséges barátnőjéről szólt. Mikor Dorka a tündérvilág csodás gazdagságáról mesélt, Henrik bácsi nagyokat sóhajtott, mert arra gondolt, hogy az ott garmadával heverő nagy smaragdokból egyetlenegy is fedezné minden adósságát, s így megtarthatná a farmot. De Dorka soha nem hozott magával drágaköveket, így adósságuk évről évre nőtt.

Mikor a bankár azzal fordult Henrik bácsihoz, hogy ha harminc napon belül nem fizeti ki az adósságát, el kell költöznie a farmról, az öregember kétségbeesett, mivel nem tudta, hogyan teremthetné elő a pénzt. Nem tehetett mást, el kellett mondania Emmi néninek, milyen nagy bajba kerültek. Emmi néni először elsírta magát, aztán azt mondta, fő a bátorság, majd csak meglesznek valahogy, s ha el kell költözniük, becsületes munkával meg fogják keresni a betevő falatot. Csakhogy nem voltak már fiatalok, betegeskedtek is néha, s Emmi néni attól félt, nem tudnak majd gondoskodni Dorkáról, ahogy eddig. Bizony a kislánynak is munkába kell majd állnia előbb-utóbb.

Napokig titkolták unokahúguk előtt a szomorú hírt, mert nem akarták elkeseríteni, egyik reggel azonban a kislány észrevette, hogy Emmi néni csöndesen sírdogál, Henrik bácsi pedig vigasztalni próbálja.

– Mi baj? – kérdezte Dorka.

– Itt kell hagynunk a farmot, kicsim – felelte szomorúan a nagybátyja. – Neki kell vágnunk a világnak, munkát kell keresnünk.

A kislány komolyan hallgatta Henrik bácsit. Soha nem hitte volna, hogy ennyire szegények!

– Ha csak rólunk volna szó, nem bánnánk! – mondta a nagynénje, és gyöngéden megsimogatta a kislány fejét. – Csakhogy éppúgy szeretünk, mintha a saját gyermekünk volnál, s elfacsarodik a szívünk a gondolatra, hogy meg kell ismerned a szegénységet, s dolgoznod kell, mielőtt felnőnél, megerősödnél.

– Mivel kereshetnék pénzt? – kérdezte Dorka.

– Segíthetnél a házimunkában valakinek, kicsim. Olyan ügyes vagy! Vagy dajkálhatnál apróságokat. Magam sem tudom pontosan, hogyan kereshetnél pénzt, de ha a nagybátyádnak meg nekem sikerül olyan munkát találnunk, amivel eltarthatunk, szívesen vállaljuk, téged pedig iskolába küldünk. Csakhogy attól félünk, magunknak sem lesz elég a keresetünk. Senki nem fogad fel szívesen ilyen öreg, beteg embereket, mint mi vagyunk.

Dorka elmosolyodott.

–      Hát nem mulatságos, hogy Kansasban házimunkát kellene végeznem, holott Óz földjén hercegnő vagyok?

– Hercegnő?! – képedtek el a nevelőszülők.

– Igen. Ozma nemrég hercegnői rangot adományozott nekem, és gyakran kért, hogy költözzem hozzá örökre Smaragdvárosba – bizonygatta a kislány.

A nagybácsi és a nagynéni döbbenten nézett Össze.

– Mit gondolsz, vissza tudnál térni abba a tündérországba? – kérdezte végül Henrik bácsi.

– Persze. Nem is olyan nehéz dolog.

– Hogyan ?

– Ozma mindennap délután négy órakor beletekint a Varázsképbe, és megkeres engem. Mindegy, hogy mit csinálok, akárhol megtalál. Ha ilyenkor egy titkos jellel közlöm vele, hogy hozzá szeretnék menni, a Varázsöv erejével tüstént odaröpít. Az Övét én szereztem meg a kőtörpök királyától. Egy szempillantás alatt a palotájában találom magam.

Az öregek elcsöndesedtek Dorka szavaira.

– Ha így áll a dolog, Dorka, menj csak Smaragdvárosba, és élj boldogul! A mi szívünk persze fáj majd, hogy nem leszel velünk, de ha annyival jobban menne a sorod tündér barátaidnál, a legbölcsebb, ha valóban elmégy – szólalt meg végül Emmi néni, és nagyot sóhajtott.

– Én ebben nem vagyok olyan biztos – rázta meg ősz fejét kételkedve Henrik bácsi. – Dorka számára az egész tündérvilág valóságnak tűnik, de félek, rá kell döbbennie, hogy csak álmodta az egészet! Nagyon elszomorítana, ha goromba idegenek közé kerülne.

Dorka nagyot nevetett ezen a beszéden, de aztán megint elkomolyodott, mert látta, hogy nagybátyját és nagynénjét mennyire nyomasztják a gondok, és rádöbbent, ha nem tud segíteni rajtuk, keserves élet vár mindkettőjükre. De tudta, hogy tud segíteni. Már ki is találta, hogyan. De egyelőre hallgatott róla, mert a terveit csak Ozma beleegyezésével válthatta valóra. Ezért csak ennyit mondott:

– Ha megígéritek, hogy nem aggódtok miattam, már ma délután Óz földjére utazom. Ígérem, hogy visszajövök, mire el kell költöznötök a farmról.

– Az már nincs is olyan messze – felelte szomorúan Henrik bácsi. – Nem szóltam, mekkora bajban vagyunk, amíg nem volt muszáj, kicsi Dorkám, úgyhogy közel már az a gonosz óra. De ha egészen bizonyos vagy benne, hogy tündér barátaid befogadnak, a legjobb, ha odautazol, ahogy a nénikéd mondta.

Így aztán Dorka fölment kicsiny padlásszobájába, és magával vitte a kiskutyáját, Totót is. Göndör, fekete szőrű, nagy barna szemű kutyus volt, és nagyon ragaszkodott Dorkához.

A kislány szeretettel megcsókolta nevelőszüleit, mielőtt fölment szobácskájába, ahol szomorúan nézett körül, mintha búcsúzna az egyszerű tárgyaktól, kalikó- és zefírruhácskáitól. Először arra gondolt, batyuba köti őket, de tudta, hogy új hazájában úgysem venné hasznukat.

Leült egy törött támlájú székre – nem is volt több ülő alkalmatosság a szobában –, és Totóval a karjában türelmesen várta, mikor üt négyet az óra.

Akkor a titkos jellel, amelyben Ozmával megállapodtak, üzent a királynőnek.

Henrik bácsi és Emmi néni lent várakoztak. Rettenetesen aggódtak és izgultak, hiszen ebben a sivár világban olyan valószínűtlennek látszott, hogy unokahúguk egyszer csak eltűnik, s egy szempillantás alatt egy tündérországban találja magát.

Lesték tehát a lépcsőt, hiszen Dorka más úton nem juthatott ki a házból, lesték jó ideig. Hallották ugyan, hogy négyet üt az óra, de odaföntről semmi nem hallatszott.

Fél ötre járt már az idő, mikor nem bírták tovább a tétlen várakozást. Csöndben föllopóztak a lépcsőn a kislány ajtajáig.

– Dorka! Dorka! – szólongatták.

Semmi válasz.

Kinyitották az ajtót, és bekukkantottak. A szoba üresen állt.

OZMA TELJESÍTI DORKA KÍVÁNSÁGÁT

Annyit hallottatok már Smaragdvárosról, hogy itt felesleges részleteznem a szépségeit. Mint tudjátok, Smaragdváros Óz földjének, a legszebb és legérdekesebb tündérországnak a fővárosa.

Smaragdváros csodaszép márványból épült, melyet telis-teli tűzdeltek különlegesen csiszolt, nagy smaragdokkal. A házak és paloták belsejét más drágakövekkel is díszítették, rubinnal, gyémánttal, zafírral, ametiszttel és türkizzel, de az utcán és a külső falakon csak smaragdot használtak, ezért is keresztelték a várost Smaragdvárosnak. Kilencezer-hatszázötvennégy épületből állt, amelyekben ötvenhétezer-háromszáztizennyolc ember lakott e történet kezdetén.

A várost környező vidéken, mely egészen az országot határoló sivatagokig nyúlt, csinos, kényelmes kúriák álltak, amelyekben azok laktak, akik szívesebben éltek falun, mint városban.

Összesen több mint félmillió lakosa volt Óz földjének, bár nem mindegyikük volt hús-vér ember, mint az nemsokára kiderül. S ennek a csodaországnak minden lakója boldogan és jólétben élt.

A betegség ismeretlen volt az ózbeliek körében, legföljebb baleset következtében haltak meg néhányan. De ilyesmire ritkán került sor. Szegények nem laktak Óz földjén, hiszen pénz egyáltalán nem is létezett, és minden az uralkodó tulajdona volt. Ő pedig gyermekeiként szerette alattvalóit. Az egyik ember megkapta a másiktól, amire éppen szüksége volt, de soha nem kért többet a szükségesnél.

Voltak közöttük földművesek, akik a bőven termő szántókon dolgoztak, a termést azonban egyenlően osztották el a lakosok között, hogy mindenkinek elég legyen. Rengeteg szabó, varga és hasonló mesterember élt közöttük, akik bárkinek készítettek olyan ruhát, cipőt, amilyet kívánt. Az ékszerészek gyönyörű ékszereket gyártottak kinek-kinek kívánsága szerint, Óz lakói tehát elégedetten éltek, és elegánsan jártak. Nem számított, ki milyen munkát végez a közösségért, mindenkinek bőven jutott élelem, ruha, ház, bútor, ékszer és játék. Ha valamiből fogytán volt a készlet, a királyi raktárakból vették el a szükséges mennyiséget, melyeket ismét föltöltöttek, ha fölösleg adódott.

A nappal felét munkával, a másik felét játékkal töltötték, s egyformán élvezték ezt is meg azt is, mert jó, ha az embernek van mit csinálnia. Nem figyelték őket kegyetlen felügyelők, és senki sem tett nekik szemrehányást, soha nem szidták össze őket. Mindenki büszke volt, hogy mindent megtesz a többiekért, és boldog, ha látta, örömmel fogadják munkája gyümölcsét.

Már ebből is kiderül, hogy Óz földje rendkívüli ország volt. Itt a földön nemigen válna be ez a rendszer, de Dorka szerint Ózban tökéletesen megállja a helyét.

Óz persze tündérország, tehát lakói is tündérek, de ez nem jelenti azt, hogy teljesen különböztek a mi világunk lakóitól. Voltak közöttük igen különös figurák, de egyikük sem volt gonosz, önző vagy erőszakos természetű. Békés, jószívű, kedves és boldog nép lakta e földet, melynek minden lakója szeretettel tekintett uralkodójára, a szépséges Ozmára, akinek parancsait örömmel teljesítették.

Mindaz, amit az imént elmondtam, általánosságban véve igaz, de azért voltak olyan helyek is Óz földjén, amelyek nem voltak olyan szépek, mint a falvak vagy Smaragdváros. A Dél Országának hegyei közt fura lények éltek, a Kalapácsfejűek, akik fejükkel jókorát sóztak arra, aki közéjük merészkedett, de kezük- lábuk nem volt. A nyakuk szükség esetén megnyúlt, akár a gumi, hogy jó messzire elérjen a fejük, aztán pedig visszahúzódott a vállukra. A Kalapácsfejűeket Vadaknak is hívták, de ők sem bántottak mást, csak aki a hegyeik közé merészkedett.

A sűrű erdőségek mélyén különféle hatalmas állatok éltek, de nemigen ártottak senkinek, sőt egyikük-másikuk kedvelte az emberi társaságot, és szívesen elbeszélgetett azzal, aki területükre merészkedett. A kalidák, ezek a medvetestű, tigrisfejű lények valaha vérszomjas fenevadak voltak, mostanra azonban csaknem mind megszelídültek, bár néha előfordult, hogy egy-egy méregbe gurult közülük, s ilyenkor tanácsos volt elkerülni őket.

A Harcias Fák, akiknek külön erdejük volt, nem voltak ilyen szelídek. Ha valaki ezek közé a fura fák közé keveredett, lehajtották ágaikat, a betolakodó köré fonódtak, és kihajították a rengetegből. De efféle kellemetlenség csak Óz peremvidékein érhette az utazót. Végül is minden országnak megvannak az árnyoldalai, tehát még ez a tündérország sem lehetett teljesen tökéletes. Régen gonosz boszorkányok is laktak az országban, de ezek már kivesztek erről a földről, úgyhogy – mint mondtam az imént – béke és boldogság uralta Ózt.

Nemrég Ozma került az ország trónjára, s nem volt nála népszerűbb, közkedveltebb királynő. Azt beszélték, ő a legszebb lány a világon, és a szíve éppolyan jó, amilyen szép ő maga.

Dorka számtalanszor járt már Smaragdvárosban, és sok-sok kalandon ment keresztül Óz földjén, így aztán nagyon összebarátkozott Ozmával. A királynő hercegnői rangot adományozott Dorkának, és gyakran kérte, költözzék királyi palotájába mindörökre, Dorka azonban mindig hazatért Henrik bácsihoz és Emmi nénihez, hiszen ők nevelték kicsi kora óta. Ragaszkodott hozzájuk, mert tudta, milyen magányosak lennének nélküle.

Most azonban komoly bajba kerültek az idős nevelőszülők, ezért jól megfontolta a dolgot, és elhatározta, nagy kegyet kér Ozmától.

Néhány perccel azután, hogy hálószobájában leadta a titkos jelet, a kansasi kislány Ozma palotájának egyik szép szobájában találta magát, Smaragdváros kellős közepén. Megölelték, megcsókolták egymást, majd a szép királynő megkérdezte:

– Mi baj, kedves barátnőm? Látom, hogy bánt valami, mert nagyon komolynak látszott az arcod, mikor megláttam a Varázsképben. És tudom, hogy valahányszor kérted, hozzalak ide, mindig valami veszély fenyegetett, vagy bajba kerültél.

– Most nem rólam van szó, Ozma – sóhajtott a kislány. – Rosszabb annál. Ezúttal Henrik bácsi és Emmi néni kerültek komoly bajba, amelyből aligha keveredhetnek ki… legalábbis ha Kansasban maradnak.

– Ki vele, mi baj, Dorka! – unszolta együttérzően Ozma.

– Hát tudod, Henrik bácsi szegény, az a kansasi farm ugyanis nem terem sokat. Így aztán egy szép napon kölcsönt kellett fölvennie, s alá kellett írnia egy levelet, amelyben az állt, hogy ha nem tudja megfizetni a kölcsönt, elveszik helyette a farmját. Persze arra számított, hogy a termés árából visszafizeti a pénzt, de sehogy sem sikerült neki. Ezért el fogják venni a farmját, és neki meg Emmi néninek nem lesz hol lakniuk. Öregek már a nehéz munkához, Ozma, úgyhogy nekem kellene dolgoznom rájuk, hacsak…

Ozma figyelmesen hallgatta barátnője elbeszélését, most azonban elmosolyodott, és megszorította Dorka kezét.

– Hacsak? – kérdezte.

– Hát – vágott bele a fontos kérésbe habozva Dorka – én igazán szeretnék itt maradni Óz földjén, hiszen magad is annyiszor kértél, de Henrik bácsi és Emmi néni nélkül nem maradhatok.

– Persze hogy nem! – kacagott fel vidáman Ozma. – Tehát ha szeretnélek magam mellett tartani, kis barátnőm, meg kell hívnunk a bácsikádat meg a nénikédet is.

– Ugye, megteszed, Ozma? – könyörgött összetett kézzel Dorka. – Idehozhatnád őket a Varázsövvel, és adhatnál nekik egy szép farmot a mumpicok vagy a nyugorok földjén – vagy ahol csak akarod.

– Hát hogyne! – nyugtatta meg Ozma, és ragyogott a boldogságtól, hogy örömet szerezhet barátnőjének. – Magam is régen gondoltam már rá, Dorka, s előbb-utóbb én álltam volna elő a javaslattal. Bizonyos vagyok benne, hogy a bácsikád és a nénikéd értékes, jó emberek. Ha nem így volna, nem is szeretnéd őket ennyire! És a te barátaid mindig szívesen látott vendégek Óz földjén, hercegnő.

Dorka nagyon örült, de azért nem lepődött meg túlságosan, hiszen komolyan bízott benne, hogy Ozma teljesíti a kérését. Elvégre hatalmas és hű barátnője eddig még semmire nem mondott neki nemet.

– De kérlek, ne szólíts hercegnőnek! – erősködött. – Ezentúl ugyanis én is azon a kis birtokon élek majd, amelyet Henrik bácsinak és Emmi néninek adományozol. És a hercegnők, ugyebár, nem farmon laknak.

– Azt már nem, Dorka hercegnő! – mosolygott rá pajkosan Ozma. – Te itt maradsz a palotámban, és te leszel a legjobb pajtásom!

– Na és Henrik bácsi? – tiltakozott Dorka.

– A bácsikád már nem fiatal, és dolgozott eleget életében – vágott közbe a királynő. – Majd csak találunk Henrik bácsinak és Emmi néninek egy helyet, ahol kényelmesen és boldogan élhetnek, és csak akkor dolgoznak, amikor akarnak! Mikor hozzuk ide őket, Dorka?

– Megígértem nekik, hogy visszamegyek, mielőtt kitennék őket a farmról – mondta Dorka. – Tehát, mondjuk, jövő szombaton.

– Minek annyit várni? – vetette ellen Ozma. – És miért kéne visszamenned Kansasba? Lepjük meg őket, és lássuk, mit szólnak hozzá, ha egyszeriben itt teremnek!

– Nem hiszem, hogy hisznek Óz létezésében – magyarázta Dorka. – Pedig sokat meséltem nekik róla.

– Majd elhiszik, ha látják! – jelentette ki Ozma. – Különben is, ha előre tudnák, milyen varázslatos úton kerülnek ide, csak idegeskednének. Azt hiszem, jobb, ha nem is tudnak róla, hogy használni fogjuk a Varázsövet. Aztán, ha megérkeznek, te majd mindent szépen elmagyarázol nekik.

– Igazad van – egyezett bele Dorka. – Nincs értelme, hogy a farmon maradjanak, amíg ki nem teszik őket onnan, hiszen itt minden sokkal jobb.

– Akkor holnap reggel idehozzuk őket – mondta Ozma királynő. – Majd szólok Takaroskának, a palotagondnokomnak, hogy tegye rendbe a szobáikat. Reggeli után pedig elővesszük a Varázsövet, és a bácsikád meg a nénikéd egy szempillantás alatt Smaragdvárosban terem!

– Köszönöm, Ozma! – ugrott barátnője nyakába boldogan a kislány, s örömében összevissza csókolta a királynőt.

– Most pedig – javasolta amaz – sétáljunk egyet a kertben, mielőtt átöltözünk az ebédhez! Gyere, Dorka!

A KŐTÖRPÖK KIRÁLYA BOSSZÚT FORRAL

A legtöbb ember azért rossz, mert meg sem próbál jó lenni. A kőtörpök királya soha életében nem próbált jó lenni, úgyhogy igencsak rossz volt.

Miután elhatározta, hogy elfoglalja Óz földjét, lerombolja Smaragdvárost, és rabszolgává teszi lakosait, Vöröskökő hozzálátott, hogy kitervelje, milyen módon vihetné véghez ezt a szörnyűséget, és minél több tervet szőtt, annál biztosabb volt fondorlatai sikerében.

Dorka épp megérkezhetett Ozmához, mikor a kőtörpök királya magához hívatta fősáfárját.

– Kalikó, ezennel kinevezlek seregeim fővezérévé! – közölte vele.

– Kötve hiszem – felelte magabiztosan Kalikó.

– Miért ne? – tudakolta a király, és zafírgömbös jogaráért nyúlt.

– Mert a fősáfára vagyok, fenség, és nem értek a hadviseléshez – válaszolta Kalikó, s felkészült, hogy a kellő pillanatban elhajoljon, ha ura bármit hozzá akarna vágni. – Jobban elrendezem birodalma ügyeit, mint ön, fenség, és nem hinném, hogy hozzám hasonló sáfárt talál. De legalább száz olyan kőtörp várja parancsait, aki nálam alkalmasabb a fővezéri tisztségre. Különben is olyan gyakran meneszti a tábornokait, hogy nem kívánkozom közéjük.

– Ebben van valami, Kalikó! – ismerte el a király, s úgy döntött, hogy nem vágja hozzá emberéhez a jogarát. – Rendeld hadaimat a Nagy Barlangba!

Kalikó meghajolt és távozott, majd néhány perc múlva visszatért és közölte, hogy a sereg összegyűlt.

A király kiment a Nagy Barlangra néző erkélyre, s végignézett az ott felsorakozott, kardokkal és lándzsákkal felfegyverzett ötvenezer marcona kőtörpön. Békeidőben kovácsok, ötvösök és bányászok voltak, és addig forgatták a kalapácsot az üllők mellett vagy a csákányt és a lapátot a bányákban, mígnem hatalmas erőre tettek szert. Különös teremtmények voltak, alacsonyak és pohosak. Lábujjuk fölkunkorodott, széles fülük a fejükhöz lapult.

Háború idején minden kőtörp otthagyta az üllőt és a tárnát, és csatarendbe állt Vöröskökő király seregében. Sziklaszínű egyenruha feszült rajtuk, és kitűnő kiképzést kaptak.

A király végignézett csöndben várakozó, hatalmas seregén, és szája gonosz mosolyra görbült légióinak ereje láttán.

– Menesztettem Puff tábornokot – szólította meg őket. – Nem nyerte meg királyi tetszésemet. Másik tábornokra van tehát szükségem. Ki a rangidős?

– Én – felelte Gyűrődi ezredes, az egyik fürge kőtörp, és tisztelgett királyának.

Az uralkodó alaposan szemügyre vette, majd így szólt:

– Azt akarom, hogy egy nemsokára elkészülő alagúton át vezesd a seregem Smaragdvárosba, igázd le lakóit, rombold le a várost, aranyukat, ezüstjüket és drágaköveiket pedig haladéktalanul hozasd a barlangomba! Továbbá szerezd vissza a Varázsövemet, és juttasd el hozzám. Értetted, Gyűrődi tábornok?

– Lehetetlen, fenség – felelte a kőtörp. – Ez a parancs képtelenség !

– Úgy?! – kiáltott föl a király. – A kínzókamrába vele! – fordult szolgáihoz. – Vágjátok vékony szeletekre, és vessétek a hétfejű kutyák elé!

– Parancsára, fenség! – felelték udvariasan a szolgák, és elhurcolták az elítéltet.

Mikor elvezették Gyűrődi tábornokot, az uralkodó ismét katonáihoz fordult.

– Figyelem! Az új tábornokomnak ígéretet kell tennie, hogy maradéktalanul teljesíti parancsaimat. Ha veszt, az előző sorsára jut. Ki az az önként jelentkező, aki hadaimat Smaragdvárosba vezérli ?

Senki sem mozdult. Nagy csönd lett. Aztán kilépett a sorból egy vén kőtörp, akinek olyan hosszú fehér szakálla volt, hogy a dereka köré csavarta, nehogy felbukjék benne, és tisztelgett.

– Lenne néhány kérdésem, fenség – kezdte.

– Nos? – kérdezte a király.

– Óz földjét jó emberek lakják, ugye?

– Kenyérre lehet őket kenni – felelte Vöröskökő.

– És boldogan élnek, nem? – folytatta az öreg.

– Mint hal a vízben.

– Elégedettek és gazdagok?

– Bizony azok – hagyta helyben a király.

– Nos, fenség – felelte a fehér szakállú –, vállalom a feladat teljesítését, a tábornoka leszek. Gyűlölöm a jókat, utálom a  boldogokat, és mindenki ellenségem, aki elégedett és gazdag. Ezért is szeretem annyira fenségedet. Nevezzen ki tábornokká, és ígérem, hogy leigázom és kiirtom Óz népét. Ha nem sikerül teljesítenem a parancsot, készséggel vállalom, hogy fölszeleteljenek és a hétfejű kutyák elé vessenek.

– Kitűnő! Igazán kitűnő! Ez a beszéd! – kiáltott föl Vöröskökő. – Mi a neved, tábornok?

– Durrbele, fenség.

– Azonnal kövess barlangpalotámba, Durrbele! Meg kell beszélnünk a dolgot. – Azzal a sereghez fordult. – Kőtörpök, katonák! Engedelmeskedjetek Durrbele tábornok parancsainak, amíg a kutyák elé nem kerül! Aki nem engedelmeskedik vezérének, kihajíttatom! Elmehettek!

Durrbele bement a király barlangjába, leült egy ametisztszékre, s hanyagul a rubintrónus karfájára rakta a lábát. Aztán elővette a pipáját, rágyújtott, a zsebéből előhúzott égő parazsat a király bal lábára dobta, ura arcába fújta a füstöt, és kényelembe helyezkedett. Bölcs, öreg kőtörp volt, jól tudta, hogy csak úgy jut dűlőre Vöröskökővel, ha megmutatja neki, hogy csöppet sem fél tőle.

– Beszélhetünk a dologról, fenség – jelentette ki.

A király köhécselt, és vadul meredt új tábornokára.

– Hogy merészelsz ilyen arcátlanul viselkedni a királyoddal? – förmedt rá.

– Miért ne? – kérdezte nyugodtan Durrbele, és füstkarikát fújt a király orra köré, úgyhogy az nagyot prüszkölt. – Be akarod venni Smaragdvárost, és én vagyok az egyetlen alattvalód, aki képes erre. Semmi esetre sem fogsz bántani, amíg nem teljesítettem az óhajaid. Aztán pedig…

– Aztán pedig? – firtatta a király.

– Aztán pedig olyan hálás leszel nekem, hogy eszedbe sem jut bántani – fejezte be a tábornok.

– Érvnek nem rossz – ismerte el Vöröskökő. – No és ha vesztesz ?

– Akkor fölszeletelnek. Elvégre vállaltam – jelentette ki Durrbele. – De ha azt teszed, amit mondok, egyszerűen nem veszthetünk. Az a bajod, Vöröskökő, hogy nem vagy elég körültekintő. Én viszont igen. Te fognád magad, az alagúton át Ózba vezetnéd a sereget, és csúfos vereséget szenvednél. Én nem. Én ugyanis mindent gondosan megtervezek, mielőtt cselekednék, és erős szövetségeseket állítanék a kőtörpök mellé.

– Ezt hogy érted? – kérdezte a király.

– Tüstént elmagyarázom, Vöröskökő király. Egy szép országot készülsz lerohanni, amely ráadásul hatalmas tündérbirodalom. Katona ugyan nincs valami sok Ózban, csakhogy a királynőnek varázspálcája van, az a Dorka nevű kislány pedig megszerezte a Varázsövedet, és Smaragd várostól délre él egy jó boszorkány, Glinda, aki a levegő szellemeinek parancsol. Sőt hallottam, hogy Ozma palotájában él egy csodálatos varázsló, aki olyan ügyes, hogy valaha fizettek neki az amerikaiak, csak hogy láthassák a trükkjeit. Ennyi varázslaton nem lesz könnyű túltenni.

– Nekünk meg van ötvenötezer harcosunk! – rikoltotta büszkén a király.

– Igen, de csak kőtörpök – érvelt Durrbele, azzal kihúzta a nagyúr zsebéből a selyemkendőt, és megtörölte vele cipője orrát. – Halhatatlanok, de a varázslat nem erős oldaluk. Mikor elvesztetted a Varázsövedet, a saját hatalmad is elúszott jórészt. Ozma ellen se neked, se a kőtörpöknek nem volna esélye.

– Akkor irány a szeletelőgép! – villant mérgesen Vöröskökő szeme.

– Várjunk még azzal! – csitította a tábornok, és megtömte pipáját a király dohányzacskójából.

– Mit tegyünk hát? – kérdezte az uralkodó.

– Szert kell tennünk a megfelelő hatalomra – felelte Durrbele. – Bőven akad gonosz lény, aki elég varázserővel rendelkezik, hogy elpusztítsa és leigázza Óz földjét. Magunk mellé állítjuk őket, egy haddá szerveződünk, aztán váratlanul lecsapunk Ozmára és népére. Egyszerű dolog, csak tudja, hogyan csinálja az ember. Egyedül tehetetlenek volnánk Óz királynőjével szemben, a segítségünkre siető gonosz hatalmakkal azonban könnyűszerrel diadalmaskodhatunk rajta.

Vöröskökőnek tetszett az ötlet, mert azonnal belátta, milyen remek a terv.

– Te vagy a legjobb tábornokom, Durrbele! – kiáltott fel ragyogó szemmel. – Azonnal indulj a gonosz hatalmakhoz, és hívd segítségül őket! Míg te követségben jársz, én elkezdem ásatni az alagutat.

– Tudtam, hogy szót értünk, Vöröskökő! – jelentette ki az új tábornok. – Még ma meglátogatom a Főhóbortát!

DORKÁBÓL HERCEGNŐ LESZ

Mikor Smaragdváros lakói meghallották, hogy Dorka visszatért hozzájuk, mindenki látni szerette volna, mert a kislányt mindenki szerette Óz földjén. Időről időre érkeztek néhányan a másik, hatalmas világból ebbe a tündérországba, de egy kivételével mind Dorka társaságában, és egytől egyig jó emberek. Az említett kivétel Óz, a nagy varázsló volt, aki léghajóra szállt, és egy légáramlat sodorta Smaragdvárosba. Különös, megtévesztő trükkjei segítségével sokáig elhitette Óz lakóival, hogy hatalmas varázsló, és ő uralkodott rajtuk, amíg Dorka első ízben ide nem érkezett, és be nem bizonyította, hogy egyszerű szélhámos. Kedves, jószívű emberke volt, és Dorka később nagyon megszerette. Mikor némi távollét után a Varázsló visszatért Óz földjére, Ozma kegyesen fogadta, és otthont adott neki a királyi palotában.

A Varázslón kívül két személyiség telepedhetett le Smaragdvárosban a másik világ lakói közül. Az egyik fura figura volt, Toprongynak hívták, s Ozma a királyi raktárak felügyeletét bízta rá. A másik Kitykotty volt, a sárga tyúk, akinek a palota mögötti kertekben szép házat építettek, ahol népes családjával együtt lakott. Mindketten Dorka régi barátai voltak, ebből is látszik, milyen fontos személyiség lett a kislány Ózban, ahol mindenki azt gondolta, szerencsét hozott az országra. Nem is szerettek nála jobban senkit, csak Ozmát. Nemegyszer járt már ezen a földön, s neki köszönhetően pusztult el a két gonosz boszorkány, aki sanyargatta a népet, valamint ő fedezte föl az eleven Madárijesztőt, aki időközben Óz egyik legnépszerűbb állampolgára lett. A Madárijesztő segítségével megmentette a Bádog Favágót, aki ott rozsdásodott az erdő mélyén, de azóta a nyugorok császára lett, és jó szívéért mindenki szerette. Nem csoda hát, ha az itt lakók azt hitték, Dorka szerencsét hoz rájuk. De bármilyen különös is, ezeket a csodákat nem azért vitte véghez, mert tündér volt, vagy varázserővel rendelkezett, hanem mert egyszerű, kedves és őszinte kislány volt, aki becsületesen szembenézett önmagával, s becsületesen bánt mindenki mással is. A mi világunkban ugyanis egyedül az egyszerűség és a jóság képes csodákra, és Óz földjén ugyanezek a tulajdonságok nyerték meg Dorka számára a nép szeretetét és csodálatát. Sok jó barátja volt a kislánynak ebben a tündérországban. Az ózbeliek csak azt sajnálták, hogy Dorka mindig hazatért Kansasba, s magukra hagyta őket.

Most is szívesen látták, bár arról csak Ozma tudott, hogy ezúttal végérvényesen jött közéjük.

Azon az estén Dorkának rengeteg látogatója volt, közöttük olyan kiválóságok, mint Tiktak, az óraműember, aki a benne lévő fogaskerekek segítségével gondolkodott, beszélt és mozgott, régi barátja, a zseniális Toprongy, Tökfej Tóbiás, akinek seprűnyélből volt a teste, a feje pedig érett sütőtökből, amelybe arcot faragtak, a Gyáva Oroszlán és az Éhes Tigris, az erdő hatalmas vadjai, akik Ozma testőreiül szegődtek, s végül Bodobács professzor. Bodobács kétségkívül figyelemre méltó figura volt. Valaha kicsiny bogárként rótta az osztálytermeket, csakhogy fölfedezték, és jelentősen megnövelték a termetét, hogy szabad szemmel is látható legyen, s mikor már elég nagy lett, megszökött. Azóta is szép szál bogár volt, s olyan elegánsan öltözködött, akár egy világfi, ráadásul annyi tudásra és bölcsességre tett szert (amelyek nem mindennapi tulajdonságok), hogy professzorrá nevezték ki, s ő lett a Királyi Egyetem rektora.

Dorka nagyon örült, hogy találkozhatott régi barátaival, aztán pedig hosszasan elbeszélgetett a Varázslóval, aki töpörödött, ráncos, szikár vénember létére éppolyan boldog és eleven volt, mint egy gyermek. A beszélgetés után Dorka fölkereste Kitykotty gyorsan növekvő családját.

Totót, Dorka fekete kiskutyáját hasonló szívélyességgel fogadták. Toprongynak különösen jó barátja volt, de mindenkit ismert. Mivel ő volt az egyetlen kutya Óz földjén, nagy köztiszteletnek örvendett, ugyanis errefelé úgy gondolták, embernek-állatnak egyaránt kijár a tisztelet, ha tudja, hogyan viselje magát.

Dorkának négy gyönyörű szobája volt a palotában, melyek állandóan a rendelkezésére álltak. Volt egy csodás nappalija, egy öltözője, egy díszes hálószobája és egy nagy, márvány fürdőszobája. Ezekben a szobákban minden volt, amit csak kívánhatott az ember, hiszen mindenről Ozma gondoskodott barátnője számára a maga kedves, figyelmes módján. A királyi szabók ismerték a kislány méreteit, így a szekrényekben minden alkalomra szebbnél szebb ruhák sorakoztak. Nem csoda, ha Dorka otthon hagyta régi kalikó- és zefírruhácskáit. Volt itt minden, ami egy kislánynak kedves, ráadásul olyan díszes és ragyogó kivitelben, hogy ahhoz foghatókat Amerika legnagyobb áruházaiban sem találni. A sok szép holmi persze Dorkának is tetszett, s csak azért tért vissza időről időre Kansasba, mert bácsikája és nénikéje nagyon szerette, és Dorka tudta, mennyire hiányozna nekik.

Most azonban, hogy másként alakult az élete, Dorka annál inkább örült, mert tudta, a rokonai is osztoznak jó sorsában, és élvezik majd Óz szépségeit, s nem egyedül neki jut a jómódból.

Másnap reggel Ozma kérésére Dorka szép, égszínkék selyemruhát öltött, melyet igazgyöngyökkel hímeztek ki. A cipőcsatjait is gyöngyök ékítették, és ezek a mesés drágaságok ragyogtak a diadémon is, melyet hajába tűzött.

– Ezentúl – magyarázta barátnőjének Ozma – hercegnői rangodnak megfelelően kell élned, és minthogy a legkedvesebb pajtásom vagy, tisztednek megfelelő öltözetben kell járnod.

Dorka engedelmeskedett, bár tudta, hogy cifra ruhában, felékszerezve is éppolyan egyszerű, természetes kislány marad, mint eddig.

Mikor megreggeliztek – együtt ettek Ozma takaros szalonjában –, Óz királynője így szólt:

– Most pedig, barátnőm, itt az ideje, hogy a Varázsöv segítségével idehozzuk a bácsikádékat Kansasból. De azt hiszem, úgy illő, hogy ilyen előkelő vendégeket a trónteremben fogadjunk.

– De hisz nem is előkelő emberek, Ozma! – tiltakozott Dorka. – Éppolyan egyszerűek, mint én.

– A te barátaid és rokonaid, Dorka hercegnő, igenis előkelő vendégek! – erősködött mosolyogva Ozma.

– De… de aligha tudják majd, mire való az a sok-sok csodálatos bútor meg minden – ellenkezett komolyan a kislány. – A végén még megrémíti őket a te nagyszerű tróntermed. Nem mehetnénk inkább a kiskertbe, Ozma, a káposzták meg a csibék közé? Henrik bácsinak és Emmi néninek az lenne a természetes környezet.

– Nem. A trónteremben kell találkozniuk velem – jelentette ki határozottan a királynő, és Dorka érezte a hangjából, hogy hiába ellenkezne vele, hiszen Ozma megszokta, hogy azt tegye, amit akar.

Így együtt mentek a hatalmas, kupolás terembe, a palota kellős közepére. Itt állt a királyi trón, mely színaranyból készült, s annyi drágakő borította, hogy egy tucat ékszerboltot meg lehetett volna velük tölteni a földön.

Ozma, aki derekára csatolta a Varázsövet, leült a trónra, Dorka pedig a lábához telepedett. A terem megtelt udvarhölgyekkel és udvaroncokkal, akik drága ruhákban, felékszerezve jelentek meg. A trón két oldalán két hatalmas vadállat ült: a Gyáva Oroszlán és az Éhes Tigris. A kupolakarzaton a zenekar gyönyörű dallamot játszott, lent pedig elektromos szökőkutak lövelltek színes, illatos permetet a mennyezet felé.

– Felkészültél, Dorka? – kérdezte a királynő.

– Én igen – felelte a kislány –, csak azt nem tudom, Emmi néni és Henrik bácsi is felkészült-e.

– Az most mellékes – jelentette ki Ozma. – A régi élet aligha tartogat már számukra érdekességet! Minél hamarabb megismerik az Ózban rájuk váró új életet, annál boldogabbak lesznek! Látod? Már itt is vannak.

És csakugyan. Amint kimondta az előbbi szavakat, a trón előtt megjelent Henrik bácsi és Emmi néni, akik egy pillanatra kővé meredtek és elsápadtak a csodálkozástól a különös jelenet láttán, mely fogadta őket. Ha a jelen lévő urak és hölgyek nem olyan udvariasak, bizonyára jót kacagtak volna a két idegenen.

Emmi néni feltűrt kalikószoknyát viselt, kifakult, kék kockás köténnyel. Haja összekuszálódott, lábán Henrik bácsi egyik régi papucsa. Egyik kezében konyharuhát tartott, a másikban egy repedt cseréptálat. Éppen azt törölgette, mikor hirtelen Ózba repítették.

Mikor Henrik bácsit elragadta a Varázsöv, éppen a csűrben dolgozott. Foszladozó, elnyűtt szalmakalapot nyomott a fejébe, kockás, gallér nélküli inget és kék kezeslábast hordott, a nadrágját pedig kitaposott csizmája szárába gyűrte.

– Az árgyélusát! – hökkent meg Henrik bácsi, és zavartan körülnézett.

– Nahát! – suttogta rémülten Emmi néni. Aztán Dorkán akadt meg a tekintete, és így szólt: – Mondd csak, apjuk, az a kislány nem Dorka véletlenül?

– Ejnye, vigyázz, Emmám! – kiáltott fel az öreg, mikor Emmi néni előrelépett. – Egy lépés, s azok a szörnyetegek menten széttépnek!

De Dorka ebben a pillanatban fölugrott, szeretettel átölelte és megcsókolta őket, aztán kézen fogta mindkettőjüket.

– Ne féljetek! – mondta. – Óz földjén vagytok, és most már örökre itt is maradtok, és boldogan éltek, míg meg nem haltok. Nem kell már aggódnotok semmiért. Mindezt Ozma királynőnek köszönhetitek!

Azzal odavezette őket a trónhoz, és így folytatta:

– Fenség, ez itt Henrik bácsi, ez pedig Emmi néni. Köszönetet akarnak mondani azért, hogy elhoztad őket Kansasból.

Emmi néni megpróbált igazítani a kontyán, a tányért és a konyharuhát pedig a kötényébe rejtette, míg meghajolt a szép Ozma előtt. Henrik bácsi lekapta a szalmakalapját, és sután maga elé tartotta.

De Óz úrnője tüstént fölállt, és elébük jött, hogy üdvözölje őket. Olyan szépen mosolygott rájuk, mintha királyi pár állna előtte.

– Szeretettel üdvözöllek benneteket ebben az országban, ahová Dorka hercegnő kedvéért kerültetek. Remélem, tetszeni fog új otthonotok. – Aztán az udvaroncok és udvarhölgyek felé fordult, és hozzátette: – Ezennel bemutatom népemnek Dorka hercegnő szeretett Henrik bácsiját és Emmi nénijét, akik ezentúl koronánk alattvalói. Nagy örömömre szolgál, ha mindenki szeretettel és tisztelettel veszi őket körül, és velem együtt mindent megtesz, hogy boldogan és elégedetten éljenek.

Ennek hallatára az összegyűltek mélyen meghajoltak az öreg farmer és felesége előtt, akik bólintással viszonozták a köszöntést.

– Most pedig – fordult hozzájuk Ozma – Dorka megmutatja a szobáitokat. Remélem, tetszeni fognak, és ebédnél látjuk egymást.

Dorka tehát elvezette rokonait, s amint kiértek a trónteremből, Emmi néni megszorította Dorka kezét.

– Kislányom! Hogyan kerültünk ide ilyen gyorsan? – faggatta. – Valóság ez vagy álom? Tényleg itt maradhatunk, ahogy az a hölgy mondta? De egyáltalán, mi ez az egész?

Dorka fölnevetett.

– Miért nem szóltál, mire készülsz? – hányta a szemére Henrik bácsi. – Legalább ünneplőt vettem volna föl!

– Mindent megmagyarázok, ha a szobáitokba érünk! – ígérte Dorka. – Nagy szerencsétek van, bácsikám! De nekem is! És úgy örülök, hogy végre itt vagytok velem!

Henrik bácsi elgondolkozva simított végig a szakállán, ahogy kis unokahúga mellett lépdelt.

– Azt hiszem, Dorka, nem lesz belőlünk valami fáintos tündér! – jegyezte meg.

– A hajamról nem is szólva! Mint a szénaboglya! – siránkozott Emmi néni.

– Mit számít az? – erősködött a kislány. – Hiszen ezentúl mással se kell törődnötök, csak azzal, hogy szépek legyetek! Te sem dolgozol többé annyit, Henrik bácsi, hogy belefájduljon a hátad!

– Igazán? – hűltek el egyszerre.

– Hát persze! – bizonygatta Dorka. – Ózban nemcsak házat, de hazát is találtok.

DURRBELE TÁBORNOK LÁTOGATÁSA A HÓBORTÁKNÁL

A kőtörpök újdonsült fővezére jól tudta: ha tervei kudarcot vallanak, neki vége. De azért nem idegeskedett és nem aggódott. Gyűlölt mindenkit, aki jó volt, s minden boldog embert boldogtalanná szeretett volna tenni. Ezért jelentkezett önként a nem is veszélytelen tábornoki posztra. Biztos volt benne, hogy gonosz fejében elég hatásos rossz gondolat születik, s így végül legyőzheti Óz földjét.

De bármilyen magabiztos volt is, elhatározta, hogy óvatos lesz: gondosan kitervel mindent, nehogy kudarcot valljon. Azt tartotta, hogy csak a hebehurgyák képtelenek sikerre vinni terveiket.

A hegyek, melyek alatt a kőtörpök királyának hatalmas birodalma feküdt, Ev földjétől északra magasodtak, éppen átellenben az Ózt keletről határoló végtelen sivataggal. Mivel a hegyek a sivatag másik szélén emelkedtek, a király rájött, hogy mindössze egy föld alatti alagútra van szüksége a sivatag alatt, ha el akarja érni Ozma birodalmát. Nem akarta, hogy serege a nyugorok országában bukkanjon a földre, amely a Vöröskökő birodalmához legközelebb fekvő része volt Óznak, hiszen akkor a nyugorok riaszthatták volna Ozmát, aki megerősítette volna Smaragdvárost, és hadsereget toborozhatott volna. Váratlanul akart rátörni az ózbeliekre, tehát úgy határozott, egyenesen Smaragdvárosig fúratja az alagutat, ahol harcosai meglepetésszerűen törhetnek a felszínre, és úgy igázhatják le a lakosságot, hogy ideje se legyen védekezni.

Vöröskökő azonnal hozzáfogott az alagút ásatásához. Ezer bányászt vezényelt ki munkára, hogy olyan magas és széles legyen a föld alatti átjáró, amelyben könnyűszerrel menetelhet a sok ezer harcos. A kőtörpök mesterei voltak az alagútépítésnek, lévén hazájuk föld alatti ország. Nem csoda, ha gyorsan haladtak.

Eközben Durrbele tábornok elindult, hogy felkeresse a Főhóbortát.

Különös népség volt a hóbortáké! Egy világtól elzárt országban éltek ezek a hatalmas, erős testű teremtmények, a fejük azonban olyan kicsi volt, akár az ajtó gombja. Ilyen kicsiny fejbe persze nem sok ész szorulhatott, s a hóborták annyira szégyellték a külsejüket, no meg csekély eszüket, hogy hatalmas műfejeket készítettek kartonból, s ezeket illesztették a nyakukra. A kartonfejekre birkagyapjúból hajat is varrtak, amelyet különböző árnyalatokra festettek. Kedvenc színük a rózsaszín, a zöld és a levendulakék volt.

A műfejek arcrészét a tulajdonos hóbortjainak megfelelően festették meg, s ezek a tagbaszakadt, hórihorgas figurák olyan nevetségesen, hóbortosan és lehetetlenül néztek ki fura maszkjaikban, hogy hóbortáknak keresztelték őket. Bolond fejjel azt képzelték, senki sem gyanítja, milyen kicsiny fej rejtőzik az álarc mögött. Nem tudták, mekkora ostobaság, ha más színben akarunk feltűnni, mint amilyenek természettől fogva vagyunk.

A Főhóborta sem volt sokkal okosabb az alattvalóinál. Csak azért választották főnökké, mert nála bölcsebb és uralkodásra alkalmasabb nem akadt közöttük. A hóborták gonosz szellemek voltak, ráadásul halhatatlanok. Mindenki gyűlölte őket, mindenki rettegett tőlük, s félelmetes harcos hírében állottak, mert erős, izmos fickók voltak, és nem volt elég eszük, hogy felismerjék a vereségüket. Durrbele tábornok felmérte, milyen komoly segítséget nyújthatnak a hóborták a kőtörpöknek, hiszen az ő vezetése alatt végkimerülésig harcoltak volna az ózbeliek ellen. Ezért elutazott az országukba, és kihallgatást kért a Főhóbortától, aki abban a házban lakott, melynek ajtaja fölött saját bizarr képmása díszelgett.

A Főhóborta műfejére kék hajat varrtak, pisze orrot és fülig érő szájat mintáztak. Nagy, zöld szemeket is festettek rá, de az állánál két lyukat fúrtak a kartonba, hogy kiláthasson rajtuk saját, apró szemével, mert mikor a fejet a vállára erősítették, a szeme éppen a műáll magasságában helyezkedett el.

– Mi, kőtörpök, el akarjuk foglalni Óz földjét, vissza akarjuk szerezni királyunk Varázsövét, melyet az ózbeliek elraboltak tőle, és végig akarjuk dúlni az egész országot. Ehhez szeretnénk a hóborták segítségét kérni – mondta Durrbele tábornok a Főhóbortának.

– Harcolhatnánk is? – érdeklődött a főnök.

– Amennyit csak akartok! – felelte Durrbele.

Ez annyira tetszett a Főhóbortának, hogy örömében háromszor körbetáncolta a szobát. Aztán leült, megigazította műfejét, és így szólt:

– Nem állunk viszályban Ozmával.

– Viszont a hóborták imádnak harcolni, és erre most remek alkalom kínálkozna! – érvelt Durrbele.

– Erre énekelni kell! – jelentette ki a főnök, azzal hátradőlt a széken, és rázendített egy ostoba dalra, amelyből a tábornoknak egy fikarcnyi értelmet sem sikerült kihámoznia, pedig nagyon figyelmesen hallgatta. A dal végeztével a Főhóborta alaposan szemügyre vette a kőtörpöt az állán lévő lyukakon keresztül, s föltette a kérdést:

– Mit kapunk cserébe?

A tábornok számított erre. Egész úton ezen gondolkodott. A jó cselekedeteiért ugyanis nem mindig vár jutalmat az ember, a rosszat azonban mindig meg kell fizetni.

– Ha sikerül visszaszereznünk a Varázsövet – felelte –, királyunk, Vöröskökő minden hóbortának olyan nagy és szép fejet varázsol a nyakára, mint a mostani műfeje. Akkor majd nem kell többé szégyenkeznetek, hogy hatalmas testeteken ilyen icipici fej ül.

– Nahát! Tényleg megtennétek? – kapott az ajánlaton buzgón a főnök.

– Meg bizony! – ígérte a tábornok.

– Tüstént szólok a népemmel! – jelentette ki az uralkodó.

Összehívta hát a hóborták gyűlését, és előadta a kőtörpök javaslatát. A népnek tetszett az ötlet, s azon nyomban beleegyeztek, hogy szövetséget kötnek a kőtörpök királyával, és segítenek neki elfoglalni Ózt.

Csak az egyik hóbortában villant föl az értelem szikrája, ő ugyanis föltette a kérdést:

– No és ha nem szerezzük vissza a Varázsövet? Akkor mi lesz? Mi értelme a harcnak?

Őt azonban a folyóba hajították ostoba kérdéséért, s kárörvendően nevettek, hogy kartonfeje elázik, mielőtt kikecmeregne a vízből.

Megkötötték tehát a szövetséget, és Durrbele tábornok örült, hogy ilyen hatalmas segítőtársakra talált.

De a bölcs öreg kőtörp mást is tartogatott még a tarsolyában! Voltak egyéb gonosz népek, legalább olyan fontosak, mint a hóborták, és a tábornok őket is maga mellé akarta állítani.

EMMI NÉNI LEGYŐZI AZ OROSZLÁNT

– Íme, a szobáitok! – tárta szélesre az ajtót Dorka.

Emmi néni visszahőkölt a gyönyörű bútorok és szőnyegek láttán.

– Hol törülhetném meg a lábamat? – kérdezte.

– Mindjárt ledobhatod a papucsodat, s kapsz szép, új cipőt! – biztatta Dorka. – Ne félj, Emmi néni! Ezentúl itt fogtok élni. Menjetek be! Érezzétek otthon magatokat!

Emmi néni tétovázva lépett be az ajtón.

– Jobb, mint a Topeka Szálló! – kiáltotta elragadtatottan. – Csakhogy ez a hely túl előkelő számunkra, kicsim! Nem kaphatnánk valami egyszerűbbet? Mondjuk, egy padlásszobát. A magunkfajtához az illene.

– Szó sem lehet róla! – tiltakozott Dorka. – Itt a helyetek, Ozma maga mondta! Ebben a palotában különben is minden szoba ilyen gyönyörű vagy még ennél is szebb. Kár akadékoskodni, Emmi néni. Óz földjén mindig elegánsan kell majd járnotok és választékosan szólnotok, ha tetszik, ha nem. Legjobb, ha mindjárt hozzászoktok a gondolathoz!

– Fura dolog a szerencse! – jegyezte meg a néni, és megilletődötten nézett körül. – De végül mindenhez hozzászokik az ember, ugye, Henrik?

– Ami engem illet – jelentette ki Henrik bácsi megfontoltan–, szerintem jó szívvel kell fogadni, amit kapunk, a kérdéseket meg jobb, ha megtartjuk magunknak. Jómagam láttam valamicskét a világból annak idején, Emmám, te viszont nem. Ezért aztán tudom, mi illik.

Dorka végigvezette őket a szobákon. Először egy szép nappalin mentek keresztül, amelynek ablakai a rózsakertre nyíltak. Ebből nyílt egy-egy hálószoba Emmi néni és Henrik bácsi számára, középen pedig kényelmes fürdőszoba volt. Emmi néni hálószobájából egy kis öltözőfülkébe léphetett az ember, és amint Dorka kinyitotta a szekrényeket, elegáns ruhákat pillantottak meg, melyeket a királyi szabónők készítettek. Egész éjjel dolgoztak, hogy elkészüljenek velük. Semmi sem hiányzott a sok szekrényből és fiókból, amire Emmi néninek szüksége lehetett, s az öltözőasztalkáján is arany piperecikkek sorakoztak. Mindegyikbe belevésték a nevét.

Henrik bácsi kilenc rend ruhát kapott, divatos mumpicszabásúakat, térdnadrágokat, selyemharisnyákat, lapos sarkú cipőket ékszergombokkal. Az öltönyökhöz csúcsos kalapok is jártak, különféle színekben, széles karimával, melynek széléről apró aranycsengettyűk lógtak. Finom patyolatingeit fodros zsabó díszítette, mellényeit sűrű selyemhímzés borította.

Henrik bácsi úgy döntött, hogy előbb megfürdik, aztán fölveszi a kék szaténöltönyt, amely úgy megtetszett neki. Higgadtan fogadta szerencséjét, s nem tartott igényt a szolga segítségére. Emmi néni viszont egészen lázba jött, s bizony jó időbe telt, mire Dorka, Takaroska, a palotagondnok és a két szolgáló felöltöztette, és feltornyozta a frizuráját, azaz – saját szavával élve – „fenemód kirittyentették".

Minduntalan megállt, és megcsodált mindent, ami a szeme elé került, közben pedig folyvást sóhajtozott, hogy ez a sok cifraság túlságosan sok a magafajta vidéki öregasszonynak, meg hogy soha életében nem gondolta volna, hogy vénségére így felviszi Isten a dolgát.

Mire végre felöltöztették, és átmentek a nappaliba, Henrik bácsi kék öltönyében komoly ábrázattal járkált fel-alá a szobában. Szakállán és bajuszán igazított egy kicsit, s ettől méltóságteljes, tiszteletre méltó külseje lett.

– Mondd csak, Dorkám – kérdezte –, itt mindenki ilyen hacukában jár?

– Bizony – felelte a kislány –, csak a Madárijesztő meg a Toprongy nem, no meg persze a Bádog Favágó és Tiktak sem, mert ők fémből vannak. Ozma udvarában mindenki így jár, legfeljebb egy árnyalatnyival ennél is elegánsabban.

– Nahát, Henrik! Úgy festesz, mint egy komédiás! – mérte végig férjét kritikus szemmel Emmi néni.

– Te pedig, Emmám, olyan puccos vagy, mint egy páva! – kontrázott amaz.

– Igazad lehet! – ismerte el sajnálkozva az asszony. – De hát mit tehetünk? Mindketten a királyi hivalkodás áldozatai vagyunk!

Dorka jót mulatott rajtuk.

– Gyertek! – hívta őket. – Megmutatom a palotát!

Végigvezette őket a szebbnél szebb termeken, és mindenkinek bemutatta őket, akivel csak találkoztak. Saját takaros szobáit is megmutatta nekik – ott voltak az öregek szobáinak közelében.

– Hát minden igaz volt? – ámuldozott Emmi néni tágra nyílt szemmel. – Hiszen minden, amit Dorka erről a tündérországról mesélt, beigazolódik! De hol vannak azok a különös szerzetek, akikkel megismerkedtél?

– Igen, igen. Hol a Madárijesztő? – faggatta Henrik bácsi is.

– Éppen látogatóba ment a Bádog Favágóhoz, a nyugorok császárához – válaszolta a kislány. – Majd találkoztok, ha visszajön. Biztosan ti is megszeretitek.

– No és hol a nagy varázsló? – érdeklődött Emmi néni.

– Vele ebédnél ismerkedhettek meg, ő ugyanis itt él Ozma palotájában – hangzott a válasz.

– Hát Tökfej Tóbiás?

– A várostól nem messze lakik, a saját tökföldjén. Felkeressük nemsokára őt is meg Bodobács professzort is. Az ebédnél pedig ott lesz Toprongy és Tiktak is, azt hiszem. De most menjünk el Kitykottyhoz! Neki is saját háza van.

Kimentek hát a hátsó udvarba, sétáltak egy darabig a gyönyörű kertet átszelő kanyargós ösvényeken, s egyszer csak feltűnt a szemük előtt egy szemrevaló házikó, amelynek ajtajában ott sütkérezett a sárga tyúk.

– Jó reggelt, kicsi úrnőm! – köszöntötte Kitykotty a kislányt, és fölkelt, hogy elébük menjen. – Már vártam a látogatásodat, mert hallottam, hogy visszatértél hozzánk, s elhoztad a bácsikádékat is.

– Ezentúl itt is maradunk, Kitykotty! – kiáltotta boldogan Dorka. – Henrik bácsi és Emmi néni éppúgy idetartoznak már, mint én.

– Akkor igen szerencsésnek mondhatják magukat – jelentette ki Kitykotty –, mert nincs ennél szebb hely a világon! De jöjjenek velem! Bemutatom az én Dorkáimat! Kilencen felnőttek, és igen tiszteletreméltó tyúkanyó vált belőlük, de a tizedik megfázott Ozma születésnapi vacsoráján, s elvitte a hűlés, a maradék kettőből pedig szörnyűséges kakas lett, úgyhogy át kellett őket keresztelnem Dorkáról Danira. Mindegyikük nyakában ott lóg a medalion, rajta a nagy D, benne pedig az arcképed, ha emlékszel még, úgyhogy a D most Dorkát is, Danit is jelent.

– És mindkét kakast Daninak nevezte el? – hökkent meg Henrik bácsi.

– Úgy bizony! Kilenc Dorkám és két Danim van, a kilenc Dorkának nyolcvanhat fia és leánya és több mint háromszáz unokája! – jelentette ki büszkén Kitykotty.

– És őket hogy hívod? – érdeklődött a kislány.

– Dorkának és Daninak, természetesen, csak hozzátesszük, hogy ifjabb vagy legifjabb. Szép név a Dorka, szép a Dani is. Minek törném a fejem új neveken? – magyarázta a sárga tyúk. – De gondold csak el, Dorka, hogy megnőtt a családom! És nap mint nap többen leszünk. Ozma már nem is tudja, mit tegyen azzal a rengeteg tojással, amit tojunk! Itt senki nem eszik belőlünk, nem érhet bántódás minket, mint a földi országokban. Mindent megkapunk, minden ózbeli csirkék királynője és parancsolója vagyok, hiszen a legidősebb is én volnék, no és tőlem származik az egész nemzetség.

–      Büszke lehet magára, asszonyom! – dicsérte Henrik bácsi, aki még soha nem hallott tyúkot ilyen értelmesen beszélni.

– Vagyok is! – mondta Kitykotty. – Nekem van a világon a legszebb gyöngy nyakékem. Kerüljenek beljebb! Megmutatom. Sőt kilenc bokaperecem is van, a szárnyamat pedig két gyémánttűvel ékesíthetem, de ékszert természetesen csak állami ünnepeken hordok.

Követték a sárga tyúkot a házba – igazán takaros kis házikó volt, még Emmi néninek is tetszett! –, csak az volt kényelmetlen, hogy nem volt hová ülniük. Kitykottynál ugyanis a székeket ezüstrudak helyettesítették, így aztán állva kellett megszemlélniük a tyúkanyó kincseit, melyeket nem kis büszkeséggel mutatott meg vendégeinek.

Ezután átmentek a hátsó szobákba, ahol a kilenc Dorka és a két Dani lakott – jól megtermett szárnyas mindahány! Udvariasan köszöntötték a látogatókat: meglátszott rajtuk, hogy Kitykotty milyen gondosan ügyelt neveltetésükre!

Az udvaron ott szaladgált a kilenc tyúkanyó minden gyermeke és unokája – felnőtt csirkéktől a tojásból éppen kikelt csibékig. Úgy ötven pelyhes apróság éppen az iskolapadban ült. Egy fiatal, szemüveges tyúk oktatta őket jó modorra és szép beszédre. Kórusban énekelték el Óz himnuszát a vendégek tiszteletére. Emmi néni egészen el volt ragadtatva a beszélő csirkéktől!

Dorka maradni akart, hogy eljátsszon a kicsikkel, de Henrik bácsi és Emmi néni még semmit nem láttak a palotát övező különféle udvarokból és kertekből, és alig várták, hogy minél jobban megismerjék csodás, új hazájukat.

– Én itt maradok – mondta nekik Dorka. – De ti csak menjetek, sétáljatok! Teljes biztonságban érezhetitek magatokat. Tegyetek kedvetek szerint! Ha elfáradtok, menjetek vissza a palotába, és pihenjetek le a szobáitokban! Ebéd előtt értetek megyek.

Henrik bácsi és Emmi néni tehát egyedül indult a környék fölfedezésére, de Dorka tudta, hogy nem tévedhetnek el, mert a palota kertjeit magas, zöld, smaragdokkal ékes márványfal vette körül.

Képzelhetitek, hogy ezeknek az egyszerű embereknek, akik egész életüket vidéken élték le, s kevés szórakozásban volt részük, mekkora élményt jelentett a sok szép ruha, a gyönyörű szobák és az a tisztelet és figyelmesség, amellyel mindenki körülvette őket. Egészen kivirultak a boldogságtól, amint sétáltak az árnyas ösvényeken, elgyönyörködtek a pompásabbnál pompásabb virágokban és díszbokrokban. Úgy érezték, új hazájuk szépségét vissza sem adhatja emberi szó.

Amikor azonban befordultak az egyik sarkon, hirtelen hatalmas oroszlán tűnt elébük. A gyepen feküdt, s láthatólag meglepődött jöttükön.

Rémülten hőköltek hátra: Henrik bácsi remegett az ijedtségtől, ami pedig Emmi nénit illeti, neki még a sikoly is a torkára forrt. A következő pillanatban Henrik bácsi nyakába vetette magát, és felsikított:

–      Ments meg, Henrik! Ments meg!

–      Mentenélek, Emmám, de a magam élete is veszélyben forog! – felelte fojtott hangon az öregúr. – Ennek a bestiának a fél fogára sem volnánk elég! Bárcsak nálam lenne a puskám!

– Hát nincs nálad, Henrik? – rémüldözött Emmi néni.

– De nincs ám! Egyet mondok, Emmám: a fő, hogy bátran és méltósággal búcsúzzunk az élettől. Éreztem, hogy a szerencsénk nem tarthat soká!

–      De én nem akarok meghalni! Nem akarom oroszlán gyomrában végezni! – siránkozott Emmi néni. Aztán hirtelen eszébe jutott valami. – Henrik! – súgta a férjének. – Azt hallottam, hogy a vadállatokat meghunyászkodásra készteti az emberi tekintet. Jól a szeme közé nézek én ennek az oroszlánnak, hátha megmenthetem az életünket!

– Tégy, ahogy jónak látod, Emmám! – suttogta amaz. – Úgy nézz rá, ahogy rám szoktál, ha elkésem a vacsoráról!

Emmi néni rezzenetlen arccal, vadul villogó szemmel bámult a bestiára, s az oroszlán, aki eddig nyugodtan pislogott rájuk, egyre nyugtalanabb lett, mindjobban zavarba jött.

– Mi baj, asszonyom? – kérdezte szelíden.

Emmi néni és Henrik bácsi egészen elképedt ettől az udvarias beszédtől, de aztán Henrik bácsinak eszébe jutott, hogy biztosan az Ozma tróntermében látott oroszlánnal van dolguk.

– Ne félj, Emmám! – kiáltott fel. – Ne nézd olyan mereven szegényt! Azt hiszem, ő a Gyáva Oroszlán, akiről Dorka mesélt.

– Nahát! – könnyebbült meg az asszony.

– Amikor megszólalt, mindjárt gyanítottam, de amikor el is szégyellte magát, egészen biztos lettem a dolgomban – magyarázta Henrik bácsi.

Emmi néni érdeklődéssel vette szemügyre az állatot.

– Te lennél a Gyáva Oroszlán, Dorka barátja? – kérdezte.

– Igen, asszonyom – felelte jámborul az állat. – Dorka meg én régi jó pajtások vagyunk, nagyon szeretjük egymást. Tudják, én vagyok az állatok királya, s az Éhes Tigrissel együtt testőrszolgálatot teljesítünk Ozma mellett.

– Vagy úgy! – bólintott Emmi néni. – Csakhogy az állatok királya nem lehet gyáva!

– Ezt nem először hallom – ismerte el az Oroszlán, aztán nagyot ásított, és elővillantak erős, fehér fogai. – De ez sem segít: mindig félek, ha csatába indulok.

– És mit teszel? Megfutamodsz? – faggatta Henrik bácsi.

– Az nem volna bölcs dolog, mivel az ellenség azon nyomban üldözőbe venne – mondta az Oroszlán. – Ezért aztán állom a sarat, még ha reszketek is, mint a nyárfalevél, és eddig legalábbis soha nem veszítettem csatát.

– Á, pedzem már! – jegyezte meg Henrik bácsi.

– És féltél, mikor az előbb rád néztem? – kérdezte Emmi néni.

– Szörnyen, asszonyom – ismerte be az állat. – Először azt hittem, nyavalyatörős, de aztán rájöttem, hogy le akar bírni a szemével, és olyan vad, átható tekintete van, hogy belereszkettem a félelembe!

Az öreg hölgy már nem is lehetett volna elégedettebb.

– Ne félj, igazán nem akarlak bántani! – bizonygatta vidáman. – Csak ki akartam próbálni, mire jó az emberi szem.

– Az bizony félelmetes fegyver! – felelte az Oroszlán, és úgy tett, mintha az orrát akarná megvakarni, nehogy lássák, hogyan mosolyodik el önkéntelenül. – Ha nem tudtam volna, hogy Dorka barátai, meglehet, hogy ízekre szaggattam volna mindkettőjüket, csak hogy megszabaduljak ettől a rettenetes tekintettől.

Emmi néni elborzadt ennek hallatán, Henrik bácsi azonban sietve hozzátette:

– Örülök, hogy megismert minket: Jó napot, Oroszlán úr! Bizonyára találkozunk még…

– Jó napot! – felelte az Oroszlán, és visszafeküdt a gyepre. – Lesz elég alkalmunk a találkozásra, ha Óz földjén maradnak.

A NAGY HŐBÖRGŐ CSATLAKOZIK A KŐTŐRPŐKHÖZ

Durrbele elbúcsúzott a hóbortáktól, és folytatta útját északnyugat felé. Az égremorgók országába tartott, tehát át kellett kelnie Hullámföldén, ami nem ment egykönnyen. Hullámfölde csupa meredek és sziklás hegyből és völgyből állt, csakhogy hegy és völgy folyton helyet cserélt, hullámzott. Durrbele épp egy hegyen mászott fölfelé, mikor az hirtelen megsüllyedt, de miközben ereszkedett lefelé a lejtőn, az megint emelkedővé alakult. A legtapasztaltabb utazót is összezavarta volna ez az állandó változás, és hamarosan arra a meggyőződésre jutott volna, hogy soha nem kel át Hullámföldén. Durrbele azonban tudta, hogy fő a kitartás, végül úgyis célhoz ér, ezért ügyet sem vetett a süllyedő-emelkedő talajra, egykedvűen baktatott az úton, mintha csak sima, egyenes ösvény volna.

Bölcs kitartásának meglett a jutalma: a tábornok egyszer csak szilárdabb talajt érzett a lába alatt, és miután átkelt egy sűrű rengetegen, elért Égremorgóciába.

Amint átlépte az ország határát, két marcona őr elfogta, és az égremorgók ura, a Nagy Hőbörgő elé vezette. Az uralkodó fenyegető tekintettel meredt a betolakodóra, és megkérdezte, hogyan merészelte átlépni az ország határát.

– A kőtörpök győzhetetlen seregének fővezére vagyok, Durrbele tábornok! – mutatkozott be az idegen. – Az egész világ remeg a nevem hallatára!

Erre az égremorgók harsány hahotában törtek ki, aztán az egyik langaléta a karjába kapta a tábornokot, és fölhajította a levegőbe. Durrbele nagyot nyekkenve ért földet, minden csontját külön érezte, de úgy tett, mintha nem venné észre orcátlanságukat, és ismét összeszedte magát.

– Királyom, Vöröskökő küldött hozzád – fordult ismét a Nagy Hőbörgőhöz –, hogy kössek szövetséget veled. Segítségeteket kéri Óz elfoglalásához.

A tábornok elhallgatott, várta szavai hatását. A Nagy Hőbörgő tekintete egyre fenyegetőbb lett.

– Folytasd! – förmedt rá.

A hangja üvöltéshez és morgáshoz hasonlított, ráadásul a Nagy Hőbörgő annyira a foga között szűrte a szót, hogy Durrbelének ugyancsak hegyeznie kellett a fülét, ha érteni akart valamit belőle.

Az égremorgóknak kétségkívül nem akadt párjuk. Hatalmas termetű, ösztövér lények voltak: csupa csont, bőr és izom, elhízott nem akadt közöttük. Bőrük alatt feszültek rettentő izmaik, akár a kenderkötegek. A leggyöngébb égremorgó is könnyűszerrel elhajított egy elefántot hét mérföldnyire!

Igazán szerencsétlen dolog, hogy az erős emberek annyira ingerlékenyek és erőszakosak, hogy senki sem szereti őket. Persze nem könnyű, ha valaki ennyire kilóg a sorból. Az égremorgók érezték, hogy nem kedvelik, mi több, egyenesen kerülik őket, ezért egymással is mogorván, durván bántak. Durrbele tudta, hogy mindenkit utálnak, de nagyon remélte, hogy erős szövetségesekre talál bennük.

– Óz földjén egy pipogya nőszemély uralkodik, aki undorítóan kedves és jó! – folytatta. – Népe boldog és elégedett, mivel semmiért nem kell aggódnia.

– Folytasd! – morrant rá a Nagy Hőbörgő.

– A kőtörpök királya valaha fogságba vetette Ev királyi családját, akik szintén a gyűlöletesen jóságos fajtából valók – mesélte a tábornok. – De Ozma közbelépett, bár nem értem, mi jogon üthette a dologba az orrát, és fölvonultatta ellenünk hadseregét. Egy kansasi leányzó, Dorka és egy sárga tyúk társaságában érkezett, és betört a király barlangpalotájába. Kiszabadították a foglyokat, s ellopták Vöröskökő király Varázsövét. Most azonban királyunk alagutat fúrat a végtelen sivatag alatt, hogy ezen keresztül egyenest Smaragdvárosba mehessünk. Ha odaérünk, elfoglaljuk és földig romboljuk az országot, a Varázsövet pedig visszaszerezzük.

Ismét hatásszünetet tartott, míg a Nagy Hőbörgő rá nem mordult:

– Folytasd!

Durrbele hirtelen nem tudta, mivel folytassa mondókáját, de aztán szerencsés ötlete támadt.

– A segítségeteket kérjük a hadjárathoz – érvelt –, mert az égremorgók hathatós támogatásával minden bizonnyal győzni fogunk. Nincs nálatok erősebb széles e világon, és ugyanúgy gyűlölitek a jó és boldog embereket, mint mi, kőtörpök. Meg vagyok győződve róla, hogy végtelen gyönyörűség lesz lerombolni Smaragdvárost, értékes segítségetekért cserébe pedig tízezer ózbeli legyen a ti rabszolgátok.

– Húszezer! – morogta a Nagy Hőbörgő.

– Hát jó, legyen húszezer! – hagyta jóvá a fővezér.

A Nagy Hőbörgő intett, mire markos segédei tüstént megragadták Durrbele tábornokot, és tömlöcbe vetették, ahol a börtönőr legkedvesebb szórakozása az volt, hogy gombostűket döfött az öreg kőtörp kövér testébe, és elnézte, hogyan ugrál és ordít.

Míg Durrbelét kínozták, a Nagy Hőbörgő összehívta bizalmas tanácsadóit, az égremorgók legfőbb elöljáróit, és ismertette velük a kőtörpök urának ajánlatát.

– Szerintem lépjünk szövetségre velük. Aztán ha elfoglaltuk Óz földjét, nemcsak húszezer rabszolgát szedünk össze, de minden ezüstöt és aranyat is – javasolta.

– Szerezzük meg a Varázsövet is! – biztatta az egyik tanácsos.

– Aztán raboljuk ki Vöröskökőt, és tegyük rabszolgánkká! – érvelt a harmadik.

– Jó ötlet! – ismerte el a Nagy Hőbörgő. – Vöröskökőt személyes szolgálatomra rendelném: kisuvikszolná a csizmámat, reggelente pedig ágyba hozná a zabkásámat…

– És Ózban él a híres Madárijesztő. Ő az én szolgám lenne – jelentette ki egy tanácsos.

– Nekem Tiktak, az óraműember kell! – erősködött egy másik.

– Nekem pedig a Bádog Favágó! – szólt a harmadik.

Így osztozkodtak jó előre Óz lakóin és kincsein. Egy pillanatig sem kételkedtek benne, hogy lerombolhatják Ozma birodalmát. Éppen a világ legerősebbjei vallanának kudarcot?

– A végtelen sivatag miatt eddig nem juthattunk el Óz földjére – folytatta a Nagy Hőbörgő. – Most viszont, hogy a kőtörpök királya alagutat fúrat, könnyűszerrel bevonulhatunk Smaragdvárosba. Küldjük csak vissza a kis köpcös tábornokot a királyához, és ígérjünk segítséget neki. Arról persze egy szót sem ejtünk, hogy Óz leigázása után a kőtörpöket is uralmunk alá hajtjuk. De meg fogjuk tenni.

A terv mindenkinek tetszett – elégedetten tértek haza vacsorázni, miközben Durrbele tábornok még mindig a börtönben sínylődött, kételkedvén küldetése sikerében. Már-már attól rettegett, hogy ez a kaland az életébe kerül.

Közben a börtönőr elunta a szurkálódást, és azzal szórakozott, hogy szálanként tépdeste ki a kőtörp szakállát. Éppen ezt az élvezetet szakította félbe a Nagy Hőbörgő parancsa, hogy azonnal vezessék elé a foglyot.

– Csak néhány órát még! – könyörgött a foglár. – Hiszen még negyedrészét sem téptem ki a szakállának!

– Ha megváratod a Nagy Hőbörgőt, letöri a derekadat! – fenyegette meg a küldönc.

–      Igazad van! – sóhajtott amaz. – Vidd a foglyot, de azt javaslom, minden egyes lépésnél rúgj bele! Királyi élvezet lesz, hiszen olyan puha, mint egy érett őszibarack!

Durrbelét a királyi várba kísérték, ahol a Nagy Hőbörgő közölte vele, hogy az égremorgók segítenek a kőtörpöknek Óz elfoglalásában.

–      Ha elkészültök, csak üzenj – tette hozzá –, és tizennyolcezer rettenthetetlen harcosommal sietek segítségetekre.

Durrbele annyira megörült a döntésnek, hogy még a szurkálásról meg a szakálltépdesésről is megfeledkezett, sőt a faragatlan modor ellen sem volt kifogása. Köszönetet mondott a Nagy Hőbörgőnek, és sietve továbbindult.

Két erős szövetségest állított a kőtörpök mellé: a hóbortákat és az égremorgókat, de a siker érdekében további segítségre volt szüksége. Elvégre az élete függött tőle, sikerül-e elfoglalnia Óz földjét.

– Semmit nem bízhatok a véletlenre! Csak biztosra mehetek. Aztán, ha Óz elesik, meglátjuk, ki a hatalmasabb: az öreg Vöröskökő vagy én! Belőlem is lehet még a kőtörpök királya! Miért is ne? A hóborták erősebbek a kőtörpöknél, és a barátaim. Az égremorgók is erősebbek népemnél, és ők szintén a barátaim. De vannak, akik még az égremorgóknál is erősebbek! Ha őket is sikerül megnyernem, nem lesz mitől félnem!

BODOBÁCS PROFESSZOR ATLÉTAISKOLÁJA

Dorka hamar megszokta új otthonát, hiszen éppoly jól ismerte Smaragdvárost, mint a hajdani kansasi farmot, és ismerte az itt lakókat, a szokásokat és a kötelező illemszabályokat.

Henrik bácsinak és Emmi néninek már nehezebben ment a beilleszkedés, hiszen nem szoktak hozzá Ozma palotájának eleganciájához, pompájához, a ceremóniákhoz és a mindennap kötelező ünneplőhöz. Ennek ellenére mindenki nagyon udvariasan és kedvesen bánt velük, és minden igyekezetével azon volt, hogy a lehető legjobban érezzék magukat. Különösen Ozma bánt velük szívélyesen kis barátnője kedvéért, no meg aztán tudta jól, hogy az új élet furcsaságai előbb-utóbb megszokottá válnak, s a kezdeti ügyetlenség is elmúlik idővel.

Az öregeket főleg az zavarta, hogy nem akadt munkájuk.

– Mintha minden nap vasárnap volna! – mondta ünnepélyesen Emmi néni. – Nem tetszik ez nekem! Legalább hagynák, hogy ebéd után elmosogassak, vagy kitakarítsam a szobámat! Biz' isten boldogabb volnék! Szegény Henrik sem tud mit kezdeni magával! A múltkor is kisurrant, hogy megetesse a csibéket, de Kitykotty leteremtette, hogy hozzászoktatja őket a rendszertelen étkezéshez. Soha nem gondoltam volna, hogy ilyen nehéz, ha gazdag az ember, és mindent megkap, amit csak kíván!

A panaszok hallatán Dorka aggódni kezdett, úgyhogy alaposan megtárgyalta a dolgot Ozmával.

– Látom, ki kell találnom számukra valamilyen tennivalót – jegyezte meg komolyan Óz ifjú királynője. – Régóta figyelem a nénikédet meg a bácsikádat, és érzem, hogy elégedettebbek volnának, ha kapnának egy kis munkát. De míg jól meggondolom a dolgot, elmehetnél velük, Dorka, az ország különös vidékeire, és bemutathatnád őket néhány fura népnek, akik Óz földjét lakják.

– Csuda jó lenne! – kiáltott fel lelkesen a kislány.

– Adok mellétek rangodhoz illő kíséretet, hercegnő – folytatta Ozma –, és felkereshettek néhány olyan helyet is, amerre magad sem jártál még. Mindjárt elkészítem az útiterveteket, s intézkedem, hogy már holnap reggel indulhassatok. Maradtok, ameddig tetszik. Mire visszaértek, kitalálom, miféle feladatot bízzak Henrik bácsira és Emmi nénire, hogy ne érezzék magukat kényelmetlenül.

Dorka boldogan köszönte meg barátnője gondoskodását, és hálásan borult a nyakába. Aztán futott bácsikájáékhoz a jó hírrel.

Másnap reggeli utánra minden készen állt az utazáshoz.

Elkísérte őket Nyergelj Gergely, Ozma seregének főkapitánya. A hadsereg mindössze huszonhét tisztből állt, a főkapitányt leszámítva. Valaha Nyergelj Gergely hivatásos katona volt, de mivel Ozma országában soha nem volt háború, hivatásos katonára sem igen volt szükség, így aztán Ozma őt tette meg főkapitánynak. Szép szál, karcsú férfi volt, jól állt neki a díszes uniformis és a kackiásra pödrött bajusz. A bajuszával harcias benyomást keltett, holott Nyergelj Gergelynél szelídebb ember aligha akadt Ozma birodalmában.

A Nagy Varázsló is engedélyt kért, hogy csatlakozhasson a társasághoz, s vele jött kedves barátja, Toprongy, aki ha toprongyos volt is, nem akármilyen rongyokkal dicsekedhetett: csupa finom selyem- és szaténcsík lógott róla. Toprongynak a szakálla és a haja sem volt rendezettebb, de olyan kedves modora és kellemes hangja volt, hogy senkit sem riasztott el magától.

Előállt a nyitott hintó, benne három sorban ülések az utazók számára, elé fogva pedig a híres-neves Vesszőparipa, akit Ozma keltett életre egykor varázspor segítségével. A Vesszőparipa lábára arany cipőt húztak, nehogy elkopjon gyors és erős fapatája. Ez a különös szerzet volt Ozma kedvenc lova, és Smaragdvárosban nagy népszerűségnek örvendett. Dorka mélyen átérezte, mekkora kegyben részesült, mikor a Vesszőparipát rendelkezésére bocsátották.

A hintó első ülésén Dorka és a Varázsló ült, hátuk mögött Henrik bácsi és Emmi néni helyezkedett el, leghátul pedig Nyergelj Gergely foglalt helyet Toprongy társaságában. Természetesen Totó sem maradhatott el mellőlük: Dorka lábához kucorodott. Már épp indulni akartak, amikor Kitykotty tűnt fel az úton. Sűrűn verdesett a szárnyával, s könyörgött, vigyék magukkal őt is a nagy útra. Dorka készséggel beleegyezett, így a sárga tyúk felröppent a bakra, és kényelembe helyezkedett. Ez alkalomból fölvette a gyöngy nyakéket, lábain három-három gyöngy bokaperec ékeskedett.

Dorka búcsúzóul megcsókolta Ozmát, mire meglebbentek a zsebkendők a kezekben, s az erkélyen katonás indulóba fogott a zenekar. A Varázsló csettintett a Vesszőparipának.

– Gyía! – biztatta, mire a faló megindult, s könnyedén húzta az utasokkal teli piros hintót. Egy szolga kitárta előttük a palotakert ajtaját, így búcsúzkodó kiáltások közepette, zenekísérettel vágtak neki az útnak.

– Akár a cirkuszban! – jegyezte meg büszkén Emmi néni. – Nem tehetek róla, ilyenkor szörnyen fontos személyiségnek érzem magam.

Amerre elhaladtak, a járókelők lelkesen üdvözölték őket, amit Toprongy, a Varázsló és a főkapitány levett kalappal, udvarias főhajtással fogadott.

Mikor elérték Smaragdváros erős falait, a kapuőrző megnyitotta előttük a városkaput. Fölötte ott lógott egy szürke, patkó alakú mágnes, melyet egy fényes aranypajzsra erősítettek.

– Ez a csodálatos Szeretetmágnes! – magyarázta méltóságteljesen Toprongy. – Én hoztam Smaragdvárosba, s aki csak elmegy alatta, az mindenkit szeret, és mindenkitől szeretetet kap.

– Ez igen! – csodálkozott el Emmi néni. – Bárcsak Kansasban is volna hasonló! Akkor az a férfi, akitől fölvettük a kölcsönt, biztosan nem űzött volna el minket a farmról!

– Én bizony örülök, hogy arrafelé nincs ilyen! – ellenkezett Henrik bácsi. – Óz sokkal szebb, mint Kansas, ez a kis Vesszőparipa pedig túltesz bármelyik gebén, amit életemben láttam! Nem kell csutakolni, etetni-itatni, mégis bivalyereje van. Tán csak nem tud beszélni is, Dorka?

– Már hogyne tudna! – felelte a kislány. – De nem valami bőbeszédű. Egyszer azt mondta, arra képtelen, hogy egyszerre beszéljen és gondolkodjon, inkább gondolkodik.

– Bölcs döntés – bólintott rá a Varázsló. – Merre megyünk, Dorka?

– Egyenest a kvarangyok országába – hangzott a válasz. – Ajánlólevelet kaptam Papírmasé kisasszonyhoz.

– Ó! – kiáltott föl elragadtatottan a Varázsló. – Milyen szerencse, hogy eljöttem! Mindig szerettem volna találkozni Papírmasé kisasszonnyal meg a babáival.

– Hát ők meg kifélék? – kérdezte Emmi néni.

– Meglátod, ha odaérünk! – felelte Dorka. – Magam sem láttam még őket, úgyhogy nem tudom pontosan.

Amint kiértek Smaragdvárosból, a Vesszőparipa fergeteges vágtába fogott. Olyan sebesen száguldott, hogy Emmi néninek a lélegzete is elakadt, Henrik bácsi pedig görcsösen a piros ülésbe kapaszkodott.

– Lassabban, lovacskám! – szólt rá a Varázsló, mire a Vesszőparipa lassított az iramon.

– Mi baj? – fordult hátra a faló, és végigmérte a társaságot göcsört-szemével.

– Szeretnénk gyönyörködni a tájban – világosította fel a Varázsló.

– Utastársaink közül néhányan soha nem jártak Smaragdvároson kívül – tette hozzá Toprongy. – Számukra csupa újdonság az út.

– Ha túlságosan sietünk, oda a varázs! – mondta Dorka. – Nincs miért rohannunk.

– Hát nekem mindegy! – egyezett bele a Vesszőparipa, és lassú ügetésre váltott.

– Hogyan lehet egy faló ilyen intelligens? – csodálkozott Henrik bácsi.

– Friss fűrészport töltöttem a fejébe, és legutóbb a fülét is kicseréltem – magyarázta a Varázsló. – A fűrészpor kemény diófagöcsörtökből készült, úgyhogy bármennyire kemény dió is a probléma megoldása, a Vesszőparipa könnyűszerrel kitalálja, mit tegyen.

– Vagy úgy! – mondta Henrik bácsi.

– Kutya legyek, ha értem! – jegyezte meg Emmi néni, de a többiek úgy tettek, mintha nem is hallották volna.

Nem sokkal ezután egy pompás épület elé értek, mely egy nagy zöld mezőn állt, szép, dús lombú fák között.

– Miféle kastély az ott? – érdeklődött Henrik bácsi.

– A Bodobács professzor vezette Királyi Atlétaiskola – felelte a Varázsló.

– Nézzünk be egy pillanatra! – javasolta Dorka.

A Vesszőparipa engedelmesen az épület elé kanyarodott, a lépcsőn pedig maga a tudós Bodobács várta őket. Egy centivel sem volt alacsonyabb a Varázslónál, s csak úgy feszült rajta a piros-fehér kockás mellény, a sötétkék frakk és a sárga térdnadrág. Hosszú, cingár lábára lila harisnyát húzott, félrecsapta kalapját, s megigazította szemüvegét az orrán.

– Isten hozott, Dorka! – szólalt meg Bodobács. – A barátaid is szívesen látott vendégek nálam. Mindenkit üdvözlök a Tudás Templomában.

– Mindig azt hittem, hogy ez atlétaiskola – hökkent meg Toprongy.

– Az is, tisztelt uram! – felelte büszkén mellére csapva Bodobács professzor. – Itt okítjuk hazánk ifjait a tudományos atlétikára, annak is a legtisztább változatára.

– Mást nem is tanítasz nekik? – kérdezte Dorka. – Írás-, olvasás- meg számtanórájuk nincs is?

– Már hogyne volna! És ez még nem minden! – bizonygatta a professzor. – Az idő túlnyomó részében mással foglalkoznak. Mindjárt meg is mutatom, csak gyertek utánam! Tudóspalántáim órán vannak, és keményen megdolgoztatom őket.

Mindnyájan követték az iskola mögött elterülő sportpályákra, ahol az ifjú ózbeliek nagy igyekezettel űzték a különféle sportokat. Itt fociztak, amott baseballoztak, ki teniszezett, ki golfozott, ki pedig úszott a nagy medencében. A sportpályák közt kanyargó folyón az evezősnyolcasok gyakoroltak lelkesen. Ismét mások kosaraztak vagy kriketteztek, a leghevesebbek számára pedig ringeket alakítottak ki, ahol bokszoltak vagy birkóztak, ha kedvük tartotta.

– Nagyszerű ez az iskola! – büszkélkedett Bodobács professzor. – Vitathatatlanul nagy sikereket érünk el az oktatásban, és évről évre sok ezer értékes állampolgárt adunk a hazának.

– No és mikor ülnek neki a tanulásnak? – érdeklődött Dorka.

– Tanulásnak? – képedt el Bodobács professzor a kérdés hallatán.

– Annak hát. Mikor tanulják meg a számtant, a földrajzot meg a többit?

– Azokból minden este és reggel bevesznek egy adagot – hangzott a válasz.

– Miféle adagot? – hűlt el Dorka.

– Tanpirulát használunk! A Varázsló legújabb találmánya! Igen hatásos szer, arról nem is beszélve, hogy mennyi időt takarítunk meg vele. Erre tessék, tüstént megmutatom a laboratóriumot!

Ezzel bevezette őket az épületbe, ahol az egyik teremben a polcokon tömött sorokban álltak a hatalmas üvegek.

– Ezek algebrapirulák! – emelt le egy üveget Bodobács professzor. – Egy drazsé lefekvés előtt négyórányi tanulást pótol. Ezek pedig a földrajzpirulák – reggel és este kell bevenni egyet- egyet. A latinpirulából napi háromszor egy a rendes adag. Aztán itt vannak a nyelvtanpirulák – ezeket minden étkezés előtt veszik be a diákjaink, s szükség esetén külön helyesírás-pirulák is kaphatók.

– Jó sok drazsét kell lenyelniük ezeknek az ifjú tudóspalántáknak! – jegyezte meg elgondolkodva Dorka. – Mivel veszik be? Almaszósszal?

– Nem, kedvesem. Cukorral vontuk be őket, és igen könnyen lecsusszannak a torkukon. Azt hiszem, a diákok szívesebben szednek pirulát, mint tanulnak; a drazsék ráadásul sokkal hatékonyabbak. Ameddig nem voltak tanpiruláink, sok-sok időt vesztegettünk el tanulással, amit most mind az atlétikának és a különböző sportágaknak szentelhetünk.

– Nekem tetszik ez a pirula! – jegyezte meg Nyergelj Gergely, és eszébe jutott, mennyi fejfájást okozott neki a számtan annak idején.

– Nem csoda, uram – hagyta helyben Bodobács professzor. – Minden főiskolát megelőzünk a segítségükkel, hiszen a lehető legrövidebb idő alatt megismertetjük a diákokkal a görög, a latin, a matematika, a földrajz, a nyelvtan és az irodalom rejtelmeit, s mindeközben egy percre sem kell abbahagyniuk a játékot eme sokkal kevésbé fontos tudományágak kedvéért.

– Nagyszerű találmány, annyi szent! – nézett elragadtatottan a Varázslóra Dorka. Az belepirult a dicséretbe.

– A haladás korát éljük! – jegyezte meg szónoki pózban Bodobács professzor. – Könnyebb lenyelni a tudományt, mint fáradságos munkával, könyvből megszerezni, nemde, barátaim?

– Van, aki mindent lenyel – jelentette ki Emmi néni. – Szerintem nem sokban különbözik az egész a gyógyszerektől.

– A diákoknak előbb-utóbb amúgy is le kell nyelniük a pirulát, akár keserű, akár nem! – szólalt meg a Varázsló, és elmosolyodott. – És ahogy a professzor úr is mondta, a tablettáknak nagy sikerük van. Egy szép napon, mikor elkészítettem őket, egyet véletlenül Kitykotty valamelyik csibéjének táljába pottyantottam, mire az szinte tüstént felült a kakasülőre, és előadta A fiú állt az égő fedélzetent egyetlen hiba nélkül. Aztán felmondta A könnyűlovasság rohamát – és az Excelsiort. Egy ékesszólás-pirulát nyelt le ugyanis.

A történet végeztével elbúcsúztak a professzortól, megköszönték a szíves fogadtatást, hintóra szálltak, és folytatták útjukat.

A KIVÁGÓBABÁK ÉLETE PAPÍRMASÉRIÁBAN

Az utazók nem vittek magukkal elemózsiát, mert tudták, hogy Óz földjén mindenütt szívesen látott vendégek lesznek, s hogy kerül elébük megterített asztal, fejük fölé fedél, ha bekopogtatnak a hagyományosan vendégszerető hírben álló házakhoz. Déltájban meg is álltak egy farmon, és kitűnő ebédet kaptak: frissen sült kenyeret, tejet, gyümölcsöt és juharszirupos aranygaluskát. Ebéd után ejtőztek kicsit, aztán a házigazda – egy köpcös, jó kedélyű ember – kíséretében bejárták a gyümölcsöst, majd beültek a hintóba, s a Vesszőparipa újra nekivágott a szép, kanyargós útnak.

Minden kereszteződésnél tábla igazította el őket.

Végül elérték azt az elágazást, ahol a táblán ez állt: Papírmaséria felé.

A táblára festett kéz is a helyes irányba mutatott, így arra fordultak a Vesszőparipával. Papírmasériába jó út vezetett, bár kevesen jártak errefelé.

– Még soha nem jártam Papírmasériában! – mondta Dorka.

– Én sem – vágta rá a főkapitány.

– Sem én – bizonygatta a Varázsló.

– Bizony még én sem – ismerte el Kitykotty.

– Mióta ebben az országban lakom – magyarázta Toprongy–, szinte ki sem mozdultam Smaragdvárosból.

– Akkor egyikünk sem járt még errefelé! – kiáltott a kislány. – Vajon milyenek lehetnek a kivágóbabák?

– Hamarosan kiderül – nevette el magát huncutul a Varázsló. – Úgy hallottam, igen lenge népség!

Egyre fogytak körülöttük a farmok, és az út is egyre bizonytalanabbul kivehető ösvénynek adta át a helyét, úgyhogy a Vesszőparipának nem volt könnyű dolga, ha tartani akarta a helyes irányt. A hintó zötykölődni kezdett, így csak lépésben haladhattak tovább.

A fárasztó utazás után egy magas falhoz értek, amelyet kék alapon rózsaszín mintákkal ékesítettek. Látszott, hogy igen nagy, kör alakú területet fog körül, s olyan magas volt, hogy a fáknak is épp csak a tetejét engedte látni.

Az ösvény egy kis kapuhoz vezetett, melyet nemcsak bezártak, de el is reteszeltek. Aranybetűs felirat állt rajta:

KÉRJÜK LÁTOGATÓINKAT, LASSAN ÉS ÓVATOSAN MOZOGJANAK, TARTÓZKODJANAK A KÖHÖGÉSTŐL ÉS MINDEN HUZATOT VAGY SZELET KELTŐ CSELEKVÉSTŐL!

– Különös! – jegyezte meg Toprongy, miután hangosan felolvasta az írást. – Miféle népség lakhatja Papírmasériát?

– Papír babák! – vágta rá Dorka. – Te sohasem hallottál róluk?

– Papírbabák? Akkor menjünk máshová, Dorkám! – mondta Henrik bácsi. – Túl öregek vagyunk mi már az efféle játékhoz!

– De ezek nem egyszerű babák! – bizonygatta Dorka. – Ezek élnek!

– Élnek? – hűlt el Emmi néni.

– Bizony ám! Menjünk csak beljebb! – biztatta őket Dorka.

Lekászálódtak tehát a hintóról, mivel az ajtón nem fértek volna be a Vesszőparipával és a hintóval együtt.

–      Te itt maradsz, Totó! – parancsolta a kiskutyának Dorka. – Amilyen meggondolatlan vagy, a végén még szelet kavarnál, ha megengedném, hogy velünk tarts!

Totó csalódottan csóválta meg a farkát, hogy maradnia kell, de azért meg sem próbálta követni őket. A Varázsló elhúzta a reteszt, kitárta az ajtót, s a társaság kíváncsian bámult befelé.

A kapu túloldalán apró katonák sorakoztak élénk színekben pompázó egyenruhában, papírpuskával a vállukon. Úgy hasonlítottak egymásra, mint egyik tojás a másikra: mindegyik papírból készült, s a derekánál kapcsolódott a következőhöz.

Amint a látogatók beléptek az elkerített részbe, a Varázsló elengedte a kapuszárnyat, az becsapódott, mire a katonák hanyatt vágódtak, s tehetetlenül vergődtek a földön.

–      Ejnye! – kiáltott rájuk az egyik papírvitéz. – Nem szép, hogy így bevágjátok magatok mögött az ajtót, és hagyjátok, hogy földhöz vágjon a huzat!

–      Ezer bocsánat! – mentegetőzött zavartan a Varázsló. – Nem tudtam, hogy ilyen kényesek vagytok!

–      Még hogy kényesek! – méltatlankodott egy másik katona, és felemelte a fejét a földről. – Ellenkezőleg! Erős, egészséges legények vagyunk, csak a huzatot nem álljuk!

–      Fölsegíthetlek benneteket? – kérdezte Dorka.

–      Ha lennél szíves! – egyezett bele a leghátsó a sorban. – De csak óvatosan, kislány!

Dorka óvatosan talpra állította őket, mire leporolták festett egyenruhájukat, és tisztelegtek a látogatóknak papírmuskétájukkal. Hátulról jól látszott, hogy egytől egyig papírból vannak, de elölről katonás, rendíthetetlennek látszó sorfalat alkottak.

–      Ajánlólevelet hoztam Ozma királynőtől Papírmasé kisasszonynak – jelentette be Dorka.

–      Értettem! – vágta rá a leghátsó katona, és megfújta a nyakában lógó papírsípot. Egy kapitányi egyenruhát viselő katona lépett elő az egyik papírházikóból, és elindult a kapunál álldogáló társaság felé. Nem volt túl magas, igen mereven és bizonytalanul lépegetett papírlábain, de nagyon kedves arca volt: orcája messziről piroslott, kéklett égszínkék szeme, s olyan mélyen meghajolt a vendégek felé, hogy Dorka elnevette magát, amitől a kapitány majd hanyatt esett. Megtántorodott, igyekezett visszanyerni az egyensúlyát, de csak nagy nehezen sikerült talpon maradnia.

– Vigyázzon, kisasszony! – figyelmeztette Dorkát. – Itt a nevetés törvénybe ütköző cselekedet!

– Bocsánat, de nem tudtam! – mentegetőzött a kislány.

– Mifelénk a nevetés csaknem olyan veszélyes, mint a köhögés! – magyarázta a kapitány. – Levegőt venni is csak szép lassan szabad.

– Majd igyekszünk – ígérte Dorka. – Láthatnánk Papírmasé kisasszonyt?

– Hogyne! – vágta rá a tiszt. – Ma éppen fogadónapja van. Kérem, kövessenek!

Ezzel sarkon fordult, s fölvezette őket az egyik ösvényen. Minthogy lassan haladtak a papírkapitány miatt, jól körülnéztek ebben a különös papírvilágban.

Az ösvény két oldalát szépen kivágott, élénkzöldre festett papírfák szegték. A fák mögött különböző színekre festett kartonházak sorakoztak, de a legtöbbnek zöld volt a zsalugátere. Voltak közöttük kicsik, voltak nagyok is, s az előkertekben igazinak látszó papírvirágok nyíltak, egy-egy verandát pedig egészen befutott a papírrepkény. Olyan meghitt hangulatot árasztott minden, hogy az ember szinte kedvet kapott, hogy elüldögéljen az árnyékban.

Amerre csak elmentek a látogatók, a papírbabák kitódultak az ablakokba vagy a kapukba, hogy jobban szemügyre vehessék őket. Csaknem mind egyforma magasak voltak, az alakjuk azonban különbözött: volt köztük dundibb és karcsúbb is. A lányka babák szebbnél szebb selyempapír ruhákat viseltek – majd elrepültek bennük de a kezük és a fejük nem volt vastagabb, mint a karton, amelyből készültek. Az utcán is sétáltak papírbabák egyedül vagy csoportosan, cseverészve; de amint meglátták az idegeneket, mindnyájan a házakba futottak, az esetleges veszélyt elkerülendő.

– Elnézést, hogy oldalt fordulok önöknek – szólalt meg a kapitány, amint egy kis domb aljába értek de így gyorsabban haladok, és a szél sem kaphat fel olyan könnyen.

– Ne zavartasd magad! – nyugtatta meg Dorka. – Menj csak, ahogy jólesik.

Az utca egyik oldalán papírkút állt, s egy papírfiúcska éppen papír vizet szivattyúzott egy papírvödörbe. A sárga tyúk szárnya véletlenül súrolta a kisfiút, mire az a levegőbe röppent, s egy papírfán kötött ki, ahonnan hasztalan igyekezett lekászálódni, míg a Varázsló a segítségére nem sietett. A papírvödör is felszállt a levegőbe, kiömlött belőle a papírvíz, a kút pedig kétrét hajolt.

– Szent ég! – hűlt el a tyúk. – Ha csapkodni kezdenék a szárnyammal, az egész falu a levegőbe repülne!

– Nagyon kérem, ne tegye! – könyörgött a kapitány. – Papírmasé kisasszonyt nagyon elkeserítené, ha romba dőlne a falu.

– Ne aggódjék, vigyázni fogok! – ígérte Kitykotty.

– És itt minden leányt Papírmasé kisasszonynak hívnak? – kérdezte Nyergelj Gergely.

– Ugyan, dehogy! – felelte a kapitány, aki mióta oldalt fordult, szaporábban lépegetett. – Csak egy Papírmasé kisasszony van, a mi királynőnk. A lányok vezetékneve persze Papírmasé, de a keresztnevük Borka, Panka, Zsuzsi, Bözsi vagy más efféle, csak a királynőt szólítják Papírmasé kisasszonynak.

– Ennél érdekesebb helyen még életemben nem jártam! – jegyezte meg Emmi néni. – Magam is játszottam kiskoromban papírbabákkal, jó néhányat magam is vágtam ki, de sosem hittem volna, hogy valahol életre is kelnek!

– Szerintem semmivel sem különösebbek egy beszélő tyúknál! – vélekedett Henrik bácsi.

– Óz földjén sok különös látványban lesz még része, uram – mondta a Varázsló. – Egy ilyen tündérország borzasztóan érdekes, ha hozzászokik az ember a meglepetésekhez!

– Itt is volnánk! – kiáltott fel a kapitány, és megállt egy udvarház előtt.

Fából épült, takaros ház volt. A smaragd városbeli paloták mellett persze eltörpült volna, de a papírfalu közepén lenyűgöző látványt nyújtott. A kertben igazi virágok nyíltak, s a házra is valódi fák vetettek árnyat. A kapun névtábla, azon pedig ez állt:

PAPÍRMASÉ KISASSZONY

Amint fölsétáltak a verandára, kinyílt az ajtó, s egy kislány lépett ki rajta. Annyi idős lehetett, mint Dorka. Rámosolygott vendégeire, és így szólt:

– Isten hozta mindannyiukat!

Azok megkönnyebbülve látták, hogy igazi hús-vér lány fogadja őket. Kecsesen, karcsún állt az ajtóban, haja aranyszőke, szeme türkizkék volt, orcája rózsás, fogai gyöngy fehérek. Egyszerű, fehér batisztruhája elé rózsaszín-fehér kockás kötényt kötött, kezében pedig ollót tartott.

– Papírmasé kisasszonyt keressük – magyarázta Dorka.

– Az én volnék! – hangzott a válasz. – Kerüljenek beljebb! Ezzel szélesre tárta az ajtót, és mindnyájan beléptek a takaros nappaliba, ahol mindenféle papírok hevertek szanaszét – volt ott karton, rajzlap, és volt selyempapír is. A sok ív és darabka mindenféle színben tündökölt. Az egyik asztalon festékek és ecsetek sorakoztak, és különféle kisebb-nagyobb ollók.

– Foglaljanak helyet! – mondta Papírmasé kisasszony, és sebtében felkapkodta néhány székről a fecniket. – Olyan régen jártak nálam, hogy nem is számítottam vendégekre! De bizonyára megbocsátanak a rendetlenségért, hiszen ez a műhelyem.

– Te csinálod az összes papírbabát? – érdeklődött közvetlen hangnemben Dorka.

– Igen. Előbb kivágom őket, aztán megfestem az arcukat és néha a ruhájukat is. Nagyon szeretem ezt a munkát, és örülök, ha gyarapodik a papírfalucskám.

– És hogyan kelnek életre a babák? – kérdezte kíváncsian Emmi néni.

– Az első babáim még nem éltek – válaszolta Papírmasé kisasszony. – Valaha Glinda, a jó boszorkány kastélyának közelében laktam. Ő meglátta egyszer a babáimat, és nagyon megtetszettek neki. Mondtam, hogy szeretném, ha élnének is, mire másnap beállított hozzám egy köteg varázspapírral. „Ez élő papír, így a belőle kivágott babák is élnek, gondolkoznak és beszélnek – mondta. – Ha elfogy, keress fel, és adok, amennyi kell!" Persze, borzasztóan tetszett az ajándék – folytatta Papírmasé kisasszony. – Tüstént munkához láttam, és rengeteg papírbabát készítettem, melyek járni kezdtek, és szóltak hozzám, mihelyt kivágtam őket. Csakhogy olyan vékonyak voltak, hogy nem volt az a szellő, amely föl ne borította és szét ne szórta volna őket! Így aztán Glinda keresett számomra egy magányos helyet, amerre csak kevesen járnak, felépítette a falat, nehogy a szél elfújja papírnépemet, és azt mondta, hogy építsek egy papírfalut, amelynek a királynője lehetek. Így kerültem ide, telepedtem le, és kezdtem el építeni ezt a papírfalut, amelyet most láttatok. Sok-sok évvel ezelőtt épültek az első házak, de azóta is szorgosan dolgozom, és szépen gyarapodik is a falu. Mondanom sem kell, mekkora örömet találok a munkámban!

– Sok-sok évvel ezelőtt? – kiáltott föl Emmi néni. – Hány éves, gyermekem?

– Nem is tudom már! – kacagott fel Papírmasé kisasszony. – Szemernyit sem öregszem, mindig olyan maradok, mint amikor idejöttem. Meglehet, hogy idősebb vagyok önnél, asszonyom, de magam sem tudom pontosan.

Csodálkozva néztek a kislányra.

– És mi történik a papírfaluval, ha esik az eső? – kérdezte a Varázsló.

– Errefelé soha nem esik – magyarázta Papírmasé kisasszony. – Glinda távol tartja tőlem a viharokat és a záport, nem kell félnem, hogy eláznak a babáim. Ha van kedvük hozzá, körbevezetem önöket papírbirodalmamban. Persze csak akkor, ha lassan és óvatosan közlekednek, és nem kavarnak szelet.

Mindnyájan fölkerekedtek, és végigsétáltak házigazdájuk vezetésével a papírfalu utcáin. Csodálatos hely volt, annyi szent, különösen ha tekintetbe vesszük, hogy minden olló segítségével készült. A látogatók nemcsak érdeklődéssel nézték a kis műremekeket, de őszinte csodálattal adóztak Papírmasé kisasszony ügyességének is.

Az egyik téren különösen szép babák gyűltek össze királynőjük köszöntésére, akit szemmel láthatólag nagyon szerettek. Parádéztak, táncoltak a vendégek előtt, majd papír zsebkendőikkel integettek nekik, és rázendítettek a Szülőföldünk lobogója című dalra.

A dal végeztével felvonták a szép papírlobogót a zászlórúdra, s mindenki a térre gyűlt, hogy megéljenezze őket, ha papírbabák lévén nem volt is túl erős a hangjuk.

Papírmasé kisasszony már épp belefogott volna a köszöntőbeszédbe, amikor Toprongy eltüsszentette magát.

Mindig hatalmasakat és jó hangosakat tüsszentett, s most annyira igyekezett visszatartani, hogy valósággal kirobbant belőle a tüsszentés, aminek rettenetes eredménye lett.

Valósággal lekaszálta a papírbabákat, akik szanaszét repültek, ide-oda bukdácsoltak, miközben többé-kevésbé összegyűrődtek.

Rémült jajkiáltás szakadt fel a szétszóródottak ajkáról.

–      Jaj, istenem! – sikította Papírmasé kisasszony, és azonnal bajba jutott népe segítségére sietett.

–      De Toprongy! – méltatlankodott Dorka. – Hogy tehettél ilyet?!

– Nem tehetek róla! – szabódott amaz, és látszott, hogy valóban szégyenli magát. – Nem hittem volna, hogy ennyitől felborulnak!

– Ennyitől?! – kiáltott Dorka. – Hiszen ez Kansasban ciklonnak is beillett volna!

Azzal indult, hogy segítsen Papírmasé kisasszony népét talpra állítani. Két kartonház is felborult, s a kis királynő azt mondta, ezeket meg kell javítania és újra kell ragasztania, mielőtt ismét beköltözhető állapotba kerülnek.

Mikor elkészültek a legsürgősebbekkel, úgy döntöttek, továbbmennek, mielőtt újabb baleset történne. Megköszönték Papírmasé kisasszonynak a szíves fogadtatást.

– Ozma királynő barátait mindig szívesen látom, csak ne tüsszentsenek! – jelentette ki a királynő, és szigorúan végigmérte Toprongyot, aki majd elsüllyedt szégyenében. – Szeretem, ha meglátogatnak, s remélem, látjuk még egymást.

Maga Papírmasé kisasszony kísérte őket a kapuig, s ahogy végigmentek az utcán, látták, hogy a papírbabák ijedten kukucskálnak ki rájuk az ablakokból és ajtókból. Lehet, hogy soha nem felejtik el Toprongy hatalmas tüsszentését, és biztos, hogy mindnyájan örültek a hús-vér emberek távozásának.

DURRBELE TÁBORNOK A FŐGARABONCNÁL

Az égremorgók földjét elhagyván, Durrbele tábornoknak ismét át kellett kelnie Hullámföldén, ami enyhén szólva kellemetlen élményt jelentett számára. Az sem hangolta jobb kedvre, hogy gyöngéd lelkű rabtartója szálanként tépdeste ki fél szakállát, s ártatlan szórakozásképpen tűpárnának használta gömböc testét. Valósággal tajtékzott hát, ha a kiállott gyötrelmekre gondolt, és szentül megfogadta, hogy kegyetlen bosszút áll az égremorgókon, amint Ózt a földig rombolta segítségükkel. Így füstölgött magában, míg Hullámfölde közepére nem ért. Ott aztán tengeribeteg lett, s az út hátralevő részében olyan nyomorultul érezte magát, ahogy a magafajta vén kőtörp megérdemli.

Hanem aztán mikor elért a síkságra, s újra szilárd talajt érzett a lába alatt, tüstént jobban lett, s ahelyett hogy hazafelé vette volna útját, egyenesen nyugatnak indult. Az egyik fán mókus üldögélt, s látta, merre fordul.

– Vigyázz! – szólt utána.

Az öreg figyelemre sem méltatta. Az arra szálló sas is megállt egy pillanatra röptében, hogy szemügyre vegye a vakmerőt, de ő is hiába figyelmeztette.

Ne mondja senki gyávának Durrbele tábornokot, hiszen nem kisebb dologba vágott bele, mint hogy meglátogatja a fantazmagórokat, ezeket a félelmetes lényeket, akik Fantazmagória kietlen hegyének legtetején laktak. A fantazmagórok az erbek fajtájához tartoztak, és halandó vagy halhatatlan egyként rettegte őket. Több ezer éve egy lélek sem merészkedett a hegy közelébe. Durrbele tábornok mégis abban reménykedett, hogy maga mellé állíthatja őket a jó és boldog ózbeliek ellen vívandó háborúban.

Durrbele tisztában volt vele, hogy a fantazmagórok legalább olyan veszélyt jelenthetnek a kőtörpökre, mint Óz lakóira, de elég agyafúrtnak képzelte magát ahhoz, hogy megnyerje és engedelmességre bírja ezeket a fura szerzeteket. Aligha volt kétséges, hogy ha a fantazmagórokat szövetségeseivé teszi, és rettegett hatalmuk az égremorgók erejével és a hóborták ravaszságával egyesül, Óz földje teljes pusztulásra van ítélve.

Az öreg kőtörp felkapaszkodott tehát az emelkedőkön, a rögös hegyi ösvényeken elvánszorgott a Fantazmagória hegyét körülvevő mély árokig, mely egyúttal országhatár is volt. Az árok a meredek út harmadánál lehetett, s színültig tele volt fortyogó lávával, melyben tűzkígyók és mérges szalamandrák úsztak.

Olyan elviselhetetlen hőség áradt belőle, hogy még a madarak is százszor meggondolták, átrepüljenek-e fölötte: inkább csak a széléig merészkedtek, ott keringtek tehetetlenül. Minden élő igyekezett távol maradni a hegytől.

Durrbele hosszú élete során számtalan mesét hallott a félelmetes fantazmagórokról, így az olvadt láva sem érte váratlanul, hiszen tudta, hogy kell valahol lennie egy keskeny hídnak, amely átível az árok fölött. Addig ment az innenső parton, míg a hídhoz nem ért. A szürke kőív közepén azonban skarlátvörös aligátor feküdt mély álomba merülten.

Épp csak átbukdácsolt Durrbele a sziklákon, és a híd közelébe ért, mikor az állat felnyitotta szemét, amelyből lángocskák lövelltek szerteszét. Miután gonoszul végigmérte a betolakodót, ismét lehunyta a szemét, s mozdulatlanul hevert tovább.

A tábornok látta, hogy keskeny a híd kettőjüknek, ezért úgy döntött, szóba elegyedik a szörnyeteggel.

– Jó reggelt, barátom! – szólította meg. – A világért sem akarlak sürgetni, de megmondanád, hogy lefelé vagy fölfelé visz az utad?

– Sem erre, sem arra – morogta vissza a fenevad, és gonoszul csikorgatta fogait, ami, mi tagadás, elbizonytalanította a tábornokot.

– Soká fekszel még ott? – érdeklődött.

– Bizony eltarthat néhány száz évig, mire megmozdulok! – felelte amaz.

Durrbele megvakarta az orrát, s erősen törte a fejét, mit tegyen.

– Nem tudod véletlenül, otthon tartózkodik-e fantazmagóriai Főgarabonc? – bökte ki végül.

– Otthon kell lennie, mert nem emlékszem, hogy valaha is elment volna hazulról – hangzott a válasz.

– Akkor ki jön ott lefelé a hegyről? – kiáltott fel a kőtörp, és fölnézett.

Az aligátor megfordult, hogy hátratekintsen, mire Durrbele nekiveselkedett, fölrohant a hídra, s átugrotta a fenevadat, mielőtt az visszafordulhatott volna. A skarlátvörös szörny a kőtörp bal lába után kapott, s alig egy hüvelykkel hibázta el.

– Hihihi! – vihogott a tábornok a hegyi ösvényről. – Most az egyszer túljártam az eszeden!

– Ne légy olyan biztos benne, hogy nem te jártál rosszabbul! – vágott vissza az aligátor. – Menj csak föl a hegyre, ha mersz! Úgyis elbánik veled a Főgarabonc!

– Ugyan már! – legyintett hetykén Durrbele, azzal kapaszkodott tovább.

A táj is vad látványt nyújtott, de minél följebb jutott, annál félelmetesebb rémek alakját öltötték magukra a sziklák, a fatörzsek pedig kígyóként tekeredtek.

Hirtelen bagolyfejű ember tűnt fel a kőtörp előtt. A teste szőrös volt, akár egy majomé, minden öltözéke egy derekára tekert kendőből állott, s kerek bagolyszemével bizalmatlanul méregette a betolakodót.

– Mit keresel itt? – förmedt rá, s botjával megfenyegette Durrbelét.

– Fantazmagóriai Főgaraboncot! – vágta rá a tábornok, bár egyáltalán nem tetszett neki, ahogy a különös lény szemügyre vette. Megijedni mégsem ijedt meg tőle.

– Találkozol vele, ne félj! – nevetett föl gonoszul amaz. – Úgyis ő dönti el, milyen büntetést érdemelsz.

– Kötve hiszem, hogy megbüntetne – jegyezte meg nyugodtan Durrbele –, hiszen ritka nagy szívességet készülök tenni neki és népének. Vezess az uradhoz, fickó!

– Úgy vigyázz, ha menekülni próbálsz… – emelte föl botját fenyegetően a bagoly ember.

– Fölösleges ijesztgetned – vágott a szavába a tábornok. – Csak semmi szemtelenség, mert a végén még te érdemled ki a büntetést! Egy szót se többet! Vezess!

Durrbele vérbeli agyafúrt gazfickó volt, igazán kár, hogy rosszra használta az eszét. A jó szolgálatában sokra vihette volna.

Már akkor tisztában volt a rá leselkedő veszéllyel, mikor nekivágott a hegynek, de tudta, hogy ha kimutatja, mennyire fél, akkor elveszett. Merészen viselkedett hát, és bölcs taktikája be is vált: a fantazmagór megfordult, s elindult a hegytető felé.

Egy tömör sziklakupacokkal teli fennsíkra értek. Csak közelebbről látszott, hogy valójában házak, mert mindegyikük belsejébe sötét nyílás vezetett.

Egy lélek se járt a kőviskók között. Csönd mindenütt. A bagolyember egyenesen a középen álló kőkunyhó felé tartott, mely látszatra semmiben sem különbözött a többitől.

A bejárat előtt a kalauz halkan felvijjogott.

– Vijjúa!

A nyílásban újabb szőrös lény tűnt fel, csakhogy ennek medvefeje volt, s a kezében rézkarikát tartott. Ugyancsak meglepődött az idegen láttán.

– Hol szedted össze ezt az őrültet? És miért hoztad elém? – fordult türelmetlenül a bagolyfejűhöz.

– Nem én szedtem össze – mentegetőzött amaz –, ő járt túl a skarlátvörös aligátor eszén, és kívánta, hogy idevezessem.

A Főgarabonc elképedten meredt a tábornokra.

– Meguntad az életed? – kérdezte.

– Dehogy! – tiltakozott Durrbele. – Vöröskökőnek, a kőtörpök királyának fővezére vagyok, nagy múltú nép fia, és őszintén remélem, hogy hosszú élet áll még előttem. De üljetek le, fantazmagórok, ha van ebben a lcísértetfészekben szék egyáltalán, és figyeljetek rám!

Durrbele tábornoknak minden merészsége és bölcsessége ellenére sem jutott volna az eszébe, hogy a merev medvetekintet úgy olvas legtitkosabb gondolataiban, mintha rendre kivallaná őket. Fogalma sem volt róla, hogy a nyomorúságos kőrakások csak az ő szemében szánalmasak, s valójában a világ legszebb és legragyogóbb, varázshatalommal épített városának kellős közepén áll. Kőhalmokat látott, no meg egy bagolyfejű és egy medvefejű embert, a valót a fantazmagórok bűbája elrejtette a szeme elől.

A Főgarabonc megsuhintotta a rézkarikát, és nyakon ragadta vele a kőtörpöt. Mielőtt megérthette volna, mi történik vele, Durrbele már a kőkunyhó belsejében volt. A valóságra vakon még mindig csak halvány derengést érzékelt, amelynél a belső falak éppolyan durvának tűntek, mint a kunyhók külseje, mégis az a különös érzése támadt, hogy egy hatalmas terem közepén áll, s ragyogó szempárok merednek rá mindenfelől.

A Főgarabonc sötéten fölkacagott, és elengedte foglyát.

– Ha mondanivalód van, ki vele, mielőtt megfojtalak! – nógatta.

Durrbele tehát belefogott a mondókájába, s megpróbálta nem hallani a különös neszeket, melyekkel a láthatatlan tömeg mintha közelebb húzódott volna hozzá, nehogy elmulassza a szavait. Mivel a harcias medvefejűn kívül senkit sem látott, hozzá intézte szónoklatát. Először is előadta tervét Óz elfoglalására, kifosztására s halhatatlan tündérnépének rabszolgaságba taszítására. Mikor ezzel végzett, beszámolt az alagútról, melyet a kőtörpök királya építtet, s kérte a Főgaraboncot, csatlakozzék hozzájuk rettenthetetlen harcosaival az Óz elfoglalásáért vívandó harcban.

Őszintén és hatásosan beszélt, de a javaslat végeztével a medvefejű harsány nevetésre fakadt, s gúnyos kacaját mintha láthatatlan kórus visszhangozta volna. Durrbele magabiztossága egy pillanat alatt elpárolgott.

– És kik a szövetségeseid? – érdeklődött a Főgarabonc.

– A hóborták – felelte a tábornok.

Gúnyos vihogás fogadta a választ.

– Egyedül ők? – faggatta tovább.

– Meg az égremorgók – folytatta tovább Durrbele.

Újabb hahota.

– Nekem milyen zsákmányt szántál? – hangzott a következő kérdés.

– Vöröskökő király Varázsövén kívül azt viszed, amit akarsz.

A fantazmagór harsány röhejjel jutalmazta a választ, amit ismét visszhangzott a láthatatlan kórus. De ez még semmi! A medvefejű olyan jól mulatott az ajánlaton, hogy valósággal fetrengett a padlón, olykor még fel is nyerített jókedvében.

– Elképesztően ostoba, elvakult népség a kőtörpöké! Milyen óriásnak hiszik magukat ezek a parányi férgek!

Ezzel hirtelen talpra ugrott, szőrös mancsával nyakon ragadta Durrbelét, és kivonszolta a kunyhó elé.

Odakinn furcsán felvijjogott, s mintegy válaszul, a fennsík kőkunyhóiból előözönlöttek a fantazmagórok. Egyforma szőrös testük, de különböző, emlős-, madár vagy hüllőfejük volt. A kőtörp megbűvölt szemében mindegyik kegyetlennek és undorítónak tetszett: Durrbele önkéntelenül összerázkódott az utálattól.

A Főgarabonc lassan fölemelte a karját, mire egy szempillantás alatt lefoszlott róla a szőr, s az elképedt kőtörp előtt gyönyörű, rózsaszín fátyolszövetbe öltözött, nemes, nyugodt arcú asszony jelent meg, sötét hajában virágfüzérrel.

A fantazmagórok ugyanakkor üvöltő farkasfalkává változtak, vicsorogva rohangáltak fel-alá, s fenyegetően villogtatták sárga agyaraikat.

Ekkor az asszony is fölemelte a karját, akár az imént a medvefejű, s a farkasokból egyszerre fürge gyíksereg lett, ő maga pedig hatalmas pillangóvá alakult.

Durrbelének épp csak annyi ideje maradt, hogy ijedtében felvisítson, és elugorjon a gyíkok elől, mikor újabb átváltozásnak lehetett tanúja: mindnyájan visszanyerték eredeti alakjukat.

A szőrös testét és medvefejét visszanyert Főgarabonc a vén kőtörphöz fordult.

– Még mindig számítasz a segítségünkre?

– Jobban, mint valaha – jelentette ki határozottan a tábornok.

– Akkor ki vele, mit ajánlhatsz a fantazmagóroknak, ami ne volna máris az övék!

Durrbele elbizonytalanodott. Most mit mondjon? Vöröskökő egekig magasztalt Varázsöve mit sem ér e nép elképesztő varázserejéhez képest. Aranyhoz, drágakőhöz, rabszolgához is könnyedén hozzájuthatnak. Érezte, hogy hatalmuk sokszorosan felülmúlja az erejét, ezért gonoszságukra apellált, s előhozakodott az egyetlen lehetséges érvvel:

– Felhívom figyelmeteket arra a páratlan gyönyörűségre, hogy boldogokat tehettek boldogtalanná – szólalt meg végül. – Mily öröm egy ártatlan és védtelen népet romlásba dönteni!

– Meggyőző válasz! – ismerte el a Főgarabonc. – Rendben van. Segítségedre leszünk. Eredj haza, és mondd meg görbe lábú királyodnak, hogy üzenjen a fantazmagórokért, ha kész az alagút, s ők győzelemre vezetik hadait Óz ellen! Régen leromboltuk volna már azt a tündérlakta földet, csakhogy a végtelen sivatag eddig utunkat állta. Az az alagút remek ötlet! Térj haza, s készüljetek a fogadásunkra!

Durrbele nagyon örült, hogy kedvező válasszal térhet haza. A bagolyfejű lekísérte az ösvényen, és megparancsolta a skarlátvörös aligátornak, hogy térjen ki a kőtörp útjából.

A látogató távoztával csodálatos, ragyogó város jelent meg a hegytetőn, melyet az ott élő, cifra ruhájú fantazmagórok természetesen tisztán láttak. A királyi pompába öltözött Főgarabonc a következő beszédet intézte hozzájuk:

– Ideje, hogy nekivágjunk a világnak, és bánatot, rémületet vigyünk lakói közé. Túl régen élünk már ezen a magányos hegytetőn, s miközben mi magunkba zárkóztunk, mások boldogságban és jómódban élnek, holott a fantazmagórok legfőbb boldogsága a boldogság megrontása. Örülök, hogy eljött hozzánk a kőtörpök követe, s figyelmeztetett minket, hogy ütött a cselekvés órája. Vöröskökő király alagútjának segítségével először is elfoglaljuk Óz földjét, majd megsemmisítjük a hóbortákat, az égremorgókat és a kőtörpöket, azután pedig rázúdulunk az egész világra, és bánatot, ínséget, viszályt ébresztünk benne.

A gonosz fantazmagórok dörgő tapssal fogadták a kedvükre való tervet.

Azt mondják, az erbek a leghatalmasabbak és legkönyörtelenebbek a gonosz szellemek közül, márpedig a Fantazmagória hegyén élő fantazmagórok az erbek közül valók.

A KELEGÓTYÁK ÖSSZEILLESZTÉSE

Dorka és útitársai továbbrobogtak Papírmasériából a hol jobban, hol kevésbé kivehető ösvényen, egészen az útjelző tábláig, ahol ismét rákanyarodtak a főútra, s kellemesen kocsikáztak a takaros farmok között. Mikor leszállt az este, betértek egy tanyára, ahol szíves vendéglátásban volt részük: bőséges vacsorát tálaltak elébük, s kényelmes ágyat vetettek nekik éjszakára.

Másnap kora reggel ébredtek. Alig várták már az indulást! A kiadós reggeli után búcsút vettek házigazdáiktól, és fölszálltak a piros hintóra, amelyből éjszakára sem fogták ki a Vesszőparipát. Ez a csodaló soha el nem fáradt, és vesszőből lévén, soha nem is feküdt le. Dorka nem tudta biztosan, szokott-e aludni egyáltalán, de annyi szent, hogy mások jelenlétében egyszer sem hunyta le a szemét.

Óz földjén mindig szép az idő: aznap reggel is ragyogó, kellemes napfény fogadta őket.

Jó egy óra múltán ismét útelágazáshoz értek.

„KELEGÓCIA" – olvashatták az útjelző táblán.

– Itt most befordulunk – jelentette ki Dorka a tábla láttán.

– Nocsak! Kelegóciába megyünk? – hűlt el a főkapitány.

– Bizony. Ozma szerint tetszeni fognak nekünk a kelegótyák – mondta Dorka. – Sok érdekeset hallottam felőlük.

– A nevük hallatán nem gondolná az ember – hitetlenkedett Emmi néni. – Miféle népek? Csak nem újabb papírbabák?

– Nem hinném – nevette el magát Dorka. – De pontosan én sem tudom, nénikém. Meglátjuk hamar.

– Kérdezzük meg a Varázslót! – javasolta Henrik bácsi.

– Magam sem jártam még errefelé – vallotta meg a kérdezett. – Hallani azonban hallottam Kelegóciáról, s azt beszélik, nincs még egy olyan fura népség Óz földjén, mint ezek a kelegótyák.

– És mi olyan különös bennük? – kérdezte Toprongy.

– Isten tudja – felelte a Varázsló.

Amint ráfordultak a Kelegóciába vezető árnyas fasorra, egy kengurut pillantottak meg az út szélén. A szerencsétlen állat szeméből úgy patakzott a könny, hogy nem győzte törölgetni két mancsával. A könny patak végigfolyt az arcán, ahonnan az útra csordult: az egyik mélyedésben valóságos tavacska keletkezett már.

A Vesszőparipát tüstént megállította a szomorú látvány.

– Mi baj, kenguru? – fordult hozzá részvevőén Dorka.

– Brühühű! – zokogta a kenguru. – Elveszett a ke-ke-ke, jaj, brühühű!

– Biztos a kenyéradó gazdája halt meg szegénynek! – találgatták. – Vagy a kenyeres pajtása.

– Nehehem! – szipogta az állat. – Nehehemem! A… a ke-ke- ke… jaj… brühühű!

– Értem már! – szólt közbe Toprongy. – A kerek tükröcskéje tűnt el!

– Nehehemem! A ke-ke-ke… brühühű! A ke-ke… jaj… brühű! – jajveszékelt tovább kétségbeesetten.

– Biztosan a kekszét siratja! – vélekedett Emmi néni.

– Vagy a kelkáposztáját! – próbálkozott Henrik bácsi.

– A ke-ke-kesztyűm… – bökte ki végül a kenguru.

– Ó! – kottyant közbe megkönnyebbülten Kitykotty. – Miért nem ezzel kezdted?

– Brühühű, me-hert ké-héptelen voltam! – felelte az állat.

– Csak azt nem értem – képedt el Dorka –, hogy minek egy kengurunak kesztyű ebben a hőségben.

– Márpedig nekem szükségem van rá! – bizonygatta sértődötten amaz.

Tüstént abbahagyta a sírást, sőt a mancsát is elvette a szeme elől, hogy szemrehányóan végigmérhesse a kislányt.

– Ebben a napsütésben le is éghet a mancsom, sőt a végén még meg is fázom!

– Badarság! – tiltakozott Dorka. – Életemben nem hallottam kesztyűs kengururól!

– Nem?! – döbbent meg az állat.

– Soha! Biz' isten! – erősködött a kislány. – De ha így folytatod, a sírásba csakugyan belebetegszel! Merre laksz?

– Két mérföldnyire Kelegóciától – hangzott a válasz. – A kesztyűmet Köti mama kötötte. Ő is kelegótya.

– Menj csak haza szépen! Lehet, hogy kapsz egy új párat – vigasztalta Dorka. – De mi is Kelegóciába tartunk. Elugrándozhatsz a hintó mellett, ha akarsz…

Továbbhajtottak, a kenguru mellettük ugrándozott, s hamarosan egészen megfeledkezett a bánatáról. A Varázsló szóval tartotta.

– Aztán szívélyesek azok a kelegótyák?

– Nagyon is – hangzott a felelet –, feltéve, ha rendesen össze vannak rakva. Máskor szörnyen szétszórtak, teljesen összezavarodnak... olyankor semmire nem mégy velük.

– Szétszórtak? Ezt meg hogy érted? – kíváncsiskodott Dorka.

– Hát jó sok darabkából állnak! – magyarázta a kenguru. – És ha idegent látnak, nyomban szétszóródnak. Persze rettenetesen összezavarodnak, és jó időbe telik, mire sikerül összerakni őket.

– És ki szokta összerakni őket? – kérdezte Nyergelj Gergely.

– Bárki, aki képes összeilleszteni a darabokat. Köti mamát néha magam is összerakom, mert őt már annyira ismerem, hogy minden részét megtalálom. Ha összerakom, szívesen köt nekem. A kesztyűmet is egy ilyen alkalommal kötötte. Azaz akkor kezdte el, mert míg elkészült, jó néhányszor össze kellett raknom. Valahányszor a közelébe értem, menten szétszórta magát.

– Nem értem, miért félt tőled. Megszokhatott volna már! – csodálkozott Dorka.

– Nem azért csinálja! – tiltakozott a kenguru. – Ha össze vannak rakva, egyáltalán nem félnek, sőt igazán vidám, kellemes emberek. Az a szokásuk, hogy szétszóródnak – épp ettől kelegótyák!

Az utasok mélyen elgondolkoztak a hallottakon, a Vesszőparipa pedig sebesen vágtatott velük tovább.

– Mi haszna Kelegóciába mennünk? – méltatlankodott Emmi néni. – Ha darabokban vannak, legföljebb összeseperhetjük őket, aztán mehetünk tovább.

– Szerintem menjünk! – mondta Dorka. – Kezdek éhes lenni, és jobb, ha megebédelünk Kelegóciában! Talán az ételt ők sem szórják szét.

– Ennivaló akad bőven! – bizonygatta a kenguru, akinek egyre nagyobbakat kellett ugrania, hogy lépést tarthasson a vágtató Vesszőparipával. – A szakácsuk sem utolsó, már ha sikerül összeraknotok! Nézzétek csak, ott a város!

A főút mellett zöldellő mezőn csakugyan takaros házikók sorakoztak.

– Mumpicok jártak erre nemrég, és sokat összeraktak közülük – magyarázta szökdécselő kísérőjük. – Ha csendben közeledtek, lehet, hogy nem is szóródnak széjjel.

– Próba szerencse – jegyezte meg a Varázsló.

Megállították a Vesszőparipát, kiszálltak a hintóból, és elbúcsúztak a kengurutól, aki hazafelé vette útját. Kíváncsian indultak a mező felé. Lábujjhegyen közelítették meg a házakat.

Olyan halkan közeledtek, hogy az ablakokon is bekukucskálhattak, nem vette észre őket senki. Volt, aki a házban sürgölődött, mások a kertben szorgoskodtak, látszatra semmiben sem különböztek a hétköznapi emberektől. Észrevétlen lopakodtak a közelükbe.

Már majdnem odaértek a legközelebbi házhoz, mikor Totó előtt hatalmas bogár mászott át az úton. Kutya kötelességének érezte, hogy megugassa… Vad kopogás hangzott fel a kertekből és a házak belsejéből. Akár a jégeső! – gondolta Dorka. Érezték, hogy immár minden óvatosság fölösleges. Rohantak, hogy lássák, mi történt.

Mikor a kopogás elhalt, teljes csönd ülte meg a várost. A látogatók betértek a legközelebbi s egyben legnagyobb házba, s uramfia! – a háziak darabkáival volt tele a padló! Mintha szépen festett, fantasztikusabbnál fantasztikusabb formájú fadarabkákból álltak volna, csakhogy két egyforma nem akadt közöttük!

Föl-fölvettek egyet, és alaposan szemügyre vették. Dorkáén például egy szem volt, mely kedvesen, érdeklődve nézegette a kislányt, mintha találgatná, mi a szándéka vele. A közelben meglelte az orrát is, amely tökéletesen illeszkedett az előző részlethez. Egy arc részei voltak.

– Bár a száját is megtalálnám! – sóhajtotta Dorka. – Akkor ez a kelegótya szólhatna hozzánk, s megmondhatná, hogyan tovább.

– Keressük meg! – javasolta a Varázsló, mire mindnyájan négykézlábra álltak, s keresgélni kezdtek a nagy összevisszaságban.

– Megvan! – szaladt boldogan a kislányhoz Toprongy egy különös formájú darabbal, amelyre szájat festettek. De sehogy sem illett a meglévő orrhoz és szemhez.

– Ez valaki másnak a szája! – legyintett csalódottan Dorka. – Látod, itt egy hajlatnak kellene lennie, ott meg egy gödröcskének!

– Nem nyelhette el a föld! – biztatta őket a Varázsló. – Itt kell lennie valahol!

Dorka először egy fület meg egy ráhajló vörös hajtincset talált, ezért aztán, míg a többiek a száj után kutattak, ő a vörös hajú darabkákat szedte össze. Talált eleget, hamar összeállt az ember feje, s mire Nyergelj Gergely a túlsó sarokból előkerítette a szájat, a másik szemre és fülre is ráakadt. Tökéletesen összeillettek!

– Akár egy kirakós játék! – lelkendezett a kislány. – Keressük meg a többi darabját, és fejezzük be!

– De milyen lehet a teste? – tűnődött a Varázsló.

– Itt van néhány darabka egy kék lábból és egy zöld karból, de nem tudom, az övé-e.

– Fehér inget és kötényt keressetek! – szólalt meg halkan az összerakott fej. – Szakács vagyok.

– Köszönjük! – hálálkodott Dorka. – Jó, hogy veled kezdtük, mert ugyancsak megéheztem! Főzhetnél nekünk valamit, míg összerakjuk a többieket…

Most, hogy tudták, milyen ruha tartozik a kikerekedett fejhez, jóval könnyebb volt megtalálni a hiányzó részeket, s mivel mindenki ezen buzgólkodott, hamar összerakták.

Az elkészült szakács mélyen meghajolt, és így szólt:

– Máris indulok ebédet főzni. Hanem a kelegótyákkal lesz elég dolgotok! Szerintem kezdjétek Csögölyéssy urammal. A keresztneve Lőrinc. Köpcös, kopasz ember, rézgombos, kék kabátban, rózsaszín mellényben és drapp nadrágban. A bal térdéből hiányzik egy darab. Évekkel ezelőtt tűnt el, mikor túl könnyelműen szóródott szét. Kicsit sántít, de fél térddel is elég jól tartja magát. Mint a falu legtekintélyesebb embere, üdvözölhetne benneteket, s a további munkában is segíthetne. Érdemes lenne vele kezdeni, míg el nem készülök az ebéddel.

– Igazad van, szakács! – helyeselt a Varázsló. – Köszönjük a jó tanácsot.

Emmi néni találta meg Csögölyéssy uram első darabját.

– Elég ostoba játék ez az összerakósdi! – jegyezte meg. – De ha már ebédig úgysincs egyéb dolgunk, akár rendet is rakhatunk ebben az összevisszaságban! Gyerünk, Henrik, szedd össze Lőrinc kopasz fejét! A rózsaszín mellény az én dolgom.

Mindnyájan nekibuzdultak, Kitykotty különösen sokat segített. A sárga tyúk éles szemét egyetlen részlet sem kerülte el, s ha észrevette valamelyiket, megállt fölötte, s rábökött a csőrével. Gondosan szemügyre vette az alakulóban lévő öregurat, s addig keresgélt, míg rá nem akadt a következő darabkára. Egy órába sem telt, Csögölyéssy uram már ott állt előttük.

– Gratulálok, barátaim! – szólalt meg vidáman. – Nálatok ügyesebb emberekkel még soha nem találkoztam. Életemben nem raktak össze ilyen gyorsan! Pedig, azt mondják, nem könnyű dolog!

– Kansasban egy időben valóságos összerakósdi-láz tört ki! – vallotta meg Dorka. – Van már benne némi tapasztalatom. Igaz, ott csak lapos képeket kellett összerakni, te pedig gömbölyű vagy, ami kétségtelenül megnehezíti a munkát.

– Köszönöm, kedves! – pirult bele az elismerésbe boldogan az öregúr. – Igazán megtisztelsz. Mi értelme lenne szétszóródnom, ha nem volnék nehéz feladat?

– No de ilyet! – méltatlankodott Emmi néni. – Micsoda viselkedés ez?! Miért nem marad szépen egy darabban?

Csögölyéssy uramat szemmel láthatólag bosszantotta a megjegyzés, de udvariasan csak ennyit válaszolt:

– Talán már ön is észrevette, asszonyom, hogy mindenkinek megvan a maga bogara. Az enyém a szétszóródás. Hogy az öné mi, arról inkább hallgatok… mindenesetre én nem köszörülném magán a nyelvemet, bármit tenne is…

– Ezt megkaptad, Emmám! – mulatott Henrik bácsi. – És meg is érdemelted. Nem akármilyen országban vagyunk: olyanoknak kell elfogadnod a lakóit, amilyenek.

–      No, akkor fekhetnének itt szétszóródva, amíg világ a világ! – vágott vissza mindenki derültségére Emmi néni.

Nyergelj Gergely abban a pillanatban egy kötőtűt tartó kézre bukkant, úgyhogy Köti mama lett a következő. Könnyebb volt összeilleszteni, mint Lőrinc uramat, s mikor ő is elkészült, mosolygós öreg néni állt előttük, aki szívélyesen üdvözölte őket. Dorka beszámolt a kengurut ért veszteségről, mire Köti mama megígérte, hogy tüstént munkához lát, s új kesztyűt köt a kárvallottnak.

A szakács is előbukkant a konyhából, s jelentette, hogy tálalva van. Az asztalfőn Csögölyéssy uram foglalt helyet, a túlsó végen Köti mama, a vendégek pedig boldogan láttak neki az ínycsiklandó finomságoknak, remekül szórakoztak.

Az ebéd végeztével kimentek az udvarra, s az ott lévők közül is jó néhányat összeraktak.

Annyira belemelegedtek a munkába, hogy legszívesebben egész nap Kelegóciában maradtak volna, ha a Varázsló nem figyelmezteti őket, hogy ideje indulniuk.

– Te itt hagynád szegényeket darabokban? – kérdezte szemrehányóan Dorka.

– Miattunk ne aggódj – csitította Lőrinc uram. – Nap mint nap vetődnek erre kvarangyok, mumpicok vagy nyugorok, akik szívesen bíbelődnek az összerakásunkkal, úgyhogy nekik sem eshet bajuk. De téged, remélem, látunk még. Ne feledd, mindig kedves vendég leszel Kelegóciában!

– Egymást soha nem illesztitek össze? – kérdezte a kislány.

– Sohasem. Túl könnyű feladat volna, és nem lenne benne örömünk.

Búcsút vettek a különc kelegótyáktól is, és hintóba szálltak, hogy folytassák útjukat.

– Szó, ami szó, fura egy népség! – ismerte el Emmi néni, távolodóban Kelegóciától. – Csak tudnám, mi hasznukat veszik!

–      Órákig elszórakoztunk velük – felelte a Varázsló. – És kárunkra nem vált, annyi szent!

– Szerintem jobb játék volt, mint a pasziánsz vagy a célba dobás! – jegyezte meg józanul Henrik bácsi. – Én bizony örülök, hogy eljöttünk Kelegóciába!

DURRBELE TÁBORNOK BESZÁMOLÓJA

Mikor Durrbele tábornok ismét jelentkezett a kőtörpök királyának barlangpalotájában, őfensége vallatóra fogta:

– Szerencsével jártál? Csatlakoznak hozzánk a hóborták?

– De mennyire! – felelte Durrbele. – Minden erejüket és ravaszságukat készek latba vetni az érdekünkben.

– Remek! – kiáltott fel a király. – És mit ígértél nekik cserébe?

– Azt, hogy fenséged felhasználja majd a Varázsöv erejét, és minden hóbortának szép nagy fejet bűvöl a nyakára a mostani apró helyett.

– Rendben – egyezett bele az uralkodó. – Jó hírt hoztál, tábornokom, napról napra jobban bízom benne, hogy elfoglaljuk Ózt.

– Csakhogy ez még nem minden… – jelentette be a fővezér.

– Jó vagy rossz híreket hoztál?

– Kitűnőeket, fenség.

– Hallgatlak – mondta a király.

– Az égremorgók is mellénk álltak.

– Tessék?! – hűlt el Vöröskökő.

– Komolyan mondom – erősködött a tábornok. – Segítséget ígértek.

– És mit kívánnak cserébe? – puhatolózott a király, aki jól ismerte az égremorgók mohó természetét.

– Csupán néhány rabszolgát Óz lakói közül – válaszolta Durrbele. Úgy gondolta, azt a csekélységet, hogy húszezer rabszolgáról van szó, elég a győzelem után megemlítenie.

– Igazán szerény kérés – ismerte el a király. – Gratulálok, Durrbele, szép sikerrel jártál!

– Volna még valami… – húzta ki magát a tábornok.

A király egészen elképedt.

– Beszélj! – parancsolta.

– Jártam fantazmagóriai Főgaraboncnál, aki megígérte, hogy népével együtt a segítségünkre siet.

– Micsoda?! – kiáltott fel Vöröskökő. – A fantazmagórok? Na nem! Ez nem lehet igaz!

– Pedig így van – jelentette ki büszkén a fővezér.

A király elgondolkodott, homlokán egyre mélyültek a ráncok.

– Félek, Durrbele – aggodalmaskodott –, hogy a fantazmagórok nem veszélytelen szövetségesek. Ha a Főgarabonc és rettentő csapata lezúdul a hegyről, a végén még minket, kőtörpöket is uralmuk alá hajtanak.

– Eh! Ostobaság! – vágott vissza sértődötten Durrbele, bár  titkon maga is félt, hogy urának igaza lesz. – A Főgarabonc személyes jóbarátom, és semmi rosszat nem forral a kőtörpök ellen. Még a házába is meghívott, mikor náluk jártam.

A tábornok pusztán azt felejtette el megemlíteni, hogy egy rézkarikával a nyakában vonszolták a kunyhó belsejébe. A király őszinte csodálattal tekintett seregeinek parancsnokára.

– Csuda egy kőtörp vagy te, Durrbele! – jegyezte meg. – Kár, hogy nem tettelek meg már régebben a tábornokomnak! No és milyen jutalmat vár a Főgarabonc?

– Semmilyet, királyom – hangzott a válasz. – Varázshatalma a Varázsövén is sokszorosan túltesz. Egyetlen kívánsága, hogy a jóságos ózbeliek boldogságát megrontsa. Ezzel az örömmel bőségesen kárpótoljuk fáradságáért.

– És mikor érkeznek? – aggodalmaskodott tovább a király.

– Amint elkészülünk az alagúttal – felelte Durrbele.

– Már majdnem a sivatag közepénél járunk – mondta a király. – Nem könnyű áttörni a tömör sziklafalat. De ha átérünk a sivatag alatt, a Smaragdvárosig vezető szakasz hamar elkészül.

– Amint meglesz, a hóborták, az égremorgók és a fantazmagórok csatlakoznak hozzánk. Nem létezik, hogy Óz ekkora túlerőnek ellenáll – bizonygatta Durrbele.

De Vöröskökő ismét gondolkodóba esett.

– Tulajdonképpen sajnálom, hogy nem hódíthatjuk meg egyedül Óz földjét. Veszélyesek a szövetségeseink. Mi lesz, ha többet követelnek a kialkudott jutalomnál? Bárcsak külső segítség nélkül valóra válthatnánk a tervet!

– Lehetetlen volna – jelentette ki határozottan a tábornok.

– De miért, Durrbele?

– Magad is jól tudod. Egyszer már megütköztél az ózbeliekkel, és rajtavesztettél.

– Mivel tojásokkal támadtak ellenünk! – borzadt bele az iszonyatba a király. – Sem én, sem a kőtörpök nem állhatják a tojásokat! A föld alatt lakók számára a tojás a legnagyobb méreg.

– Igaz – ismerte el a fővezér.

– Most viszont rajtaüthettünk volna az országon, és leigázhattuk volna, mielőtt sikerül tojásokat kerítenie. Az előző vereséget az okozta, hogy az a Dorka nevű kislány egy sárga tyúkot is magával hozott. Nem tudom, mi történt azzal a tyúkkal, de szerintem Óz földjén pillanatnyilag egy tyúk sem él.

– Épp ellenkezőleg! – figyelmeztette Durrbele. – Ózban több száz csirke él, valóságos tojáshegyeket tojnak. Hazaútban találkoztam egy héjával, aki nemrég járt Ózban, hogy elragadjon néhányat a kiscsibék közül. Csakhogy varázslat óvja őket, és a héjának egyet sem sikerült megszereznie!

– Ajaj! – nyugtalankodott Vöröskökő. – Ez bizony rossz hír! A kőtörpök örömmel harcolnak, de a tojásokkal szemben tehetetlenek – és nem is hányhatom a szemükre!

– Nem kell tojások ellen harcolniuk! – nyugtatta meg Durrbele. – Azoktól magam is félek, és eszem ágában sincs velük mérgezni magam. Az a tervem, hogy először a hóborták vonulnak át az alagúton, aztán az égremorgók és a fantazmagórok. Mire mi, kőtörpök a csatatérre érünk, elfogynak a tojások, és könnyűszerrel összefogdoshatjuk az ottaniakat.

– Bár sikerülne! – sóhajtott komoran a király. – De szeretném, ha egyszer s mindenkorra tudomásul vennéd, hogy Ozma és Dorka az én foglyaim. Takaros fehérnépek, igazán kár volna, ha valamelyik szörnyeteg megsebezné vagy rabszolgáivá tenné őket. Elfogom és idehozom őket, aztán porcelánfigurákat csinálok belőlük. Jól mutatnának a kandallópárkányon: Dorka az egyik végén, Ozma a másikon. Gondosan ügyelnék rá, hogy a szobalányok le ne verjék őket portörlés közben.

– Ahogy kívánja, fenség! – hajolt meg a tábornok. – A lányokkal azt tesz, amit akar. De most, hogy kidolgoztuk a tervet, s a leghatalmasabb gonosz szellemek a szövetségeseink, ideje, hogy minél előbb befejezzük az alagutat.

– Három nap múlva elkészül – ígérte a király, és elrohant, hogy ellenőrizze a munkálatokat, és minél sebesebb munkára ösztökélje népét.

A VARÁZSLÓ BOSZORKÁNYOS TRÜKKJE

– Merre tovább? – kérdezte a Varázsló, mikor kiértek Kelegócia városából, s ismét a főút felé tartottak.

– Ozma állította össze az útitervet – kezdte Dorka –, és azt javasolta, látogassunk el Halandzsiába, aztán nézzünk be a Bádog favágóhoz.

– Nem hangzik rosszul – ismerte el a Varázsló. – Csak tudnám, merre lehet Halandzsia!

– Pontosan magam sem tudom – mondta a kislány –, valahol délnyugatra innét.

– Akkor minek visszamenni a főútra? – értetlenkedett Toprongy. – Ha átvágunk erre, sokkal hamarabb odaérünk.

– Csakhogy itt nincs ösvény – tiltakozott Henrik bácsi.

– Akkor pedig jobb lesz visszamenni és megnézni az útjelző táblákat. Úgy nem tévedhetünk el – határozta el Dorka.

De alig mentek néhány lépést, a Vesszőparipa, aki minden szót hallott, megállt és megszólalt:

– Itt van egy ösvény.

És valóban, nehezen kivehető ösvény ágazott el az úttól, amelyen haladtak. A szép zöld mezők és árnyas ligetek között egyenesen délnyugatnak tartott.

– Jó ösvénynek látszik – vélte Nyergelj Gergely. – Miért ne mennénk erre?

– Jó – egyezett bele Dorka. – Úgyis kíváncsi vagyok, milyen lehet Halandzsia, s ezen az ösvényen a lehető leggyorsabban odajuthatunk.

Mindenkinek tetszett az ötlet, a Vesszőparipa tehát rákanyarodott az ösvényre, amely majdnem olyan jó állapotban volt, mint a Kelegóciába vezető út.

Néhány magányos tanya mellett vitt el az útjuk, de hamarosan ezeket az elszórt házakat is maguk mögött hagyták, s csak rétek és ligetek vették körül őket. De vidáman kocogtak tovább, míg Emmi néni és Kitykotty hosszú vitába nem bonyolódott a csirke-nevelés kérdéseiről.

– Nem szívesen mondok önnek ellent – fogalmazott méltósággal Kitykotty –, de az az érzésem, többet tudok a csirkékről, mint bárki emberfia.

– Ugyan, Kitykotty! – intette le Emmi néni. – Csaknem negyven éven át neveltem csirkéket, és nagyon is jól tudom, hogy éheztetni kell őket, ha azt akarod, hogy sok tojást tojjanak, ha pedig rántani valókat szeretnél, sok magot kell elébük szórnod.

– Rántani valókat?! – szörnyedt el Kitykotty. – Még hogy az én drága csibéimet kirántani?!

– Végül is arra valók, nem? – kérdezte meglepetten Emmi néni.

– Ózban nem, nénikém – felelte Dorka. – Errefelé a csirkét nem eszik meg. Tudod, Kitykotty volt itt az első tyúk. Magam hoztam ide. Mindenki megszerette, köztiszteletben áll, úgyhogy ha az ózbeliek megennék valamelyik csibéjét, az éppen olyan volna, mintha magát Kitykottyot ennék meg.

– Na szép, mondhatom! – méltatlankodott Emmi néni. – Hát a tojásokkal mi lesz?

– Ha több tojást tojunk, mint amennyit ki akarunk költeni, odaadjuk az ózbelieknek, hogy megegyék őket. Örülök, hogy errefelé szeretik a tojást, mert különben megzápulna a maradék.

– Micsoda ország! – sóhajtotta Emmi néni.

– Elnézést – szólt közbe a Vesszőparipa. – Eltűnt az ösvény. Most merre tovább?

– Egyenesen délnyugatnak tartunk – gondolkodott fennhangon Dorka. – Akár van ösvény, akár nincs, nem tévedhetünk el.

– Persze – ismerte el a Vesszőparipa. – A mezőn sem nehéz húzni a fogatot, csak azt akartam tudni, merre menjek.

– A rét túloldalán egy erdőt látok. Arra kell mennünk. Ha megcélzód az erdőt, nem tévesztheted el a helyes irányt.

A faló továbbvágtatott, s a rét füve oly puhán simult a kerekek alá, hogy igazán könnyű volt húznia a kocsit. Dorkát mégis  nyugtalanította kissé, hogy eltűnt szemük elől az ösvény, és csak mennek a vakvilágba.

Errefelé nem voltak házak, s így farmer sem, akitől megkérdezhették volna az utat, s bár Óz földje mindenhol gyönyörű, ez a vidék mégis különösnek tetszett.

– Lehet, hogy eltévedtünk… – szólalt meg Emmi néni hosszú hallgatás után.

– Sose bánja! – vigasztalta Toprongy. – Dorka meg én ezerszer is eltévedtünk már, de végül mindig ránk találtak.

– És ha megéhezünk? – aggódott Nyergelj Gergely. – A lehető legrosszabb olyan helyen eltévedni, ahol még házak sincsenek!

– Kelegóciában tisztességesen belaktunk – csitította Henrik bácsi. – Messze még az éhhalál!

– Óz földjén soha senki nem halt még éhen! – jelentette ki határozottan Dorka. – De igaz, ami igaz, időnként alaposan megéhezik az ember…

A Varázsló egy szót sem szólt, de nem látszott rajta, hogy aggasztaná a dolog.

A Vesszőparipa frissen ügetett előre, az erdő mégis mintha messzebb lett volna, mint mikor meglátták. A nap is nyugodni készült, mire a fákhoz értek: de gyönyörű helyen, virágba borult fák közt találták magukat, melyek tövét puha mohaszőnyeg nőtte be.

– Ez aztán a táborhely! – kurjantotta a Varázsló, mikor a Vesszőparipa tanácstalanul megállt.

– Táborhely?! – ismételték döbbenten a többiek.

– Az hát! – bizonygatta a Varázsló. – Nemsokára besötétedik, és mégsem vághatunk éjjel keresztül az erdőn. Legjobb, ha letáborozunk, meg vacsorázunk, és jól kialusszuk magunkat, mire meg virrad.

Mindnyájan elképedten bámultak az emberkére.

– Szép kis táborozás, mondhatom! – zsörtölődött Emmi néni. – Talán a kocsi alatt aludjunk?!

– És füvet együnk vacsorára? – nevette el magát Toprongy.

Dorka azonban, mintha bízott volna valamiben, nem vesztette el a jókedvét.

– Még jó, hogy velünk van a Nagy Varázsló! – mondta derűsen. – Most megmutathatja, mit tud!

– Igaz is! – mondta Henrik bácsi. – Egészen kiment a fejemből, hogy varázslót is hoztunk magunkkal!

– Az enyémből nem ment ki! – jegyezte meg öntelten Kitykotty. A Varázsló elmosolyodott, és leszállt a kocsiról. A többiek utána.

– Először is – kezdte – sátrakra lesz szükségünk. Kölcsönadna valaki egy zsebkendőt?

Toprongy tüstént odaadta a sajátját, Emmi néni is előhúzott egyet. A Varázsló elvette, és óvatosan a fűre terítette őket az erdőszélen. Aztán a sajátját is odatette melléjük, majd hátralépett, bal kezével a zsebkendők felé intett, és így szólt:

„Hol most kendőt látsz gyepágyon,

Három tágas sátor álljon!"

És lássatok csodát! A három zsebkendőből először apró sátrak lettek, de gyorsan nőttek, növekedtek, mígnem az egész társaság kényelmesen elférhetett bennük.

– Ez – mutatott az elsőre a Varázsló – a hölgyek szállása. Dorka, Emmi néni, kerüljenek beljebb! Itt nyugodtan átöltözhetnek.

Mindenki berohant a sátorba, ahol két puha, fehér ágy fogadta őket, s Kitykotty számára is volt ezüst ülőrúd. A gyepet szőnyegek borították, s a berendezést néhány tábori szék és egy asztal egészítette ki.

– Nahát! Életemben nem láttam még ilyesmit! – kiáltott föl Emmi néni, s kicsit félénken pillantott a Varázslóra, már-már tartott a hatalmától.

– Ezt meg hogy csináltad? – képedt el Dorka is.

– Glinda, a jó boszorkány tanította meg rá – felelte az emberke. – Omahában vagy akkoriban, mikor Ózba érkeztem, csak jóval silányabb trükkökre futotta, de mikor Glinda megtudta, hogy ezentúl Smaragdvárosban fogok élni, segítségemre sietett. Azt mondta, Óz Nagy Varázslója nem lehet egyszerű szélhámos, így aztán többször is összedugtuk a fejünket. Amilyen gyorsan tanulok, idővel csodákra leszek képes!

– Meghiszem azt! – lelkesedett Dorka. – Ez a három sátor maga is valóságos csoda!

– Nézzétek meg a férfisátrat is! – javasolta a Varázsló. Mindnyájan átmentek a következő sátorba. Igaz, itt-ott foszladozott a széle, hiszen Toprongy zsebkendőjéből készült, de ebben is teljes volt a kényelem. Négy vetett ágy várta benne Henrik bácsit, Nyergelj Gergelyt, Toprongyot és a Varázslót, Totót pedig puha szőnyeg. – A harmadik sátor a konyha és az ebédlő – magyarázta a Varázsló.

Átmentek ide is, és az asztalon minden főzéshez szükséges edényt megtaláltak. A Varázsló leemelt egy nagy bográcsot, és felállította a szolgafára a sátor előtt. Míg ezzel foglalatoskodott, Nyergelj Gergely és Toprongy nagy halom rőzsét szedtek az erdőn, és máglyát raktak alája.

– Most pedig, Dorka – biztatta a Varázsló mosolyogva a kislányt –, főzz nekünk valami finomat!

– De hiszen a bográcsban semmi sincs! – kiáltott föl amaz.

– Biztos vagy benne? – kérdezte a Varázsló.

– Nem láttam, hogy bárki bármit beletett volna, és csaknem egészen biztos vagyok benne, hogy üres volt, mikor kihoztad.

– Márpedig – kacsintott cinkosan Henrik bácsira a Varázsló – jobban teszed, ha ügyelsz, hogy ki ne fusson az étel!

A férfiak felkaptak egy-egy vödröt, és elindultak az erdőbe forrást keresni.

– Azt hiszem, a Varázsló a bolondját járatja velünk! – mondta Dorkának Emmi néni. – Jól láttam, mikor a tűz fölé akasztotta a bográcsot. Nem volt benne más, csak levegő!

– Kár aggódnia! – torkolta le magabiztosan Kitykotty. – Mérget vehet rá, hogy tele lesz a bogrács, mire lekerül a tűzről, mégpedig nem ártatlan kiscsirkékkel!

– Igazán arcátlan egy tyúk a barátnőd, Dorka! – jegyezte meg Emmi néni, és megvetően mérte végig Kitykottyot. – Kár, hogy megtanult beszélni!

Kis híja volt, hogy megint össze nem kaptak, de ekkor föltűntek a férfiak a gyöngyöző tiszta vízzel teli vödrökkel. A Varázsló megdicsérte Dorka szakácsművészetét, és azt mondta, ideje asztalhoz ülniük.

Henrik bácsi levette a tűzről a bográcsot, és az ételt beleöntötte a nagy tálba, melyet a Varázsló tartott elébe. A tál egyszeriben megtelt finom, gőzölgő vadassal, zöldséggel, zsömlegombóccal és ínycsiklandozó mártással.

A Varázsló büszkén tette az asztal közepére a tálat, és az egész társaság letelepedett a székekre, s jó étvággyal látott neki a vacsorának.

Az asztalon más, gondosan letakart tálak is sorakoztak, s mikor levették róluk a fedőt, kenyér, vaj, sütemény, sajt, savanyúság és gyümölcs került elő belőlük. Még Óz zamatos szamócái sem hiányoztak az asztalról!

Senki nem merte firtatni, hogyan került oda mindez. Szívből örültek a sok finomságnak. Totó és Kitykotty sem maradtak éhen.

– Lehet, hogy varázsételeket ettünk – súgta oda a vacsora végeztével Dorkának Emmi néni –, és az is lehet, hogy épp ezért nem voltak nagyon tápláló fogások, de ennél finomabbat életemben nem ettem! Majd hangosabban hozzátette. – No és ki fog mosogatni?

– Senki, asszonyom! – felelte a Varázsló. – Az edények maguktól megtisztultak!

– Szent ég! – csapta össze a kezét elképedten Emmi néni. És csakugyan, mikor az imént még az asztalon sorakozó mosatlant kereste, elmosva, eltörölgetve, takarosan egymásba rakva talált mindent.

DORKA ELTÉVED

Gyönyörű este volt, úgyhogy az egyik sátor előtt körbeállították a székeket, és ki-ki előadott egy történetet a többiek mulattatására, mivel csak később akartak aludni térni.

Egyszer csak egy zebra bukkant elő a sűrűből, odaügetett hozzájuk, és udvariasan köszöntötte őket:

– Jó estét, emberek!

Szépen fénylett a szőre, kecses feje, dús sörénye és szép, bojtos, szamáréhoz hasonló farka volt. Karcsú, fehér testét szabályos barna csíkok tarkázták, finom patája pedig az őzéhez hasonlított.

– Jó estét, zebra barátunk! – viszonozta Nyergelj Gergely az állat köszöntését. – Segíthetünk valamiben?

– Igen – felelte a zebra. – Szeretném, ha eldöntenétek egy vitás kérdést, amin már régen rágódom. Vízből vagy földből van-e több a világon?

– Kivel vitáztok erről?

– A puhapáncélú rákkal – közölte a zebra. – Abban a tócsában lakik, amelyből nap mint nap iszom. Szörnyen szemtelen! Már ezerszer megmondtam neki, hogy a szárazföld sokkal nagyobb kiterjedésű a víznél, de ő makacsul ragaszkodik az ellenkezőjéhez. Ma este is, mikor jelentéktelen pocsolyalakónak tituláltam, azt merészelte állítani, hogy több és fontosabb a víz, mint a föld. Így aztán, mikor megpillantottam a tábort, elhatároztam, megkérlek benneteket, döntsétek el a kérdést egyszer s mindenkorra, hogy ne kelljen többé az ostoba fajzatja miatt bosszankodnom.

– Hol van most a puhapáncélú rák? – érdeklődött Dorka a magyarázat végeztével.

– Nem messze innét – hangzott a válasz. – Ha vállaljátok a döntést, tüstént elvágtatok és idehozom.

– Akkor indulj érte! – mondta a kislány.

A zebra eltűnt a fák között, de nemsokára visszatért. Mikor a közelükbe ért, látták, hogy egy puhapáncélú rák kapaszkodik égnek álló sörényébe az egyik ollójával.

– Tessék, kedves rák! – szólalt meg a zebra. – Íme, az emberek, akikről beszéltem önnek. Ők mégiscsak többet tudnak, mint maga, aki világéletében egy tócsa lakója volt, sőt nálam is többet, aki az erdőben élek, hiszen világjárók, akik a föld minden zegét-zugát ismerik.

– Óz határánál nem ér véget a világ – erősködött a rák makacsul.

– Igaz – ismerte el Dorka. – Csakhogy én azelőtt Kansasban, az Egyesült Államokban laktam, és jártam Kaliforniában, sőt Ausztráliában is! Henrik bácsi ugyancsak.

– Ami engem illet – fűzte hozzá Toprongy –, jártam Mexikóban, Bostonban és több idegen országban.

– Én pedig Európában és Írországban is megfordultam! – jelentette ki a Varázsló.

– Na látja! – fordult a zebra ismét a rákhoz. – Igazán olyan emberek, akik tudják, mit beszélnek!

– Akkor azt is tudják, hogy a világon több a víz, mint a szárazföld – visította ingerülten a rák.

– Ellenkezőleg: tudják, hogy ilyen ostobaságot csak egy fafejű rák állíthat! – vágott vissza a másik.

Erre a megjegyzésre a rák a másik ollójával belecsimpaszkodott a zebra fülébe, mire az fájdalmasan fölnyerített, és eszeveszett vágta közben próbálta erősen kapaszkodó kínzóját lerázni magáról.

– Ne csípjen! – méltatlankodott a kárvallott. – Megígérte, hogy nem csíp belém, ha idehozom!

– Maga pedig azt ígérte, hogy tisztességesen bánik velem! – kontrázott a rák, és elengedte a zebra fülét.

– Csak nem sértettem meg valamivel? – értetlenkedett a zebra.

– Ugyan, dehogy, csak az imént fafejűnek titulált! – gúnyolódott a rák.

– Hölgyeim és uraim! – folytatta a zebra. – Kérem, bocsássanak meg szegény barátomnak, de olyan ostoba fajankó, hogy képtelen belátni az igazságot. No és milyen bosszantóan tud csípni! Könyörgök, mondják meg neki, hogy a világon több a szárazföld a víznél, aztán szépen visszaviszem, és belepottyantom a pocsolyájába, ahol ezentúl remélhetőleg szerényen meghúzza magát.

– Márpedig neki van igaza – jelentette ki komolyan Dorka.

– Mi?! – nyerített föl elképedten a zebra. – Jól hallok?

– Bizony, a puhapáncélú rák igazat mondott – erősítette meg Dorka szavait a Varázsló is. – A világon sokkal több a víz, mint a szárazföld.

– Képtelenség! – tiltakozott a zebra. – Akkor miért van az, hogy napokig futok, mire vízre találok?

– És óceánt láttál már? – kérdezte Dorka.

– Soha! – ismerte el a zebra. – Óz földjén nincsenek óceánok.

– A világon több is van – bizonygatta Dorka –, s hetekig hajózhat rajtuk az ember, mire föltűnik a szárazföld. És a földrajzkönyvekben az áll, ha egymás mellé raknánk az óceánokat, nagyobb területet tennének ki, mint az egymás mellé állított szárazföldek.

A rák fulladozott a nevetéstől, fel-felcsukló hangja Kitykotty kacagására emlékeztette Dorkát.

– No, Zebra uram! – ékelődött. – Elismeri a tévedését végre? Elismeri?

A zebra leforrázottan álldogált.

– Sajnos nem olvastam földrajzkönyveket! – vallotta be.

– Vegyél be egyet a Varázsló tanpiruláiból! – javasolta Kitykotty. – Akkor tanulás nélkül is bölcs és művelt leszel.

A rák erre ismét fölkacagott, ami annyira felbőszítette a zebrát, hogy megpróbált megszabadulni apró utasától. Ez persze újabb csípésekre ingerelte a rákot, úgyhogy Dorka rájuk szólt, ha így folytatják, mehetnek vissza az erdőbe.

– Sajnálom már, hogy megkérdeztelek benneteket – mondta sértődötten a zebra. – Míg egyikünk sem tudta bizonyítani az igazát, egészen jól elszórakoztunk a vitatkozással, de most már soha többé nem ihatok abból a tócsából anélkül, hogy a puhapáncélú rák ne nevessen rajtam. Új itatót kell találnom.

– Csak keress, te csíkos szamár! – kiabálta a rák, ahogy a torkán kifért. – Gázolj másik pocsolyába a bunfordi patáiddal, és hagyj békét a nálad okosabbnak!

A zebra visszavágtatott az erdőbe a rákkal, s eltűnt a sűrűben, baljósan sötétlő lombok között. Mivel leszállt az éj, az útitársak jó éjszakát kívántak egymásnak, és aludni tértek.

Dorka virradatkor ébredt, s mivel az alváshoz nem sok kedvet érzett, csöndben felöltözött, és kisurrant a sátorból, ahol Emmi néni még az igazak álmát aludta.

Odakinn Kitykotty bogarak és egyéb reggelire való ínyencségek után kutatott, de a másik sátorban lakó férfiak közül még senki sem volt ébren. A kislány elhatározta, hogy sétál egyet az erdőben, és megpróbál találni egy ösvényt a sűrűben, amelyen folytathatják az útjukat.

Már az erdőszélen járt, amikor a sárga tyúk nagy szárnycsapások közepette utolérte, és megkérdezte, hová megy.

– Csak sétálok egyet, Kitykotty, hátha találok egy ösvényt – felelte a kislány.

– Veled megyek! – jelentette ki Kitykotty, de alig hallgatott el, Totó már be is érte őket.

Totó és Kitykotty először nehezen jött ki egymással, de mostanra meghitt jóbarátok lettek. Kitykotty eleinte minden kutyát gyanakvóan méregetett, Totó pedig meg volt győződve róla, hogy minden ebnek kutya kötelessége megkergetni az útjába kerülő tyúkokat. Dorka azonban beszélt a fejükkel, s jól összeszidta őket, amiért ilyen kiállhatatlanok, s amint jobban megismerték egymást, össze is barátkoztak.

Azt azért nem mondanám, hogy élt-halt egyik a másikért, de a civódást abbahagyták, és egészen jól megfértek egymással.

A nap mind magasabbra hágott, s elűzte az erdőből a sötét árnyakat. Dorkának határozottan jólesett a séta. Egy ideig egy irányban haladt, de mivel nem talált ösvényt, másfelé fordult. Ösvény erre sem akadt, pedig már mélyen benn jártak az erdőben, erre-arra kerülgették a fákat, s minden bokor mögé bekukkantottak, hátha legalább vadcsapásra bukkannak.

– Vissza kéne fordulnunk! – javasolta Kitykotty idővel. – A többiek biztosan felébredtek már, és kész a reggeli is.

– Igazad van – helyeselt Dorka. – Lássuk csak… a tábornak arrafelé kell lennie.

Ebben valószínűleg tévedett, mert már régen el kellett volna érniük a tábort, és még mindig sűrű bozót vette körül őket. A kislány hirtelen megállt, körülnézett, Totó pedig úgy tekintett föl rá, s csóválta a farkát, mintha tudná, hogy valami nincs rendjén. Maga sem tudta, merre induljanak, mert annyit bóklászott a bokrok között, hogy el is felejtette, merről jöttek. Kitykotty meg azért nem figyelte az utat, mert egyre-másra kapkodta föl a mohában tanyázó bogarakat. A sárga tyúk fél szemmel a kislányra sandított és megkérdezte:

– Csak nem felejtetted el, merre van a tábor, Dorka?

– De bizony igen – ismerte el amaz. – Te nem emlékszel, Kitykotty?

– Meg sem próbáltam megjegyezni az utat – mentegetőzött a tyúk. – Sosem gondoltam volna, hogy eltévedsz, Dorka.

– Rendszerint éppen olyasmi történik az emberrel, amire nem számít – gondolkodott el a kislány. – De semmi értelme egy helyben ácsorogni. Próbáljuk meg amarra! – mutatott vaktában más irányba. – Hátha kijutunk az erdőből!

Ismét elindultak, de erre még sűrűbben nőttek a fák, az indák pedig úgy összefonódtak, hogy Dorka csak nehezen bukdácsolt át rajtuk.

– Állj! – harsant egy kiáltás.

Először Dorka semmit sem látott, akárhogy meresztgette a szemét, Kitykotty azonban fölkiáltott:

– Ejha!

– Mi történt? – szeppent meg a kislány, mert abban a pillanatban Totó is ugatni kezdett, s mikor odanézett, meglátta, mi okozta a galibát.

A fa körül kanalak sorakoztak, peckesen álltak a nyelükön, kezükben pedig kard és muskéta. A kanál fejében arcvonásaik is kirajzolódtak, és zord, szigorú tekintetek szegeződtek rájuk.

Dorka elnevette magát a furcsa szerzetek láttán.

– Kik vagytok? – kérdezte.

– A Kanálszázad katonái – felelte egyikük.

– Őfelsége, Bárd király szolgálatában állunk – magyarázta egy másik.

– Mostantól pedig a foglyaink vagytok – jelentette ki a harmadik.

Dorka leült egy kidőlt fatörzsre, szeme huncutul meg-megvillant.

– Mi lenne, ha rátok uszítanám a kutyámat? – kérdezte.

– Az az életébe kerülne – vágta rá mérgesen az egyik kanál. – Rettentő muskétáinknak egyetlen lövése leterítené, bármilyen nagy is.

– Vigyázz, Dorka! – intette a sárga tyúk. – Tündérek földjén járunk, márpedig hármunk közül egyik sem tündér!

Dorka egy szempillantás alatt kijózanodott.

– Igazad lehet, Kitykotty – sóhajtotta. – Milyen nevetséges, hogy egy kanálhadsereg fogságába estünk.

– Mi olyan nevetséges benne? – méltatlankodott egy másik kanál. – A királyság reguláris hadseregének tagjai vagyunk.

– Milyen királyságé? – képedt el a kislány.

– Fazékiáé, természetesen – mondta amaz.

– Sohasem hallottam róla – bizonygatta Dorka. – Sőt ha belegondolok, szerintem Ozma sem. Mondd csak, Ozma királynő alattvalói vagytok?

– Sosem hallottunk róla! – vágott vissza egy újabb kanál. – Bárd király alattvalói vagyunk, csak neki engedelmeskedünk, és parancsa értelmében minden foglyot haladéktalanul elébe vezetünk. Jobb, ha szeded a lábad, különben kedvünk támad megszabadítani egy-egy lábujjadtól. Éles a kardunk, elhiheted!

Dorka jót nevetett erre a fenyegetésre. Egy percre sem hitte, hogy veszélyben forog: de új, izgalmas kalandnak ígérkezett a mostani, így örömmel várta, hogy Fazékiába kísérjék, s hogy megismerkedjen Bárd király birodalmával.

FAZÉKIÁBAN

Hat-nyolc tucat kanálból állhatott a század, mely négyzet alakban közrefogta és továbbkísérte Dorkát, Kitykottyot és Totót. Alig mentek néhány lépést, Totó farkcsóválás közben föllökte az egyik kanalat. A Kanálszázad kapitánya rá is szólt a kutyára, legyen óvatosabb, különben megbüntetik. Totónak nem kellett kétszer mondania! Meglepő gyorsasággal haladtak, Dorkának ugyancsak szednie kellett a lábát.

Egyszer csak vége szakadt a sűrű erdőségnek: egy nagy tisztásra értek, mely nem volt más, mint Fazékia.

Körös-körül jó néhány különféle nagyságú és formájú kemence és sütő álldogált, mellettük rengeteg konyhaszekrény és tálaló sorakozott, de volt egy-egy konyhai asztal is közöttük. Rajtuk mindenféle edények és evőeszközök sokasága: serpenyők, palacsintasütők, bográcsok, villák, kések, merőkanalak, leveseskanalak, reszelők, sziták, szűrők, csontfűrészek, sodrófák, hústűk és más effélék.

Mikor a Kanálszázad megjelent foglyaival, kiáltás harsant, egyesek leugrottak a tűzhelyről vagy a padról, ahol álltak, és Dorka, a kutya és a tyúk köré sereglettek.

– Vissza! – kiáltott rájuk keményen a kapitány, s átvezette foglyait a kíváncsian bámészkodó tömeg sorfala között, míg a tisztás közepén álló hatalmas tűzhely elé nem értek. A tűzhely mellett tőke emelkedett, melyen élesre fent bárd feküdt. Lapos fokára támaszkodott, lábát keresztbe vetette, szájában hosszú csibuk lógott.

– Ébresztő, fenség! – szólította meg a kapitány. – Foglyokat hoztam.

Bárd király ennek hallatára fölült, és szigorú pillantást vetett Dorkára.

– Azt a porcogós oldalasát! – rikkantotta. – Hát ez a kislány hogy kerül ide?

– Jelentem alássan, az erdőben találtam, és tüstént el is fogtam! – vágta rá a kapitány.

– Ugyan minek? – érdeklődött a király, és ráérősen pöfékelt egyet.

– Hogy végre történjék valami! – felelte a kapitány. – Annyira nyugodt erre az élet, hogy egészen berozsdálunk az unalomtól! A magam részéről kedvelem a változatosságot.

– Hát hogyne! – bólogatott a bárd. – Mindig mondtam, a gáncs legcsekélyebb szándéka nélkül, hogy a magadfajta katona aranyat ér! Remek hazafi vagy, elegánsan öblös a formád, és mindig makulátlanul ki vagy fényesítve. De mi legyen a foglyokkal?

– Rajtad áll. Elvégre te vagy a király – jelentette ki a kapitány.

– No persze, persze! – mormogta derűsen a bárd. – Bizony, sokat unatkozunk, mióta a fenőkő é.s a köszörű cserbenhagytak minket. Hívasd hát tanácsosaimat és udvaroncaimat, aztán szaladj el a főpapért és a főbíróért! Összeülünk, és döntünk a sorsukról.

A kapitány tisztelgett és távozott, Dorka pedig leült egy felfordított bográcsra, és megkérdezte:

– Mondd csak, akad az országodban ennivaló?

– Jaj! Jaj! Szállj le rólam! – siránkozott egy gyöngécske hang.

– Bocsáss meg, de barátomon, a Tízliteres Bográcson ülsz! – figyelmeztette őfensége, Bárd király.

Dorka nyomban fölpattant, a bogrács pedig megfordult, és szemrehányóan nézett a kislányra.

– A király barátja vagyok, és eddig senki sem merészelt rám ülni! – méltatlankodott.

– Székre szívesebben is ülnék! – hangzott a válasz.

– Ülj arra a kemencepadkára! – parancsolt rá szigorúan a király.

Dorka helyet foglalt a kemencepadkán, Fazékia polgárai pedig sűrű tömegben, kíváncsian gyűltek köréje. Totó Dorka lábához kucorodott, Kitykotty meg fölrepült a kemencére, elvégre nem égett benne tűz, és elhelyezkedett rajta, amilyen kényelmesen csak tudott.

Mikor minden tanácsos és udvaronc egybegyűlt – márpedig Fazékia népének nagy része közéjük tartozott –, a király koppantott egyet a tőkén a rend kedvéért, majd így szólt:

– Tisztelt barátaim és edénytársaim! Kanálszázadunk érdemes parancsnoka, Mártássy kapitány három foglyot ejtett és vezetett színünk elé, hogy… hogy… az ördög tudja, miért! Tanácsotokat szeretném kérni, hogyan döntsék e kényes ügyben, milyen sorsot szánjak nekik. Rosta bíró, kérlek, állj jobbomra! A te feladatod lesz, hogy szavaikból kirostáld az igazságot. Szűrő főpap, állj a bal oldalamra, s ügyelj, hogy senki ne tanúskodjék hamisan a perben.

Mikor az említett méltóságok elfoglalták helyüket a király oldalán, Dorka megkérdezte:

– Miért a szűrő a főpap?

– Ő a legszentebb közülünk. A likakon keresztül átlátni rajta, ugyan hogyan férkőzhetne hozzá hamisság?

– Ami azt illeti, a szitán hamarabb átlát az ember! – kottyantott közbe a szita.

– Bárcsak feltalálnák már a drót nélküli szitát! Igaz is, beszélnem kéne végre Marconival, építse be az új találmányába! Valami rádiónak hívják, ahogy hallom. Ezek a régimódi sziták túl sokat fecsegnek! Szükséghelyzetekben a tanácsosok dolga, hogy  bölcsességükkel a király segítségére legyenek. Kérem, hogy hű tanácsadóim adjanak tanácsot, mit tegyünk a foglyokkal!

– Addig öljék őket, míg meg nem halnak! – kiáltotta egy izgatottan ugrándozó fűszertartó.

– Mérsékelje magát, Paprika úr! – utasította rendre a király. – Csípős megjegyzéseit mindnyájan jól ismerjük, de nem ártana egy kis józanság is melléjük. Elég egyszer megölni, akit halálra szánunk, de nem értem, miért kéne megölni ezt a kislányt!

– Én sem! – okvetetlenkedett Dorka.

– Bocsáss meg, de a jelen ügyben nem kérhetjük ki a tanácsodat – szólt rá Bárd király.

– Miért nem? – hűlt el Dorka.

– Elfogult lehetsz a magad javára, s a végén félrevezetsz minket – válaszolta az uralkodó. – Nos, hű alattvalóim, ki a következő hozzászóló?

– Jobb lenne elsimítani az ügyet! – vélekedett a sodrófa. – Általában hasznára vagyunk az embereknek, nem?

– Csakhogy ez a kislány nem ember-, hanem asszonyforma! – kiáltotta a fakalapács.

– Mit tudhat maga erről?! – torkolta le a király.

– Hisz minden bírósági ülésen ott vagyok! – jelentette ki büszkén amaz. – Nemcsak a klopfoláshoz értek, a joghoz is!

– Csakhogy nem egyenes! – vágott vissza a király. – Lehet, hogy a bíró kezében jól áll, Kopp úr, de itt jobb, ha hallgat!

– Na jó! – sóhajtotta a fakalapács. – Látom, itt nem lesz kinek az orrára koppintanom.

– Engedjen meg egy megjegyzést, fenség! – folytatta a sodrófa. – Nem áll szándékomban elkenni a dolgokat, ha a fogoly bűnös, bűnhődjék, de ha ártatlan, magam egyengetem a szabadulás útját!

– Szeretném hallani, mit gondol Csapókés herceg – szólalt meg a király.

A méltóságteljes külsejű vágószerszám tüstént előlépett és meghajolt.

– A kapitány rosszul tette, hogy idehozta a kislányt, az pedig még rosszabbul tette, hogy idejött – nyilvánította ki a véleményét. – De ha már megtörtént a hiba, csak úgy oldhatjuk meg a problémát, ha elvágjuk a gordiuszi csomót!

– Úgy van! Úgy van! – zúgta egy kövér kenyérvágó kés. – A kislányból fasírt lesz, a tyúkból hasé, a kutyából meg kolbászt csinálunk!

Harsány helyeslés fogadta szavait. A király kénytelen volt újra koppintani, hogy csönd legyen végre.

– De uraim, uraim! – csitította őket. – Szavaik kétségtelenül lényegbevágóak, valósággal ízekre szedik a tényállást, ahogy az a magukfajta éles elméjű egyénektől elvárható, csakhogy elfelejtik indokolni a követeléseiket.

– Igazán fárasztó, Bárd király! – zsörtölődött egy serpenyő, és udvariatlanul a király elé tolakodott. – Nem emlékszem, hogy valaha is rosszabb király ült volna Fazékia trónján! Szavamra, így igaz! Miért nem veszi maga kézbe a dolgokat? Minek végighallgatni ezt a sok okoskodást? Meghibbant tán, hogy dönteni sem tud?!

– Bárcsak birodalmamban ne volna serpenyő! – sóhajtott az uralkodó. – Ezek szüntelenül füstölögnek valamiért! Nem csoda, ha végül kiborulnak, és összerondítanak mindent! Menjen csak, uram, és akassza föl magát – a nyelénél fogva! Egy szót se többet!

Dorka őszintén fölháborodott az állampolgárok viselkedésén, s úgy gondolta, csiszolódhatnának egy kicsit ahelyett, hogy folyton másokon köszörülik a nyelvüket. Ezért a királyhoz intézte a szavait, bár jól látta, az nemigen ura a helyzetnek:

– Szeretném, ha döntenél végre a sorsomról! Nem törhetem egész nap a fejem, hogy mi a szándékotok velem.

– Megint a régi huzavona! – konstatálta egy jókora nyárs. – Ideje közbelépnem!

– Csak azt szeretném tudni – visította egy konzervnyitó –, hogy került ez a kislány a mi erdőnkbe, és minek varrta Mártássy kapitány nyakába magát. Egyáltalán kicsoda? Honnan jött? Hová megy? És miért? Mikor? Hogyan?

– Sajnálattal hallom, Locsifecsi úr – vetette oda neki a király –, hogy megint tapintatlanságáról tesz tanúbizonyságot. A fentiekhez, véleményem szerint, semmi közünk.

Ezzel a király elhallgatott, és meggyújtotta időközben kialudt pipáját.

– Akkor meg mi dolgunk vele? – érdeklődött egy krumplinyomó, és szemtelenül Dorkára kacsintott. – Én is szeretem a kislányokat, s szerintem éppúgy joguk van az erdőben sétálni, mint bármelyikünknek.

– Különben is… Mivel vádolják a kislányt? – kérdezte egy hústű.

– Fogalmam sincs – mondta a király. – Mondja, Mártássy kapitány, mit vétett a kicsi!

– Épp itt a bökkenő, fenség. Semmit – felelte a délceg tiszt.

– Mit akartok tőlem? – csodálkozott Dorka.

A kérdés mindnyájukat zavarba hozta. Végül egy parázstartó dühösen felkiáltott:

– Ha még sokáig vitatkoztok ezen az ostobaságon, fogom magam, és elalszom!

Erre egy nagy húsforgató villa mindkét ágát égnek emelte, és csöndesen így szólt:

– Halljuk Rosta bírót!

– Helyes! – vágta rá a király.

Rosta bíró lassan, megfontoltan körülnézett – többször is –, majd kihirdette az ítéletet:

– Semmit nem hozhatunk fel a leány ellen, ezért elrendelem, hogy haladéktalanul vezessék el!

– Elvezessenek, engem?! – kiáltott fel Dorka. – Azt már nem! Ha úgy tetszik, szívesen elmegyek magam.

– Úgy is jó – egyezett bele a király. – E perctől szabadok vagytok mindnyájan. Mehettek, ahová akartok.

– Köszönöm – mondta a kislány. – De ne haragudj, nincs a  birodalmadban véletlenül valami ennivaló? Szörnyen éhes vagyok.

–      Menj az erdőbe, és szedjél szedret! – javasolta a király, majd ismét ledőlt aludni. – Egy morzsa nem sok, annyi ételt sem találsz Fazékiában!

–      Totó, Kitykotty, gyertek! – szólította társait Dorka. – Ha nem találjuk is meg a tábort, szedret azért szedhetünk.

Az edények félrehúzódtak, és szó nélkül szabadon engedték őket, bár Mártássy kapitány ott masírozott a sarkukban katonáival, míg a tisztás szélére nem értek.

Innen a kanalak nem mentek tovább, de Dorka és társai ismét belevesztek az erdő sötétjébe, s nagy igyekezettel kutatták a táborba vezető utat, hátha visszatalálnak még útitársaikhoz.

A KALÁCSFALVI KALAND

Bóklászni az erdőben, anélkül hogy tudnánk, hol kötünk ki, s milyen kalandba bonyolódunk legközelebb, nem is olyan kellemes érzés! Igaz, az erdők mindig gyönyörűek, méltóságteljesek, s ha nincsen semmi gondunk, és a gyomrunk sem korog, valamennyien élvezzük szépségüket.

Csakhogy Dorka épp elég gondterhelt és éhes volt azon a reggelen, úgyhogy nemigen vette észre az erdő szépségét, inkább a lábát szedte, ahogy csak tudta. Megpróbálta tartani az irányt, nehogy körbe-körbe járjanak, de nemigen bízott benne, hogy eljut a táborig.

Kis idő múltán – nagy örömére – egy ösvényre bukkant. Előbb jobb felé vezetett, aztán balra tért, s egyszer csak egy nagy tölgyfa magasodott előtte, melyre két táblát erősítettek a következő felirattal:

EZ AZ ÚT KALÁCSFALVÁRA VEZET

és

EZ AZ ÚT NYUSZIFEJÉRVÁRRA VISZ

– Végre! – kiáltott fel a táblák láttán Kitykotty. – Úgy látszik, megint civilizált vidékre érünk.

– Civilizált vidék lesz-e vagy sem, legalább kilyukadunk valahová!

– Melyiken induljunk? – kérdezte a sárga tyúk.

Dorka elgondolkozva nézte a feliratokat.

– Kalácsfalva jobban hangzik. Talán ott kapunk valamit enni – bizakodott. – Indulás!

– Felőlem! – hagyta rá Kitykotty. Ő ugyan jóllakott útközben a moháról felkapkodott bogarakkal, de tudta, hogy Dorka és Totó a világért sem enne rovarokat.

Úgy látszik, nem sokan használták a kalácsfalvi ösvényt, de azért elég jól ki lehetett venni, merre kanyarog, s végül, a sok cikcakk után előbukkant a fák mögül egy tisztás tele házakkal, melyeknél különösebbeket Dorka még életében nem látott. Sóspálcika rönkökből készültek, egyik díszesebb volt, mint a másik, itt egy erkély, ott egy veranda állt sajtosrúd oszlopokkal, s a tetőket ostyazsindely fedte.

A házak közt kanyargó utakat és ösvényeket zsemlemorzsával szórták fel, s a falu népes település benyomását keltette.

Dorka és a nyomában érkező Totó és Kitykotty békésen sétálgató, itt-ott csoportba verődött, vidáman beszélgető falusiakkal találkozott, akikből bőven jutott az erkélyekre és a verandákra is.

De micsoda furcsa szerzetek voltak!

Minden férfi, nő és gyermek kenyérből vagy kalácsból készült. Volt közöttük sovány és kövér, fehér, arany barna és igen sötét bőrű. Néhány kalács, akik nyilvánvalóan a falu előkelőségei lehettek, elegáns porcukor köpenyt viselt, másoknak mazsolaszeme és ribizligombja, szegfűszeg szeme és fahéjpálca lába volt, fejükön pedig rózsaszín és zöld cukormáz kalap vagy főkötő díszelgett.

Az idegenek láttára eszeveszett rohangálás kezdődött Kalácsfalván. Az asszonyok fölkapták gyermekeiket, s a házakba siettek velük. Kulcsra zárták a nápolyiajtókat. A férfiak egyike- másika gyáván megfutamodott, és siettében keresztülesett a társain, míg a legbátrabbak csoportba gyűlve dacosan a betolakodók szeme közé néztek.

Dorka tüstént ráébredt, hogy óvatosan kell viselkednie, ha nem akarja megrémíteni a félénk falusiakat, akik nem nagyon szoktak hozzá az idegenek látványához. Csodálatosan friss kenyérillat lengte be a falut, s a kislány ettől még jobban megéhezett.

Megálljt parancsolt Totónak és Kitykottynak, s egyedül indult a csendben várakozó csoport felé.

– Elnézést, hogy váratlanul rátok törtem – szabódott kedvesen –, de fogalmam nem volt, hol kötök ki, míg ide nem értem. Eltévedtem az erdőn, és rettenetesen éhes vagyok!

– Éhes?! – szakadt fel a várakozókból a rémült kiáltás.

– Igen. Egy falatot sem ettem a tegnap esti vacsora óta! – magyarázta. – Akad Kalácsfalván némi ennivaló?

Egyik a másikra nézett bizonytalanul, aztán egy tekintélyes, pocakos kalácsember előlépett, és így szólt:

– Az igazat megvallva mindnyájan ehetők vagyunk, kicsim. A magadfajta ragadozó embereknek Kalácsfalván minden ennivaló. Csakhogy mi épp azért húzódtunk meg ezen az isten háta mögötti vidéken, hogy meg ne ehessenek, el ne pusztíthassanak bennünket, és igazán nem szép tőled, ha azért jöttél, hogy velünk tömd meg a hasad.

Dorka vágyakozva nézte.

– Ugye, kalácstésztából vagy? – kérdezte.

– Bizony! Még vajat is gyúrtak belém, de belém, úgyhogy nem folyhat ki belőlem, mint a buktából a lekvár. Ömlik belőlem a szó így is épp elégszer!

A társai jót nevettek a tréfán, és Dorka arra gondolt, ha ilyen jóízűt nevetnek, nemigen félnek tőle.

– Nem vagyok én emberevő! – mentegetőzött Dorka. – De nem kaphatnék valami mást? Nem ehetnék meg például egy házat, járdát vagy ilyesmit? Igazán bármi megtenné.

– Ez itt nem sütöde, gyermekem – jelentette ki a kalácsférfiú komolyan. – Itt minden magántulajdon.

– Tudom, tisztelt…

– F. Kalács gróf a nevem – mutatkozott be amaz. – Az F. annyit tesz: Fahéjas. A falu a családomról kapta a nevét, mert a Kalácsok itt a legelőkelőbbek.

– Ezt azért nem hinném! – vetette ellen egy másik különös figura. – A Graham, Barna vagy Fehér családok legalább olyan kitűnőek, a nevük is éppoly jól cseng.

– Kétségtelenül – jegyezte meg kimérten Kalács gróf. – De tény, hogy falunkat Kalácsfalvának hívják.

– Bocsánat – szakította félbe a szóváltást Dorka. – Percről percre éhesebb vagyok. Könyörgök, legyetek olyan jók, és mutassatok valamit, amit megehetnék. Rengeteg itt az ennivaló, biztosan akad valami, amit nélkülözhetnétek a kedvemért!

Egy jókora, pufók, szép barnára sült férfi lépett elő a sorból.

– Nem kéne szégyenszemre éhesen útjára bocsátanunk ezt a kislányt! – mondta. – Hiszen abba is beleegyezett, hogy azt eszi, ami nekünk már nem kell, s a honfitársainkhoz egy ujjal sem nyúl!

– Igaza van, Fánk barátom – helyeselt a mellette álló Zsömle.

– Mit tanácsol hát, Fánk úr? – kérdezte Kalács uraság.

– Felajánlom neki a hátsó kerítésemet, ha kéri. Ropogós, finom ostyából készült.

– Az én talicskámat is megehetné! – ajánlkozott egy jóképű Puffancs. – Linzerlapokból van, a kereke pedig pilótakeksz!

– Köszönöm, köszönöm! – hálálkodott Kalács gróf. – Igazán nagylelkűek. Menj csak el Fánk úrral és Puffancs úrral, kislány. Náluk belakhatsz!

– Nagyon köszönöm! – hajolt meg hálásan Dorka. – De magammal vihetném a kutyámat, Totót és a sárga tyúkot? Az igazat megvallva, ők is éhesek.

– Szót fogadnak neked? – kérdezte a Puffancs.

– Persze – ígérte Dorka.

– Akkor jöhetnek – egyezett bele Fánk úr.

Dorka, Kitykotty és Totó elindultak hát vendéglátóik nyomában, s a falusiak immár félelem nélkül bámultak rájuk. Először Puffancs úr házához tértek be, mert ez esett közelebb hozzájuk, s mivel a talicska kint állt a ház előtt, a kislány ezt ette meg legelébb.

Nem volt valami friss, de farkaséhesen ugyan ki törődik ilyesmivel! Totónak is jutott belőle, Kitykotty pedig felcsipegette a morzsákat.

Míg az idegenek eszegettek, sokan nézték őket az utcáról. Dorka hat, csintalannak látszó barna kópéra lett figyelmes, akik egymás mellett sorakoztak.

– Hát ti kik vagytok? – érdeklődött kíváncsian.

– A Graham bucik – felelte az egyik. – Hatos ikrek vagyunk! – tette hozzá büszkén.

– Hát anyátok nem tudna nélkülözni egyet-kettőt közületek? – kérdezte Kitykotty, aki megérezte friss illatukat.

A fenyegető kérdésre a hat bucifiók eszeveszett futásnak eredt.

– Hogy mondhatsz ilyet, Kitykotty? – korholta Dorka. – Menjünk szépen Fánk úr udvarába, s lássuk a hátsó ostyakerítést!

– Nem szívesen mondok le róla! – morogta idegesen Fánk úr, amint a ház elé értek. – Darálóskekszék a hátsó szomszédaim, és nem kedvelem őket túlságosan.

– Én viszont éhes vagyok! – jelentette ki a kislány. – Az a talicska sem volt valami nagy!

– Van egy piskótazongorám, amelyen úgysem játszik senki! – vetette föl a házigazda. – Mi lenne, ha azt ennéd meg?

– Hát jó – egyezett bele a kislány. – Ha úgy kívánod, beérem azzal is.

Fánk úr bevezette őket a házba, a kislány pedig jóízűen elfogyasztotta az ízletes zongorát.

– Kaphatnék inni valamit? – kérdezte végül.

– Hogyne. Két kút áll az udvaron: az egyikből tej, a másikból víz folyik. Melyikből kérsz?

– Mindkettőből, ha lehetne – felelte Dorka.

Fánk úr kiáltott a feleségének, aki felkapta a lángostészta vödrét, s Dorka, aki utánaszaladt, telemerte finom hideg tejjel, és nagyot húzott belőle.

Fánk úr felesége jóval sötétebb bőrű volt, mint férjeura.

– Nem égették el egy kicsit a nénit véletlenül? – kérdezte a kislány.

– Dehogyis! – tiltakozott felháborodottan az asszony. – El sem égettek, el sem kelesztettek. Egyszerűen Fánkné vagyok, mellesleg a Kalácsfalvi Kintornakvintett fővédnöke.

Dorka megköszönte a szíveslátást, és elbúcsúzott a háziaktól. A kapuban Fahéjas Kalács gróf várta, s felajánlotta, hogy útikalauzául szegődik a faluban.

–      Igazán érdekes egyéniségek is akadnak közöttünk – jegyezte meg, ahogy peckesen lépdelt a kislány mellett fahéjlábain. – Ha jó egészségnek örvendenek, soha nem hiányzik belőlük a jó modor. Ha jóllaktál, szívesen bemutatom neked a leghíresebb honfitársaimat.

Totó és Kitykotty szép engedelmesen követték őket, míg egy takaros porta elé nem értek, ahol Cipó Böske néne lakott. Az öreg néni szívélyesen fogadta a kislányt, s megkínálta egy szelet vajas kenyérrel, amit lábtörlőnek használt. Némi túlzással frissnek is nevezhették volna, s Dorka ennél finomabbat nem evett Kalácsfalván.

–      Honnan a vaj? – érdeklődött.

–      A föld alól, ami egyébként liszt és málé mifelénk – felelte Kalács gróf. – Egy vaj bányánk is van a falu túloldalán. Az utcán mannakőrisek és lepényfák állnak, s ha jó az idő, szép termést szüretelünk róluk.

– Biztosan sok kellemetlenséget okoz, mikor a szél felkapja a lisztet, és a szemetekbe fújja – jegyezte meg fennhangon Dorka.

– A zsemlemorzsával vannak gondjaink olykor, de a liszttel soha – mondta Kalács gróf, aztán elindult Rigó Jancsi, a közelben lakó kedélyes öregúr háza felé.

– Bizonyára sokat hallottatok felőlem – nézett rájuk tettetett szerénységgel. – Engem az egész világ kedvel!

– Kicsit mintha besárgultál volna… – vélekedett Dorka.

– Meglehet, gyermekem, de nincsen sárgaságom, elhiheted. Soha életemben nem éreztem ilyen jól magam. Talán a kukorica- lisztet adagolták túl egy kicsit.

– Jancsi nem éppen friss legény – jegyezte meg elmenőben Fánk úr –, de igazán finom úr, és egy percig sem állítanám, hogy besavanyodott. Most pedig ismerkedjetek meg az én rokonságommal!

Felkeresték tehát Mézeskalácsékat, Kakaós Kalácsékat, Kuglófékat – ez utóbbiakról messziről lerítt a német származás.

Ezután beállítottak a kifogástalanul udvarias Franciakenyérékhez, majd benéztek Császárzsömléékhez is, de itt nem maradtak sokáig, mert a házigazdáék előkelőségük tudatában ugyancsak fenn hordták az orrukat.

– Még mindig jobbak Cukros Perecéknél! – jelentette ki Fánk úr. – Őket ki nem állhatom. Gyűlölöm a pletykálkodást és a gyanúsítgatást, de szerintem túl sok bennük a sütőpor!

Ebben a pillanatban vérfagyasztó sikoly hangzott fel, s amint Dorka megfordult, látta, hogy az utca túlsó végén nagy a kavarodás. A falusiak Totó köré gyűltek, s dobálták veszettül mindennel, ami a kezük ügyébe esett. Csak úgy záporozott a kutyára a rengeteg kétszersült, keksz, sőt olykor egy jó keményre sikeredett karfa vagy székláb is eltalálta!

Totó felvonyított, mikor egyik-másik lövedék eltalálta, de lehajtott fejjel, behúzott farokkal is állta a sarat, míg Dorka oda nem ért, s meg nem kérdezte, mi történt.

– Még hogy mi?! – ordította magából kikelve egy Rozscipó. – Ez a vérszomjas vadállat három édes kis Puszedlit pusztított el, most pedig egy Sóskekszet fal fel éppen!

– De Totó! – szidta kutyáját keserűen a kislány. – Hogy tehettél ilyet?!

Totó szája tele volt legutóbbi, sós áldozatával, úgyhogy panaszosan nyüszített egyet, és megcsóválta a farkát. Kitykotty azonban, aki a feldühödött tömeg elől az egyik sóspálcika ház tetején keresett menedéket, barátja védelmére kelt:

– Ne hibáztasd, Dorka! A Puszedlik addig ingerelték, míg nem tehetett mást!

– Te pedig kivájtad az egyik Mazsolás Kalács szemét! – ordította a sárga tyúk felé a Bukta ökölbe szorított kézzel. – Az egyik legkiválóbb társunk pedig!

– Szent ég! Uramisten! – jajgatott Fahéjas Kalács gróf, aki időközben beérte őket.

– Ugyan, ugyan! – kelt állatai védelmére Dorka is. – Szerintem még mindig igen tisztességesen viselkedtünk veletek, ha meggondoljuk, milyen éhesek voltunk, ti pedig nem csak ehetők vagytok, de otthon nap mint nap az asztalra kerültök. Kegyesen elfogadtam, mikor felajánlottátok a száraz talicskáitokat és a zongorát meg a többi vacakot. Megettem mindent szó nélkül. De igazán nem várhatjátok, hogy Totó és Kitykotty éhezzen egy kedvenc finomságaikkal teli faluban, csak mert kevesebb belátás szorult beléjük, mint belém.

– Azonnal távozzatok innen! – adta ki a szigorú parancsot Kalács gróf.

– És ha nem? – kérdezte ingerülten Dorka.

– Akkor bedobunk benneteket a nagy kemencékbe, ahol kisültünk, és porrá égtek!

Dorka végignézett a fenyegetően bámuló sokaságon. Kemencét ugyan egyet sem látott a faluban, de valahol a közelben kellett lennie, mert egyik-másik kalácsfalvi ugyancsak frissnek látszott. Döntött. Indultak. Hívta Totót és Kitykottyot, s a lehető legméltóságteljesebb lassúsággal lépkedett végig a főutcán, ami nem kevés bátorságra vallott, ha meggondoljuk, milyen dühösen zúgott mögöttük a kalácsokból, kekszekből és egyéb pékárukból álló sokadalom.

OZMA A VARÁZSKÉPBE TEKINT

Ozma királynő nagyon elfoglalt ifjú uralkodó volt, mert gondosan őrködött népe jólétén, kényelmén, és minden eszközzel boldogításukon munkálkodott. Ha valahol viszály támadt, személyesen hallgatta meg a perlekedőket, s igazságosan döntött ügyükben. Ha bárkinek jó szóra, tanácsra volt szüksége, figyelmes hallgatóra talált benne.

Dorkáék távozása után egy-két napra lekötötték Ozmát az államügyek, de aztán tüstént azon kezdte törni a fejét, milyen foglalatosságot találhatna ki Henrik bácsinak és Emmi néninek, ami nem lenne túl megterhelő, s mégis lekötné az öregeket.

Először is elhatározta, hogy Henrik bácsit megteszi a Drágakövek Őrévé, hiszen már régóta hiányzott valaki, aki rendet tartana a Királyi Kincstárban álló, smaragddal, gyémánttal, rubinnal és egyéb drágakövekkel teli ládák és hordók között. Szép feladat Henrik bácsi számára. Csakhogy Emmi néninek nem volt ilyen könnyű megfelelő tennivalót találnia! A palotában csak úgy nyüzsögtek a szolgák, akik minden házimunkát kifogástalanul elvégeztek. Mi lenne igazán Emmi néninek való?

Míg szép szobájában ezen törte a fejét, szórakozottan a Varázsképre pillantott.

A nagy, díszes aranykeretbe foglalt kép, melyet Ozma legbensőbb szobájának főfalára akasztottak, a királyság legdrágább kincse volt.

Első látásra egyszerű tájképnek látszott, de ha Ozma belepillantott, és azt akarta tudni, mit csinál egyik-másik barátja vagy ismerőse, a kép varázsereje azonnal megmutatkozott. A tájkép fokról fokra elhalványult, s a vásznon feltűnt, akit Ozma épp látni kívánt, abban a környezetben, ahol éppen volt. A kép segítségével Ozma a világ bármelyik táján körülnézhetett, s láthatta, mit csinál, akit kiszemelt.

Gyakran elnézte Dorkát is kansasi otthonában, s eszébe jutott, hogy pihenésképpen megnézi, most mit csinál kis barátnője. Az országjárók éppen Kelegóciában rakosgatták össze Köti mamát. Ozma szívből nevetett hol sikeres, hol sikertelen próbálkozásaikon.

„Úgy látom, boldogok, és remekül szórakoznak!" – gondolta elégedetten, s eszébe jutott, milyen sok kalandot éltek át Dorkával együtt.

Barátai képe egyre halványodott, s a Varázsképen ismét előrajzolódott az ismerős tájkép.

Szinte maga előtt látta, mikor Dorkával és seregével bevonult Vöröskökő király Ev hegye alatt épült barlangpalotájába, s kényszerítette a szőrösszívű uralkodót, hogy engedje szabadon Ev királyi házából származó foglyait. Akkor történt, hogy a Madárijesztő kis híján halálra rémítette a kőtörpök királyát, mikor meghajigálta Kitykotty tojásaival, Dorka pedig megszerezte Vöröskökő Varázsövét, s magával hozta Ózba.

A szép királynő ma is elmosolyodott, ha erre a kalandra gondolt, s az az ötlete támadt, megnézi, mi történt Vöröskökővel. Mivel más dolga nem akadt, puszta kíváncsiságból belenézett a Varázsképbe, és Vöröskökő királyt kívánta látni.

A kőtörpök ura minden áldott nap ellenőrizte, hogyan halad az alagút építése, állandóan emberei sarkában járt, sürgette őket. Most is ezzel foglalatoskodott, Ozma tisztán látta a Varázsképben.

Látta bizony az alagutat, mely mélyen benyúlt a végtelen sivatag alá, amely elválasztotta Vöröskökő föld alatti birodalmát Óz földjétől, és nyomban kitalálta, hogy Smaragdvárosba akar eljutni rajta a király, mégpedig egész seregével, hogy lerohanja az ő gyönyörű, békés országát.

–      Nocsak, Vöröskökő király bosszút forral! – mondta fennhangon, és elmosolyodott. – Azt hiszi, váratlanul rajtunk üthet, mi pedig foglyai és rabszolgái leszünk! Szomorú, hogy mindig rosszban sántikál, de nem törhetek pálcát fölötte, elvégre nem tehet róla, hogy kőtörp, és rossz természete van.

Egyelőre kiverte a fejéből az alagutat, s elgondolkodott, nem tenné-e boldoggá Emmi nénit a Királyi Szemfelszedő tiszte. Igaz, Ozma nemigen szaggatta el a harisnyáit, de azért megesett néhanap, hogy fölfutott egyik-másikon a szem. Emmi néni biztosan szívesen megvarrná őket.

A királynő másnap is elnézegette az alagutat a Varázsképben, s azontúl mindennap rászánt néhány percet erre a foglalatosságra. Nem mintha aggódott volna, de úgy érezte, kötelessége, hogy megtegye.

A tágas, boltozatos alagút pedig lassan, de biztosan fúródott a sziklák közé a végtelen sivatag alatt, s napról napra közelebb jutott Smaragdvároshoz.

NYUSZIFEJÉRVÁR VENDÉGEI

Dorka ugyanazon az úton távozott Kalácsfalváról, amelyen odaérkezett, s mikor már ismét az erdőben jártak, így szólt Kitykottyhoz:

– Soha nem gondoltam volna, hogy ilyen finom ennivalóknak ilyen rossz modoruk lehet.

– Velem bizony már jó néhányszor megesett, hogy rosszul lettem egy-egy finom falattól! – bölcselkedett Kitykotty. – Még mindig jobb, ha akkor derül ki, hogy rosszak, mielőtt megetted volna őket.

– Meglehet – hagyta rá sóhajtva a kislány. – De most mit tegyünk?

– Menjünk vissza az útjelző táblákig! – javasolta Kitykotty. – Az is jobb, mintha megint eltévedünk.

– Azon már amúgy sem segíthetünk – vélte Dorka. – De azt hiszem, tényleg jobb, ha megkeressük a táblát, Kitykotty.

Visszasétáltak hát, s ezúttal Nyuszifejérvár felé vették útjukat. Jól kitaposott, keskeny ösvény vitt arra, igaz, még Dorka lába sem fért el rajta, de mindvégig tisztán látszott, s végül is nem volt megerőltető az erdei séta.

Nemsokára véget ért az út, méghozzá egy magas, fehér márványfal előtt.

Dorka első pillantásra azt hitte, nincs is nyílás a fehér falon, de aztán észrevette a körülbelül fej magasságban elhelyezkedő, négyszögletes kis ajtót s a bezárt ajtó alatt a csengőt. A csengő mellett szépen vésett felirat állt:

BELÉPÉS CSAK FONTOS ÜGYBEN!

Dorka kedvét ez sem vette el a csöngetéstől.

Egyszer csak óvatosan elhúzták a reteszt a túloldalon, s a márványajtó lassan kinyílt. Akkor látta csak a kislány, hogy nem is ajtó, hanem ablak, s olyan sűrűn állnak egymás mellett a rácsai, hogy a kisujja sem férne közéjük.

A rácsok túloldalán egy józan, komoly, fehér nyúlpofa tűnt fel, bal szemén monoklival, mely egy zsinórral a zsebéhez volt erősítve.

– Mit keresel itt? – szólt a kislányra szigorúan.

– Dorka vagyok – mutatkozott be amaz. – Eltévedtem, és…

– Milyen ügyben jársz errefelé? – szakította félbe a nyúl.

– Meg akarom tudni, hol vagyok, és… – magyarázta Dorka, de megint a szavába vágtak.

– Senki nem léphet Nyuszifejérvár területére, hacsak nem hoz parancsot vagy ajánlólevelet Ozmától, Óz királynőjétől vagy Glindától, a jó boszorkánytól – jelentette ki a nyúl. – Távozhatsz!

Már épp be akarta csukni az ablakot, mikor Dorka felkiáltott:

– Várj! Ajánlólevelem van Ozmától.

– Óz királynőjétől? – hitetlenkedett a nyúl.

– Tőle bizony! Ozma a legjobb barátnőm, és magam is hercegnő vagyok – erősködött Dorka.

– Hm! Lássuk azt a levelet! – mondta a nyúl, de még mindig nem hitte, amit a kislány mondott.

Dorka kotorászott egy darabig a zsebében, de aztán csak előhalászta az Ozmától kapott levelet. A rácson át odanyújtotta a nyúlnak, aki mancsába fogta és kibontotta. Fennhangon olvasta, mintha meg akarná mutatni Dorkának és Kitykottynak, milyen kitűnő nevelést kapott:

– „Királyi örömet szerez nekem minden alattvalóm, aki Dorka hercegnőt, e levél átadóját a személyemnek kijáró udvariassággal és tisztelettel fogadja. Aláírás: – ej ha! – Ozma, Óz királynője." Sőt itt van Smaragdváros nagypecsétje is! Nocsak, nocsak. Igazán különös. Szavamra mondom.

– Mi lesz már? – sürgette türelmetlenül Dorka.

– Engedelmeskedünk a királyi parancsnak – felelte a nyúl. – Ozma alattvalói vagyunk, Óz földje a mi hazánk is. Ezenfelül Glinda, a jó boszorkány védelme alatt állunk, aki megígértette velünk, hogy engedelmeskedünk Ozma parancsainak.

– Tehát bemehetek?

– Tüstént nyitom az ajtót! – mondta a nyúl. Becsukta az ablakot, de egy pillanat múlva jókora ajtó nyílt a falban, s Dorka egy kis szobába lépett, mely maga is a fal része volt.

A szobácskábán ott állt a nyúl, akivel idáig beszélgetett, s most, hogy nemcsak a fejét látta, ugyancsak csodálkozott. Jókora, rózsaszín szemű fehér nyúl volt – ebben önmagában még nem volt semmi furcsaság. De csak láttátok volna, hogy kiöltözött! Aranyhímes fehér szaténkabát feszült rajta, a gombjai gyémántból, alatta turmalingombos, rózsaszín mellény, buggyos, fehér térdnadrág, térd alatt rózsaszín szalagcsokorral, hozzáillő rózsaszín harisnya és gyémántcsatos, fehér plüsscipő!

Dorka csodálkozva nézte az állat gazdag, fényűző öltözetét. Eközben Totó és Kitykotty is beléptek Dorka mögött az ajtón. Láttukra a nyuszi egy asztalhoz szaladt, és fürgén fölpattant rá.

– A társaid nem léphetnek Nyuszifejérvár területére, hercegnő! – jelentette ki a nyúl, miután gondosan szemügyre vette az utóbb érkezetteket a monokliján keresztül.

– Miért nem? – csodálkozott el a kislány.

– Először is halálra rémítenék az idevalósiakat, akik ki nem állhatják a kutyákat, meg aztán Ozma királynő levele sem említi őket.

– De hiszem a barátaim! – tiltakozott Dorka. – Mindenüvé követnek.

– Ezúttal le kell mondanod a társaságukról – jelentette ki határozottan a nyúl. – Téged, hercegnő, szívesen látunk, már hatalmas pártfogód miatt is, de ha bele nem egyezel, hogy a kutya és a tyúk itt maradjon, téged sem engedhetlek be a városba.

– Ránk ne legyen gondod! – győzködte Kitykotty. – Menj csak, nézz nyugodtan körül. Úgyis elmondod, mit láttál, Totó meg én pedig legalább pihenünk egy kicsit, mire visszatérsz.

Dorka kénytelen-kelletlen ráállt, mert nagyon fúrta az oldalát a kíváncsiság, hogyan él errefelé a nyúlnép, s azt el kellett ismernie, hogy barátai valóban ijesztőek lehetnek a félénk nyuszik számára. Eszébe jutott, hogy Kalácsfalváról is miattuk kellett olyan sietősen távozniuk. A nyúl szavaiban kétségtelenül bölcsesség csengett.

– Hát jó! – sóhajtotta. – Akkor egyedül megyek. Ugye, te vagy a város királya?

– Dehogy! – tiltakozott a nyúl. – Egyszerűen kapus vagyok csupán, bár igyekszem jól ellátni a feladatomat. De kötelességem közölni veled, hercegnő, hogy mielőtt a városba lépnél, egy aprócska változásba bele kell egyezned.

– Miféle változásba?

– Össze kell zsugorodnod, míg nem leszel nagyobb egy nyúlnál. Az alakodat megtarthatod.

– És mi lesz a ruháimmal?

– Együtt zsugorodnak majd a testeddel.

– Te el tudnád végezni a zsugorítást? – kérdezte a kislány.

– Könnyedén – bizonygatta a nyúl.

– És ha elmegyek, újra megnövesztesz?

– Igen – ígérte amaz.

– Akkor beleegyezem – felelte Dorka.

A nyúl erre leugrott az asztalról, és odaszaladt, azaz inkább odaugrándozott a másik falhoz, amelyen kinyílt egy olyan ajtó, hogy még Totó is nehezen préselte volna át magát rajta.

– Kövess! – hívta a kislányt.

Dorka helyében minden kislány azt mondta volna, hogy ilyen aprócska nyíláson sosem férne át, de neki már annyi kalandban volt része, hogy Óz földjén a csodákon sem csodálkozott többé. Ahogy csendben lépkedett az ajtó felé, egyre zsugorodott, s mire odaért, könnyedén átsétált rajta. Mikor megállt a nyúl mellett, semmivel sem tűnt magasabbnak nála.

A kapus nyomában átlépett az ajtón, mely azonnal becsapódott, s egy kattanással kulcsra záródott.

Dorka olyan fura, de gyönyörű városban találta magát, hogy akaratlanul is felsikoltott a meglepetéstől. A magas márványfal teljesen körülvette, elzárta a világtól a várost. Különös alakú márványházak emelkedtek mindenfelé, a legtöbb felfordított bográcsra hasonlított, de mellettük karcsú tornyok, minaretek szöktek az égnek. Az utcákat is fehér márvány borította, a házak előtt azonban dús lóhereszőnyeg zöldellt. Olyan volt minden, mint a mesében, csodálatosan illett egymáshoz a fehér és a zöld.

Hanem az itt lakó nyulak láttán Dorka még jobban elcsodálkozott! Csak úgy hemzsegtek az utcákon, s micsoda öltözékekben! A kapus gazdagon díszített ruháját össze sem lehetett hasonlítani velük. Finom árnyalatú selyemből és szaténból készült valamennyi, s csak úgy sziporkázott rajtuk a sok drágakő!

A nyuszihölgyek tökéletesen szabott ruhája mellett elhalványult az uraké. Cifra, tollas, ékköves főkötőt viseltek, s egyikük-másikuk babakocsit tolt, melyben nyúlfiókák feküdtek: ki aludt, ki a mancsát szopva, nagy, rózsaszín szemekkel bámult a világba.

Minthogy Dorka sem volt nagyobb a felnőtt nyulaknál, alaposan szemügyre vehette őket, mielőtt még meglátták volna benne az idegent. Megijedni akkor sem ijedtek meg tőle, de csakhamar az érdeklődés középpontjába került, és leplezetlen kíváncsisággal bámulták mindenfelől.

– Utat Dorka hercegnőnek! – követelte fennhangon a kapus. – Utat Ozma királynő követének!

Ennek hallatára a kíváncsi sokaság utat nyitott neki. Sokan főhajtással köszöntötték a kislányt.

Így járták a hangulatos utcákat, mígnem egy térre értek, ahol Glinda, a jó boszorkány bronzszobra állt, s mögötte ott magasodott a szép és méltóságteljes, arannyal díszített, fehér márvány lapokból épült királyi palota.

EBÉD A NYÚLKIRÁLLYAL

A palota bejáratánál nyuszitestőrök álltak őrt zöld-arany egyenruhában, magas medvebőr kucsmában, dzsidával a kezükben. A kapitány oldalán kard lógott, kucsmájába pedig fehér tollat tűztek.

– Tisztelegi! – kiáltotta el magát a kapus. – Üdv Dorka hercegnőnek, aki Ozmától, Óz királynőjétől érkezett.

– Tisztelegj! – vezényelt a kapitány is, mire minden testőr feszes vigyázzba vágta magát.

Beléptek a nagyterembe, ahol díszesen öltözött udvaronc fogadta őket. A kapus mindjárt meg is kérdezte, pihen-e a király.

– Azt hiszem, igen – hangzott a válasz. – Alig néhány perce hallottam, hogy megint nyafog és siránkozik. Ha ilyen bőgőmasina marad, felmondok, és keresek magamnak valami tisztességes munkát!

– De mi baja a királyodnak? – kérdezte Dorka, akit meglepett, hogy az udvaronc ilyen tiszteletlenül beszél uráról.

– Nem akar király lenni, márpedig egyszerűen muszáj neki! – vágta rá amaz.

– Gyerünk! – szólt rá komoran a kapus. – Vezess azonnal őfenségéhez, és ne szellőztesd a bajainkat idegenek előtt, ha szabadna kérnem!

– Ha a kislány a királyhoz készült, őfensége úgyis mindent elsír neki! – legyintett az udvaronc.

– Az az ő királyi előjoga! – vágta el a további vita fonalát a kapus.

Az udvaronc bevezette őket egy aranybrokáttal tapétázott terembe, mely telis-tele volt szaténkárpittal bevont aranybútorokkal. Odabenn egy emelvényen trónszék állt, melyet nagy párna tett kényelmesebbé. Ezen a párnán hevert a nyúlkirály, hanyatt fekve, négy lába az égnek meredt, és úgy nyafogott, akár egy kiskutya.

– De fenség! Kérem, keljen föl! Látogatója érkezett! – kiáltott rá az udvaronc.

A király hasra fordult, egyik könnyes, rózsaszín szemével Dorkára sandított, aztán fölült, selyem zsebkendőjével gondosan megtörölte a szemét, és föltette ékköves koronáját, ami legurult a fejéről.

– Ne vedd bánatom zokon, szép idegen! – mondta az uralkodó szomorú hangon. – A világ legnyomorúságosabb királya ül előtted. Hány óra van, Hipphopp?

– Egy óra, fenség – felelte a kérdezett.

– Tálaljatok ebédet nyomban! – parancsolta a nyúlkirály. – Két személyre, a vendégnek és nekem, s gondoskodjatok a kisasszony részére embernek való táplálékról!

– Igenis, fenség! – felelte az udvaronc, és távozott.

– Kösd be a cipőfűzőmet, Kackiás! – fordult a kapushoz. – Jaj nekem! Olyan szerencsétlen vagyok!

– Mi aggasztja, fenség? – kérdezte Dorka.

– Ez a királyi hivatal… – siránkozott az uralkodó, míg a kapus a cipőjével foglalatoskodott. – Nem is akartam Nyuszifejérvár királya lenni! Nyúltársaim jól tudták, de megválasztottak, talán hogy elkerüljék ezt a szörnyű sorsot, s bezártak ebbe a palotába, pedig én sokkal szíveseben futkároznék kinn a szabadban!

– Szerintem – kezdte Dorka – királynak lenni egyszerűen nagyszerű!

– Kipróbáltad valaha? – érdeklődött a király.

– Még soha – ismerte el nevetve a kislány.

– Akkor semmit nem tudhatsz róla – jelentette ki a trónon ülő. – Meg se kérdeztem, ki vagy, de nem is érdekes. Majd ebédnél elmondom, mi bánt. Az úgyis sokkal érdekesebb, mint amit te elmondhatsz magadról.

– Fenségednek talán igen – válaszolta Dorka.

– Az ebéd tálalva! – jelentette Hipphopp, és kitárta az ajtót, melyen át egy tucat libériás nyuszi masírozott be a terembe letakart tálcákkal. Szépen megterítették az asztalt, és mindent elrendeztek rajta.

– Most pedig kifelé! – kiáltott rájuk a király. – Kackiás, te várj az ajtó előtt, hátha szükségem lesz rád!

Mikor mindnyájan kimentek, s a király kettesben maradt Dorkával, leszállt a trónusról, koronáját a sarokba hajította, hermelinnel szegett palástját pedig berúgta az asztal alá.

– Ülj le! – szólt a kislányhoz. – Próbálj meg örülni, nekem úgysem sikerül, amilyen nyomorult vagyok! De megéheztem, és remélem, te is.

– Igaz, ami igaz – vallotta meg Dorka –, ma még csak egy talicskát meg egy zongorát ettem, no és egy szelet lábtörlőnek használt vajas kenyeret!

– Nem valami kiadós reggeli! – jegyezte meg a király. – Remélem, a zongora nem pianínó volt!

Dorka fölkacagott.

– Látja, most nem is olyan szomorú! – vigasztalta.

– Dehogynem! – gyűltek újra a király szemébe a könnyek. – Még a tréfáim is nyomorúságosak! Nincs nálam szánalmasabb, szomorúbb, levertebb, bánatosabb és elkeseredettebb lény a földön! Ugye, te is megsajnáltál?

– Nem – felelte őszintén Dorka. – Szerintem igazán gyöngy élete van itt! Életemben nem láttam ennél szebb várost!

– Az már igaz! – hagyta rá a király. – Glinda, a jó boszorkány építtette nekünk, mert szereti a nyúlnépet. A város még elmegy, bár másutt szívesebben laknék. Csak ez a királyi hivatal… ez rontotta meg a boldogságomat!

– Miért nem szeret itt lakni? – csodálkozott a kislány.

– Mert természetellenes, kedvesem. Nyulakhoz nem illik ekkora fényűzés! Fiatalkoromban egy erdei üregben laktam. Ellenségek leselkedtek rám mindenfelől, s gyakran futottam inamszakadtából, hogy mentsem az életem. Ennivalót is ritkán találtam, akkor is állandóan fülelnem kellett, nehogy rám törjenek. Farkasok jártak az üreg körül: megesett, hogy napokig ki sem dugtam az orrom! De boldog voltam akkor! Igazi nyúlnak éreztem magam, természettől fogva vadnak és szabadnak, s még azt is öröm volt hallgatni, hogyan ver riadt szívem.

– Magam is gondoltam – mondta Dorka két falat között –, hogy jó volna nyúlnak lenni!

– Jó hát, ha igazi nyúl vagy! – helyeselt az uralkodó. – De nézz csak rám! Üreg helyett márványpalotában lakom. Mindent megkapok, amit szemem-szám kíván, de a zsákmányszerzés öröme elveszett. Mindennap ki kell öltöznöm, s föl kell tennem ezt a rettenetes koronát, pedig belefájdul a fejem! Aztán sorra jönnek a nyulak, és panaszkodnak nekem, holott magamnak is elég bajom akad. Ha kilépek innét, nem ugrándozhatom, mint hajdanán, hanem a hátsó lábamra kell állnom, s délcegen vonulnom hermelinpalástomban! A katonák tisztelegnek, a zenekar rázendít az indulóra, a nyulak pedig tapsolnak és ujjonganak: „Éljen a király!" Hát, kérdezem én, kedves barátnőm, bízva józan ítélőképességedben: nem tenne ennyi pompa és ostoba felhajtás bármelyik tisztességes nyulat szerencsétlenné?

– Egykor – gondolkodott hangosan Dorka – az emberek is vadak voltak, ruhátlanul jártak, barlangokban laktak, s éppúgy vadásztak, mint a ragadozók. De azóta civilizálódtak, és nem hiszem, hogy szívesen térnének vissza azokba a réges-régi időkbe.

– Az egészen más! – bizonygatta a király. – Az ember nem egy emberöltő alatt civilizálódott, hanem fokozatosan. Csakhogy én még az erdőben kezdtem, és semmi kedvem így egykettőre a civilizációba csöppenni, a királyságról, a koronáról meg a hermelinpalástról nem is szólva! Huh!

– Ha annyira nem tetszik, miért nem mond le? – kérdezte a kislány.

– Bár tehetném! – sírt fel ismét a király, és zsebkendőjével megtörölte a szemét. – De a város kegyetlen törvénye tiltja. Ha egyszer királyt csinálnak az emberből, az is marad!

– Ki szabott ilyen törvényt?

– Glinda, a jó boszorkány, aki a várost építtette. Ő vette körül Nyuszifejérvárt fallal, ő tervezte a várost, ő óvja bűverejével, s ő szabta törvényeit is. Aztán összehívta az erdőben lakó rózsaszín szemű fehér nyulakat, letelepített s végül sorsunkra hagyott bennünket.

– Miért jött ide akarata ellenére?

– Tudtam is én akkor, milyen szörnyű a városi élet! Soha nem gondoltam, hogy még király is lehet belőlem! – szipogott a  nyúlkirály. – És most mégis az vagyok, és menekvésre semmi remény.

– Jól ismerem Glindát – jegyezte meg Dorka az orosz krémtorta fölött. – Ha találkozom vele, szólok neki, hogy váltsa le, s állítson mást a helyébe.

– Igazán megtennéd? Igazán? – rebegte boldogan a nyulak ura.

– Ha ez a kívánsága… – ígérte nagylelkűen a kislány.

– Juhéé! – rikkantott vidáman a király, és fölpattant az asztaltól, és szalvétáját zászló módra lobogtatva, üdvrivalgás közepette vadul körbetáncolta a szobát.

Időbe telt, mire sikerült úrrá lennie végtelen örömén, és visszaült az asztalhoz.

– Mikor találkoztok? – kérdezte mohón.

– Egy-két napon belül – felelte Dorka.

– És biztosan nem felejted el megkérni?

– Mérget vehet rá!

– Hercegnő! – hálálkodott őszintén a nyúlkirály. – Nagy kő esett le a szívemről. Igazán hálás vagyok neked. Engedd meg, hogy nagyrabecsülésem jeleként királyi módon elszórakoztassalak. Fáradj át a fogadóterembe!

Aztán hívatta Kackiást.

– A nemességet ezennel fogadótermembe rendelem! – adta ki a parancsot. – Hipphoppot pedig tüstént küldd utánam!

A kapus meghajolt és elsietett, őfensége pedig ismét Dorkához fordult.

– Míg egybegyűlnek, sétáljunk egyet a palota kertjében!

A kert a palota mögött terült el, telis-tele szebbnél szebb virágokkal, illatos cserjékkel, árnyat nyújtó, gyümölcstől roskadozó fákkal, márvány tipegőkkel. Amint kiléptek a kertbe, Hipphopp érkezett sietve, s a király halk, de határozott hangon közölte vele parancsait.

Ezután karon fogta Dorkát, s körülkalauzolta a kertben, a kislány nem kis örömére.

–      Milyen gyönyörűek fenséged ruhái! – dicsérte meg Dorka a gyöngyhímes kék szaténöltönyt.

–      No igen! – mosolygott tettetett szerénységgel amaz. – Ez az egyik kedvenc öltözékem, bár ennél jóval díszesebb ruháim is akadnak. Kitűnő szabóink vannak Nyuszifejérvárott, az anyagokat pedig magától Glindától kapjuk. Jut eszembe, ha találkozol Glindával, kérd meg, hogy magammal vihessem a ruhatáramat.

–      De hiszen az erdőben nem lesz szüksége ruhára!

–      Meglehet! – dadogta a király. – De olyan régóta járok már ruhában, hogy nem szívesen maradnék meztelen. Talán Glinda lesz olyan jó, és megengedi, hogy megtartsam az öltönyeimet.

–      Majd megkérem rá – egyezett bele Dorka.

Mikor a kertből a fogadóterembe léptek, már vastag szőnyegek borították a mozaikpadlót, s mindenütt szépen faragott, drágakövekkel ékes bútorok álltak. Különösen szép volt a király széke: ezüstliliomot formázott, amelynek egyik szirma lehajlott, hogy rá lehessen ülni. Az ezüstöt dús gyémántberakással díszítették, az ülésre pedig fehér szaténborítást húztak.

–      Nahát! – csapta össze kezét ámulatában Dorka.

–      Szép, ugye? – büszkélkedett a király. – A legkedvesebb székem. Jól hangsúlyozza a bundám színét. Szólnál a kedvemért Glindának, hogy szeretném megtartani?

–      Egy föld alatti üregbe állítaná? – képedt el a kislány.

–      Nem nagyon illene oda, elismerem. De úgy megszoktam már, hogy szívesen magammal vinném. Nézd csak – terelte másra a szót –, megérkeztek a nemesurak és a hölgyek! Ülj ide mellém! Mindjárt bemutatlak.

A KIRÁLY MEGGONDOLJA MAGÁT

Ebben a pillanatban csaknem ötven fős, díszes egyenruhába bújtatott fúvószenekar masírozott be a terembe arany hangszerekkel, nyomában pedig ott ugrándozott hátsó lábán a nyuszife- jérvári nemesség ünneplőbe öltözött színe-java. A hölgyek és urak fehér kesztyűbe bújtatták a mancsukat, s az itteni divatnak megfelelően a kesztyűre húzták ékes gyűrűiket. A tapsihölgyek némelyike lornyetten át hunyorgott, az urak egyike-másika pedig monoklit viselt.

Az udvaroncok és udvarhölgyek méltóságteljesen elvonultak a király színe előtt, aki minden párnak illedelmesen bemutatta Dorka hercegnőt, aztán mindenki helyet foglalt a székeken vagy a pamlagokon, és várakozásteljes ábrázattal nézett az uralkodóra.

– Királyi kötelességünk, hogy előkelő vendégünket illendően elszórakoztassuk. Végtelen örömömre szolgál, hogy bemutathatom az Ugri Bugrikat.

Míg beszélt, a zenekar félrevonult az egyik sarokba, és rázendített egy dallamra, amelyre a terembe libbentek az Ugri Bugrik. Nyolcan voltak, s minden öltözékük egy lenge selyemszoknya, melyet gyémántos öv szorított a derekukra. Bajuszukat vörösre festették, de különben makulátlan fehér volt mindegyik.

Mélyen meghajoltak Dorka és a király előtt, majd bolondos trükkökbe fogtak, melyek láttán Dorka hangos kacajra fakadt. Táncoltak, forogtak, pörögtek végig a termen, de ez még semmi! Mindeközben átugrották egymást, fejen álltak, s oly fürgén ugrándoztak ide-oda, hogy alig lehetett szemmel követni! Végül mindnyájan dupla szaltót ugrottak, és kicigánykerekeztek a teremből.

A nemesség lelkesen tapsolt, s nem fukarkodott a tapssal Dorka sem.

– Ez igen! – fordult elismerően a királyhoz.

– Az Ugri Bugrik tényleg nagyon ügyesek – jegyezte meg a király. – Olyan sokszor felvidítottak, ha rosszkedvű voltam! Igazán sajnálnám, ha meg kellene válnom tőlük. Talán ha megkérnéd Glindát…

– Szó sem lehet róla! – jelentette ki határozottan Dorka. – Ennyi nyúl el sem férne az üregben, különösen ha magával viszi a liliomszéket meg a ruháit! Felejtse el őket, fenség!

A király nagyot sóhajtott, aztán fölállt, és bejelentette a társaságnak:

– Most pedig a Királyi Dzsidás Testőrség bemutatója következik!

A zenekar indulóba fogott, és beléptek a nyúlvitézek. Zöldarany egyenruhában, kissé mereven, de pontosan egy ütemre meneteltek. Dzsidáik és lándzsáik nyele fényezett ezüstből, hegye aranyból készült, s mind fantasztikus ügyességgel kezelték a fegyvert a gyakorlatok során.

– Ilyen remek testőrség mellett igazán nincs mitől félnie! – csendült ki a kislány hangjából a leplezetlen csodálat.

– Nincs bizony! – helyeselt a király. – Minden bajtól megóvnak engem. Gondolom, Glindának sem lenne…

– Azt már nem! – vágott a szavába a kis hercegnő. – Soha nem egyezne bele. Ez a Királyi Testőrség, tehát ha lemond a trónról, róluk is le kell mondania!

A király egy szót sem szólt, de látszott rajta, hogy komolyan bántja a dolog.

A katonák kimasíroztak, őfensége pedig bekonferálta a következő számot:

– Fogadjátok szeretettel a Királyi Artistákat!

Dorka elég artistát látott már életében, de ilyen ügyeseket még soha! Hatan voltak, különös ezüstjelekkel hímzett fekete szaténköntösük szépen kiemelte hófehér bundájukat.

Először begurítottak egy nagy piros labdát, hárman felpattantak rá, s azon egyensúlyoztak jobbra-balra. Aztán ketten felkapták a harmadikat, és addig hajigálták a levegőbe, míg egyszer csak eltűnt. Akkor az ottmaradottak közül az egyik feldobta a társát, s így folytatódott a mutatvány, míg az utolsó magára nem maradt. Az megérintette a piros labdát, a labda szétesett, s lássatok csodát! – előbucskázott belőle az öt, imént még elveszettnek hitt nyuszi.

Ezután összekapaszkodtak, és bukfencet hánytak. Mikor megálltak, egyetlenegy kövér nyulat lehetett látni, aki könnyedén felugrott, s mikor a földre huppant, ismét hat nyúl lett belőle. Aztán négyen összegömbölyödtek, a másik kettő pedig labdázott velük.

El sem tudnánk sorolni, mennyi szemkápráztató trükkel szórakoztatták a közönséget! Nem csoda, ha a nemesség, sőt az uralkodó is éppolyan vörösre tapsolta a tenyerét, mint Dorka.

– Nincsen hozzájuk fogható artista szerte a világon! – büszkélkedett a király. – S ha már nem vihetem magammal az Ugri Bugrikat és a testőrséget, legalább közülük meghagyhatna nekem kettőt-hármat Glinda.

– Minden tőlem telhetőt megteszek – ígérte Dorka kissé bizonytalanul.

– Köszönöm – hálálkodott a király. – Igazán szívből köszönöm. Most pedig hallgassátok meg a Tapsitrilla énekegyüttest, melynek tagjai legsötétebb óráimba is belopták olykor a fényt.

A Tapsitrilla együttes két férfi és két női tagot számlált. Az urakon elegáns fekete frakk feszült, a hölgyek pedig uszályos fehér estélyi ruhát viseltek. Az első dal így hangzott:

Ha a nyulacs finom uracs,

és városlakó lesz,

ölt szép ruhát, bársonypuhát,

s hajába ékkövet tesz,

lekezeli a mezei

rokont, ki földbe bú,

kit puskatűz s vadászeb űz,

szél is riaszt, ha fú!

Dorka az énekszám alatt lopva figyelte a királyt, s látta, hogy őfensége zavarba jön, és egyre kényelmetlenebbül feszeng a helyén.

– Nem tetszik! – szakította félbe a Tapsitrilla kvartettet. – Valami derűsebbet, vidámabbat kérünk!

Az énekesek jókedvű, csilingelő dalba fogtak.

Ugrifül,

játssz vég nekül:

rossz e várba nem jut ám!

Fordulj, legény,

légy bár szegény,

s nézz a sok szép lány után!

Selymet ölt

a tapsihölgy,

lovagjára lopva néz csak,

kéz a kézben,

szív a szíven –

fürge táncban így forognak.

Holdas éjen

erdőmélyen

hanga közt kószál a pár,

boldogságát,

legszebb álmát

semmi meg nem rontja már.

Szép az élet,

vígan élhet

mind. Erős tündérvarázs

óvja régtől

tenger vésztől,

s nyuszinak, mondd, kell-e más?

– Látja – fordult Dorka a királyhoz, mikor vége szakadt a dalnak –, minden nyúl szereti Nyuszifejérvárt, csak maga nem. Le merem fogadni, hogy egy sem sírt, szomorkodott és akart visszabújni a sáros üregbe fenségeden kívül!

Őfensége eltöprengett a hallottakon, miközben az inasok nektárt és mézes puszedlit szolgáltak föl a vendégeknek. Soká hallgatott, és egyre idegesebbnek látszott.

Mikor élvezettel elköltötték az uzsonnát, s a szolgahad elvonult, Dorka így szólt:

– Ideje indulnom. Későre jár, meg aztán el is tévedtem. Meg kell találnom a Varázslót, Emmi nénit és Henrik bácsit, mielőtt leszáll az éj!

– Hát nem maradsz velünk? – kérdezte a király. – Igazán úgy örülnénk neked!

– Sajnálom, de nem lehet – felelte a kislány. – A barátaim várnak. És Glindával is mielőbb beszélnem kell. Hiszen tudja…

A király elbocsátotta az előkelőségeket, s maga ajánlkozott, hogy a kapuig kíséri Dorkát. Nem siránkozott, nem nyögdécselt, hanem ünnepélyes, kissé megnyúlt képpel, lógó füllel nyújtotta karját a kislánynak. Magán hagyta a koronáját, a hermelinnel szegett palástot, és elegáns arany sétabotra támaszkodott.

A falba épített szobácska elé értek, ahol Totó és Kitykotty türelmesen várta Dorkát. Az egyik udvaronc nekik is bőségesen hozott ennivalót, úgyhogy nem érezték sürgős szükségét a távozásnak.

A kapus is visszatért őrhelyére, de Totótól azért tisztes távolságban maradt. A kis ajtó előtt Dorka elbúcsúzott a királytól.

– Igazán hálás vagyok a kedvességéért, fenség – mondta. – Amint lehet, meglátogatom Glindát, s megkérem, állítson új királyt az ön helyébe, önt pedig küldje vissza az erdőbe. Gondom lesz rá, hogy megtarthassa néhány ruháját, a liliomszéket és egy-két artistát, hogy ne unatkozzék. Biztosan beleegyezik, hiszen senkit sem szeret boldogtalannak látni.

– Khm! – köszörülte meg leverten a torkát a király. – Ne fáradj vele! Minek terhelnéd Glindát az én bajommal?!

– De hiszen ez nem fáradság! – tiltakozott a kislány.

– Csakhogy – szabódott zavartan az uralkodó – végiggondoltam a dolgot, és rájöttem, hogy Nyuszifejérvár tulajdonképpen egészen kellemes hely, egy s más hiányozna is az erdőn… Úgyhogy mégis maradnék inkább…

Dorka elnevette magát, de aztán ismét elkomolyodott.

– Márpedig az ilyen bőgőmasina nem való királynak! – jelentette ki. – Épp eleget szomorította nyúltársait az állandó sirámaival nyomorúságos helyzetéről! Jobb is, ha új királyt kapnak!

– Jaj, csak azt ne! – kiáltotta kétségbeesetten a király. – Ha nem szólsz Glindának, ígérem, mindig boldog és vidám leszek! Soha többé nem siránkozom!

– Becsszóra? – kérdezte Dorka.

– Királyi becsületszavamra fogadom – bizonygatta a nyúl.

– Na jó – egyezett bele a kislány. – Igazán csak egy őrült választaná Nyuszifejérvár helyett az erdőt lakóhelyéül. A mezei nyulak boldogan cserélnének önnel.

– Felejtsd el, kedvesem! Felejtsd el a szeszélyeimet! – könyörgött a király. – Ezentúl élvezni fogom az életet, és teljesítem az alattvalóimmal szembeni kötelességeimet.

Dorka magára hagyta a fogadkozó uralkodót, s átlépett a kis kapun a szobába, ahol addig nőtt, növekedett, míg el nem érte eredeti magasságát.

A kapus buzgó hálálkodás közepette kísérte ki Dorkát az erdőbe. A kislány valóban nagy szolgálatot tett a városnak, mikor a búbánatos királyt rádöbbentette, milyen öröm ilyen gyönyörű város urának lenni.

– Kérvénnyel fordulok az elöljárósághoz, hogy állítsák fel a szobrodat Glinda főtéri szobra mellé – mondta a kapus. – Remélem, eljössz egyszer, hogy magad is láthasd.

– Talán – válaszolta a kislány, azzal Totóval és Kitykottyal a nyomában ismét ráfordult a keskeny ösvényre, s egyre távolodott a márványfaltól az útjelző tábla felé.

A VARÁZSLÓ MEGTALÁLJA DORKÁT

Amint az útjelző táblához értek, látják ám, hogy a sátrak ott állnak az ösvény mellett, a bogrács pedig javában rotyog a tűz fölött.

Toprongy és Nyergelj Gergely épp tűzifáért járták az erdőt, Henrik bácsi és Emmi néni pedig tábori székén üldögélt, s a varázslóval beszélgetett.

Mindnyájan felugrottak, hogy üdvözöljék a közeledő Dorkát.

– Az isten szerelmére, kicsim! Merre jártál?

– Csavargott egész nap! – korholta Toprongy.

– Egyszerűen eltévedtem – magyarázta a kislány. – Akárhogy igyekeztem, nem sikerült visszatalálnom hozzátok.

– Egész nap az erdőt jártad? – kérdezte Henrik bácsi.

– Farkaséhes lehetsz! – jegyezte meg Emmi néni.

– Nem, nem vagyok éhes – bizonygatta a kislány. – Egy talicskát és egy zongorát ettem reggelire, aztán egy királlyal ebédeltem.

– Úgy! – mosolyodott el a Varázsló. – Szóval új kalandokba keveredtél.

– Szegénykémnek elment az esze! – siránkozott Emmi néni. – Ki hallott olyat, hogy talicskát egyen az ember!

– Nem volt valami nagy – erősködött Dorka. – Pilótakekszből volt a kereke.

– A morzsákat én csipegettem föl – tette hozzá Kitykotty.

– Ülj le, és mesélj el mindent! – kérlelte a Varázsló. – Egész nap kerestünk, míg végül észre nem vettem a lábnyomaitokat – a tiédet és Kitykottyét – ezen az ösvényen. Véletlenül bukkantunk rájuk, s mivel láttuk, hogy innen csak két irányba mehettetek tovább, letáboroztunk és vártuk, mikor tértek vissza. Ki vele, Dorka, merre jártatok: Kalácsfalván vagy Nyuszifejérvárott?

– Itt is meg ott is – hangzott a felelet –, de legelőször Fazékiában, ahová egyáltalán nem vezet ösvény.

Azzal leült, és részletesen beszámolt az elmúlt nap eseményeiről. Emmi néni és Henrik bácsi szóhoz sem jutott a csodálkozástól.

– De hiszen jártunk már Papírmasériában és Kelegóciában is! – tűnődött hangosan a nagybácsi. – Igazán nem értem, miért csodálkozunk annyit mindenen, ami ebben a tündérországban történik.

– Mert mi egyszerű, közönséges emberek vagyunk! – pironkodott Emmi néni.

– De jó, hogy megint együtt vagyunk! – örvendezett Toprongy. – És most mi a teendő?

– Megvacsorázunk, és lefekszünk aludni – vágta rá a Varázsló. – Holnap pedig folytatjuk utunkat.

– Hová indulunk? – kérdezte a főkapitány.

– Se Halandzsiában, se Sopánfalván nem jártunk még! – mondta Dorka. – Alig várom, hogy találkozzam az ottaniakkal! Ti nem?

– Így első hallásra nem hagzik túl érdekes programnak – vetette ellen Emmi néni. – De ki tudja?

– Azután pedig – folytatta a Varázsló – benézünk a Bádog Favágóhoz, Tökfej Tóbiáshoz, s hazafelé menet a Madárijesztőt is meglátogatjuk!

– De jó lesz! – lelkendezett Dorka.

– Ez sem tűnik sokkal érdekesebbnek! – méltatlankodott Emmi néni.

– De hiszen a legjobb barátaim! – tiltakozott Dorka. – Ti is megszeretitek majd őket, Emmi néni. Őket mindenki nagyon szereti!

Közben egészen beesteledett, megették hát a Varázsló által a bográcsba bűvölt finom vacsorát, és kényelmes sátraikba tértek aludni.

Másnap frissen ébredtek, bár kora reggel volt még, de Dorka ezúttal nem indult felfedezőútra, nehogy megismétlődjön az előző napi baleset.

– Tudod, merre kell mennünk? – kérdezte a kislány az emberkétől.

– Nem, kedvesem – felelte a Varázsló. – De majd kiderül.

Reggeli után intett egyet a sátrak irányába, s azok abban a  pillanatban visszaváltoztak zsebkendőkké, és meglapultak tulajdonosaik zsebében. Aztán mindannyian fölszálltak a piros hintóra.

– Merre tovább? – érdeklődött a Vesszőparipa.

– Ne is törődj vele! – válaszolta könnyedén a Varázsló. – Akármerre mégy is, biztosan rátalálsz a helyes útra. Megbűvöltem a kerekeket, hogy a helyes irányba menjenek, úgyhogy nincs mitől félned.

– Ha lenne egy újmódi léghajónk – álmodozott Dorka, míg a Vesszőparipa a fák között kocogott –, most ott lebeghetnénk az erdő fölött, s csak le kellene néznünk, tüstént megtalálnánk az úticélunkat.

– Még hogy léghajónk! – húzta el a száját a Varázsló. – Ki nem állhatom ezeket a szerkentyűket, Dorka! Nem mintha bármi új lenne bennük. Magam is sokat utaztam léghajón, míg egy szép napon Óz földjére nem repültem. Így jutottam el a Zöldségkirályságba is. Ozmának is volt valaha egy együgyű Repülő Sárkánya, akinek a kis fejébe annyi ész azért szorult, hogy oda szállt, ahová Ozma akarta, s ez máris több, mint ami egy léghajótól elvárható. A ház, amelyben Totóval együtt Kansasból a forgószél Ózba röpített, szintén igazi léghajó lett arra a rövid időre, úgyhogy magad sem először repülnél.

– No, azért nem olyan rosszak a léghajók! – bizonygatta Dorka. – Egy szép napon az egész világot bejárhatják velük az emberek. Talán még Óz földjére is eljutnak egyszer!

– Erről feltétlenül beszélnem kell Ozmával! – komorodott el a Varázsló. – Nem volna szép, ha Smaragdvárosból egyszerű légikikötő lenne.

–      Ebben igazad van – ismerte el Dorka. – De mit tehetünk ellene?

–      Majd kidolgozok egy varázsszert, amivel összezavarhatjuk az emberek gondolatait, nehogy eszükbe jusson olyan léghajót építeni, amellyel oda mehetnek, ahová nekik tetszik – árulta el titkos tervét az öregúr. – Attól még röpködhetnek ide-oda, de Ózba nem juthatnak el.

A Vesszőparipa épp ekkor bukkant ki a sűrűből egy gyönyörű tájon, ráadásul kitűnő út vezetett tovább a lankás dombok között.

–      Na végre! – sóhajtott boldogan a Varázsló. – Megtaláltuk az utat: nem kell félnünk, hogy ismét eltévedünk!

–      Járt utat járatlanért el ne hagyj! Főleg, ha idegen országban jársz – bölcselkedett Toprongy. – Ha nem térünk le az útról, soha nem tévedünk el! Az út mindig vezet valahová, hiszen épp attól út.

– Ez az út egyenesen Halandzsiába vezet! – jelentette ki magabiztosan a Varázsló. – Nem is lehet másképp, hiszen megbűvöltem a kerekeket.

És úgy is volt. Egy órája mehettek, mikor egy szép kis völgybe értek, ahol egy falucska bújt meg a dombok tövében. A házak mumpic stílusban készült kupolás épületek voltak, széles, de alacsony ablakokkal s a bejárati ajtók előtt takaros teraszokkal.

Emmi néni szörnyen megörült, mikor látta, hogy nem papírból ragasztották őket, csak azon csodálkozott, hogy ilyen távol esnek a többi várostól.

Mikor a Vesszőparipa rátért a főútra, látták, hogy csak úgy hemzsegnek rajta a csoportba verődött, elmerülten beszélgető emberek. Annyira lekötötte őket a társalgás, hogy alig-alig vettek tudomást az újonnan érkezettekről. Végül a Varázslónak kellett megállítania az egyik fiúcskát.

–      Halandzsiában vagyunk? – kérdezte.

–      Uram – kezdte udvariasan a legényke –, ha tapasztalt utazó, márpedig annak látszik, bizonyára észrevette már, hogy minden város különbözik egyben-másban a másiktól, s ha megfigyelte a lakosok életmódját, házaik stílusát, bizonyára nem esik nehezére, hogy a fáradságos kérdezősködéstől megkímélve magát eldöntse, hasonlít-e falunk ahhoz a helyhez, ahová igyekezett, vagy netán rossz útra tévedt, mikor letért a helyes ösvényről, s most olyan tájékon jár, ahol…

– Szent ég! – kiáltott rá Emmi néni türelmetlenül. – Mikor lesz már vége ennek a halandzsának?!

– Helyben vagyunk! – nevetett föl a Varázsló. – Száz szónak is egy a vége, a halandzsát azért kellett végighallgatnunk, mert megérkeztünk Halandzsiába!

– Mind így beszélnek? – csodálkozott Dorka.

– Egy igennel vagy nemmel is elintézhette volna a dolgot! – méltatlankodott Henrik bácsi.

– Azám, csakhogy nem Halandzsiában! – magyarázta Nyergelj Gergely. – Szerintem a halandzsiaiak nem is ismernek igent vagy nemet.

Míg a fiú beszélt, többen is közelebb húzódtak a kocsihoz, és elgondolkodva hallgatták a társalgást. Aztán hosszú, megfontolt szónoklatokat intéztek egymáshoz, melyekben tengernyi szó volt, de annál kevesebb értelem. Mikor azonban az idegenek nyíltan bírálták a beszédmodorukat, az egyik asszony, akinek épp nem akadt beszélgetőpartnere, megszólította őket:

– A világ legegyszerűbb dolga igennel vagy nemmel felelni az olyan kérdésre, mely tájékoztatásért folyamodik a megszólítotthoz, vagy csupán azért hangzik el, hogy a kérdező kielégíthesse a kérdésben kifejeződő kíváncsiságát, mellyel felhívta magára a kérdezett figyelmét, aki akár személyes tapasztalata, akár másoktól szerzett tudása folytán alkalmasnak látszik arra, hogy többé- kevésbé pontos választ adjon, vagy legalábbis megkísérelje kielégíteni az illető információéhségét, aki azzal juttatta kifejezésre ez iránti vágyát, hogy…

– Jaj nekem! – vágta el a szóáradatot kétségbeesetten Dorka. – Elvesztettem a fonalat!

– Az isten szerelmére, kicsim, ne hagyd, hogy újra kezdje! – sikította Emmi néni.

No, ettől aligha kellett félnie, mert az asszony egy pillanatra sem csukta be a száját. Csak úgy ömlött belőle a szó.

– Bizonyos vagyok benne, hogy ha kellő időt szánnánk rá, s jól odafigyelnénk, még valami értelmet is kihámozhatnánk a szavaikból – erősködött a Varázsló.

– Tudod mit? Inkább ne várjunk! – intette le Dorka. – Mikor hallottam Halandzsiáról, kíváncsi lettem, milyen, de most, hogy tudom, alig várom, hogy odébbálljunk!

– Én is! – jelentette ki Henrik bácsi.

– Mindnyájan örülnénk, ha indulnánk végre! – csatlakozott Toprongy az előbbi véleményekhez, és befogta a fülét, hogy ne kelljen hallania a hintó köré sereglettek egyhangú locsogását.

A Varázsló engedett, odakiáltott a Vesszőparipának, s az fürgén végigügetett a falun, melyet hamarosan maguk mögött hagytak. Dorka visszapillantott, s látta, hogy az asszonynak még mindig nem állt be a szája, egyre pergett a nyelve, holott akikhez iménti szavait intézte, már messze jártak.

– Ha az itteniek könyveket írnának – mosolyodott el a gondolatra Nyergelj Gergely –, könyvtárakat töltene meg, mire kiböknék, hogy „kertek alatt a ludaim megfagynak”.

– Márpedig lehet, hogy akad köztük író – vakarta meg a füle tövét a Varázsló. – Egyik-másik könyvben, ami a kezembe került, annyi halandzsa volt, hogy csak idevalósi írhatta!

– A földön is szép számmal vannak rokonaik a professzorok és a papok körében! – jegyezte meg Toprongy. – De az ózbeli törvényhozás véleményem szerint lekörözte az amerikait: mert aki itt képtelen világosan és érthetően kifejezni magát, Halandzsiába küldik, az Államokban ellenben szabadon garázdálkodhat, és gyötörheti ártatlan embertársait.

Dorka gondolataiba mélyedt. Feledhetetlen élmény volt a halandzsiai látogatás. Elhatározta, ezentúl csak annyit beszél, amennyi feltétlenül szükséges ahhoz, hogy megértesse magát.

SOPÁNFALVÁN

Hamarosan ismét bájos, hegyes-völgyes tájon jártak, s a Vesszőparipa fürge, könnyed ügetéssel húzta a hintót hegynek föl és lejtőn le a szilárd, sima úton. Egyre-másra hagyták maguk mögött a mérföldeket, s mielőtt az utasok belefáradtak volna a kocsikázásba, újabb falu tűnt fel a szemük előtt. Nagyobbnak látszott, mint Halandzsia, de nem volt olyan szép.

– Á, ez biztosan Sopánfalva! – örvendezett a Varázsló. – Bárhová könnyedén eltalál az ember, ha megmarad a helyes úton.

– Miféle népek laknak Sopánfalván? – érdeklődött Dorka.

– Nem tudom, kicsim. De Ozma külön falut alapított a számunkra, s ha valaki ok nélkül sopánkodni kezd, azt ide küldik.

– Így van – bizonygatta Nyergelj Gergely is. – Sopánfalva és Halandzsia Óz védelmi vonalát alkotják.

Ez a falu nem bújt meg a dombok alján, hanem a hegy tetejére épült, ahová csigavonalban kanyargó úton lehetett följutni szép kényelmesen.

– Óvatosan! – sikoltotta egy hang. – Elütitek a gyermekemet!

Az utasok körülnéztek, s egy asszonyt pillantottak meg a járdán, aki idegesen tördelte a kezét, és kétségbeesetten meredt rájuk.

– Hol az a gyermek? – kérdezte a Vesszőparipa.

– A házban – sírta el magát az asszony. – De ha éppen az utcán játszik, el is üthettétek volna. Palacsintává lapították volna szegény drágámat azok a hatalmas kerekek! Jaj nekem! Gondoljátok meg, palacsinta lett volna szegénykémből!

– Gyía! – nógatta a Vesszőparipát mérgesen a Varázsló.

De alig haladtak valamicskét, az egyik házból kirohant egy férfi.

– Segítség! Segítség! – ordított vadul.

A Vesszőparipa hirtelen fékezett, s a Varázsló, Henrik bácsi, Toprongy és Nyergelj Gergely azonnal leugrottak a hintóról,  hogy a bajbajutott segítségére siessenek. Dorka is szedte a lábát, ahogy csak bírta.

– Mi baj ? – fordult a férfihoz a Varázsló.

– Segítség! – üvöltötte a férfi. – A feleségem levágta az ujját! A végén még elvérzik szegény!

Azzal sarkon fordult, és berohant a házba, nyomában a többiekkel. A tornácon egy asszony nyögdécselt, sóhajtozott, mint akinek nagy fájdalma van.

– Bátorság, asszonyom! – vigasztalta a Varázsló. – Ha levágta is az ujját, nem hal bele, nekem elhiheti.

– Hiszen nem is vágtam le az ujjam! – szipogta az asszony.

– De hát mi történt? – faggatta Dorka türelmetlenül.

– Va-varrás közben megszúrtam az ujjam a tűvel, és… és vérezni kezdett – felelte. – Most aztán vérmérgezést kapok, a doktor levágja az ujjamat, amitől seblázam lesz és meghalok!

– Ugyan! – intette le Dorka. – Ezerszer is megszúrtam már az ujjam, de nem lett semmi bajom!

– Tényleg? – derült jobb kedvre az asszony. A köténye sarkába törölte a könnyeit.

– Igazán semmiség, meglátja – nyugtatta a kislány. – Nagyobb az ijedelem, mint a baj!

– Épp ezért él Sopánfalván! – bólintott bölcsen a Varázsló. – Azt hiszem, tudom már, milyenek az itt lakók.

– Én is! – jelentette ki Dorka.

– Brühühű! – sírt fel újfent az asszony.

– Most meg mi baja? – kérdezte Toprongy.

– Ó, képzeljék csak el, ha a lábamat szúrom meg! – jajveszékelt tovább. – Akkor a lábamat vágták volna le az orvosok, s egy életre fél lábbal kellett volna élnem!

– Bizony, asszonyom! – jegyezte meg kelletlenül a Varázsló. – És ha az orrát szúrja meg, a fejébe kerülhetett volna. De amint látja, még megvan a feje.

– De ugyanúgy meg is történhetett volna! – zokogott fel még keservesebben a szerencsétlen.

Hagyták, hadd sírjon, inkább továbbhajtottak. A férje közben újfent kiszaladt a házból, és segítségért kiabált, de senki nem törődött vele.

Amikor befordultak egy másik utcára, egy férfira lettek figyelmesek, aki izgatottan járkált fel-alá a járdán. Szemmel láthatólag rettenetesen feldúlta valami, úgyhogy a Varázsló megálljt parancsolt.

– Mi a baj, uram? – szólította meg.

– Szörnyű ez az élet! – panaszolta a kérdezett. – Nem tudok aludni.

– Miért nem? – sajnálta meg Nyergelj Gergely.

– Ha elalszom, be kell hunynom a szemem – magyarázta amaz. – Márpedig ha behunyom a szemem, összenőhet a szemhéjam, s egy életre megvakulok!

– Hallott már ilyen esetről valaha? – képedt el Dorka.

– Hallani éppen nem hallottam – ismerte el a férfi. – De szörnyű lenne, nem igaz? A puszta gondolat annyira feldúl, hogy nem merek elaludni.

– Itt nem segíthetünk – sóhajtott tehetetlenül a Varázsló.

Továbbhajtottak.

A következő utcasarkon egy asszony rohant feléjük.

– Mentsétek meg a drága pici gyermekemet! – sikoltotta. – Mentsétek meg, jóságos idegenek!

– Veszélyben forogna? – csodálkozott rá Dorka, aki észrevette, hogy a csecsemő békésen szunyókál anyja karjában.

– De mennyire! – erősködött az anya. – Ha most bemennék a házba, és kihajítanám a kicsit az ablakon, legurulna a hegy aljába, ahol akár vérszomjas medvék és tigrisek is lakhatnának, akik darabokra tépnék az én drágaságomat!

– Ki látott medvét vagy tigrist errefelé? – hűlt el a Varázsló.

– Az égvilágon senki – ismerte el az asszony. – De ha erre vetődnének…

– Akarta már kihajítani a gyermekét az ablakon? – folytatta az emberke.

– Soha – tiltakozott az asszony. – De ha…

– Mindig az a „ha"… az minden baj kútfeje! – nyilatkoztatta ki a Varázsló. – Normális ember nem aggódik ilyesmiért, csak ha sopánfalvi!

– Már megint ha… – vágott közbe az asszony. – Maga is sopánfalvi?

– Még nem, de ha soká maradok, azzá leszek! – vágta rá kurtán a Varázsló.

– Ismét csak ha… – fakadt sírva az anya.

A Varázsló nem vitatkozott tovább. Vágtára fogta a Vesszőparipát, s csak akkor könnyebbült meg, amikor több mérföldnyire eltávolodtak Sopánfalvától.

Hallgattak jó darabig, végül Dorka megtörte a csöndet.

– Tényleg a „ha" teszi sopánfalvivá az embert? – kérdezte.

– Önmagában nem – komolyodott el a Varázsló. – A „ha" még segít is. De az indokolatlan félelem, a semmiségekért való aggodalom, az idegeskedés és a „ha" együttesen bárkiből egykettőre sopánfalvit csinál.

Ismét hosszú csönd támadt, mert az útitársak elgondolkoztak az előbbi kijelentésen, s végül majdnem mindnyájan igazat adtak az öregúrnak.

Amerre jártak, mindenfelé lila házak sorakoztak, ahogyan Észak Országában szokás, de amint a Vesszőparipa megindult lefelé a lejtőn, vidám aranysárga épületek tűntek fel az út mellett.

– Á! – kiáltotta a főkapitány. – Megérkeztünk a nyugorok földjére. Épp az imént léptük át a határt!

– De hisz akkor a Bádog Favágónál ebédelünk! – lelkendezett a Varázsló.

– Konzervet eszünk? – szeppent meg a bádog szóra Emmi néni.

– Dehogyis! – nyugtatta meg Dorka. – Szekerce Berci igazán ért a vendéglátáshoz, s biztosan bőséges és finom ebédet tálaltat nekünk! Csak tudom! Magam is vendégeskedtem a várában.

– Hát Szekerce Bercinek hívják a Bádog Favágót? – képedt el Henrik bácsi.

– Igen, de szólítják a nyugorok császárának is. A nyugorok fölött ő uralkodik, de tulajdonképpen Ozma alattvalója.

– És laknak a Bádog Favágó várában sopánfalviak vagy halandzsiaiak? – feszengett Emmi néni.

– Ott ugyan nem, nincs miért aggódnod – jelentette ki magabiztosan a kislány. – Újonnan épült bádog várában lakik, ami tele van szebbnél szebb dolgokkal.

– Nem fél, hogy berozsdásodik az épület? – kérdezte Henrik bácsi.

– Több ezer nyugor fényesíti nap mint nap – magyarázta a Varázsló. – Az alattvalói annyira szeretik, hogy mindent megtennének imádott császárukért. Azon a váron ugyan egy csöpp rozsda sincs!

– Gondolom, a császár is rászorul a szidolozásra – jegyezte meg Emmi néni.

– Nemrég nikkeleztette magát, úgyhogy elég hetenként egyszer megtörölgetni. Drága barátom, Szekerce Berci a legragyogóbb elme a világon, és a legjobb szíve is neki van. Én is segítettem neki megkeresni – révedt vissza a múltba Dorka. – A Madárijesztő meg én találtunk rá hajdanán az erdőben, ahol akkoriban rozsdásodott. Már csaknem megette a rozsda, de mi addig olajoztuk az ízületeit, míg könnyedén nem mozgatta őket, és magunkkal vittük Smaragdvárosba a Varázslóhoz.

– Akkor ijesztett rád a Varázsló? – kérdezte Emmi néni.

– Hát, kezdetben nem örült nekünk! – ismerte be Dorka. – Elküldött, hogy öljük meg a gonosz boszorkányt. De aztán rájöttünk, hogy egyszerű szélhámos, és nem féltünk tőle többé.

A Varázsló bűnbánóan sóhajtott, és elpirult szégyenében.

– Mindig nagy hibát követ el, aki be akarja csapni az embereket – mondta. – De lassacskán igazi varázsló lesz belőlem, és Glinda, a jó boszorkány trükkjei, amelyeket magam is elsajátítottam, senkinek sem ártanak.

–      Mindig is jó ember voltál! – bizonygatta Dorka. – Ha varázslónak mégoly gyatra is – tette hozzá.

–      Most viszont kitűnő varázsló! – jelentette ki leplezetlen csodálattal Emmi néni. – Emlékezzetek csak, milyen remek sátrakat varázsolt a zsebkendőkből! És tán nem ő bűvölte meg a kerekeket, hogy megtalálják a helyes utat?

–      Minden ózbeli büszke a varázslónkra! A szappanbuborékai valaha az egész világot elkápráztatták! – kontrázott Nyergelj Gergely.

Ahogy az imént a szégyenbe, most a dicséretbe pirult bele az öregúr. Már nem volt szomorú az ábrázata, a régi derű ragyogott rajta.

A vidéken sűrű egymásutánban álltak a tanyaházak, a mezőkön rengő gabona aranylott. A nyugorok tanyáikon szorgoskodtak, Óz vad, lakatlan vidékeit messze maguk mögött hagyták az utazók.

Boldog, jókedvű nép lakta ezt a földet. A hintó láttán mind lekapták fejükről a kalapot, s mélyen bókoltak a vendégek előtt.

Nemsokára nagy fényesség ragyogott fel a távolban.

–      Nézzétek! – kiáltott fel Dorka. – Ott a bádogvár, Emmi néni!

A Vesszőparipa jól tudta, mennyire szeretnének már a várban lenni a hintó utasai, ezért aztán sebes vágtába fogott, s egy szempillantás alatt odaértek.

A BÁDOG FAVÁGÓ SZOMORÚ HÍREI

A Bádog Favágó kegyesen és szívélyesen fogadta Dorka hercegnőt és társait, a kislány mégis megérezte, hogy valami aggasztja, mert máskor derűsebb kedve volt.

Egyelőre egy szót sem szólt a gyanújáról, hagyta, hogy Henrik

bácsi és Emmi néni alaposan kicsodálkozza magát a ragyogó bádogvár és csillogó-villogó tulajdonosa láttán. Így egyelőre megfeledkeztek arról a bizonytalan érzésről, hogy valami baljós dolog történt.

– Hát a Madárijesztő hol van? – kérdezte, mikor a házigazda mindannyiukat beterelte a tágas bádognappaliba, s a Vesszőparipát is bekötötték a vár mögötti bádogistállóba.

– Kedves öreg barátunk nemrég költözött be új otthonába – válaszolta a Bádog Favágó. – Soká tartott, míg felépült, pedig nyugoraim és az ország minden tájáról érkezett mesterek szorgosan dolgoztak rajta. Most végre készen áll, épp két napja vette birtokba az udvarházat.

– Nem is hallottam, hogy saját otthonra vágyik! – csodálkozott Dorka. – Miért nem maradt Ozmával Smaragd városban? Magad is tudod, hogy régebben ott lakott, és mindig azt hittem, remekül érzi magát.

– Szerintem – magyarázta a Bádog Favágó – soha nem tudta megszokni a városi életet, hiába lakott gyönyörű környezetben. Mindig falusi maradt. Magad is emlékszel rá biztosan, hogy a búzaföldön kellett elriogatnia a varjakat.

– Hát persze! – bólogatott Dorka. – Hiszen én találtam rá, és emeltem le a rúdról.

– A Smaragdvárosban töltött hosszú évek után ismét kedve támadt a falusi élethez, s szeretett volna egy szerény kis birtokot. Ezért aztán Ozma felajánlott neki egyet, s minthogy mindenki segített benne, hogy mihamarabb fölépüljön a háza, legnagyobb örömére végre beköltözhetett.

– Ki készítette a terveket? – kérdezte Toprongy.

– Tökfej Tóbiás, ha jól tudom, hiszen ő maga is földműves.

Ezután átfáradtak a bádogebédlőbe, ahol azonnal tálaltak. Emmi néni legnagyobb megelégedésére Dorka nem túlzott, mikor a Bádog Favágó vendégszeretetét emlegette, mert noha a házigazda soha nem éhezett meg, vendégeinek bőséges ebédet tálaltatott.

Délután bejárták a palota gyönyörű kertjeit és tágas udvarait. A tipegők makulátlanra fényesített bádoglemezekből készültek, s a fák között itt egy bádogszökőkút, amott egy-egy bádogszobor tűnt fel. A virágok többnyire igazi növények voltak, de vendéglátójuk egy különleges ágyáshoz is elvezette őket, melyet leplezetlen büszkeséggel mutatott meg vendégeinek.

– A közönséges virágok idővel elszáradnak – magyarázta. – Vannak évszakok, amikor alig nyílik virág, ezért elhatároztam, hogy az egyik ágyásba bádogvirágokat ültetek, a szolgálatomban álló mesterek pedig igazán kitettek magukért! Nézzétek ezeket a csodás bádogkaméliákat, bádog gólyahíreket, bádogszegfűket, bádogpipacsokat és bádogmályvákat! Akár az igaziak, nem?

Tagadhatatlanul szépek voltak, ahogy színezüstként ragyogtak a napfényben.

– Nahát, ezen a mályván magot látok! – hajolt a virág fölé csodálkozva a Varázsló.

– Csakugyan! – kiáltott föl a Bádog Favágó is. – Még soha nem láttam, hogy magot hozna, de majd elvetem, hadd nőjön máshol is!

A kertek végében halastavat ásatott Szekerce Berci, vígan úsztak, fickándoztak benne a bádoghalak.

– Ha bevetnénk a horgot, vajon rákapnának-e? – tűnődött el Emmi néni.

A Bádog Favágót szemmel láthatólag sértette a kérdés.

– Nem hiszem, hogy bárkinek megengedném, hogy kifogja az én gyönyörű halacskáimat, asszonyom – jegyezte meg sértődötten –, még ha volnának is olyan ostobák, hogy horogra akadjanak. Még ilyet! Az én birodalmamban senkit nem érhet bántódás. Éppúgy nem lenne szívem megölni egy halat, ahogy soha nem ölném meg kis barátnőmet, Dorkát!

– A császár nagyon jószívű ember, asszonyom – magyarázta a Varázsló. – Ha egy légy véletlenségből bádogtestére száll, a világért sem söpri le magáról, mint holmi közönséges ember, hanem udvariasan megkéri, keressen más pihenőhelyet.

– És mit tesz erre a légy? – kérdezte Emmi néni.

– Rendszerint bocsánatot kér, és odébb repül – mondta komolyan a kisöreg. – A legyek is értékelik az udvariasságot, éppúgy, mint Óz minden állatlakója, hiszen jól értik az emberi szót, és igyekeznek illedelmesen viselkedni.

– Hát – emlékezett vissza Emmi néni –, a kansasi legyeket csak légycsapóval taníthatta móresre az ember! Jól oda kell csapni nekik, csak úgy értik, mi fán terem a jó modor. S ez áll a szúnyogokra is! Élnek Óz földjén szúnyogok?

– Mégpedig jókorák, és olyan szépen csicseregnek, mint a madarak! – válaszolta a házigazda. – De eszük ágában sincs megcsípni vagy bosszantani minket, mert gondosan ellátják őket takarmánnyal. A maguk országában biztosan azért csípnek, mert éhesek szegénykék!

– Az már igaz! – ismerte el Emmi néni. – És nem túl válogatósak, ha valakinek a véréből belakhatnak, örülök, hogy itt, Óz földjén jól nevelt szúnyogok élnek.

Este, vacsora után a Császári Bádogharsonások szórakoztatták a társaságot. Sok szép dallamot elfújtak a kedvükért. A Varázsló is bemutatott egy-két ügyes trükköt, amivel nagy tetszést aratott, majd mind nyugovóra tértek kényelmes bádog hálószobájukban, és reggelig ágyúval sem lehetett volna őket fölébreszteni.

Reggeli után Dorka a Bádog Favágóhoz fordult.

– Ha megmondod, merre menjünk, szíves örömest felkeressük a Madárijesztőt hazafelé útban.

– Elkísérlek benneteket, és megmutatom az utat – ajánlkozott a császár. – Nekem most haladéktalanul Smaragdvárosba kell utaznom.

Ezt olyan aggódva mondta, hogy a kislány nem bírta tovább türtőztetni magát.

– Ozmának baja esett? – sikoltotta.

Barátja nemet intett bádogfejével.

– Eddig nem – bökte ki. – De azt hiszem, itt az ideje, hogy megtudd a rossz hírt, kis barátnőm.

– Mi történt? – unszolta Dorka.

– Emlékszel még a kőtörpök királyára?

– Természetesen – felelte a kislány.

– Vöröskökő soha nem volt jószívű ember – folytatta szomorúan a Favágó. – Mióta vereséget szenvedett, és kiszabadítottuk a foglyait, te pedig elhoztad a Varázsövét, éjjel-nappal csak a bosszún jár az esze. Megparancsolta a kőtörpöknek, fúrjanak alagutat a végtelen sivatag alatt, hogy csapataival Smaragdvárosba vonulhasson, és lerombolhassa szépséges hazánkat.

Dorkának a lélegzete is elakadt a döbbenettől.

– És hogy jött rá Ozma, hogy alagutat ásnak?

– A Varázsképben látta meg.

– No persze, tudhattam volna! – mondta Dorka. – És mi a terve ?

– Fogalmam sincs – hangzott a válasz.

– Á! – kottyantott közbe a sárga tyúk. – A kőtörpöktől nem kell félnünk. Ha begurítunk egy-két tojást az alagútba, úgy eltűnnek, mintha a föld nyelte volna el őket!

– Igazad van! – kiáltott föl Dorka. – Az egész kőtörpsereget megfutamította annak idején néhány tojással a Madárijesztő!

– Fogalmatok sincs, milyen szörnyű tervet eszelt ki a vén rosszcsont! – folytatta keserűen a Bádog Favágó. – Őt sem ejtették a feje lágyára: tudja, hogy a katonái eszeveszett futásnak erednének Kitykotty tojásai láttán, ezért más, rettentő szerzeteket nyert meg az ügynek. Először őket küldi az alagútba, s ha már elfoglalták és lerombolták az országot, előjönnek a kőtörpök is, hogy összeszedjék a préda meg a rabszolgák rájuk eső részét.

A rettenetes hírek hallatán mindenkinek megnyúlt a képe.

– És elkészült már az alagút? – kérdezte Dorka.

– Ozma azt üzente tegnap, hogy már csak egy vékony réteg van hátra. Ha ezt is áttörik, egyenest a királyi kertekbe, Smaragdváros szívébe jutnak! Felajánlottam, hogy felfegyverzem a nyugorokat, és Ozma segítségére sietek, de királynőnk elutasított.

– Vajon miért? – tűnődött Dorka.

– Azt mondta, Óz minden lakója sem lenne elég hatalmas, hogy szembeszálljon a kőtörpök toborozta gonosz sereggel, úgyhogy jobb harc nélkül megadni magunkat.

– Csakhogy akkor elfognak és rabszolgává tesznek valamennyiünket! – kiáltott fölháborodottan a Varázsló.

– Magam is attól félek – vallotta be szomorúan a Bádog Favágó. – De attól is tartok, hogy mindazokra, akik nem tündérek, azaz a Varázslóra, Dorkára, a nénikéjére, bácsikájára, sőt Totóra és Kitykottyra azonnali halál várna.

– Mit tehetnénk? – rázkódott össze rémülten a kislány.

– Semmit! – válaszolta csüggedten a nyugorok császára. – De mivel Ozma nem engedte, hogy hadba szólítsam a népemet, magam megyek Smaragdvárosba! A legkevesebb, amit tehetek, hogy életem árán is védelmezem szeretett úrnőmet.

A MADÁRIJESZTŐ BÖLCSESSÉGE

A megdöbbentő hírek hallatán mindnyájan elszomorodtak, mégis mielőbb vissza akartak térni Smaragdvárosba, hogy osztozhassanak Ozma sorsában. Haladéktalanul útnak indultak, s mivel a Madárijesztő új otthona éppen útba esett, elhatározták, hogy rövid pihenőt tartanak nála, és vele is megtanácskozzák a dolgot.

–      Azt hiszem, nincs a Madárijesztőnél okosabb ember Óz földjén! – jegyezte meg a Bádog Favágó. – Dugig van a feje a legkiválóbb ésszel, s gyakorta hallottam tőle olyasmiket, amik nekem soha nem jutottak volna az eszembe. Az ő eszére ebben a nehéz helyzetben is bátran rábízom magam.

A Bádog Favágó az első ülésre telepedett, Dorka pedig meghúzódott közte és a Varázsló között.

– Hallott már a Madárijesztő az Ozmára leselkedő veszélyről? – kérdezte a főkapitány.

– Nem tudom, uram – hangzott a válasz.

– Mikor közlegény voltam – mesélte Nyergelj Gergely –, egy sereggel is fölértem, ahogy be is bizonyosodott a kőtörpök elleni hadjárat során. De ma már egy fia közlegény sincs Ozma seregében, engem is főkapitánnyá tett, úgyhogy nem lesz, aki megvédje az ellenségtől szépséges úrnőnket.

– Bizony – sóhajtotta a Varázsló. – A seregében már csak tisztek maradtak, azoknak meg a parancsolás a dolguk. De kinek parancsoljanak, ha nincsen közlegény?

– Szegény Ozma! – suttogta Dorka, és elfutották szemét a könnyek. – Elgondolni is rémes, hogy gyönyörű országa romhalmazzá lesz! De nem menekülhetnénk a Varázsöv segítségével valamennyien Kansasba? Ozmát is magunkkal vinnénk, és keményen dolgoznánk, hogy eltartsuk, és ne kelljen olyan rettentően magányosnak éreznie magát és állandóan keseregnie tündérbirodalma vesztén.

– Gondoljátok, hogy számomra is akadna munka Kansasban? – kérdezte a Bádog Favágó.

– Ha üres vagy, felhasználhatnának egy konzervgyárban – vélekedett Henrik bácsi. – De miért kéne dolgoznod? Se nem eszel, se nem alszol, új ruhára sincs szükséged…

– Nem is magam miatt – tiltakozott méltóságteljesen a császár –, de Ozma és Dorka eltartásához én is hozzá szeretnék járulni.

Míg e szomorú terveket forgatták a fejükben, feltűnt a Madárijesztő háza, s bármennyire aggódtak az Ózt fenyegető veszély miatt, Dorkát akaratlanul is elbűvölte a látvány.

A Madárijesztő háza jókora kukoricacsövet formázott. A tömött kukoricaszemeket aranyból készítették rajta, zöld szára pedig csupa csillogó-villogó smaragdból állt. Az építmény legtetejére egy Madárijesztőt ábrázoló figurát illesztettek, melynek fején és karjain ébenfából faragott varjak ültek, és rubinszemekkel meredtek a nagyvilágba. Képzelhetitek, mekkora lehetett a kukoricacső, ha ablak gyanánt egyetlen aranyszem szolgált, a bejárati ajtót pedig négy kukoricaszem alkotta, öt emelete volt, s mindegyik egyetlen nagy szoba.

Az udvarházat kukoricamezők vették körül, s még Dorka is elismerte, hogy ennél pompásabb otthont elképzelni sem tudott volna barátja számára.

– Biztosan nagyon boldog lett volna ebben a házban! – kesergett. – Bárcsak a kőtörpök békén hagynának bennünket! De ha Vöröskökő leromboltatja az országot, ez a szép ház is elpusztul.

– S vele az én örömöm és büszkeségem, gyönyörű bádogváram is! – szomorkodott a Bádog Favágó.

– Tökfej Tóbiás háza sem marad épen – tette hozzá a Varázsló.

– És odavész Bodobács professzor atlétaiskolája, Ozma királyi palotája és a többi gyönyörű épület!

– Pusztasággá válik Óz földje, ha a kőtörpök királya keresztülviszi tervét! – sóhajtott nagyot Nyergelj Gergely.

A Madárijesztő elébük sietett, és szívélyesen üdvözölte őket.

– Hallottam, hogy elhatároztátok, végleg letelepedtek Ózban

– fordult Dorkához a házigazda. – Igazán örülök, mert mindannyiszor keserves volt megválnom tőled. De mitől lóg így az orrotok ?

– Hát nem hallottad a legújabb híreket?

– Olyat egyet sem, ami ennyire elkeseríthetett volna.

Szekerce Berci beszámolt hát barátjának a kőtörpök ásta alagútról s arról, hogyan szövetkeztek Észak gonosz hatalmai a föld alatti birodalom urával Óz elveszejtésére és leigázására.

– Hát valóban nem túl rózsás a helyzetünk! – ismerte el a Madárijesztő. – De kár olyasmiért aggódni, ami még meg sem történt. Bőven lesz időnk szomorkodni, ha hazánk elvész, népünk pedig rabszolgasorba süllyed. Ne fosszuk meg magunkat a hátralévő egy-két boldog órától!

– Ez aztán az igazi bölcsesség! – kiáltott fel elismerően Toprongy. – Ha már valóban lesz okunk az elkeseredésre, megbánjuk, hogy nem használtuk ki ezt a néhány felhőtlen órát!

– Hanem azért magam is veletek megyek Smaragdvárosba – ajánlkozott a Madárijesztő. – Felajánlom Ozmának a szolgálataimat.

– Szerinte semmit sem tehetünk az ellenségeink ellen – jegyezte meg a Bádog Favágó.

– Minden bizonnyal igaza is van – mondta a Madárijesztő. – De azért jólesik majd neki, hogy mellé állunk a bajban, s nem hagyjuk el ebben a nehéz órában, ahogy az igazi barátokhoz illik.

Azzal bevezette őket fura otthonába, és megmutatta a szobákat mind az öt emeleten. Legalul hatalmas fogadóterem helyezkedett el, melynek egyik sarkában kintorna állt. Sokszor játszott rajta a Madárijesztő a maga örömére, ha egyedül volt. Nagyon szerette a zenét. A falakat fehér selyemkárpit borította, melyre fekete varjakat hímeztek fekete gyöngyökkel. Egyik-másik nagy szék is varjú alakú volt, ezeket kukoricasárga selyempárnával tették kényelmesebbé.

A második emeleten tágas ebédlő fogadta őket, ahol a Madárijesztő lakomákat adhatott vendégei tiszteletére, a többi három emeleten pedig fényűzően berendezett, elegáns díszítésű hálószobák helyezkedtek el.

– Ezekből a szobákból gyönyörű kilátás nyílik a környező kukoricaföldekre! – mutatta büszkén a Madárijesztő. – A kukoricáim szép, erős csöveket érlelnek, melyeket legszívesebben az ezredeimnek nevezek, hisz éppoly katonás sorokban sorakoznak rajtuk a szemek. Meneteltetni nem tudom őket, az igaz, de kinek is jutna eszébe ilyen ostobaság! Mindent összevéve, az én birtokom is ér annyit, mint bármelyik tanya a környéken!

A vendégek sietősen meguzsonnáztak, és továbbhajtottak Smaragdváros felé. A Madárijesztő is megfért Toprongy és Nyergelj Gergely között, s a súlya miatt sem kellett lassítaniuk, hiszen szalmával volt kitömve.

– Bizonyára észre veszitek majd, hogy egy zabföld is tartozik a birtokhoz – jegyezte meg, mikor elindultak. – Szerintem ugyanis a zabszalma a legkiválóbb, ha megdohosodom vagy elformátlanodom, és újra kell tömnöm magam.

– És meg tudod csinálni minden segítség nélkül? – csodálkozott rá Emmi néni. – Mindig azt hittem, hogy ha kiszedik belőled a szalmát, csak üres ruhák maradnak belőled.

– Azért nem egészen, asszonyom – mondta a Madárijesztő. – A tömést ugyan a szolgáim végzik, de az én irányításom alatt. A fejem ugyanis, kitűnő eszem tokja, nem más, mint egy alján összekötött szatyor. Az arcomat erre festették, mint látja. A fejemet nem kell újratömni, mint a testemet, elég, ha az arcvonásaimat átfestik néhanapján.

A Madárijesztő házától alig egy kőhajításnyira volt Tökfej Tóbiás farmja, ami ugyancsak megtetszett Henrik bácsinak és Emmi néninek. Hatalmas sütőtökföldből állt a birtok, és óriási tökök nőttek rajta. Az egyik kivájt példányban maga Tóbiás lakott, saját bevallása szerint nem is kényelmetlenül. Azért termesztett ilyen rengeteg tököt, hogy legyen miből lecserélnie a fejét, ha megráncosodik vagy kettéhasad.

Tökfej Tóbiás nagyon megörült a látogatóknak, finom töklepénnyel is kínálgatta őket.

– Jómagam két okból nem eszem töklepényt – magyarázta a házigazda. – Először is, mert nem vagyok kannibál, másodszor pedig, mert nem üres a hasam.

– Igazad van – helyeselt a Madárijesztő.

Elmondták Tóbiásnak is, milyen szörnyű tervet forral ellenük Vöröskökő, mire csatlakozott hozzájuk, s elhatározta, ő is megpróbálja Smaragdvárosban megvigasztalni Ozmát.

– Azt hittem, szép kényelmesen elélek ezen a farmon néhány száz évig! – búsult neki Tóbiás. – De ha egyszer a kőtörpök elpusztítják Ózt, magam sem élem túl a háborút. Ej, de szomorú sors!

Ismét nekivágtak az útnak, s a Vesszőparipa olyan sebesen vágtatott, hogy napnyugta előtt megérkeztek a királyi palota elé, s az utazás ezzel véget ért.

OZMA NEM HÁBORÚZIK

Mikor megérkeztek, Ozma épp egy csokor rózsát szedett a kertben, s éppoly kedves mosollyal üdvözölte régi és új barátait, mint azelőtt.

Dorka szemét azonban elfutotta a könny, mikor megcsókolta Óz királynőjét.

– Jaj, Ozma! Rettentően sajnálom! – súgta oda neki.

– Ugyan mit, Dorkám? – képedt el barátnője.

– Hogy annyi gondot okoz a kőtörpök királya! – hangzott a felelet.

– De hisz engem egy csöppet sem aggaszt, hercegnőm! – nevetett amaz könnyedén. – Hát mindnyájan az alagút miatt eresztettétek búnak a fejeteket? – kérdezte csodálkozva, ahogy végignézett barátai szomorú arcán.

– Amiatt hát! – felelték kórusban.

– Lehet, hogy komolyabb a veszély, mint hiszem – vallotta meg a királynő –, de eddig nem sokat törődtem vele. Hanem vacsora után összeülünk és megtanácskozzuk a dolgot.

Mindnyájan szobáikba siettek, és átöltöztek az estebédhez. Dorka még a diadémot is fölvette, mert azt hitte, most jelenik meg utoljára hercegnői minőségben.

A Madárijesztő, a Bádog Favágó és Tökfej Tóbiás is asztalhoz ült, bár egyikük sem evett egy falatot sem. Általában az ő vidám társalgásuk szórakoztatta el az asztalnál ülőket, de aznap este nekik sem akaródzott megtörni a csöndet.

Vacsora végeztével Ozma mindenkit a szobájába hívott, ahová a Varázsképet akasztották. Mikor helyet foglaltak, először a Madárijesztő emelkedett szólásra.

– Elkészültek a kőtörpök az alagúttal? – érdeklődött.

– Éppen ma fejezték be a munkát – tájékoztatta Ozma. – Mélyen benyúlik a palota kertjei alá, és a Tiltott Forrásnál bukkan a felszínre. Csupán egy vékony kéreg választ el bennünket ellenségeinktől, de ha ideérnek, könnyűszerrel áttörik, és lerohannak minket.

– Kik a kőtörpök szövetségesei? – faggatta tovább a Madárijesztő.

– A hóborták, az égremorgók és a fantazmagórok – válaszolta a királynő. – Láttam a Varázsképben, hogy a mai napon elküldte hozzájuk Vöröskökő a követeit, hogy haditanácsba hívja őket barlangpalotájába.

– Nézzük meg, mit csinálnak! – javasolta a Bádog Favágó.

Ozma Vöröskökő barlangpalotájára gondolt tehát, s a tájkép nyomban elhomályosult, a helyén pedig kirajzolódott a jelenet, mely éppen akkor játszódott le Vöröskökő drágakövekkel ékes barlangjában.

Ijesztő, vad látvány tárult az ózbeliek szeme elé.

A kőtörpök királya előtt ott állt a Főhóborta és a Nagy Hőbörgő, mögöttük legkiválóbb tábornokaik. Elvetemült, vérszomjas teremtmény volt mindahány, látszott, hogy maga Vöröskökő és a mellette álló Durrbele tábornok is megszeppent félelmetes szövetségeseitől.

Ebben a pillanatban egy még rettentőbb lény lépett a barlangba: fantazmagóriai Főgarabonc, aki kevélyen leült Vöröskökő trónjára, s követelte, hogy elsőként masírozhasson át az alagúton harcosaival. A Főgarabonc ezúttal medvefejjel, szőrös bundában jelent meg a többiek szeme előtt. Igazi alakját még Vöröskökő sem ismerte.

A hatalmas boltívek alatt, melyek a végenincs barlangrendszer tagjait kötötték össze egymással, tömött sorokban álltak a megszálló csapatok: ezer meg ezer fantazmagór, égremorgó és hóborta, egytől egyig csatarendben, mögöttük pedig Durrbele tábornok harcedzett kőtörpserege.

– Csitt! – suttogta Ozma. – Halljuk, mit mondanak!

Elcsöndesedtek, és fülelni kezdtek.

– Minden készen áll? – kérdezte kevélyen a Főgarabonc.

– Az alagutat befejeztük – jelentette Durrbele tábornok.

– Mennyi idő alatt érünk Smaragdvárosba? – hangzott a következő kérdés, ezúttal a Nagy Hőbörgő szájából.

– Ha éjfélkor nekivágunk, hajnalban Smaragdvárosba érünk – felelte Vöröskökő. – Virradatkor minden ózbeli mélyen alszik. Lecsapunk rájuk, elfogjuk és rabláncra fűzzük őket! Aztán porig romboljuk a várost, és végigdúljuk az egész országot, míg kő kövön nem marad belőle!

– Remek! – helyeselt harsányan a Főgarabonc. – Ózból mindössze sivár pusztaság marad. Ozma pedig a rabszolgám lesz!

– Talán az én rabszolgám! – méltatlankodott a Nagy Hőbörgő. – De barátaim! – csitította őket Vöröskökő. – Osztozkodni később is ráérünk. Most egy a fontos: hogy elfoglaljuk Ózt, aztán szép nyugodtan elosztjuk a zsákmányt.

A Főgarabonc szája gonosz mosolyra húzódott, de csak ennyit mondott:

– Én és fantazmagórjaim legelöl megyünk! Nekünk senki nem állhat ellen!

Ebben hamar megegyeztek, mert mindenki elismerte, hogy a fantazmagórok a leghatalmasabbak a szövetséges erők közül.

Vöröskökő lakomát tálaltatott elébük, hogy éjfélig evéssel és ivással múlassák az időt.

Most, hogy mindent láttak és hallottak, ami rájuk tartozott a tervből, Ozma hagyta, hogy elhalványuljon a kép, és barátaihoz fordult.

– Ellenségeink hamarabb érkeznek, mint vártam. Mit tanácsoltok?

– Túl késő összehívni az embereinket – közölte csüggedten a Bádog Favágó. – Ha engedélyezted volna, hogy felfegyverezzem és kiképezzem a nyugorokat, sokan otthagyták volna a fogukat az ellenség közül!

– A mumpicok is jó harcosok – bizonygatta Nyergelj Gergely. – Az északiak nem kevésbé.

– De én nem akarok háborút! – jelentette ki határozottan Ozma. – Senkinek sincs joga elpusztítani azt, aki él, legyen bármilyen gonosz. És arra sem, hogy megsebesítse, vagy boldogtalanná tegye. Nem háborúzom, még ha a birodalmam is az ára!

– A kőtörpök királya bezzeg nem ilyen válogatós! – hányta a szemére a Madárijesztő. – Ő el akar pusztítani minket, s a mi szép országunkat is romhalmazzá akarja tenni.

– Ha a kőtörpök királya bosszút forral, az még nem ok arra, hogy mi is így tegyünk – torkolta le Ozma.

– De hisz az önvédelem a természet legfőbb törvénye! – ellenkezett Toprongy.

– Persze – ismerte el készséggel a királynő. – Csakhogy olyan tervet kell kiötölnünk, amivel elkerülhetjük a háborút!

Elég reménytelennek tűnt a helyzet, de mivel látták, hogy Ozma nem hajlandó háborúzni, azon törték a fejüket, hogyan kerüljék el a harcot.

– Van elég smaragdunk és aranyunk – bökte ki Tökfej Tóbiás. – Mi lenne, ha lekenyereznénk az ellenséget?

– Lehetetlen – vetette el Ozma. – Mindent maguknak akarnak, tehát nem érik be ennyivel.

– Van egy ötletem… – fogott bele Dorka.

– Ki vele, kedvesem! – biztatta Ozma.

– Repüljünk vissza mindnyájan Kansasba a Varázsöv segítségével! Teletömjük a zsebünket smaragddal, Topekában pénzzé tesszük a drágaköveket, és kifizetjük a jelzálogot, ami Henrik bácsi farmját terheli. Akkor mind együtt maradhatunk, és boldogan élhetük életünk fogytáig.

– Okos gondolat! – kiáltott föl a Madárijesztő.

– Kansas nem rossz hely – bizonygatta Toprongy is. – Jártam már arrafelé.

– Kitűnő tervnek látszik! – helyeselt a Bádog Favágó.

– Nem és nem! – toppantott mérgesen Ozma. – Még hogy magára hagyjam szeretett népemet, mikor ilyen kegyetlen sorsot szán nekik az ellenség?! Ha kívánjátok, szívesen Kansasba röpítelek benneteket a Varázsöv segítségével, de ha szeretett hazámra pusztulás, népemre pedig rabszolgaság vár, kötelességem maradni és osztozni sorsukban.

– Így is jó – hagyta helyben egy sóhajjal a Madárijesztő. – Veled maradok.

– Én is – jelentette ki egyhangúlag a Bádog Favágó, Toprongy és Tökfej Tóbiás. Tiktak, az óraműember is a maradás mellett döntött, mert úgy látta, Kansasban amúgy sem vennék hasznát.

– Ami engem illet – csatlakozott hozzájuk Dorka –, ha Óz királynője nem hagyhatja sorsára népét, Óz hercegnője sem futamodhat meg. Vállalom veletek a rabszolgasorsot, csak arra kérlek, Ozma, hogy legalább Henrik bácsit és Emmi nénit küldd vissza Kansasba a Varázsöv segítségével.

– Én úgyis rabszolga voltam egész életemben! – legyintett lemondó derűvel Emmi néni. – Henrikem se volt más! Nem szívesen térnénk vissza Kansasba. Inkább megkísértjük a szerencsénket veletek együtt.

Ozma hálásan mosolygott rájuk.

– Korai volna kétségbeesnünk! – vigasztalta őket. – Holnap idejekorán fölkelek, s a Tiltott Forrásnál várom, hogy a rettenthetetlen sereg áttörje a válaszfalat. Megpróbálok hatni rájuk néhány kedves szóval, hátha meggondolják magukat.

– Miért Tiltott Forrás a forrás neve? – kérdezte tűnődve Dorka.

– Hát nem tudod? – csodálkozott Ozma.

– Nem én – erősködött Dorka. – Persze már első ittjártamkor megakadt a szemem a kertbeli forráson, és olvastam a feliratot is: „A forrásból inni tilos!" De soha nem hallottam, miért. Tisztán gyöngyözik a víz, s egy aranymedencében bukkan elő a föld alól.

– Az a víz a legveszélyesebb Óz földjén – magyarázta komoly arccal Ozma. – A feledés forrása.

– Hogy érted?

– Aki a Tiltott Forrásból iszik, mindent elfelejt, amit életében tanult – folytatta a királynő.

– Nem is lenne rossz elfeledni a gondjainkat! – vélekedett Henrik bácsi.

– Hogyne, csakhogy minden egyebet is elfelejtenél. Olyan tehetetlen lennél, mint egy csecsemő – érvelt Ozma.

– Őrületet is okoz az a víz? – érdeklődött Dorka.

– Azt nem, csak feledést – felelte a királynő. – Azt mondják, valaha egy gonosz király uralkodott Óz földjén, aki nyomorúságba és keserűségbe taszította népét, ezért Glinda, a jó boszorkány forrást fakasztott a kertben, s mikor a király megízlelte a vizet, minden gonoszságról megfeledkezett. Elméje megtisztult és kiürült, s mikor újra megtanult élni, csak jót tanult. Az emberek azonban jól emlékeztek, miféle gonoszságokat cselekedett hajdanán, és még mindig féltek tőle. Ezért őket is megitatta a forrásvízzel, hogy hozzá hasonlóan egyszerű, tiszta emberekké váljanak. Ezek után együtt tettek szert a bölcsességre, mégpedig jófajta bölcsességre, úgyhogy az országban béke és boldogság honolt. Ekkor azonban attól kezdtek félni, hogy valaki inni talál a forrásból, s a jót is elfelejti, ezért a király feliratot helyezett a forrás fölé, s az ott is maradt századokon át mind a mai napig.

Figyelmesen hallgatták Ozma elbeszélését, azután pedig nagy csönd támadt: elgondolkoztak, milyen különös hatalma van a feledés forrásának.

Egyszer csak a Madárijesztő elmosolyosott, nem is akárhogy, fülig ért a szája.

– Igazán hálás vagyok, hogy ilyen kitűnő eszem van – mondta végül.

– Valóban kitettem magamért, mikor kikevertem! – büszkélkedett a Varázsló.

– Ki bizony! S nem is hiába, mert eszembe jutott, hogyan menthetnénk meg Ózt is, magunkat is.

– Örömmel hallom! – derült föl a Varázsló kedve. – Soha nem volt ekkora szükség egy mentő ötletre!

– Azt mondod, meg tudsz menteni valamennyiünket azoktól a szörnyetegektől: fantazmagóroktól, égremorgóktól és hóbortáktól vagy kiktől? – kapaszkodott bele a reménybe Dorka.

– De azt ám! – fogadkozott elégedett mosollyal a Madárijesztő.

– Ki vele, hogyan! – követelte a Bádog Favágó.

– Arra még ráérünk – titokzatoskodott a Madárijesztő. – Feküdjetek le nyugodtan, és felejtsétek el a gondjaitokat, mintha a feledés forrásából ittatok volna. Én most itt maradok, és elmondom Ozmának a tervet, de ha virradatkor kijöttök a feledés forrásához, meglátjátok, milyen egyszerű az egész. Megmenekül ez a szép ország, hiába törik át a válaszfalat ellenségeink!

Ha kelletlenül is, magára hagyták Ozmát és a Madárijesztőt, de Dorka bizony egy szemhunyásnyit sem aludt az éjjel.

– Végül is egyszerű madárijesztő – kételkedett a kislány. – Mi lesz, ha túl nagyra tartja az eszét?

De mivel tudta, hogy ha a Madárijesztő terve kudarcot vall, mindnyájan elvesztek, minden erejével bízni próbált a sikerben.

A SZÖRNYHADSEREG MEGINDUL ÓZ ELLEN

A kőtörpök királya és rettentő szövetségesei éjfélig lakomázással múlatták az időt. A fantazmagórok és az égremorgók jó néhányszor összekaptak közben, az egyik törpefejű hóborta pedig Durrbele tábornokkal akaszkodott össze, s addig fojtogatta, míg alig pislákolt benne az élet. Komolyabb baj szerencsére nem történt, de Vöröskökő ugyancsak örült, mikor tizenkettőt ütött az óra, s mind talpra ugrottak, és a fegyverükhöz kaptak.

– Előre! – kiáltotta a Főgarabonc. – Fel Óz elfoglalására!

Csatarendbe állította fantazmagórjait, akik utasítására haladéktalanul bemasíroztak az alagútba, és elindultak Smaragdváros felé. A Főgarabonc Óz minden kincsét magának akarta megtartani, akit csak lehetett, le akart ölni, a többieket pedig rabszolgasorba kényszerítette volna. Úgy érezte, nem lehet nyugta, míg a viruló országból sivár pusztaságot nem csinál, aztán a kőtörpöket, az égremorgókat és a hóbortákat is uralma alá nem hajtja, s tudta jól, van elég hatalma, hogy terveit keresztülvigye.

A fantazmagórokat a hórihorgas égremorgók követték az alagút- ban a Nagy Hőbörgő vezetésével. Vérbeli szörnyetegek voltak valamennyien, alig várták, hogy kedvükre dúlhassanak, fosztogathassanak Óz földjén. A Nagy Hőbörgő persze tartott egy kicsit a Főgarabonctól, de ravasz tervet eszelt ki elveszejtésére s Óz kincseinek megszerzésére. Kárörömmel gondolt arra, milyen kevéssel be kell majd érnie a kőtörpök királyának.

Utánuk a Főhóborta indította el papírfejű csapatait Óz ellen. Az ő fejében nem kevesebb járt, mint hogy tőrbe csalja előbb a Főgaraboncot, majd a Nagy Hőbörgőt is. Hagyja, hogy elfoglalják az országot, hiszen maguk ragaszkodtak hozzá, hogy megelőzzék a többieket, de aztán kijátssza őket Vöröskökővel együtt, a rabszolgákat és Óz kincseit pedig magának tartja meg.

Miután a veszélyes szövetségesek eltűntek az alagútban, Vöröskökő és Durrbele tábornok is felvonultatta ötvenezer állig fölfegyverzett harcosát.

– Te Durrbele! – szólította meg a király a tábornokát. – Szerintem ezek itt előttünk rosszban sántikálnak. Mindent maguknak akarnak megtartani, nekünk semmit sem hagynának.

– Tudom, fenség – mondta Durrbele. – De nem olyan okosak, mint hiszik. Ha megszerzi a Varázsövet, azonnal kívánja azt, hogy a hóborták, az égremorgók és a fantazmagórok takarodjanak vissza a hazájukba. A Varázsöv majd megteszi a többit.

– Ez igen! – dicsérte katonáját a király. – Remek a terved! Bízd csak rám! Míg ők Óz megszállásával vannak elfoglalva, én megszerzem a Varázsövet, s akkor csak a kőtörpöké lesz a zsákmány.

Egy dologban mindnyájan egyetértettek tehát: Óznak pusztulnia kell.

A megszálló sereg végtelen sorban kígyózott előre az alagút teljes szélességében. Egyenletes, döngő léptekkel haladtak, minden lépéssel közelebb jutottak a gyönyörű Smaragdvároshoz.

„Immár semmi sem menti meg Óz földjét a pusztulástól!" – gondolta a Főgarabonc, s arca úgy elfeketedett az indulattól, hogy ki sem lehetett venni az alagút sötétjében.

– Smaragdvárost akár romhalmaznak is tekinthetjük! – morgott a Nagy Hőbörgő, és vadul rázta láncos buzogányát.

– Néhány órán belül Óz pusztasággá válik – mondta a Főhóborta, és gonoszul felkacagott.

– Kedves Durrbelém! – fordult tábornokához Vöröskökő. – Végre-valahára ütött az óra, mikor bosszút állhatok Ozmán és népén!

– Így igaz – jelentette ki a fővezér. – Ozmának vége!

Egyszer csak a legelöl járó Főgarabonc, aki a legközelebb ért Smaragdvároshoz, eszeveszett krákogásban és prüszkölésben tört ki.

– Micsoda por van ebben az alagútban! – méltatlankodott dühödten. – Megkeserüli még Vöröskökő, hogy nem söpörtette föl tisztességesen! Tele ment porral a szemem és az orrom! Egy tavat ki tudnék inni egy ültő helyemben!

A Nagy Hőbörgő is köhécselt, s közben egészen kiszáradt a torka.

– Micsoda porfészek! – hőbörgött nagy hangon. – Alig várom, hogy Ózba érjünk! Ott legalább ihatok egyet.

– Víz kinél van? – hörögte a Főhóborta is, de elfúlt a hangja a portól.

Hanem víz egyik harcosánál sem akadt, ezért gyorsabb menetelésre ösztökélte őket a poros alagútban, útban Óz felé.

– Hogy kerül ide ez a tengernyi por? – követelt magyarázatot Durrbele tábornok, és megpróbált nyelni, de hiába.

– Fogalmam sincs – bizonygatta a kőtörpök királya. – Minden áldott nap lenn jártam az alagútban az építkezés során, de egy szem nem sok, annyi port se láttam!

– Igyekezzünk! – kiáltott rá a tábornok. – Óz aranyának felét se sajnálnám, ha most ihatnék egy pohár vizet!

Egyre sűrűbb porfelhőn kellett áthaladniuk, a megszállók torka, szeme, orra dugig telt a finom szemcsékkel. De vissza egy se fordult, meg se torpant, csak ment mind rendületlen bosszúvággyal – előre Óz földje felé.

A TILTOTT FORRÁSNÁL

A Madárijesztőnek nem volt szüksége alvásra, s éppígy nem volt a Bádog Favágónak, Tiktaknak és Tökfej Tóbiásnak sem. Kisétáltak hát a palotakertbe, s virradatig őrt álltak a Tiltott Forrásnál. Az észről beszélgettek.

– Semmi sem feledtetheti velem azt, amit megtanultam – szólalt meg a Madárijesztő, és elnézte a csillámló habokat –, hisz én nem tudok inni sem a feledés forrásából, sem másféle vízből. Örülök, hogy így van, mert a tudásom egyszerűen felülmúlhatatlan.

– Va-ló-ban pá-rat-lan el-me vagy – kattogta helyeslően Tiktak. – Én csak a gé-pek-hez ér-tek, és meg sem pró-bá-lom azt a lát-sza-tot kel-te-ni, hogy o-lyan bölcs va-gyok, mint te.

– Nekem ragyogó bádogelmém van, igaz, de ez minden – szerénykedett Szekerce Berci. – De nem is törekszem túlzott bölcsességre, mert úgy látom, sokkal boldogabbak, akik nem engedik, hogy az eszük eluralkodjék fölöttük.

– Én nem aggódom a magamé miatt – jegyezte meg Tökfej Tóbiás. – Pedig igazán magvas gondolataim vannak, csakhogy nehezen terebélyesedik ki belőlük az ész. Jól is néznék ki, ha állandóan gondolkodnom kellene! Hisz akkor nem jutna időm semmi másra!

Derűs hangulatban teltek-múltak az órák, míg az ég alján meg nem jelent az első fénysugár. Akkor Ozma is csatlakozott hozzájuk. Szép volt, mint mindig, s az egyik legcsinosabb ruháját öltötte fel aznap.

– Még nem értek ide ellenségeink – tudósította a Madárijesztő az első, szívélyes üdvözlő szavak után szeretett úrnőjét.

– Nem lehetnek messze – felelte Ozma. – Épp az imént néztem bele a Varázsképbe, és láttam, hogy fulladoznak a köhögéstől meg a portól.

– Nocsak! Hogy került por az alagútba? – hűlt el a Bádog Favágó.

– Ozma vitette oda a Varázsöv segítségével – magyarázta a Madárijesztő fülig érő szájjal.

Kisvártatva Dorka is megérkezett, s hamarosan Henrik bácsi és Emmi néni is követte. A kislánynak majd leragadt a szeme az álmosságtól, egy szemhunyásnyit sem aludt az éjjel, annyira izgult. Totó is mellésomfordált, de ezúttal lógott füle-farka. Kitykotty is megjött, hisz amúgy is pirkadatkor kelt.

Utána a Varázsló és Toprongy futott be, végül Nyergelj Gergely is megjelent a legszebb egyenruhájában.

– Ott az alagút – mutatott Ozma a Tiltott Forrás mellé. – Néhány perc múlva ellenségeink áttörik az utolsó földréteget, és elözönlik hazánkat. Álljunk a forrás másik felére, hogy lássuk, mi történik!

Azonnal engedelmeskedtek a parancsnak, és átmentek a túloldalra. Csöndben várakoztak, aztán egyszer csak átszakadt a földkéreg, s az üregből előugrott a Főgarabonc rettentő harcosaival.

Amint kiszökkent a nyílás szélére, megpillantotta a forrást, odarohant, és jót húzott belőle. A fantazmagórok is csillapították gyötrő szomjúságukat, aztán félreálltak, s együgyű, csodálkozó mosollyal méregették egymást.

A Főgarabonc észrevette a forrásnál álldogáló Ozmát és kíséretét, de ahelyett hogy elfogta volna a királynőt, csak nézte, nézte, nem győzött álmélkodni szépségén. Teljesen kiment a fejéből, hol van, és miért jött ide.

Ekkor azonban megérkezett a Nagy Hőbörgő is. Rekedt ordítással tört föl belőle a harag és a szomjúság kínja. Ő is meglátta a forrást, s tüstént odafutott, hogy szomját oltsa a tiltott vízből. Az égremorgók lelkesen követték példáját, de alig ittak a forrásból, a Főhóborta és népe már el is lökdöste őket onnét. Egyre-másra hajigálták félre kartonfejüket, csak hogy mielőbb a vízhez férjenek.

Vöröskökő és Durrbele tábornok egyszerre érkezett, s nyomban rohant is inni, csakhogy Durrbelét valósággal megőrjítette a szomjúság, ezért félrelökte a királyt, aki nagyot nyekkenve elterült a földön, miközben fővezére buzgón kortyolta a feledés vizét.

A tábornok durvasága annyira felbőszítette Vöröskökőt, hogy egy pillanatra még a szomjáról is megfeledkezett. Talpra ugrott, rettenthetetlen seregét kereste tekintetével, aztán meglátta Ozmát és társait, és felordított:

– Mi lesz már? Miért nem fogjátok el őket? Miért nem foglaljátok el Ózt, ti idióták?! Mit álltok itt, mint a faszentek?!

Csakhogy a nagy harcosok addigra már kisgyermekké szelídültek. Minden bosszúról megfeledkeztek. Azt sem tudták, kicsodák, és hogy kerültek ebbe a különös, gyönyörű országba. A kőtörpök királyát meg sem ismerték, el sem tudták képzelni, mit akar tőlük.

Fölkelt a nap, s arany sugarai beragyogták a hódítók arcát. Sehol egy gonosz ránc, kaján vigyor vagy gonoszul villanó tekintet. Még a legszörnyűségesebbek is ártatlanul, tiszta szívvel mosolyogtak, örültek, hogy élnek.

Bezzeg Vöröskökő nem nevetett! Mivel ő nem ivott a Tiltott Forrásból, csak még nagyobb haragra gerjedt Ozma és Dorka ellen. A boldogan pancsikoló, kezével játszadozó Durrbele tábornok látványa kis híján az őrületbe kergette. Mikor látta, hogy félelmetes szövetségeseitől és saját tábornokától hasztalan remél segítséget, megfordult, hogy előparancsolja az alagútból vitézeit, és elfogassa a védtelen ózbelieket.

A Madárijesztő azonban megneszelte a szándékát, és súgott valamit a Bádog Favágónak. A következő pillanatban rárohantak Vöröskökőre, megragadták, és egyesült erővel beletaszították a medencébe, melynek közepén ott bugyogott a forrás.

A kőtörpök királya kerek volt, mint a gumilabda, s csapkodva, visítozva bukdácsolt a vízben: szüntelenül csápolt a kezével, nehogy elmerüljön.

Ahogy sivítozott, a szája megtelt vízzel. Nagyot nyelt tehát, és abban a pillanatban mindent elfelejtett, éppúgy, mint a többi betolakodó.

Ozmából és Dorkából fékezhetetlenül kitört a nevetés az imént még rettegett, most csecsemőként viselkedő ellenségeik láttán. Szó sem lehetett már Óz elpusztításáról, csak az volt a kérdés, hogyan szabadulhatnának meg a hódítók tömegétől.

Toprongy kedvesen kihúzta Vöröskökőt a vízből, és segített neki talpra állni. A ruháiból facsarni lehetett a vizet, de a kőtörpök királya szünet nélkül fecsegett, kacagott, s egyre azt kiáltozta :

– Még! Még!

Immár senkit nem akart bántani.

Mielőtt kijött volna az alagútból, elrendelte, hogy ötvenezer vitéz harcosa várja a parancsát, s addig ne támadjon, míg nem szólítja őket. Azt akarta, hogy szövetségesei megszállják az országot, ő csak azután vonultatta volna föl seregét. Ozma nem szerette volna, ha a kőtörpök rázúdulnak az országra, ezért odament Vöröskökőhöz, és kedvesen kézen fogta.

– Ki vagy? – kérdezte. – Hogy hívnak?

– Nem tudom – felelte amaz. – Hát te ki vagy, kedves?

– Ozma a nevem – válaszolta a királynő. – Téged pedig Vöröskökőnek hívnak.

– Nahát! Tényleg? – örvendezett a király.

– Bizony. Te vagy a kőtörpök királya.

– Na és kicsodák azok a kőtörpök? – kérdezte tanácstalanul az uralkodó.

– Föld alatt lakó törpök, az az alagút tele van velük! – magyarázta Ozma. – Az alagút túlsó végén csodálatos barlangpalota vár, úgyhogy a legjobb, ha most lemégy az alagútba, és azt mondod nekik: „Mars haza!", aztán magad is utánuk kutyagolsz. Nem telik bele sok idő, s eléred csudaszép barlangodat, amiről meséltem.

Ennek még jobban megörült a király, mert egészen elfeledte, hogy van egy barlangpalotája. Haladéktalanul elsietett, s kiadta katonáinak a parancsot:

– Mars haza!

A kőtörpök sarkon fordultak, és elindultak visszafelé, nyomukban a királlyal, aki nem tudott hová lenni az örömtől, hogy ilyen készségesen engedelmeskednek neki.

A Varázsló Durrbele tábornokhoz lépett, aki éppen az ujjait próbálta megszámolni, s felszólította, hogy kövesse urát, Vöröskökőt. Durrbele jámboran engedelmeskedett, s vele az utolsó kőtörp is eltűnt Óz földjéről.

Csakhogy ott voltak még a fantazmagórok, a hóborták meg az égremorgók, akik elözönlötték a kerteket, és összetaposták a virágágyakat meg a friss gyepet, mivel eszükbe sem jutott, hogy otromba lábukkal kárt tehetnek a kényes növényekben. De különben a légynek sem ártottak. Boldogan játszadoztak, vagy elbűvölten bámulták a királyi kertek szépségeit.

Ozma megtanácskozta a dolgot a Madárijesztővel, aztán beküldte Nyergelj Gergelyt a palotába a Varázsövért, s amint a főkapitány visszatért a kinccsel, nyomban a dereka köré csatolta.

– Kívánom, hogy ezek a fura szerzetek – hóborták, égremorgók és fantazmagórok – tüstént hazájukban teremjenek, mégpedig épen és egészségesen! – mondta.

Kívánsága egy szempillantás alatt teljesült.

A megszálló csapatok egykettőre eltűntek, csak a letaposott fűszálak jelezték, hogy valaha Óz földjén jártak.

GLINDA VARÁZSLATA

– Hát nem jobb volt így, mintha harcoltunk volna? – kérdezte Ozma, mikor barátai összeültek a palotában a reggeli izgalmak után. Mindenki bólogatott.

– Senki nem sebesült meg – jelentette ki elégedetten a Varázsló.

– Még mi sem! – tette hozzá Emmi néni.

– De az a legjobb az egészben – fogalmazta meg Dorka –, hogy a gonoszok egészen elfelejtették a gonoszságukat, és ezentúl senkinek nem akarnak ártani!

– Így igaz, hercegnő – helyeselt Toprongy. – A gonoszokat jókká tenni nagyobb eredmény, mint Óz megmentése.

– No, azért én annak is nagyon örülök, hogy Óz megmenekült! – jegyezte meg a Madárijesztő. – Most aztán visszamegyek az új otthonomba, és boldogan élek a világ végezetéig!

– Hát még én milyen boldog vagyok, hogy a tökföldem megmenekült! – kontrázott rá Tóbiás.

– Ami engem illet – csatlakozott a lelkendezőkhöz a Bádog Favágó –, el sem tudom mondani, mennyire örülök, hogy az ellenség nem rombolhatja le többé szépséges bádogváramat!

– De a-zért – zakatolta Tiktak – más el-len-ség is tá-mad-hat Óz el-len.

– Miért kell a te óramű-agyadnak minduntalan megrontania az örömünket? – fortyant fel Nyergelj Gergely, és mérgesen Tikiakra sandított.

– Felhúzták a szerkezetemet, ahogy a kerekek forognak, úgy forog az eszem! – felelte Tiktak.

– És milyen igazad van! – sóhajtotta Ozma. – Magam is gondoltam már rá, hogy túl sok úton-módon lehet Óz földjére jutni. Valaha meg voltunk győződve róla, hogy a végtelen sivatag megvéd a betolakodóktól, de azóta megváltozott a helyzet. A Varázsló és Dorka a levegőn át érkeztek, s úgy értesültem, a földiek olyan léghajókat készítenek, amelyek bárhová elszállítják őket, ahová menni akarnak.

– Vagy igen, vagy nem – vélekedett Dorka.

– Idővel ezek a léghajók komoly gondot okozhatnak – folytatta Ozma –, mert ha a földiek megzabolázzák őket, elárasztanak minket a látogatók, és tönkreteszik titokzatos, gyönyörű tündérhazánkat.

– Ebben igazad van – ismerte el a Varázsló.

– A sivatag különben sem nyújt biztos védelmet. A kőtörpök királya is megásatta alatta az alagutat. Tennünk kell valamit, amivel végleg elvághatjuk magunkat a külvilágtól, hogy a jövőben senki ne törhessen ránk váratlanul.

– No de mit? – kíváncsiskodott a Madárijesztő.

– Nem tudom, de valahogy majd csak sikerül. Holnap elutazom Glinda kastélyába, és kikérem a tanácsát.

– Veled mehetek? – kérdezte Dorka.

– Természetesen, hercegnőm, és mindenkit szívesen magammal viszek, aki vállalkozik az útra.

Senki nem akart otthon maradni, hisz Óz jövője múlott a küldetés sikerén. Ozma elrendelte hát, hogy szolgái másnapra mindent készítsenek elő az induláshoz.

Ezután belenézett a Varázsképbe, s mikor az utolsó kőtörp is kiért az alagútból, a Varázsöv segítségével lepecsételte a bejáratokat, s a sivatag alatt is éppoly kemény lett a talaj, mint mielőtt a kőtörpök ásáshoz láttak.

Másnap kora reggel elindult a vidám társaság, hogy felkeresse Glindát, a jó boszorkányt. Ozma és Dorka fogatát a Gyáva Oroszlán és az Éhes Tigris húzta, a piros hintó elé pedig ismét befogták a Vesszőparipát, akinek meg sem kottyant a kompánia többi tagjának súlya.

Könnyű szívvel, gondtalanul vágtak neki az útnak, s boldogan gyönyörködtek Óz meseszép tájaiban. Jókor odaértek az impozáns kastélyhoz, melyben a boszorkány lakott.

Glinda már várta őket.

– Varázskönyvemben olvastam jöttötökről – mondta, és nyájasan üdvözölte őket.

– Miféle Varázskönyvben? – kérdezte Emmi néni kíváncsian.

– Egy olyan könyvben, amelybe minden fel van jegyezve, ami csak történik – felelte a boszorkány. – Amint lejátszódik egy esemény a világ bármely táján, megjelenik a Varázskönyvben. Mindenről azonnal értesülök, amint elolvasom, ami benne áll.

– Arról is beszámolt a könyved, hogy ellenségeink ittak a feledés forrásából? – érdeklődött Dorka.

– Bizony, kicsim, mindenről tudok. Arról is olvastam, hogy a kastélyomba készülődtök, s tudom, miért jöttetek.

– Akkor azt is tudod – mondta Ozma –, hogy azon töröm a fejem, hogyan kerülhetnénk el, hogy Ózra mások is rábukkanhassanak.

– Persze. És míg ti erre tartottatok, meg is találtam a megoldást. Szerintem is kár volna sokakat ideengedni a földi világból. Dorka a nénikéjével meg a bácsikájával együtt úgyis örökre ideköltözött, hívatlan látogatókra pedig semmi szükség. Zárjunk el tehát minden csatornát, melyen keresztül országunkba juthatnának! Úgy boldogan és elégedetten élhetnénk mindörökké.

– Bölcs tanácsot adtál, Glinda – nyugtázta a javaslatot Óz királynője. – Köszönet a segítségedért!

– És hogy vinnéd véghez? – sürgette Dorka. – Hogyan akadályoznád meg, hogy mások is idetaláljanak?

– Úgy, hogy a betolakodók szemének láthatatlanná tenném az országot, de mi jól látnánk mindent – magyarázta Glinda, és rámosolygott a kislányra. – Bűvös hatalmam elég, hogy véghezvigyem ezt a csodát. Most, hogy a kőtörpök királyának bosszúja figyelmeztetett a veszélyre, azt hiszem, ideje, hogy elzárkózzunk a külvilágtól.

– Igazad van – helyeselt Ozma.

– Hát velünk mi lesz? – aggodalmaskodott Dorka.

– Semmi – nyugtatta meg Glinda. – Mi éppúgy látni fogjuk egymást és Ózt, mint régen. Azok viszont, akik elröpülnek fölöttünk, mit sem láthatnak országunkból. Aki a sivatag szélére érve türelmetlenül fürkészi a távolt, nem pillanthatja meg Ózt, nem tudhatja majd, merre található. Alagutat sem ásat senki többé, hiszen minket nem látnak, tehát ránk sem találhatnak. Más szóval Óz egyszerűen megszűnik a külvilág számára.

– Akkor jó! – könnyebbült meg Dorka. – Tőlem akár most is láthatatlanná teheted Ózt, ha úgy kívánod.

– De hisz máris láthatatlan! – mosolyodott el Glinda. – Tudtam, min töri a fejét Ozma, így már megérkezésetek előtt kimondtam a varázsszót.

– Köszönöm! – hálálkodott Ozma, és megszorította a jó boszorkány kezét.

A TÖRTÉNET VÉGE

Az Óz-regények írója egy szép napon levelet kapott Dorka hercegnőtől, ami először nagyon elszomorította. Egy nagy, fehér gólyatollra íródott az üzenet, s ez állt benne:

„Ózról ezentúl nem kapsz híreket, mert örökre elvágtuk magunkat a külvilágtól. De tudnod kell, hogy Totó meg én mindig nagy szeretettel gondolunk majd rád és a gyerekekre, akik megszerettek minket.

Szélvész Dorka"

Eleinte komolyan búnak eresztettem a fejem, hiszen Óz olyan érdekes tündérlakta ország. De búra semmi ok, hisz így is több könyvet töltöttek meg az izgalmasnál izgalmasabb fejezetek Óz  történetéről, s az ott lakó különös szerzetektől és furábbnál furább kalandokból valóban sok hasznos és mulatságos dolgot tanultunk.

Kívánjunk tehát sok szerencsét Dorkának és barátainak! Éljenek soká láthatatlan hazájukban, s legyenek mindörökre boldogok!

Table of Contents

A SZERZŐ ELŐSZAVA

MI TÖRTÉNT KÖZBEN?

A KŐTÖRPÖK KIRÁLYA MÉREGBE GURUL

HENRIK BÁCSI BAJBA KERÜL

OZMA TELJESÍTI DORKA KÍVÁNSÁGÁT

A KŐTÖRPÖK KIRÁLYA BOSSZÚT FORRAL

DORKÁBÓL HERCEGNŐ LESZ

DURRBELE TÁBORNOK LÁTOGATÁSA A HÓBORTÁKNÁL

EMMI NÉNI LEGYŐZI AZ OROSZLÁNT

A NAGY HŐBÖRGŐ CSATLAKOZIK A KŐTŐRPŐKHÖZ

BODOBÁCS PROFESSZOR ATLÉTAISKOLÁJA

A KIVÁGÓBABÁK ÉLETE PAPÍRMASÉRIÁBAN

DURRBELE TÁBORNOK A FŐGARABONCNÁL

A KELEGÓTYÁK ÖSSZEILLESZTÉSE

DURRBELE TÁBORNOK BESZÁMOLÓJA

A VARÁZSLÓ BOSZORKÁNYOS TRÜKKJE

DORKA ELTÉVED

FAZÉKIÁBAN

A KALÁCSFALVI KALAND

OZMA A VARÁZSKÉPBE TEKINT

NYUSZIFEJÉRVÁR VENDÉGEI

EBÉD A NYÚLKIRÁLLYAL

A KIRÁLY MEGGONDOLJA MAGÁT

A VARÁZSLÓ MEGTALÁLJA DORKÁT

SOPÁNFALVÁN

A BÁDOG FAVÁGÓ SZOMORÚ HÍREI

A MADÁRIJESZTŐ BÖLCSESSÉGE

OZMA NEM HÁBORÚZIK

A SZÖRNYHADSEREG MEGINDUL ÓZ ELLEN

A TILTOTT FORRÁSNÁL

GLINDA VARÁZSLATA

A TÖRTÉNET VÉGE