L. Frank Baum

Ozma,

Óz hercegnője

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ozma of Oz by L. Frank Baum

The Reilly & Britton Co., 1907

Fordította

HALÁSZ ZOLTÁN

Illusztráció

John R. Neill

ISBN 963 9227 88 9

Hungarian translation © Halász Zoltán, 2001

Hungarian edition © Lazi Bt., 2001

A LAZI Bt. kiadása

Bevezetés

Kedves barátaim, a gyerekek tehetnek róla, hogy megírtam ezt az új „Óz könyvet” – aminthogy az ő kedvükért írtam meg az előző könyvet is, Óz Birodalmáról. Aranyos levelekben írták meg, hogy „többet akarnak tudni Dorkáról”, azt is megkérdezték, hogy „Mi történt aztán Gyáva Oroszlánnal?” meg hogy „Mit csinált Ozma azután?”… már mint hogy miután megint Óz Birodalmának uralkodónője lett. Némelyek új történeteket javasoltak. Például azt, hogy „Menjen vissza Dorka megint Óz Birodalmába” vagy azt, hogy „Ozma találkozzék megint Dorkával és legyenek újabb közös kalandjaik”. Hát… ami azt illeti, egy tucat újabb könyvet kellene írnom, hogy kielégítsem a gyerekek kívánságait. Szívesen meg is tenném, mert éppen annyira élvezem a könyvírást – mint amennyire a gyerekek élvezik az olvasást.

Nos hát itt van egy új könyv, amiből többet megtudhattok Dorkáról valamint régi barátainkról, a Madárijesztőről, Bádog Favágóról, a Gyáva Oroszlánról és Ozmáról… meg a többiekről. Sok mindent megtudhattok új, különös szereplőkről is. Egy kis barátom, aki elolvasta a történetet mielőtt kinyomtatták, azt mondta nekem, hogy „Billina igazán Óz-os, Baum úr – és Tiktak, valamint Éhes Tigris is ugyanolyan!”

Ha igaza van és a többi gyerek is „igazán Óz-os”-nak fogja találni az új történetet… nagyon fogok örülni, hogy megírtam. Remélem, hogy megint sok új levelet fogok kapni, melyekben Ti, kedves Olvasóim, megírjátok, hogy szívesen olvastátok ezt az újabb Óz könyvet is. Szeretném hinni, hogy így lesz!

L. Frank Baum

A kislány a tyúkketrecben

A szél erősen fújt.

Előbb csak felborzolta az óceán vizét, aztán addig kavarta a habokat, míg hullámok lettek belőlük, végül valóságos vízhegyekké korbácsolta a hullámokat. A tajtékok szörnyű magasak voltak – magasabbak mint a házak. Némelyik hullám a sudár fáknál is magasabbra emelkedett, igazi hullámhegynek tűnt, és a hegyek közt valóságos völgyek húzódtak.

A mérhetetlen óceán vizének háborgásából, amit az őrült szél okozott, félelmetes vihar lett… márpedig egy vihar az óceánon sok furcsa dolgot és iszonyú károkat tud okozni.

Amikor a szél feltámadt, egy hajó haladt messze kint a vízen. Amint a hullámok elkezdtek tornyosulni és egyre nagyobbak lettek, a hajó fel-alá bukdácsolt, jobbra-balra dőlt és olyan nagyon ingadozott, hogy még a tengerészek is kénytelenek voltak megkapaszkodni a kötelekben és a hajó oldalában, hogy a szél ne sodorja el őket, és ne pottyanjanak bele a tengerbe.

Sűrű felhők úsztak az égen, a napfény nem tudott áthatolni rajtuk. Olyan sötét volt, mintha éjszaka lett volna. Ettől persze a vihar még félelmetesebbé vált.

A hajó kapitánya nem félt, hiszen látott ő már ehhez fogható viharokat nem egyszer, és mindig biztonságosan átvészelte őket a hajójával. Mindazonáltal tudta, hogy az utasai veszélyben volnának, ha megpróbálnának a fedélzeten maradni, ezért mindannyiukat leküldte a kabinjaikba és meghagyta nekik, hogy maradjanak ott, amíg a vihar elmúlik. Azonkívül a lelkükre kötötte azt is, hogy őrizzék meg a bátorságukat, ne féljenek, akkor nem lesz semmi baj.

Az utasok közt volt egy kisleány Kansasból, akit Dorkának hívtak, és a nagybátyjával – Henrik bácsival – úton volt Ausztráliába. Ott élő rokonait készült meglátogatni, akiket még sosem látott. Tudnotok kell azt is, hogy Henrik bácsi nem volt egészséges. Kansasban a farmján túl sokat dolgozott, az egészsége ettől megromlott: gyenge volt és ideges. Így hát otthon hagyta Emma nénit, hogy gondját viselje a farmnak, amíg ő elutazik a távoli Ausztráliába. Az volt a szándéka, hogy meglátogatja az unokatestvéreit és jól kipiheni magát.

Dorka nagyon szeretett volna vele menni az érdekes utazásra, Henrik bácsi pedig úgy gondolta, hogy a kislány jó útitársa lesz és felvidítja az úton. Ezért úgy döntött, hogy magával viszi. A kislány egyébként tapasztalt világjáró volt, mert egy ízben a forgószél nagyon messzire elrepítette – egészen Óz csodálatos birodalmáig. Sok érdekes kalandban volt része a különös országban, mielőtt végre sikerült hazajutnia Kansasba megint. Így hát nem ijedt meg egykönnyen, bármi történt is. Amikor a szél elkezdett süvölteni, és a hullámok egyre magasabbra tornyosultak, a kislány egy cseppet sem rémült meg a tomboló vihartól.

– A kabinban kell maradnunk – mondta Henrik bácsinak és a többi utasnak –, ott pedig amennyire lehet, nyugodtan kell várnunk, amíg a vihar elmúlik. A kapitány megmondta, hogy a szél elsodorhat bennünket, ha fennmaradunk a fedélzeten!

Senki sem akart megkockáztatni egy efféle balesetet, elhihetitek nekem, így hát az utasok bennmaradtak a sötét kabinban, összezsúfolódva és némán hallgatták a vihar süvöltését, az árbocok recsegését-ropogását. Közben csak arra ügyeltek, hogy ne ütközzenek egymásba, amikor a hajó ide-oda dőlt.

Dorka már majdnem elaludt, amikor arra riadt fel, hogy nem találja sehol Henrik bácsit. El sem tudta képzelni, hogy hová tűnt, és mivel a bácsi nem volt jó erőben, aggódni kezdett. Attól tartott, hogy talán meggondolatlanul elhagyta a kabint és felment a fedélzetre. Ha így történt, akkor könnyen nagy veszélybe kerülhet, hacsak nem jön le mindjárt – gondolta Dorka.

Valójában az történt, hogy Henrik bácsi lefeküdt valahol egy kuckóban, de Dorka nem tudta ezt. Egyre csak az járt az eszében, hogy Emma néni meghagyta neki, vigyázzon Henrik bácsira… Így hát elhatározta, hogy felmegy a fedélzetre és megkeresi, habár a vihar még vadabbul tombolt és a hajó vészesen bukdácsolt. A kislány éppen csak hogy fel tudott kapaszkodni a lépcsőn a fedélzetre. Amint feljutott, a szél olyan vadul nekitámadt, hogy majdnem letépte a szoknyáját. Dorka egy kicsit izgult, de örült is, hogy szembe tud szállni a viharral. Erősen belekapaszkodott a korlátba és megpróbált körülnézni a nagy szürkeségben. Végül azt hitte, hogy sikerült felfedeznie egy homályos emberi alakot, amint egy árbocba kapaszkodik. Úgy gondolta, hogy talán a bácsikája lehet. Kiabálni kezdett, amennyire csak az erejéből telt:

– Henrik bácsi! Henrik bácsi!

A szél azonban olyan vadul tombolt, hogy alig hallotta a saját hangját. Akihez kiabált, bizonyára úgyszintén nem hallotta, mert meg sem mozdult.

Dorka elhatározta, hogy odamegy. Mikor a vihar egy pillanatra elcsendesedett, néhány lépést tett előre arrafelé, ahol egy jókora tyúkketrec volt kötelekkel a fedélzethez erősítve. Biztonságosan eljutott a tyúkketrecig, de alighogy belekapaszkodott a hatalmas deszkaalkotmányba, amelyben a csirkéket tartották, a szél – mintha csak megharagudott volna, amiért a kislány megpróbált szembeszállni a hatalmával – hirtelen kettőzött erővel kezdett fújni. Alighogy Dorka belekapaszkodott a lécekbe, a szél hatalmas süvöltéssel, dühös óriásként szétszaggatta a köteleket, amelyek a tyúkketrecet a fedélzethez rögzítették és a magasba repítette a deszka- alkotmányt, miközben Dorka még mindig szorosan kapaszkodott belé. A szél ide-oda forgatta a levegőben a tyúkketrecet, majd néhány pillanat múlva messze a hajótól beleejtette a tengerbe. Ott a hullámok magukkal ragadták. Hol egy hullám habos tarajára került fel, hol egy hullámvölgyben sodródott tovább, mintha csak játszottak volna vele.

Dorka alaposan megfürdött eközben, elhihetitek nekem, de egy pillanatra sem veszítette el a lélekjelenlétét. Erősen kapaszkodott a tyúkketrec bordáiba, és mihelyt ki tudta dörgölni a vizet a szeméből, látta, hogy a szél feltépte a tyúkketrec deszkáit, és a szegény csirkék a szélrózsa minden irányában szétszóródtak, ahogyan a vihar sodorta őket. Nemsokára már csak olyanok voltak, mint egy-egy ázott tollcsomó. A tyúkketrec alja vastag deszkából készült, így hát Dorka rájött, hogy egy tutajfélébe kapaszkodik, amelynek kerítése van lécekből és elbírja a kislány súlyát. Miután kiköhögte a vizet a torkából és újból lélegzethez jutott, sikerült átmásznia a léceken, és nagy nehezen feltápászkodott a tyúkketrec erős deszkaalapzatán, amelynek, mint kiderült, valóban meg sem kottyant Dorka súlya.

– Nocsak… saját hajóm lett – gondolta mosolyogva, mert inkább szórakoztatta, mint elrémítette a váratlan fordulat. Amikor a tyúkketrecet egy hatalmas hullám a hátára vette, izgatottan körülnézett: vajon merre van a hajó, amelyről a szél lefújta.

Akkor már nagyon-nagyon messze volt. Talán senki sem vette észre a hajón, hogy ő már nincs ott, senki sem tud különös kalandjáról.

A tyúkketrec most egy hullámvölgybe sodródott, s amikor nagy nehezen kiemelkedett belőle, a hajó már olyan távol volt, hogy csak kicsiny játékhajónak tűnt. Nemsokára teljesen eltűnt. Dorka ekkor nagyot sóhajtott bánatában, hogy el kellett válnia Henrik bácsitól, és azon kezdett tűnődni, hogy mi fog történni ezután.

Ebben a pillanatban a végtelen óceán közepén hánykolódott egy nyomorúságos tyúkketrecben, amelynek deszkákból volt a feneke, oldalát pedig lécek szegélyezték.

A víz állandóan be-becsapott a lécek között, és Dorka már csuromvizesre ázott. Ráadásul nem volt semmi ennivalója, pedig érezte, hogy nemsokára nagyon éhes lesz. Nem volt ivóvize meg száraz ruhája sem.

– Nahát… jókora csávába kerültél, Dorka! – kurjantotta nevetve –, és fogalmad sincs, hogyan fogsz kikecmeregni belőle!

Mintha csak a bajait akarta volna tetézni, kezdett beköszönteni az éjszaka is. Az égen úszó szürke felhők lassanként olyan feketék lettek, mint a tinta. Szerencsére a szél, mintha csak megelégelte volna az eddigi komiszkodását, elállt. Legalábbis nem fújt többé a tengernek ezen a vidékén, hanem továbbállt, a világ másik részébe, hogy ott tomboljon tovább. A hullámok így már nem tornyosultak, hanem lassacskán elcsendesedtek, és úgy kezdtek viselkedni, amint illik.

Dorkának szerencséje volt, hogy a vihar elállt, mert úgy hiszem, bármilyen bátor volt is, másként könnyen elpusztulhatott volna. Sok más gyerek Dorka helyében sírt volna és kétségbeesik. Ő azonban már sok kalandot megélt, mindegyiket sikeresen vészelte át, így hát most eszébe se jutott, hogy megijedjen. Alaposan átázott és a helyzete nem volt éppenséggel kellemes, annyi bizonyos. De miután elsóhajtotta azt a bizonyos sóhajt, amiről már szóltam egyszer, sikerült valamennyire visszanyernie szokott jókedvét és elhatározta, hogy türelmesen megvárja, mit hoz számára a sors.

A fekete felhők idővel tovahömpölyögtek, ismét látszott az ég kékje, közepén a kedvesen mosolygó ezüst Holddal. A csillagok mintha vidáman integettek volna Dorkának, mikor feléjük pillantott. A tyúkketrec már nem imbolygott ide-oda, hanem csendesen úszott a hullámokon. Csak annyira ringott, mint egy bölcső. A deszkákon, amelyeken Dorka állott, már nem folyt be a víz, mint korábban. Így hát a kislány, minthogy igencsak kimerült az elmúlt órák izgalmaitól, úgy gondolta, legjobb volna egyet aludnia, hogy visszanyerje az erejét. Egyébként is alvással lehet legjobban múlatni az időt, gondolta. A deszkák még egy kissé nedvesek voltak és ő maga is teljesen átázott, de szerencsére a levegő meleg volt, és egyáltalán nem fázott.

Letelepedett a tyúkketrec sarkában, a hátát a léceknek támasztotta, intett a barátságos csillagoknak, az égen, aztán lehunyta a szemét, és fél perc alatt elaludt.

A  kendermagos tyúk

Különös zaj ébresztette fel álmából Dorkát. Mikor kinyitotta a szemét, már reggel volt, a nap csak úgy ragyogott a szép derűs, kék égen. Amíg aludt, azt álmodta, hogy ismét otthon van, Kansasban, és a farm udvarán játszik, körülötte a borjakkal, disznókkal, csirkékkel. Amikor kidörgölte az álmot a szeméből, az első pillanatban azt hitte, hogy tényleg ott van.

– Kot-kot-kot, kotkodács, kotkotkot-kotkodács…

Megint csak a különös hangokat hallotta, amelyek felébresztették. Igen, egészen biztosan egy tyúk kotkodácsolt valahol!

De bármilyen tágra nyitotta is a szemét, eleinte nem látott mást, csak a tyúkketrec léceit, a tenger kék hullámait, amelyek most szelíden, csendesen locsogtak. Dorka gondolatai az elmúlt éjszakába kalandoztak vissza. Mennyi bajt és veszélyt kellett átélnie! Eszébe jutott az is, hogyan sodorta magával a vihar, s hogy most a kiszámíthatatlan, ismeretlen tengeren sodródik, ki tudja, hová.

– Kot-kot-kot-kot…

– Mi a csoda ez? – kiáltotta Dorka és feltápászkodott, hogy lássa, honnan jön a titokzatos hang.

– Ami azt illeti, éppen egy tojást tojtam – felelte egy vékony, de jól érthető hang.

Mikor a kislány körülnézett, észrevette, hogy egy kendermagos tyúk kuporog a tyúkketrec szemközti sarkában.

– Nahát, ez aztán a meglepetés! – kiáltotta Dorka – Csak nem voltál itt egész éjszaka is?

– De igen. Persze, hogy itt voltam – felelte a tyúk, és nyomatékosan csapkodott egyet a szárnyával majd nagyot ásított. – Mikor a szél lefújta a ketrecet a hajóról, a csőrömmel és a körmeimmel erősen megkapaszkodtam ebben a sarokban, mert tudtam, hogy megfulladok, ha belepottyanok a vízbe. Még így is majdnem megfulladtam, olyan sok víz zúdult rám. Soha életemben még nem voltam ilyen vizes!

– Hát igen – mondta Dorka –, egy ideig meglehetősen sok volt itt a víz, jól tudom. De most már jól érzed magad, ugye?

– Nem nagyon. A nap szerencsére megszárította a tollaimat, mint a te ruhádat, és valamivel jobban érzem magam, mióta megtojtam a reggeli tojásomat. De jó volna tudni, hogy mi lesz velünk azután, hogy ezen a nagy pocsolyán tutajozunk?

– Hát éppen ezt szeretném tudni én is! – sóhajtott Dorka. – De áruld el nekem kérlek, hogyan van az, hogy te beszélsz. Mindig azt hittem, hogy a tyúkok csak kotkodácsolni tudnak.

– Ami azt illeti – felelte a tyúk elgondolkodva –, mostanáig egész életemben én is csak kotkodácsolni tudtam, egy szót sem szóltam soha, amennyire visszaemlékezem, a mai reggelig. De amikor egy perccel ezelőtt valamit kérdeztél tőlem, a világ legtermészetesebb dolgának tűnt, hogy feleljek neked. Így hát elkezdtem beszélni… és úgy látszik, beszélni fogok ezentúl. Éppen úgy, mint ahogyan te, és a többi ember beszéltek. Különös, ugye?

– Hát meglehetősen furcsa – felelte Dorka. – Ha Óz birodalmában volnék, nem tartanám olyan furcsának, mert ott a meseországban sok állat beszél. De hát itt, az óceánon, igencsak messze lehetünk Óz birodalmától.

– Milyen a kiejtésem? – kérdezte a kendermagos tyúk aggodalmasan. – Egyáltalán jól beszélek véleményed szerint?

– Igen, nagyon jól beszélsz ahhoz képest, hogy kezdő vagy – felelte Dorka.

– Nagyon örülök annak, amit mondtál – mondta a tyúk bizalmas hangon –, mert ha az ember beszélni akar, akkor a legjobb, ha betartja a nyelvtani szabályokat. A vörös kakas gyakran mondogatta, hogy perfektül kotkodácsolok és most nagyon jól esik tudnom, hogy helyes a beszédem is.

– Kezdek megéhezni – jegyezte meg Dorka. – Itt a reggelizés ideje, de nincs reggeli.

– Megeheted a tojásomat – mondta a tyúk. – Tudod, én nem élek vele.

– Nem akarod kikölteni? – kérdezte a kislány meglepetten.

– Nem akarom. Sosem szoktam tojást kelteni, amíg nincs alkalmas fészkem egy nyugalmas helyen, ahol tucatnyi tojást szoktam kikelteni. Pontosabban éppen tizenhármat, mert az a tyúkok szerencseszáma. Így hát megeheted a tojásomat.

– Sajnos… azt hiszem nem tudom megenni, ha nincs megfőzve. De azért nagyon hálás vagyok a kedvességedért.

– Szót sem érdemel, drágám – felelte a tyúk nyugodtan, és elkezdte a tollazatát tisztogatni.

Dorka egy pillanatig hallgatott és a tengert nézte. Közben még mindig a tojásra gondolt, ezért megkérdezte:

– Miért tojsz ennyi tojást, ha nem szándékozol kikelteni őket?

– Ez a szokásom – felelte a tyúk. – Büszke vagyok rá, hogy minden reggel egy-egy friss tojást tojok, kivéve, amikor eljön a vedlés ideje. Nem tudom elvégezni a szokott reggeli kotkodácsolásomat, amíg nem tojtam – márpedig kotkodácsolás nélkül nem lennék boldog.

– Különös – mondta a kislány elgondolkodva. – De hát mivel nem vagyok tyúk, nem muszáj megértenem.

– Persze, hogy nem muszáj, drágám.

Dorka ismét elhallgatott. A tyúk társasága jól esett neki, de azért szörnyen magányosnak érezte magát a végtelen tengeren.

Egy idő múlva a tyúk felröppent a ketrec legfelső lécére és ott üldögélt Dorka feje fölött, mert a kislány még most is a padlódeszkákon kuporgott.

– Nahát, már nem vagyunk messze a szárazföldtől! – kiáltott fel a tyúk.

– Hol van? Merrefelé? – kiáltotta Dorka izgatottan.

– Arrafelé, nem messze innen! – felelte a tyúk és arrafelé fordult, ahol a földet látta. – Úgy tűnik, hogy éppen arrafelé sodródunk, így hát lehet, hogy szárazföldön találjuk magunkat hamarosan.

– Hát én nagyon örülnék, ha így lenne – mondta Dorka és sóhajtott egyet, mert a lába és a combjai már igencsak fáztak a tengervízben, amely a lécek közt befolyt a tyúkketrecbe.

– Én is boldog volnék – mondta az útitársa. – Nincs a világon szerencsétlenebb egy ázott tyúknál.

A szárazföld, amely felé haladtak, percről percre tisztábban látszott, és a kislány, miközben az úszó tyúkketrecből szemlélte, nagyon szépnek találta. A víz mentén homokkal és kaviccsal borított széles parti sáv húzódott, mögötte sziklás dombok látszottak, és azokon túl fák lombjai zöldelltek. Nyilván hatalmas erdőség húzódott arrafelé. Házakat azonban nem lehetett látni sehol. Embernek nyoma sem volt.

– Remélem, találunk majd valami ennivalót – mondta Dorka, miközben izgatottan figyelte a partot, amely felé sodródtak. – Már régen reggeliznem kellett volna.

– Egy kicsit én is éhes vagyok – jelentette ki a tyúk.

– Miért nem eszed meg a tojást? – kérdezte a kislány. – Neked nem muszáj főtt ételt enned, mint nekem.

– Talán kannibálnak nézel engem? – kiáltotta a tyúk méltatlankodva. – Nem tudom, hogy mit mondtam, vagy tettem, ami okot adna neked, hogy így sértegessél!

– Bocsánatot kérek… Esetleg megtudhatnám a becses neved? – kérdezte a kislány.

– A nevem Bill – mondta a kendermagos tyúk kissé mogorván.

– Bill? De hát az fiúnév…

– Az meg mit számít?

– De hát te egy tyúk-hölgy vagy, nem igaz?

– Persze, hogy az vagyok. Azonban amikor kikeltem a tojásból, senki sem tudta megállapítani, hogy mi lesz belőlem – tyúk-e vagy kakas, így hát a farmon, ahol születtem, egy kisfiú Billnek hívott, és én lettem a kedvence, mert az egyetlen kendermagos csirke voltam a baromfiudvarban. Amikor aztán felnőttem és rájött, hogy nem kukorékolok és nem veszek részt párviadalokban mint a kakasok szoktak, már nem akarta megváltoztatni a nevemet és a mindenki Billnek ismert az udvaron, sőt a házban is. Így hát mindig Billnek hívtak engem, és a nevem Bill most is.

– De hát az így nem helyes, te is tudhatnád – jelentette ki Dorka komolyan. – Ezért, ha nem veszed rossz néven, én Billinának foglak nevezni mostantól fogva. Az „ina” a szó végén leánynevet csinál a Bill-ből.

– Egyáltalán nem bánom – felelte a tyúk. – Nem számít, hogy milyen néven szólítasz, ha tudom, hogy az az én nevem.

– Akkor hát minden rendben van, Billina. Engem a barátaim Dorkának hívnak, az idegenek pedig Miss Gale-nek. Te Dorkának szólíthatsz, ha akarod. De most már nagyon közel járunk. Mit gondolsz, túlságosan mély a víz ahhoz, hogy kilábaljak innen?

– Várj még egy kicsit. A napfény jó meleg és kellemes, semmi ok a sietségre!

– De a lábam vizes és hideg – felelte a kislány. – A ruhám elég száraz, de csak akkor fogom jól érezni magam, ha száraz lesz a lábam is.

Dorka mindazonáltal megfogadta a tyúk tanácsát és várt, amíg hallani kezdte, hogy a tyúkketrec súrlódni kezd a part homokján. A veszélyes utazás ezzel véget ért.

Nem telt sok időbe, és a két vándor gyorsan partra szállt. Billina egyből a homokra röppent, és akármilyen magas is volt a tyúkketrec oldala, nem volt nehéz átjutni rajta egy falusi lánynak. Dorka amint kijutott a partra, levetette átázott cipőit, a harisnyáját és a ruháját gondosan kiteregette a homokon, hogy a meleg napfény megszárogassa.

Aztán letelepedett, és Billinát figyelte, amint éles csőrével és erős karmaival a homokban és a kavicsok közt kapirgált.

– Mit csinálsz? – kérdezte Dorka.

– Hát reggelizem – felelte a tyúk és szorgalmasan csipegetett, kapirgált tovább.

– Mi mindent találsz ott? – kérdezte a kislány kíváncsian.

– Hát néhány kövér vöröshangyát meg pár homoki bolhát és egy apró rákot is. Nagyon finomak és jóízűek.

– Milyen undorító! – kiáltotta Dorka felháborodva.

– Mi undorító? – kérdezte a tyúk és felemelte a fejét, hogy az egyik csillogó szemével oldalról jobban szemügyre vehesse a kislányt.

– Élőlényeket felfalni, szörnyű bogarakat, hangyákat enni. Szégyellheted magadat!

– Nahát, milyen furcsákat mondasz, Dorka – felelte a tyúk meghökkenve. – Az élőlények sokkal frissebbek és táplálóak, mint a nem-élők, ti emberek pedig mindenféle nem-élőt esztek.

– Nem igaz! – kiáltotta Dorka.

– De igaz – mondta Billina. – Megeszitek a bárányt, juhot, a marhát, a disznót, még a csirkéket is!

– De előbb megfőzzük őket – felelte Dorka diadalmasan.

– Mi a különbség?

– Nagyon nagy a különbség – felelte a kislány igen komolyan – nem tudom megmagyarázni neked, hogy mi, de biztos, hogy nagyon nagy. Egyébként is, mi soha sem eszünk olyan szörnyű dolgokat, mint a ti bogaraitok.

– Viszont megeszitek a csirkéket, akik bogarakat esznek – válaszolta a tyúk és egy nagyot kotkodácsolt. – Így hát éppen olyan rosszak vagytok, mint mi.

Dorka a hallottakon igencsak elgondolkodott. Billina igazat beszélt és ettől majdnem elment az étvágya a reggelitől. Ami a tyúkot illeti, ő szorgalmasan tovább csipegetett a homokban, és szemmel láthatóan elégedett volt a kosztjával.

Egyszerre csak, valahol a víz közelében, Billina mélyen belevágta a csőrét a homokba, de mindjárt vissza is rántotta és összerázkódott.

– Jaj-jaj-jaj! – kiáltotta – Valami fémbe vágtam a csőrömet és majdnem eltört.

– Valószínűleg egy kavics volt – mondta Dorka nevetve.

– Ugyan már, csak meg tudok különböztetni egy kavicsot valami fémtől – felelte a tyúk. – Érzem a különbséget!

– De hát hogyan lehetne egy fémtárgy itt, az elhagyott tengerparton – szívóskodott Dorka. – Mutasd meg hol van, kiásom és bebizonyítom, hogy nekem van igazam.

Billina megmutatta Dorkának a helyet, ahol – mint mondotta – majdnem kicsorbította a csőrét.

Dorka addig ásott a homokban, amíg egyszerre valami keményet érzett. Akkor két kézzel megragadta és kihúzta a homokból a titokzatos tárgyat, és kiderült, hogy egy hatalmas aranykulcsot tart a kezében. Meglehetősen réginek tűnt, de szép fényes volt és formás.

– Na, mit mondtam? – kotkodácsolta a tyúk diadalmasan. – Ugye jól mondtam, hogy valami fémre bukkantam, csak nem mondod, hogy ez egy kavics?

– Nem, nem, ez bizony fém – mondta Dorka, és elgondolkodva szemlélte a különös tárgyat. – Azt hiszem színarany, és biztosan nagyon régóta rejtőzik már a homokban. Mit gondolsz Billina, hogyan kerülhetett ide? Mit nyithat ez a titokzatos kulcs szerinted?

– Nem tudom megmondani – felelte a tyúk. – De neked többet kell tudnod zárakról és kulcsokról, mint nekem.

Dorka körülnézett. Nyoma sem volt háznak arrafelé, márpedig úgy gondolta, hogy minden kulcshoz tartozik egy zár, és minden zárhoz tartozik valami, amit bezárnak vele. Talán erre járt valaki, aki messze lakik innen és éppen itt, a parton veszítette el a kulcsát.

Miközben így tűnődött, a ruhája zsebébe csúsztatta a kulcsot és lassan felhúzta a harisnyáját, felvette a cipőjét is, mert időközben minden megszáradt a napon.

– Egy kicsit körülnézek, Billina – mondta. – Megpróbálok találni valami reggelire valót!

A  homokba írt betűk

Dorka elindult a fák felé és közben a part olyan részéhez jutott, amelyet fehér homok borított. A homokban különös jelek látszottak, mintha csak egy bottal betűket írt volna bele valaki.

– Mit jelenthet ez? – kérdezte a kislány Billinát, aki méltóságteljesen bandukolt mellette.

– Hogyan tudnám? – vetette oda a tyúk. – Nem tudok olvasni.

– Nahát, tényleg nem tudsz olvasni?

– Persze, hogy nem. Tudhatnád, hogy én nem jártam iskolába!

– Igaz, én pedig jártam – ismerte el Dorka. – De ezek a betűk nagyon nagyok, és távol esnek egymástól. Nagyon nehéz összeolvasni őket szavakba.

Mindazonáltal egymásután gondosan szemügyre vette a betűket, végül kisilabizálta, hogy a következő szavak voltak a homokba írva:

„ÓVAKODJÁL A KEREKESEKTŐL!”

– Hát ez nagyon furcsa szöveg – jelentette ki a tyúk, mikor Dorka hangosan felolvasta neki a szavakat. – Mit gondolsz, kik lehetnek azok a Kerekesek?

– Úgy hiszem, hogy olyan emberek lehetnek, akik kerekeken járó dolgokat használnak. Valószínűleg taligákat, gyerekkocsikat, vagy kézikocsikat – mondta Dorka.

– Talán inkább autókat – vélte a tyúk. – Semmi oka, hogy gyerekkocsiktól vagy taligáktól féljen valaki, az autók azonban nagyon veszedelmesek. Sok barátomat elgázolták már.

– Nem lehetnek autók – felelte Dorka –, hiszen ez egy ismeretlen, vad ország, ahol még csak trolik és telefonok sincsenek. Biztos vagyok benne, hogy még csak fel sem fedezték ezt az országot és lakóit, ha ugyan laknak itt emberek egyáltalán. Így hát nem hiszem, hogy errefelé autók volnának.

– Lehet, hogy tényleg nincsenek – ismerte el Billina. – Most hová igyekszel?

– A fák felé – felelte Dorka –, hátha találok ott valami gyümölcsöt, vagy talán mogyorót.

A kislány átgyalogolt a homokon, továbbhaladt az egyik sziklás domb mentén, és hamarosan eljutott az erdő széléig.

Kezdetben egy kicsit elkeseredett, mert csupa olyan fára bukkant, amely nem termett gyümölcsöt, vagy ennivaló magvakat. Később, mielőtt elvesztett volna minden reményt, talált két olyan fát, amelyen jóféle ennivalók voltak.

Az egyik fa tele volt szögletes papírdobozokkal. Fürtökben lógtak az ágain a dobozok és a legnagyobbra szép, gömbölyű betűkkel az volt írva, hogy „ebéd”. Úgy tűnt, hogy a fa egész évben terem, mert némelyik ágon még az ebéd-dobozok virágai voltak csak láthatók, más ágakon aprócska zöld éretlen dobozok csüggtek. Megint más ágakon szép érett, nagyra nőtt ebéd-dobozok csüngtek. A fa levelei papírszalvéták voltak, mindez nagyon tetszett az éhes kislánynak.

A szomszédos fa azonban még csodálatosabb volt, mert ágain megszámlálhatatlanul sok vacsorával teli csöbör csüggött – tele annyi ennivalóval, hogy a fa csak úgy roskadozott a súlyuk alatt.

Némelyik csöbör kicsi volt, és sötétbarna, mások nagyobbak és világosabbak voltak, a teljesen érettek pedig csak úgy ragyogtak a napfényben, amely rájuk esett az ágak között.

Dorka el volt ragadtatva és még Billina is elismerte, hogy kellemesen meg van lepve.

A kislány lábujjhegyre állt és letépte a legszebb, legnagyobb ebéd-dobozok egyikét. Aztán leült a földre és kinyitotta. A dobozban szépen fehér papírba csomagolva egy sonkás szendvicset, egy finom tésztát, némi savanyúságot, egy szelet sajtot és egy almát talált. Mindegyiknek külön-külön szára volt, úgy kellett letépni a doboz oldaláról. Dorka nagyon ízletesnek találta, és az utolsó morzsáig mindent megevett, amit a dobozban lelt.

– Az ebéd nem mondható éppenséggel reggelinek – mondta Billinának, aki mellette ült és kíváncsian figyelte, amint a kislány falatozik. – De hát ha az ember éhes, akár vacsorát is ehet reggel – tette hozzá Dorka – és nem szabad panaszkodnia.

– Remélem, hogy teljesen érett volt az ebéd-dobozod – jegyezte meg a kendermagos tyúk aggodalmasan. – Nagyon sokszor betegséget okoz, ha valaki éretlent fogyaszt.

– Egészen biztosan érett volt – mondta Dorka – pontosabban minden érett volt, kivéve a savanyúságot, de hát a savanyúságnak éppen hogy zöldnek kell lennie. Minden nagyon ízlett, most pedig azt hiszem, letépek egy vacsora-csöbröt is, mert jól fog jönni, ha megint megéhezem. Aztán útnak indulunk és bejárjuk a környéket, megnézzük, hol vagyunk.

– Van valami fogalmad róla, hogy milyen országba kerültünk? – kérdezte Billina.

– Fogalmam sincs róla. De jól figyelj arra, amit mondok: biztos vagyok benne, hogy tündérországban járunk, mert különben nem nőnének ebéd-dobozok és vacsora-csöbrök a fákon. Azonkívül, Billina, mivelhogy te tyúk vagy, egy másféle, közönséges országban nem tudnál beszélni, például az én szülőföldemen, Kansasban sem, ahol nem élnek tündérek egyáltalán.

– Talán Óz birodalmában járunk – mondta a tyúk elgondolkodva.

– Nem, nem járhatunk ott – felelte a kislány –, mert én már megfordultam Óz birodalmában, azt az országot félelmetes sivatagok veszik körül, amelyeken senki sem juthat keresztül.

– De hát akkor te hogyan jutottál ki onnan – kérdezte Billina.

– Volt egy pár ezüst cipőm, azok a magasban, fent a levegőben repítettek el, de sajnos elveszítettem a csodacipőket – mondta Dorka.

– Hát, biztosan így volt, ahogy mondod – jegyezte meg a tyúk hitetlenkedve.

– Akárhogyan is – tette hozzá a kislány –, Óz birodalma közelében sehol sincs tengerpart, így hát biztos, hogy most egy másik meseországban vagyunk.

Miközben ezeket mondotta, a kislány kiválasztotta az egyik csillogó vacsora-csöbröt, amelynek formás fogója is volt, és leszakította az ágról. Aztán Billina kíséretében az árnyas fák alól útnak indult a tengerpart felé.

Már a homokos részeken jártak, amikor a tyúk váratlanul rémülten felkiáltott:

– Mi az ott?

Dorka gyorsan megfordult és a fák közül kifelé kanyarodó ösvényen egy különös alakot pillantott meg. Olyan különöset, hogy hozzá foghatót még nem látott soha életében.

Emberformájú volt, azzal a különbséggel, hogy négykézláb ment, illetve gördült, és hogy a lábai éppen olyan hosszúak voltak, mint a karjai! Az illető, akit Dorka meglátott, egyáltalán nem volt állat. Ember módjára pompásan volt öltözve: színes, hímzett ruhát, a fején hetykén félrecsapott szalmakalapot viselt. Annyiban mégis különbözött minden emberi lénytől, hogy a karjai és a lábai végén nem egy-egy kéz-, illetve lábfej volt, hanem egy-egy kerék, ezeken gördült igen gyorsan a sík terepen. Dorka később rájött, hogy a különös kerekek ugyanolyan kemény anyagból voltak, mint a mi körmeink a kéz- és a lábujjainkon. Mikor a kislány először pillantotta meg a furcsa lények egyikét, azt hitte, hogy a pompás öltözéket viselő személy görkorcsolyán közlekedik, s hogy a görkorcsolyák a két kezére illetve két lábára vannak csatolva.

– Fussunk! – kiáltotta a kendermagos tyúk, miközben rémülten tovarepdesett. – Ez egy Kerekes!

– Egy Kerekes? – kiáltotta Dorka. – Az meg mi lehet?

– Már nem emlékszel arra, amit a homokban olvastál: „Óvakodjál a Kerekesektől”! Fuss, csak annyit mondhatok, menekülj innen.

Így hát Dorka futott, ahogyan csak tudott, a Kerekes pedig vadul kiáltozott és sebesen üldözni kezdte.

Futás közben a kislány a válla felett visszapillantott és látta, hogy egész sereg Kerekes bukkan elő az erdőből. Mindannyian pompás, testhez simuló ruhát viseltek és különös, vad kiáltozásokat hallatva rohantak feléje.

– Utolérnek és elfognak bennünket! – zihálta Dorka, kezében a súlyos vacsora-csöbörrel, amit korábban tépett le a fáról. – Nem tudok ennél gyorsabban szaladni, Billina!

– Kapaszkodjál fel a dombra, de nagyon gyorsan! – mondta a tyúk. – Dorka csak most vette észre, hogy már egészen közel vannak a sziklás dombhoz, amely mellett az erdő felé tartva elhaladtak korábban. A kendermagos tyúk ekkor már a sziklák közt repdesett, Dorka utánaeredt, ahogyan tudott: kúszva-mászva, bukdácsolva a meredek sziklák között.

Az utolsó pillanatban történt ez, mert az első Kerekes egy másodperccel ezután érkezett a dombhoz. De miközben a kislány a sziklákon mászott felfelé, a Kerekes dühösen kiabálva megállt, a domb alatt.

Dorka hallotta, amint Billina kotkodácsolva nevet, amúgy tyúkosan.

– Ne siess, kedvesem – kiáltotta a tyúk. – ide a sziklák közé nem tudnak utánunk jönni. Így hát most már biztonságban vagyunk.

Dorka egyszeribe megállt és letelepedett egy széles sziklapárkányra, mert már egészen kifogyott a lélegzetből.

Addigra már a többi Kerekes is odaérkezett a domb lábához, de a kerekeiken nyilvánvalóan nem tudtak feljutni a vad sziklákon. Nem tudták követni Dorkát, aki a kendermagos tyúkkal együtt biztonságban volt a sziklák között. Mindazonáltal a Kerekesek körülvették a kis dombot – aminek következtében a kislány és Billina szinte fogoly volt. Ha lejöttek volna a dombról, elfogták volna őket.

A Kerekesek ekkor fenyegetően kezdték rázni a mellső kerekeiket Dorka felé. Kiderült, hogy nemcsak iszonyúan ordítozni tudnak – hanem beszélni is, mert többen közülük azt kiabálták:

– Még idejében elkapunk benneteket, és darabokra tépünk mindkettőtöket!

– Miért vagytok ilyen kegyetlenek? – kérdezte Dorka. – Idegen vagyok az országotokban, és nem okoztam nektek semmi kárt!

– Még hogy nem okoztál semmi kárt? – kiáltotta az egyik Kerekes, aki a vezetőjüknek tűnt. – Nem téptél-e le egy ebéd-dobozt, meg vacsora-csöbröt? Hiszen a vacsora-csöbör, amit elloptál, még most is ott van a kezedben!

– De hát én mindegyikből csak egyet vettem el – felelte a kislány –, éhes voltam, és nem tudtam, hogy a fák a tieitek.

– Ez nem mentség – vágta vissza a vezető, aki a legpompásabb ruhát viselte. – Itt az a törvény, hogy aki az engedélyünk nélkül letép egy vacsora-csöbröt, annak tüstént meg kell halnia.

– Ne hidd el, amit mond – szólt Billina. – Biztos vagyok benne, hogy a fák nem ezeké a szörnyű teremtményeké. Ezek minden gonoszságra képesek és véleményem szerint akkor is megpróbálnának bennünket megölni, ha te nem tépted volna le a vacsora-csöbröt.

– Én is így gondolom – mondta Dorka. – De hát most mit tegyünk?

– Itt maradunk, ahol vagyunk – mondta a tyúk. – Itt biztonságban vagyunk a Kerekesektől, amíg csak éhen nem halunk. Addig azonban még sok minden történhet.

Tiktak, a Gépember

Alig telt bele egy óra és a Kerekesek legtöbbje visszakerekezett az erdőbe, csak hárman maradtak vissza őrnek a domb alatt. A három Kerekes hatalmas kutyák módjára a földön összetekeredett és úgy tett, mintha aludni készülne a homokon. A cselfogásuk azonban sem Dorkát, sem Billinát nem tévesztette meg. Megmaradtak biztonságos helyükön a sziklák közt és figyelemre sem méltatták a ravasz ellenséget.

Végül a tyúk a domb fölött repkedve így kiáltott:

– Hahó, errefelé egy ösvény húzódik!

Dorka tüstént felmászott a dombtetőre, ahová már Billina odatelepedett, és ő is észrevette a sziklák közt húzódó ösvényt. Úgy tűnt, hogy a domb tetejétől egészen az aljáig tekereg, mint egy dugóhúzó, itt-ott kanyarodik egyet a vad sziklák között, de mindenütt könnyen járható.

Dorka először nem értette, hogy a Kerekesek miért nem jönnek fel a dombra az ösvényen, de amikor végigment rajta a domb lábáig, észrevette, hogy az ösvény alsó végére valaki szándékosan nagy sziklákat helyezett – ezzel megakadályozta, hogy az ösvényt valaki kívülről észrevegye, és a Kerekeseket is gátolta abban, hogy az ösvényen feljussanak a dombra.

Ezután Dorka ismét felment az ösvényen, és feljutott a dombtetőre, ahol egy hatalmas kerek sziklát fedezett fel, amely sokkal nagyobb volt, mint a körülötte lévő sziklák. Az ösvény éppen a nagy szikla mellett ért véget. A kislány egy ideig hiába törte a fejét, hogy mire szolgál az ösvény egyáltalán. A tyúk azonban, aki mind mostanáig szorgalmasan követte Dorkát, és most egy sziklán kuporgott a kislány mögött, hirtelen megszólalt:

– Mintha egy ajtó volna ott. Nem gondolod?

– Hol van az ajtó? – kérdezte a kislány.

– Hát ott a sziklában – felelte Billina, aki a kis, kerek szemeivel mindent észrevett. – A szikla egyik oldalán felfelé, a másikon lefelé halad, és van felül meg alul keresztben is egy-egy belőle.

– Már hogy miből?

– Hát a repedésből. Azt hiszem, hogy itt egy sziklába vágott ajtó van.

– Hát igen, igazad lehet – mondta Dorka, miután ő is megnézte a repedéseket a sziklában. – Ez meg itt nem egy kulcslyuk, Billina? – kérdezte egy kerek, mély lyuk felé mutatva, amely az ajtó egyik oldalán volt látható.

– Persze hogy az. Ha volna egy kulcsunk hozzá, akkor most megnézhetnénk, hogy mi van mögötte – felelte a kendermagos tyúk. – Talán egy kincseskamra, teli gyémántokkal és rubintokkal, vagy csillogó arannyal, vagy…

– Erről jut eszembe az aranykulcs, amit a parton találtam. Azt hiszed, hogy beleillik ebbe a kulcslyukba, Billina?

– Próbáld meg! – javasolta a tyúk.

Így hát Dorka kotorászni kezdett a ruhája zsebében és meg is találta az arany kulcsot. Mikor beledugta a sziklában lévő lyukba és elfordította, hirtelen éles kattanás hallatszott. Aztán különös nyikorgó hang közepette – amitől a kislány félelmében megborzongott – a szikla egyik része kifordult, pontban úgy, ahogyan egy ajtó szokott a sarokvasakon kifordulni. Kiderült, hogy bent a sziklában egy sötét kamra van.

– Szent isten! – kiáltott fel Dorka, és ijedten hátrahőkölt.

A szikla szűk kamrájában ugyanis valami emberforma állt, legalábbis embernek látszott, amennyire a félhomályban ki lehetett venni. Körülbelül olyan magas volt, mint Dorka, a teste kerek volt, mint egy labda – és fénylett, mint a réz. A feje és a lábai is rézből voltak, s valamiféle különleges csuklószerkezettel voltak a testéhez erősítve. Ezeket a csuklókat – vagy ízületeket – fémlemezek borították – körülbelül olyanok voltak, mint a régi lovagok páncéljai. Mozdulatlanul állt, ahol a fény ráesett a testére, úgy csillogott, mintha színaranyból lett volna.

– Ne félj tőle – mondta Billina – nem él!

– Látom, hogy nem él – mondta a kislány, és mélyet sóhajtott.

– Rézből készült, mint a régi üst a farm udvarán – folytatta a tyúk, miközben fejét hol ide, hol oda forgatta, hogy mindkét szemével alaposan megnézhesse.

– Én egyszer ismertem egy embert, aki bádogból volt – mondta Dorka –, Miki volt, a Favágó. De ő élő ember volt, mintamilyen én vagyok, mert igazi embernek született, és csak apránként lett bádoggá: előbb az egyik lábát, aztán néhány ujját, később az egyik fülét pótolták bádogból. Azért történt így, mert nagyon sok baja volt a fejszéjével, nem vigyázott eléggé és gyakran megsebezte magát.

– Nahát – mondta a tyúk és szipogott egyet, mint aki nem hiszi az egész történetet.

– De ez a rézember egyáltalán nem él – mondta Dorka tágra nyitott szemekkel – kíváncsi vagyok, hogy mivégből csinálták és miért zárták be egy ilyen furcsa helyre?

– Hát ez bizony nagyon rejtélyes ügy – mondta a tyúk, miközben ide-oda forgatta a fejét, hogy a csőrével elrendezhesse a tollakat a szárnyain.

Dorka belépett a kamrába, hogy hátulról is szemügyre vehesse a rézembert. Eközben észrevette, hogy a két válla közt egy nyomtatott cédula lóg: a nyakán lévő kis rézpöcökre volt akasztva. Leakasztotta a kártyát, visszament az ösvényre, ahol világosabb volt, és leült egy kőtömbre, hogy elolvassa a nyomtatott szöveget.

– Mi áll rajta? – kérdezte kíváncsian a tyúk.

Dorka hangosan felolvasta a kártyán lévő szöveget, közben időnként megakadt, mert csak nehezen tudta kiböngészni a hosszabb szavakat. Ezt olvasta:

KOVÁCS ÉS BÁDOGOS

Szabadalmazott, jó mozgású, szófogadó, tökéletes beszédű

GÉPEMBER,

különleges óraszerkezettel felszerelve.

Gondolkodik – Beszél – Cselekszik –

Mindent megcsinál, csak nem él.

Kizárólagos készítője gyárunk Ev-ben, Ev országban.

Az utánzást a törvény szigorúan bünteti.

– Ez aztán furcsa szöveg – mondta Billina. – Elhiszed, hogy mindez igaz, kedvesem?

– Még nem tudom, hogy mit gondoljak – felelte Dorka. – Még sok olvasnivaló van itt. Hallgasd meg ezt is, Billina!

HASZNÁLATI UTASÍTÁS:

HOGY GONDOLKODNI KEZDJEN: Húzd fel az óraszerkezetet a bal karja alatt (No. 1. jelzéssel)

HOGY BESZÉLJEN: Húzd fel az óraszerkezetet a jobb karja alatt (No. 2. jelzéssel)

HOGY ELINDULJON ÉS CSELEKEDJEN: Húzd fel az óraszerkezetet a háta közepén (No. 3. jelzéssel)

NB. A szerkezet garantáltan működni fog ezer évig.

– Ez aztán valami – húledezett a tyúk –, ha a rézember akárcsak a felét is meg tudja csinálni mindennek, már akkor is csodagép. De hát én azt hiszem, hogy mindez csak ámítás, sok szabadalmazott masinával így van ez.

– Talán felhúzhatnánk – javasolta Dorka –, akkor meglátnánk, hogy mit csinál.

– Hol van az óraszerkezet kulcsa? – kérdezte Billina.

– Ott lóg a rézpöckön, amin a cédulát találtam.

– Akkor hát próbáljuk meg, nézzük meg, hogy mit csinál – mondta a tyúk. – A garancia ezer esztendőre szól, úgy tűnik, de nem tudhatjuk, hogy mióta álldogál már a szikla belsejében.

Dorka eközben már leakasztotta a kulcsot a pöcökről.

– Melyiket húzzam fel először? – kérdezte, miközben újra átnézte a kártyán olvasható kezelési utasítást.

– Úgy gondolom, hogy az elsőt kellene – felelte Billina. – Attól ugye gondolkodni kezd?

– Igen – felelte Dorka, és felhúzta a Gépember bal karja alatt lévő 1. számú szerkezetet.

– Úgy tűnik, semmit sem változott – jegyezte meg a tyúk csípősen.

– Persze, hogy nem, hiszen most még csak gondolkodik – felelte Dorka.

– Kíváncsi vagyok, mire gondolhat?

– Felhúzom a beszélő-szerkezetét is, akkor talán elmondja nekünk – mondta a kislány.

Így hát felhúzta a 2. számú szerkezetet. A gépember beszélni kezdett anélkül, hogy testének bármelyik része megmozdult volna, kivéve az ajkait:

– Jó reg-gelt kis-lány. Jó reg-gelt Tyúk asszonyság!

A beszéde kissé rekedtes és nyikorgó volt, minden szót egyhangúan, minden hangsúlyozás nélkül ejtett ki, de Dorka és Billina tökéletesen megértette.

– Jó reggelt uram – felelték udvariasan.

– Köszönöm, hogy meg-mentet-tek – folytatta a gépember ugyanazon a monoton hangon. Úgy hangzott, mintha egy fújtató működött volna a hasában – körülbelül olyan volt a hangja, mint a kis játékbárányoké és játékmacskáké, amelyeket a gyerekek nyomogatni szoktak hogy hangot adjanak.

– Szót sem érdemel – felelte Dorka. Aztán, mert kíváncsi volt, megkérdezte: – Hogyan történt, hogy bezárták a sziklába?

– Hosszú tör-ténet ez – felelte a rézember –, de megpróbálom rö-vi-den elmondani. A Kovács és Bádogos féle gyártól megvásárolt en-gem Ev kegyetlen ki-rálya, név szerint Ev-ol-do, aki minden szolgáját addig szokta verni, amíg meg nem halnak. Engem mind-azon-által nem tu-dott megölni, mivel-hogy én nem élek, és ahhoz, hogy meghaljon va-la-ki, előbb él-nie kell. Így hát egyáltalán nem ár-tott nekem a sok ve-rés, inkább még job-ban kifényesedett tőle a réz tes-tem.

– Ennek a ke-gyet-len királynak volt egy kedves fe-le-sége és tíz szép gyer-meke, öt fiú és öt le-ány. Hirtelen tá-madt harag-já-ban azonban mind el-adta őket Manó királynak, aki valami varázslattal átváltoztatta őket dísztárgyakká, és a föld-alatti palotájába zárta őket.

– Később azonban Ev királya meg-bán-ta a gonosz cselekedetét és meg-pró-bálta vissza-sze-rezni a feleségét és a gyer-mekeit Manó királytól. De hiába, nem sikerült neki. Kétségbe-esésé-ben bezárt engem ide, ebbe a szik-lába, beledobta a kulcsát a tengerbe, aztán a vízbe ugrott és bele-ful-ladt.

– Borzalmas történet! – kiáltott Dorka.

– Valóban az – mondta a gépember. – Amikor én a szikla-bör-tön-ben találtam magamat, elkezdtem segít-ségért kiabálni, amíg csak el nem ment a han-gom. Akkor elkezdtem elő-re hát-ra lépkedni a kis kam-rá-ban, amíg csak az erőm el nem fo-gyott. Aztán mozdulatlanul álltam és csak gondol-kod-tam, amíg csak az is le nem állt. Aztán már nem em-lék-szem semmire, amíg ti újra fel nem húztatok.

– Csodálatos történet – mondta Dorka –, és ebből is kitűnik, hogy Ev birodalma valóban tündérország, aminek gondoltam.

– Persze, hogy az – felelte a rézember –, nem is gon-dol-nám, hogy egy ilyen tökéletes gépet, amilyen én vagyok, el lehetne másutt is készíteni, mint egy tündérországban.

– Otthon, Kansasban sosem láttam hozzád hasonlót – mondta Dorka.

– De hol találtad meg a kulcsot, amivel kinyitottad a szikla-aj-tót? – kérdezte a rézember.

– A parton találtam, ahová valószínűleg a víz sodorta – felelte a kislány. – Most pedig uram, ha megengedi, felhúzom azt a szerkezetet is, amely mozgásba hozza.

– Na-gyon fo-gok örül-ni, ha meg-te-szed – mondta a Gépember.

Így hát Dorka felhúzta a 3-as számú szerkezetet is. A rézember kissé mereven lépdelve kisétált a sziklabarlangból, levette fejéről a rézkalapját, udvariasan meghajolt, aztán letérdelt Dorka előtt.

– Et-től a pillanat-tói kezd-ve enge-del-mes szol-gád vagyok – mondta. – Bármit parancsolsz, készséggel megteszem, feltéve, hogy mindig időben fel fogsz húzni.

– Mi a neved? – kérdezte Dorka.

– Tiktak a nevem – felelte. – Az első gazdám adta nekem ezt a nevet, mert a szerkezet bennem mindig tik-takozott, mikor felhúzta.

– Én most is hallom – mondta a kendermagos tyúk.

– Én is – mondta Dorka. Aztán aggodalmasan hozzátette: – De ugye nem ütöd el az órákat, mint egy toronyóra?

– Dehogy ütöm – mondta Tiktak. – Azonkívül berregő ébresztőóra sincs bennem. Azonban mindig meg tudom mondani, hogy hány óra van, és mivel sosem alszom, fel tudlak ébreszteni reggel, akármikor kívánod.

– Nagyon kedves tőled – felelte a kislány, – csakhogy én sosem kívánok reggel felkelni.

– Nyugodtan alhatsz, amíg csak meg nem tojtam a tojásomat – mondta Billina. – Akkor kotkodácsolni fogok – és Tiktak abból tudja majd, hogy itt az ideje, hogy felkeltsen téged.

– Nagyon korán tojsz reggelenként? – kérdezte Dorka.

– Körülbelül nyolc órakor – felelte Billina. – Akkor pedig már mindenkinek fel kell kelnie, annyi szent.

Dorka kinyitja az elemózsiás csöbröt

– Tiktak – mondta Dorka –, most az első, amit tennünk kell az, hogy valami utat találjunk, amelyen ki tudunk menekülni innen, a sziklák közül. A Kerekesek, te is tudod, csak arra várnak lent, hogy megöljenek bennünket.

– Semmi okunk, hogy féljünk a Kerekesektől – mondta Tiktak, aki ezúttal még a szokottnál is lassabban ejtette ki a szavakat.

– Miért ne volna okunk rá? – kérdezte Dorka.

– Hát azért, mmm…e…r gr…gr…gr…

Különös, gurgulázó hangot hallatott, miközben kétségbeesetten integetett a kezeivel. Aztán hirtelen megmerevedett: az egyik karja fennakadt a levegőben, a másikat mereven tartotta maga előtt, rézujjai szét voltak tárva, mint egy legyező.

– Szent isten! – kiáltotta rémülten Dorka. – Mi baj lehet?

– Azt hiszem, lejárt – felelte a tyúk nyugodtan. – Valószínűleg nem húztad fel eléggé.

– Nem tudtam, hogy mennyire kell felhúzni – felelte a kislány –, de a legközelebbi alkalommal majd megpróbálom jobban csinálni.

Gyorsan a rézember mögé futott, hogy levegye a kulcsot a nyakán lévő pöcökről, de hiába. A kulcs nem volt ott.

– Eltűnt! – kiáltotta Dorka kétségbeesetten.

– Mi tűnt el? – kérdezte Billina.

– A kulcs!

– Biztosan leesett, mikor lehajolt és letérdelt előtted – felelte a tyúk. – Nézz körül, hátha megtalálod valahol!

Dorka körülnézett, a tyúk is segített neki keresni és végül a kislány megtalálta a szerkezethez való kulcsot: beleesett egy sziklarepedésbe.

Egyszeribe felhúzta Tiktak beszélőkéjét, közben nagyon vigyázott, hogy annyiszor megforgassa a kulcsot a zárban, ahányszor csak lehetett. Nagyon nehéz volt ezt megcsinálnia, elképzelhetitek, milyen nehéz lehetett, ha csak egyszer is felhúztatok már egy hasonló szerkezetet. De a gépember, amint megszólalt, megnyugtatta Dorkát, hogy most már legalább huszonnégy óra hosszat működni fog.

– Nem eléggé húz-tál fel első ízben – mondta nyugodt hangon –, és egy na-gyon hosz-szú tör-té-netet meséltem el neked E-vol-do királyról. Így hát nem cso-da, hogy le-jár-tam.

Ezután Dorka felhúzta azt a szerkezetet is, amely a gépembert mozgatta, majd Billina tanácsára Tiktak kulcsait a zsebébe tette, nehogy megint elveszítse őket.

– Ezek után – mondta Dorka –, légy szíves mesélj el mindent, amit a Kerekesekről mondani akartál.

– Hát azt akar-tam mon-da-ni, hogy egy-ál-talán nem kell fél-ni tőlük – mondta a gépember –, meg-pró-bál-ják min-den-ki-vel elhitetni, hogy ször-nyen fé-lel-me-te-sek, de valójában tel-jesen ár-tal-mat-la-nok, ha valaki e-lég bá-tor ahhoz, hogy szem-be-száll-jon velük. Talán tud-nának ár-tani egy kis-lány-nak, amilyen te vagy, mert na-gyon gono-szak. De ha vol-na egy fur-kós-botom, ab-ban a pillanat-ban el-sza-lad-ná-nak, amikor meg-pillan-ta-nának!

– Van furkósbotod? – kérdezte Dorka.

– Nincs – felelte Tiktak.

– Nem is fogsz találni furkósbotot itt, a sziklák között – jelentette ki a kendermagos tyúk.

– Akkor hát mit tegyünk? – kérdezte a kislány.

– Húz-zad fel a gon-dol-kodó-szer-kezetemet jó erő-sen. Majd meg-pró-bálok ki-gon-dol-ni egy másik ter-vet – mondta Tiktak.

Így hát Dorka újból felhúzta a gondolkodó-szerkezetét. Miközben Tiktak gondolkodott, a kislány elhatározta, hogy megeszi a vacsoráját. Billina már javában a sziklahasadékok közt kapirgált, hogy valami ennivalót találjon. Dorka leült és kinyitotta a vacsoracsöbröt.

A fedelében egy limonádéval teli kis edény volt, a tetejét egy csészeforma zárta le, amit arra is lehetett használni, hogy limonádét igyanak belőle. Belül három szelet pulykahús volt, továbbá hideg nyelv, ráksaláta, négy szelet kenyér, vaj, egy pástétom, egy narancs, kilenc jókora földieper, néhány mogyoró és szőlő. A csöbörben lévő mogyorók már fel voltak törve, úgyhogy Dorka könnyen kiszedhette és megehette a magvaikat.

Szépen kirakta a mellette lévő sziklára az ennivalókat, és nekilátott a vacsorának. Előbb megkínálta vele Tiktakot is, de az nem fogadta el – neki nem kell enni – mondta mert ő csak egy gép. Aztán megkínálta Billinát is, de a tyúk valamit motyogott arról, hogy jobban szereti a bogarakat és a hangyákat, mint az efféléket.

– Azoknak a fáknak, amelyeken az ebéd-dobozok és a vacsoracsöbrök teremnek, a Kerekesek a tulajdonosaik? – kérdezte a kislány Tiktaktól, miközben buzgón eszegette a vacsoráját.

– Nem az ö-vék – felelte Tiktak. – Mind-az Ev or-szág ki-rályi család-jáé, csak-hát nincs ki-rá-lyi csa-lád, mert E-vol-do király a ten-ger-be ugrott, a fe-le-sé-gét és a tíz gyer-me-két pedig el- va-rá-zsolta Ma-nó király. Így hát most nincs sen-ki, aki Ev ország ural-kodó-ja volna, tu-do-má-som sze-rint. A Ke-re-ke-sek való-színű-leg ezért mond-ják azt, hogy a fák az ő tu-laj-do-nuk, és sze-dik le róluk az e-bé-det és a va-cso-rát, hogy maguk fogyasszák el. De való-jában mindez a ki-rályé. Ha meg-né-zed, lát-ni fogod, hogy min-den doboz al-jára a ki-rály E betűje van bélye-gezve.

Dorka megfordította a dobozt és nyomban felfedezte rajta a király jelét, amiről Tiktak beszélt.

– Csak a Kerekesek élnek Ev országban? – kérdezte a kislány.

– Nem, ők csak az or-szág kis ré-szét lak-ják, az er-dő-kön túl – felelte a gép –, azon-ban ők min-dig nagyon rosz-szak és szem-te-le-nek voltak. A ré-gi urunk, E-vol-do király mindig egy korbácsot vitt magával, ami-kor ki-ment a pa-lo-tájából, hogy fé-ken tart-sa eze-ket a vad te-remtmé-nye-ket. Amikor elkészül-tem, a Ke-re-ke-sek meg-pró-báltak le-rohan-ni és a fe-jük-kel fel-ök-lel-ni engem, de hamar rá-jöt-tek, hogy na-gyon erős anyag-ból csinál-tak, nem tud-nak össze-törni en-gem.

– Nagyon tartósnak látszol – mondta Dorka. – Ki készített téged?

– A Kovács és Bádogos cég, Evna városában, ahol a királyi pa-lo-ta áll! – felelte Tiktak.

– Sok hozzád hasonlót készítettek? – kérdezte a kislány.

– Nem, én va-gyok az egyet-len automata gép-ember aki vala-ha el-készült – felelte Tiktak. – Csodá-la-tos, ki-váló fel-ta-lálók voltak a ké-szítőim, mű-vészi mun-ka volt min-den, a-mit csináltak.

– Biztosan így van – mondta Dorka. – És vajon most is Evna városában élnek?

– Egyikük sincs már ott – felelte a gép. – Kovács úr nemcsak feltaláló volt, hanem festőművész is. Egy alkalommal egy folyót festett, amely annyira ter-mé-sze-tes volt, hogy amikor Kovács úr át akart men-ni a túl-só partjára, hogy né-hány virágot fessen oda is, beleesett a vízbe és megful-ladt.

– Igazán nagyon sajnálom! – kiáltotta a kislány.

– Bádogos úr pedig – folytatta Tiktak – egy olyan ma-gas lét-rát ké-szí-tett, hogy a vé-gét a Holdhoz támasztotta, amikor ő a legfelső fokon állt és a kis csillagokat szedte le az égről, hogy a ki-rály ko-ro-náját dí-szítsék ve-lük. De amikor Bá-do-gos úr feljutott a Holdra, olyan kellemes hely-nek találta, hogy elhatározta, ott fog él-ni. Fel-húz-ta a létrát ma-ga után, és azó-ta sen-ki sem lát-ta.

– Nagy veszteség lehetett az ország számára – mondta Dorka, áki éppen a pástétomot eszegette.

– Bizony az volt – felelte Tiktak – és nagy vesz-te-ség volt az én számomra is. Mert ha va-la-mi el-rom-lik bennem, nincs senki, aki meg tud-na javí-tani, annyira bo-nyo-lult va-gyok. El sem tudod kép-zel-ni, hogy mennyire tele va-gyok minden-fé-le szer-ke-zet-tel.

– De el tudom képzelni – felelte Dorka.

– Most pedig – folytatta a gép – abba kell hagynom a beszédet, és el kell kez-de-nem gon-dol-kod-ni azon, hogy mi-képpen tudnánk ki-mene-kül-ni a sziklák közül.

Azzal egy félfordulatot csinált, hogy zavartalanul tudjon gondolkodni.

– A legjobb gondolkodó, akit valaha is ismertem – mondta Dorka a tyúknak –, egy madárijesztő volt.

– Lehetetlen! – vágta vissza Billina.

– De igaz – jelentette Dorka. – Óz birodalmában találkoztam vele. Velem együtt utazott Óz a Nagy Varázsló városába, hogy némi agyvelőt szerezzen, mert egyébként a feje csak szalmával volt teletömve. Nekem azonban úgy tűnt, hogy éppen olyan jól tudott gondolkodni mielőtt megkapta az agyát, mint utána.

– Azt akarod, hogy elhiggyem a sok badarságot, amit Óz birodalmáról összehordasz? – kérdezte Billina, aki némileg rosszkedvűnek látszott. Talán azért, mert kevés bogarat talált.

– Mi az, hogy badarságot? – kérdezte a kislány, aki éppen végére járt a mogyorónak és a szőlőnek.

– Hát a lehetetlen történeteidet beszélő állatokról, a Bádog Favágóról, aki él, és a madárijesztőről, aki gondolkodik.

– De hát ezek mind léteznek – felelte Dorka –, én mindegyiket láttam!

– Nem hiszem el – kiáltotta a tyúk és megrázta a fejét.

– Mert tudatlan vagy – felelte a kislány, akit egy kicsit megsértett Billina beszéde.

– Óz birodalmában – jegyezte meg Tiktak feléjük fordulva – min-den le-het-sé-ges. Mert az egy cso-dá-la-tos meseország.

– Látod, Billina, úgye megmondtam? – kiáltotta Dorka. Aztán a gépember felé fordult és megkérdezte: – Ismered Óz birodalmát, Tiktak?

– Nem ismerem, de hallottam róla – felelte a rézember. – Mert Ev or-szág-tól csak egy széles sivatag választja el.

Dorka örömében tapsolni kezdett.

– Ennek nagyon örülök – kiáltotta. – Boldog vagyok, hogy ilyen közel vagyok a régi barátaimhoz. A Madárijesztő, mondtam már neked Billina, Óz birodalmának királya.

– Bocsánat, már nem király – mondta Tiktak.

– Amikor én ott jártam, király volt.

– Tudom – mondta Tiktak –, de az-ó-ta for-ra-da-lom volt Óz birodalmában és a Madár-ijesz-tőt le-ta-szít-totta a trónról egy ka-tona-nő, akit Dzsin-zsur tábor-nok-nak hívnak. Aztán Dzsin-zsurt is le-ta-szít-totta egy kislány, Ozma, aki a trón törvényes ö-rö-kö-se volt. Azóta ő uralkodik az országban, Oz-ma Óz herceg-nője címét viseli.

– Hát ez mind újdonság számomra – mondta Dorka elgondolkodva. – Feltételezem, hogy nagyon sok minden történt azóta, hogy elhagytam Óz birodalmát. Kíváncsi vagyok, hogy vajon mi történt a Madárijesztővel, és a Bádog Favágóval, meg a Gyáva Oroszlánnal… Arra is kíváncsi vagyok, hogy ki lehet ez az Ozma nevű kislány, akiről sosem hallottam még.

Tiktak azonban nem szólt semmit. Elfordult és gondolkodni kezdett.

Dorka visszatette a maradék elemózsiát a csöbörbe, hogy ne menjen kárba a sok jó ennivaló, a kendermagos pedig annyira megfeledkezett méltóságáról, hogy csipegetni kezdte a szertehullott morzsákat. Nagyon mohón evett – pedig korábban úgy tett, mintha utálná azokat az ennivalókat, amiket Dorka kedvelt.

Ekkor Tiktak hozzájuk lépett és mereven meghajolt.

– Szíves-ked-je-tek követ-ni engem – mondta –, elvezetlek benneteket innen Evna vá-ro-sába, mert ott sok-kai jobb dolgotok lesz. Közben meg-védelek ti-te-ket a Kerekesektől is.

– Rendben van – felelte Dorka habozás nélkül –, készen állok az indulásra.

Langaléta hercegnő fejei

Lassan haladtak lefelé az ösvényen a sziklák között, Tiktak ment elől, Dorka követte, a tyúk totyogott a menet végén.

Az ösvény alsó végénél a rézember lehajolt és könnyedén félrelökte az útjukat eltorlaszoló sziklákat. Aztán Dorkához fordult és így szólt:

– Hadd vigyem én a vacsora-csöbrödet!

Dorka odaadta és Tiktak jobb kezének rézuj-jai nyomban szorosan megragadták a csöbör fogóját.

Ezután a kis csoport a sima homokon haladt tovább.

Amint a domb alján őrködő Kerekesek megpillantották őket, mindhárman elkezdtek vadul kiáltozni és sebesen kerekeztek feléjük. Úgy tűnt, hogy foglyul akarják őket ejteni, vagy legalábbis elállják az útjukat. De amikor az első Kerekes elég közel ért hozzájuk, Tiktak felemelte a csöbröt, és különös fegyverével jól fejbe csapta a Kerekest. Lehet, hogy nem fájt neki nagyon – de nagyot csattant a fején az ütés, mire a Kerekes jajgatni kezdett és elesett. A következő pillanatban már megint talpon, illetve a kerekein volt, és olyan sebesen elkerekezett, ahogyan csak tudott. Közben ijedten ordítozott.

– Mondtam neked, hogy nem ve-szé-lyesek – jegyezte meg Tiktak, de mielőtt folytatni tudta volna, már egy másik Kerekes volt a nyakukon. – Puff. – a csöbör ennek a fején is nagyot csattant, az ütéstől messzire elrepült a fejéről a szalmakalap. Ennyi már elég volt ennek a Kerekesnek is. Gyorsan elkerekezett az első után. A harmadik már nem várta meg, hogy fejbe csapják a csöbörrel, hanem követte társait olyan gyorsan, ahogyan csak a kerekei vinni tudták.

Billina örömében kotkodácsolt egyet, és felreppent Tiktak vállára. Aztán így szólt:

– Derekasan viselkedtél, réz-barátom, és bölcsen is. Végre megszabadultunk ezektől a borzalmas figuráktól!

Azonban éppen abban a pillanatban hatalmas sereg Kerekes gördült ki az erdőből. Nyilván abban bíztak, hogy sokan vannak és legyőzhetik őket, mert merészen nyomultak Tiktak felé. Dorka a karjai közé vette Billinát és szorosan magához ölelte, a gépember pedig a balkezével átölelte a kislányt, hogy megvédelmezze. A következő pillanatban a Kerekesek már meg is támadták őket.

Puff… puff… a csöbör minden irányban lesújtott, olyanokat csattant a Kerekesek fején, hogy a hatalmas zajtól teljesen megrémültek, és bár valójában nem sok bajuk esett, pánikszerűen menekülni kezdtek mindnyájan, kivéve a vezetőjüket. Ez a Kerekes megbotlott az egyik társában, és a hátára esett. Mielőtt újból feltápászkodott volna a kerekeire, Tiktak beleakasztotta rézujjait az ellenség zakójának nyakába, és ezzel fogva tartotta.

– Mondd meg a társaidnak, hogy távozzanak innen! – parancsolta neki a gépember.

A Kerekesek főnöke habozott kiadni a parancsot, erre Tiktak megrázta, mint egy kutya a patkányokat. Addig rázta, amíg a Kerekes vacogni nem kezdett félelmében, olyan hangot adtak ki a fogai, mint amikor a jégeső kopog az ablakon. Aztán, amikor nagy nehezen levegőhöz jutott, kiabálni kezdett a többieknek, hogy gyorsan kerekezzenek el. Meg is tették nyomban.

– Most pedig velünk jössz és mindent elmondasz, amit csak tudni akarok – mondta Tiktak.

– Meg fogod bánni, hogy így bánsz velem – nyöszörögte a Kerekes. – Nagyon kegyetlen tudok lenni!

– Ami azt illeti, én csak egy gép vagyok és sem szomorúságot, sem örömöt nem vagyok képes érezni, bármi történik is velem. Azonban nagyon tévedsz, ha azt hiszed magadról, hogy félelmetes vagy – mondta Tiktak.

– Miért vagy ilyen hitetlen? – kérdezte a Kerekes.

– Senki sem hiszi el a hazugságaidat. A kerekeiddel nem tudsz senkit megsebesíteni, nincsenek ökleid, nem tudsz senkit megkarmolni, még a haját meghúzni sem vagy képes senkinek. Lábad sincs, amivel rúghatnál. Csak kiabálni, ordítozni tudsz, ezzel pedig nem tudsz ártani senkinek – felelte Tiktak.

Dorka nagy meglepetésére a Kerekes könnyezni, sírni kezdett.

– Örökre tönkretettél engem is, a népemet is – zokogta –, felfedezted a titkunkat. Annyira gyámoltalanok vagyunk, hogy csak abban reménykedhetünk, hogy az emberek megijednek tőlünk, mert úgy teszünk, mintha szörnyen vadak lennénk, és ijesztgetéseket írunk a homokba, olyasféléket, hogy „Óvakodjál a Kerekesektől!”. Ezidáig még sikerült mindenkit megrémítenünk, de most, hogy felfedezted a gyengeségünket, nekünk esnek majd az ellenségeink és tönkretesznek bennünket. Szerencsétlenek és boldogtalanok leszünk.

– Dehogyis – kiáltotta Dorka, aki nagyon sajnálta, hogy a gyönyörű öltözéket viselő Kerekes ennyire elkeseredett. – Tiktak megőrzi a titkotokat, és megőrzöm én is, meg Billina is. Csak meg kell ígérned, hogy ezentúl nem fogod ijesztgetni a gyerekeket, ha a közeledbe kerülnek!

– Nem fogom, nem fogom! – fogadkozott a Kerekes.

Felhagyott a sírással és egészen jó kedve lett. – Nem vagyok én igazából rossz – mondta –, de hát nekünk úgy kell tennünk, mintha gonoszok volnánk, mert csak így tudjuk elérni, hogy mások ne támadjanak meg bennünket.

– Hát ez nem egészen igaz – mondta Tiktak. Elindult az ösvényen az erdő felé és közben szorosan tartotta a foglyát, aki lassan gördült mellette. – Te is, meg a néped is nagyon gonoszok vagytok, és örültök, hogy megrémítitek azokat, akik félnek tőletek. Ezenkívül gyakran szemtelenek vagytok, és szerettek másoknak kellemetlenkedni. Azonban megígérem, hogy ha megszabadultok a hibáitoktól, nem mondom el senkinek, hogy valójában milyen gyámoltalanok vagytok.

– Megpróbálok megjavulni – felelte lelkesen a Kerekes. – Egyébként pedig nagyon szépen köszönöm Tiktak úrnak a jóságát.

– Én csak gép vagyok – mondta Tiktak –, nem tudok sem jó lenni, sem vidám, sem bánatos. Csak akkor tudok cselekedni, ha felhúznak.

– Felhúztak arra is, hogy megtartsad a titkomat? – kérdezte a Kerekes aggodalmasan.

– Persze, ha jól fogsz viselkedni. De most áruld el nekem, kérlek, hogy ki uralkodik Ev országában mostanában?

– Nincs az országnak uralkodója – felelte a Kerekes – mert Manó király börtönbe zárta a királyi család valamennyi tagját. Azonban Langaléta hercegnő, aki néhai Evoldo királyunk unokahúga, a királyi palota egyik szárnyában él ma is, és annyi pénzt szed ki a királyi kincstárból, amennyit csak képes elkölteni. Langaléta hercegnő nem mondható uralkodónak, mert nem uralkodik, de a legközelebb áll ahhoz, amit uralkodónak lehetne mondani.

– Nem em-lék-szem rá – mondta Tiktak –, mondd el nekem, hogyan néz ki a hercegnő?

– Nem tudom elmondani – felelte a Kerekes – habár már húszszor is láttam a hercegnőt. Ugyanis Langaléta hercegnő minden alkalommal, amikor látom őt, más-más személy volt. Az alattvalói is csak a rubin kulcsról tudják felismerni, amelyet mindig magán hordoz: a bal csípőjéhez van erősítve lánccal. Amikor látják a kulcsot, tudják, hogy a hercegnővel van dolguk.

– Hát ez nagyon különös – mondta Dorka meglepődve. – Azt akarod ezzel mondani, hogy a sokféle különböző hercegnő valójában egy és ugyanaz a személy?

– Nem egészen – felelte a Kerekes. – Valójában csak egyetlen hercegnő van, de nagyon sok formában jelenik meg előttünk, és többnyire nagyon szép.

– Bizonyára boszorkány – kiáltotta Dorka.

– Nem hiszem – jelentette ki a Kerekes –, de annyi bizonyos, hogy valami varázslat lehet a dologban. A hercegnő nagyon hiú, többnyire a tükrös szobában tartózkodik, ott, ahol minden falon egy-egy tükör van, azokban nézegeti magát, csodálja a saját szépségét.

Senki sem felelt Kerekes szavaira, mert éppen kiértek az erdőből, és mindenki az előttük kitáruló látványra figyelt: gyönyörű völgy tárult ki előttük, rajta zöld mezők, gyümölcsfák, szép falusi házak és a szélrózsa minden irányába vezető széles utak.

A völgy közepén, körülbelül egy kilométerre onnan, ahol álltak, a királyi palota tornyai emelkedtek fényesen, csillogva a kék háttérben. A palotát szépséges kertek övezték, bennük virágokkal, bokrokkal. Jó néhány szökőkút is volt a kertekben, meg kanyargó sétautak, amelyeket márvány szobrok szegélyeztek.

Dorka mindezt csak akkor tudta igazán megcsodálni, amikor már eljutottak a palota közelébe. Miközben a szépséges látványban gyönyörködtek, barátaival együtt eljutott a király lakosztályába vezető bejárati ajtóhoz. Nem kis bosszúságukra az ajtót zárva találták. Egy tábla volt odaszögezve, a következő szöveggel:

A TULAJDONOS NINCS ITTHON

Legyen szíves a bal oldali harmadik ajtón kopogni.

– Nosza, mutasd meg, hol van a bal oldali harmadik ajtó! – mondta Tiktak a Kerekesnek.

– Nagyon szívesen – mondta a fogoly – itt van, a jobboldalon!

– Hogyan lehet a baloldali ajtó a jobb oldalon? – kérdezte Dorka, aki attól tartott, hogy a Kerekes becsapja őket.

– Azért, mert eredetileg három oldalszárnya volt a palotának, de kettőt leromboltak, és csak egyet hagytak meg, a jobb oldalit. Közben egy baleset történt és ezért elnevezték baloldalinak. Egyébként Langaléta hercegnő ötlete volt – ezzel a cselfogással akarja távol tartani az unalmas látogatókat.

A fogoly ezután elvezette őket oda, ahová kellett. A gépember – mivel már nem volt szüksége a Kerekesre – megengedte, hogy távozzék és elmenjen társai után. Tüstént el is gördült nagy sebesen, néhány pillanat múlva eltűnt a messzeségben.

Tiktak ezután gondosan megszámolta az épületen lévő ajtókat, és a harmadik ajtón bekopogtatott.

Egy kislány nyitotta ki. Szalagos sapkát viselt a fején, tisztelettudón meghajolt és megkérdezte:

– Mit kívántok, jóemberek?

– Te vagy Langaléta hercegnő? – kérdezte Dorka.

– Nem, én csak a szolgálója vagyok – felelte a lányka.

– Láthatnám a Hercegnőt?

– Tüstént megmondom neki, hogy keresni tetszik és megkérem, hogy fogadja önt, kisasszony – mondta a lány. – Kérem, jöjjenek be és foglaljanak helyet a fogadó teremben!

Így hát Dorka besétált a palotába, utána a gépember. De amikor a tyúk megpróbált utánuk bemenni, a kislány rákiáltott:

– Hess! – és a kötényével Billina felé csapkodott.

– Neked hess – vágta vissza a tyúk dühösen, és felborzolta a tollait. – Nem tudod, hogy mi a jó modor?

– Nahát, te beszélsz? – kérdezte a kislány meglepetten.

– Nem hallasz a füleddel? – kérdezte dühösen Billina. – Ereszd le a kötényedet és menj el az ajtóból, hogy bemehessek a barátaimmal!

– A Hercegnő nem örülne – mondta a leány habozva.

– Nem érdekel, hogy örül-e vagy sem – felelte Billina és a szárnyaival dühösen csapkodva egyenesen a leány arcába repült. A kis szolgáló ijedten elfordította a fejét, a tyúk pedig akadálytalanul Dorka mellé repült.

– Rendben van – sóhajtotta a leány –, nem bánom, de ha mindannyian bajba kerültök a makacs tyúk miatt, ne mondjátok, hogy én tehetek róla. Nagyon veszélyes Langaléta hercegnőnek kellemetlenkedni.

– Mondd meg neki, hogy itt várunk – mondta Dorka méltóságteljesen. – Billina a barátom és velem kell jönnie mindenhová!

A kislány nem szólt többet, bevezette őket a pompás fogadószobába, ahová színes ólomüvegablakokon keresztül áradt be a fény.

– Várjatok itt! – mondta a szolgáló. – Mi a nevetek, kiket jelentsek be a Hercegnőnek?

– Én Dorka vagyok, Kansasból – felelte a kislány –, ez az úr pedig gépember, Tiktak a neve. A kendermagos tyúk a barátom, Billina.

A kis szolgálóleány meghajolt és távozott. Több folyosón és márványlépcsőn kellett végighaladnia, míg eljutott úrnője lakosztályába.

Langaléta Hercegnő szobájának falait hatalmas tükrök borították – a mennyezettől a padlóig értek. A mennyezet is tükrökből állott, a padló viszont csiszolt ezüstből készült, minden tárgyat visszatükrözött ami rajta volt. Így hát, amikor Langaléta a karosszékében ült és mandolinján lágy dallamokat pengetett, az alakja százszorosan tükröződött a falakon, a mennyezeten és a padlón. Bármerre fordította a fejét, mindenütt a saját arcvonásait csodálhatta. Egyébként nagyon szeretett önmagában gyönyörködni, és éppen abban a pillanatban, amikor a szolgáló belépett, így szólt sajátmagához:

– Ez a fej a bronzszínű hajjal és a barna szemekkel nagyon vonzó. Gyakrabban kellene viselnem, habár nem ez a legjobb darabja a gyűjteményemnek.

– Látogatói jöttek, Fenséges úrnőm – jelentette be a szolgáló, mélyen meghajolva.

– Kik azok? – kérdezte Langaléta és ásított egyet.

– Dorka Kansasból, Tiktak úr és Billina – felelte a szolgáló.

– De furcsa nevek! – mormolta a hercegnő, akit egy kicsit már érdekelni kezdett a dolog. – Milyenek? Csinos az a Dorka?

– Annak lehet mondani – felelte a leány.

– És Tiktak úr vonzó férfi? – kérdezte a hercegnő.

– Azt nem mondhatnám, Fenséges Úrnőm. De nagyon sziporkázó jelenség. Kívánja fogadni őket, Fenséged?

– Miért ne, Nanda. De már unom ezt a fejemet nézegetni. Ha látogatóm csak valamennyire is csinos, ügyelnem kell rá, hogy ne legyen szebb nálam. Így hát elmegyek a hátsó szobába és kicserélem a tizenhetes számú fejre. Azt hiszem, abban vagyok a legszebb. Te is így gondolod?

– A 17-es számú feje csodálatosan szép, úrnőm – felelte Nanda, újabb mély meghajlással.

A Hercegnő megint ásított egyet. Aztán így szólt:

– Segíts felkelnem!

A szolgáló segített neki, hogy felálljon a karosszékből, habár a hercegnő volt az erősebbik kettőjük közül. A Hercegnő ezután az ezüst padlón lépkedve lassan kivonult, minden lépésnél Nanda karjába kapaszkodott.

El kell most mondanom nektek, hogy Langaléta hercegnőnek harminc feje volt – annyi, ahány napja van egy hónapnak. Azonban egyszerre csak egyet tudott viselni, mert csak egy nyaka volt. A fejeket az úgynevezett „hátsó szobában” tartotta, amely Langaléta hálószobája és a tükrös szalon közt helyezkedett el. Mindegyik fej egy-egy külön bársonnyal bélelt szekrénykében volt. A szekrénysor a szoba falai mentén húzódott, mindegyik szekrénynek szépen faragott ajtaja volt, kívül egy-egy arany számmal, belül tükörrel.

Amikor a Hercegnő reggelenként kikelt kristály ágyából, először mindig abba a bizonyos szekrényes szobába ment, kinyitotta az egyik bársonnyal bélelt szekrényke ajtaját és kivette a benne lévő fejet, egy arany polcról, ahol addig pihent. Ezután a szekrényajtó belső felén lévő tükör segítségével, olyan pontosan és szorosan ahogyan csak tudta, felillesztette a fejet a nyakára. Csak ezután hívta be a szolgálót, hogy segítsen neki az öltözködésnél. Mindig egyszerű, fehér kosztümöt viselt, illett valamennyi fejéhez. Így hát a hercegnő bármikor megváltoztathatta az arcát kedve szerint – ennélfogva nem vágyott arra, hogy gyakran váltsa az öltözékét és sokféle ruhát viseljen, ahogyan a többi hölgy teszi, aki kénytelen mindig ugyanazt az arcot hordani.

A harminc fej persze mind-mind különböző volt, még véletlenül sem volt kettő egyforma közülük. Viszont mindegyik szép és bájos volt. Volt, amelyiknek aranyszőke volt a haja, de volt barna hajú, bronz hajú, fekete hajú is, csak ősz nem akadt köztük egy sem. Az egyiknek kék volt a szeme, a másiknak szürke, barna, fekete, csak éppen vörös szemű nem volt köztük.

Mindegyik arca értelmes és csinos volt. Az orraik közt volt görög, római, keleti és sok másféle, ugyanis sokfélék voltak a szájaik is, de amikor mosolygott mindegyikben szép, gyöngyszerű fogsor csillogott. Ami a gödröcskéket illeti, azok is jelen voltak, hogy bájossá tegyék az arcokat. Néhány arcon szeplők voltak – nyilván azért, hogy még jobban kihangsúlyozzák a hölgy ragyogó szépségét.

A szekrényt, amelyben ezek a kincsek voltak, egyetlen kulcs nyitotta. A különleges kulcsot egyetlen vérvörös rubinból faragták. Egy lánchoz volt erősítve, amit a Hercegnő bal csuklója körül viselt.

Nanda segített Langaléta hercegnőnek, hogy eljusson a 17-es számú szekrényhez, a Hercegnő ekkor kinyitotta rubinkulcsával a szekrény ajtaját, levette a nyakáról a 9-es számú fejet, amit addig viselt, átadta Nandának, aztán levette a tizenhetes számú fejet a polcáról és a nyakára illesztette. Fekete haja és fekete szeme volt, s  az arcbőre hófehér, mint a gyöngy. Langaléta nagyon szép volt ezzel a fejével is.

Egyetlen baja volt csak a tizenhetes számú fejnek: nagyon heves indulatok rejlettek benne valahol a fényes fekete haj alatt. Vad, nyers és gőgös volt – gyakran kellemetlen helyzetekbe sodorta a Hercegnőt. Utólag mindig megbánta, amikor már más fejet hordott a nyakán.

Mindez azonban nem jutott az eszébe, amikor a szalonba ment, hogy fogadja vendégeit. Biztosra vette, hogy szépségével mindenkit felülmúl és elkápráztat majd.

Nagyon elkedvetlenítette, hogy a látogatója csak egy szerény öltözékű kislány volt, egy rézember, aki csak akkor működik, ha felhúzzák és egy kendermagos tyúk, aki ebben a pillanatban Langaléta kedvenc kézimunkás-kosarában üldögélt, a porcelán tojás mellett, amelyet harisnyastoppoláshoz szokott használni.{1}

– Ó – sóhajtotta Langaléta és kissé felhúzta a tizenhetes számú fej orrát. – Azt hittem, hogy valami fontos vendég jött.

– Jól gondoltad, ha így gondoltad – jelentette ki Dorka. – Jómagam is elég fontos vagyok, de amikor Billina tojik egy tojást, a legnagyobbat kotkodácsolja, amit valaha is hallottam. Ami pedig Tiktakot illeti…

– Elég, hallgass el! – parancsolta a Hercegnő és szépséges szeme dühösen villant egyet. – Hogyan merészelsz a badar fecsegéseddel untatni engem?

– Utálatos vagy! – kiáltotta Dorka, aki nem volt hozzászokva ahhoz, hogy így beszéljenek vele.

A Hercegnő jobban megnézte a kislányt.

– Áruld el nekem – szólalt meg újból –, te ugye királyi vérből származol?

– Sokkal jobb helyről – felelte Dorka –, én Kansasból származom!

– Fúj! – kiáltotta a Hercegnő mérgesen – ostoba gyermek vagy, nem engedhetem, hogy tovább bosszantsál! Menj el innen gyorsan, te kis liba, bosszantsál másokat.

Dorka annyira felindult, hogy egy pillanatra elakadt a szava, nem tudott válaszolni. Felkelt ültőhelyéből és ki akart menni a szobából, mikor a Hercegnő, aki addig a kislány arcát tanulmányozta, megállította és kedvesebb hangon így szólt:

– Gyere közelebb hozzám!

Dorka félelem nélkül engedelmeskedett. A Hercegnő közelében, vele szemtől-szembe állott, miközben Langaléta tovább vizsgálgatta az arcát, figyelmesen.

– Meglehetősen csinos vagy – mondta a Hercegnő. – Nem vagy igazából szép, ha érted hogy gondolom, de van az arcodban valami csinosság, ami különbözik mind a harminc fejemtől. Így hát úgy gondolom, hogy elveszem a fejedet és cserébe az én huszonhatos számú fejemet adom.

– Azt már nem! – kiáltotta Dorka.

– Hiába ellenkezel – mondta a Hercegnő –, szükségem van a fejedre a gyűjteményem számára. Ev országában az én akaratom a törvény. A huszonhatos számú fejet sosem kedveltem, sosem viseltem, rá fogsz jönni, hogy egyáltalán nem kopottas. Egyébként pontosan olyan jó lesz neked minden célra, mint az a fej, amit most viselsz.

– Nem ismerem a te huszonhatos számú fejedet, és nem is kívánom megismerni – mondta Dorka határozottan. – Nem szoktam használt holmikat viselni, így hát inkább megtartom a saját fejemet.

– Visszautasítod a kívánságomat? – kiáltotta a Hercegnő haragosan.

– Természetesen visszautasítom – felelte Dorka.

– Akkor bezárlak egy toronyba, amíg csak nem határozol úgy, hogy engedelmeskedsz nekem. – Nanda – fordult a szolgálóhoz –, hívd a hadseregemet!

Nanda megrázta az ezüst csengőt, mire egy hatalmas, kövér ezredes lépett be a szobába, piros egyenruhában. Utána tíz sovány katona jött, mindegyik szomorúnak és kedveszegettnek tűnt. Meglehetősen mélabúsan szalutáltak a hercegnőnek.

– Vigyétek ezt a lányt az Északi Toronyba és csukjátok be! – kiáltotta a Hercegnő, Dorkára mutatva.

– Kívánságod parancs – felelte a kövér, vörös egyenruhás ezredes és karjánál fogva megragadta Dorkát. Ebben a pillanatban azonban Tiktak felemelte a vacsorás csöbröt és olyan erősen az ezredes fejére sújtott vele, hogy a kövér tiszt hirtelen lehuppant a földre.

– Segítség! – kiáltotta, mire a sovány katonák odaugrottak, hogy felsegítsék.

Nagy izgalom uralkodott a következő pillanatokban. Tiktak a hadsereg hét tagját leütötte és a katonák szanaszét hevertek a szőnyegen. A gépember ekkor ütésre emelt kezében a vacsora-csöbörrel – hirtelen megállt és úgy maradt, teljesen mozdulatlanul.

– A működ-tető-szer-ke-zetem lejárt – mondta Dorkának. – Húzz fel légy szí-ves!

Dorka megpróbálta a kérését teljesíteni, de addigra a kövér ezredesnek sikerült feltápászkodnia a földről, és megragadta a kislányt. Dorka nem tudott kiszabadulni a kezei közül.

– Rémes – mondta a gép. – Még legalább hat órá-ig kellett volna működnöm, de a hosszú gya-log-lás és a küz-delem a Kere-kesek-kel a szokottnál gyor-sabban le-já-ra-tott.

– Sajnos ezen nem lehet segíteni – sóhajtotta Dorka.

– Hajlandó vagy fejet cserélni velem? – kérdezte a Hercegnő.

– Nem! Nem! – kiáltotta Dorka.

– Akkor csukjátok be! – szólt Langaléta a katonáinak. Azok elvezették Dorkát a palota északi részében lévő toronyhoz és bezárták a börtönbe.

A katonák ezután megpróbálták elvinni Tiktakot is, de annyira nehéznek találták a gépet, hogy meg sem tudták mozdítani. Így hát otthagyták, állva a szoba közepén.

– Azt fogják hinni az emberek, hogy új szobrot szereztem – mondta Langaléta – így hát senkinek sem lesz útjában. Nanda majd szépen kifényesíti minden nap.

– Mit csinálunk a tyúkkal? – kérdezte az ezredes, aki éppen akkor fedezte fel Billinát a kézimunka-kosárban.

– Csukjátok be a baromfiólba – mondta a Hercegnő – alkalomadtán megsüttetem reggelire.

– Nagyon kemény lesz a húsa, Fenséges Úrnőm – mondta Nanda.

– Aljas rágalom! – kiáltotta Billina, miközben kétségbeesetten küzdött, hogy kiszabaduljon az ezredes kezéből. – De annak a csirkefajtának a húsa, amelyikből én is származom, halálos méreg minden hercegnő számára!

– Akkor – felelte Langaléta – nem fogom megsüttetni a tyúkot, hanem megtartom, hogy tojásokat tojjon. Ha pedig nem teljesíti a kötelességét, akkor belefojttatom a lovak itatóvályújába.

Ozma, Óz hercegnője segít

Nanda vacsorára kenyeret és vizet hozott Dorkának. A kislánynak a kemény kőágyon kellett aludnia, egyetlen párnát kapott csak, meg egy könnyű selyemtakarót.

Mikor eljött a reggel, kinézett toronybörtönének ablakából. Azt fürkészte, hogy ki tudna-e jutni belőle valahogyan. Úgy találta, hogy a helyiség, ahová bezárták, nincs nagyon magasan, különösen a mai, modern épületekhez képest, de azért elég magasan volt a fák és a falusi házak fölött, hogy jól láthassa az ablakból a környező vidéket.

Keletre az erdő volt, azon túl meg a homokpart és a tenger. A tengerparton egy sötét foltot fedezett fel – úgy gondolta, hogy talán a tyúkketrec lehet, amelyben ebbe a különös országba érkezett.

Ezután észak felé tekintett. Ott egy mély, de szűk völgy húzódott, melyet két oldalról sziklás hegyek határoltak. A völgy végén egy harmadik hegy emelkedett, amely arrafelé teljesen elzárta a völgyet a külvilágtól.

Nyugaton nem messze a palotától véget értek a termékeny földek. Arrafelé csak végtelen homoksivatagot látott, ameddig a tekintete elért. Dorkának eszébe jutott, hogy most csak egy homoksivatag választja el Óz csodálatos birodalmától.

Könnybe lábadt a szeme, amikor arra gondolt, hogy azt beszélik: ezen a veszedelmes sivatagon még senki sem jutott élve keresztül – kivéve őt. De bizony Dorkát is csak egy hatalmas szélvész volt képes átrepíteni a sivatag felett – és egy pár ezüstből való varázscipő juttatta ismét haza. Most azonban nem jön a segítségére sem szélvész, sem varázscipő, mert az undok hercegnő foglya. Méghozzá azt követeli, hogy cserélje fel a saját fejét egy másikkal, habár ez egyáltalán nem tetszik neki, és valószínűleg nem is illik a nyakára egyáltalán.

Sajnos semmi reménye sem volt, hogy segítségére siessenek régi barátai Óz birodalmából. Efféle gondolatokba merülve nézegetett kifelé a keskeny ablakon. Sokáig kémlelte a sivatagot, de hiába – semmi sem mozdult, egyetlen élőlény sem volt látható sehol.

De várjunk csak, mintha valami mégis mozdulna a sivatagban. Valami, amit ez ideig nem vett észre. Eleinte felhőnek tűnt, aztán ezüstcsillogásnak, egyszerre csak szivárvány lett belőle, és gyorsan közeledett feléje.

– Vajon mi lehet? – töprengett.

Fokozatosan, egyre gyorsabban közeledett a csodálatos jelenség. Végre Dorka már kivehette, hogy mi lehet valójában.

A sivatag homokjára széles, zöld szőnyeg terült, a szőnyegen pedig olyan csodálatos felvonulás kezdődött, hogy a kislánynak a csodálkozástól tágra nyílt a szeme.

Elöl egy pompás aranyhintó jött, amelyet egy óriási oroszlán és egy hatalmas tigris húzott. Szorosan egymás mellett ügettek, olyan kecsesen, mint két összeszokott, telivér paripa. A hintóban egy gyönyörű leány állott, ezüstfátyol köpenye felhőként lebegett a szélben, fején arany diadém ragyogott. Egyik kezében a selyemgyeplőt fogta, amellyel az oroszlánt és a tigrist hajtotta, a másik kezében egy elefántcsontból való villa formájú varázspálca volt. A villa egyik hegyén „O” betű – a másikon „Z” betű ragyogott, csupa gyémántból kirakva.

A leány nem volt sem idősebb, sem nagyobb Dorkánál. A kis fogoly a toronyban már sejteni kezdte, hogy a hintó szép utasa csak Ozma, Óz Hercegnője lehet, akiről nemrégiben Tiktak mesélt neki.

Közvetlenül a hintó mögött Dorka régi barátját, Madárijesztőt fedezte fel: nagy lelki nyugalommal lovagolt a fából való Fűrészbakon. Az meg éppen úgy ügetett, ficánkolt, mint egy húsból-vérből lévő igazi paripa.

Utána a Bádog Favágó következett. Furcsa hegyes sapkája hanyagul a bal fülére csapva, csillogó fejszéje a jobb vállán. A teste ugyanolyan fényesen csillogott, mint amikor először látta Bádog Favágót a régi szép időkben.

A Bádog Favágó gyalogosan masírozott huszonhét katona élén. A katonák közt voltak soványak és kövérek, alacsonyak és magasak – de mind a huszonhét csinos egyenruhát viselt. Az öltözéke mindegyiknek más-más szabású és színű volt, köztük nem volt két egyforma sem.

A katonák mögött a zöld szőnyeg magától felgöngyölődött, csak éppen annyi maradt kiterítve a homokon, hogy az egész csoport haladni tudjon rajta, a lábuk ne érje a sivatag gyilkos homokját.

Dorka tüstént tudta, hogy varázsszőnyeget lát. A szíve hevesebben dobogott az örömtől és a reménységtől, mert tudta, hogy hamarosan megmenekül, és találkozni fog kedves barátaival Óz birodalmából: a Madárijesztővel, a Bádog Favágóval és a Gyáva Oroszlánnal.

Az igazság az, hogy a kislány abban a pillanatban, amint felismerte a közeledőket, már tudta hogy megmentik, mert ismerte régi barátainak hűségét – és biztos volt benne, hogy mindenki, aki abból a csodálatos országból jön, megbízható jó barát és segíteni fog.

Amint mindenki túljutott a sivatagon és a gyönyörű Ozma hercegnőtől az utolsó katonáig a csoport minden tagja elérkezett Ev Ország zöldellő földjeire, a varázsszőnyeg magától felgöngyölődött és eltűnt.

Akkor aztán a hintót hajtó hölgy az oroszlánt és a tigrist a palotához vezető széles út felé hajtotta a selyemgyeplővel, a többiek pedig követték. Dorka eközben a toronyablakból figyelte őket, teljes izgalomban.

Mikor már egészen közel értek a palotához, a kapu előtt megálltak. Madárijesztő leszállt a Fűrészbak hátáról és közelebb lépett a kapuhoz, hogy elolvassa a bejáratnál kiszögeit táblán lévő írást.

Dorka, aki éppen a fölötte lévő toronyablakból hajolt kifelé, nem volt képes tovább csendben maradni.

– Itt vagyok, itt vagyok! – kiáltotta, amilyen hangosan csak tudta – Itt van Dorka!

– Milyen Dorka? – kérdezte a Madárijesztő és majdnem kitekerte a nyakát, amint fölfelé pillantott. Eközben elveszítette az egyensúlyát és hátratántorodott.

– Dorka, a ti kansasi barátotok! – felelte Dorka.

– Nahát, Dorka?! – kiáltott fel meglepetésében a Madárijesztő.

– Mi a csudát csinálsz ott?

– Semmit se csinálok – kiabálta le neki Dorka – mert itt nincs mit csinálni. Mentsetek meg, barátaim, mentsetek meg, kérlek!

– Ugyan mitől? – kérdezte a Madárijesztő – nekem úgy tűnik, hogy biztonságos helyen vagy ott!

– De fogoly vagyok. Bezártak, hogy ne tudjak innen kijutni! – kesergett a kislány.

– De hát ez teljesen rendben van így – felelte a Madárijesztő – Sokkal rosszabb helyzetben is lehetnél, kicsi Dorka. Csak gondolkodjál egy kicsit! Ott, ahol vagy, nem fulladhatsz a vízbe, nem gázolhatnak el a Kerekesek, nem eshetsz le az almafáról. Sokan szerencsésnek éreznék magukat a helyedben.

– Én egyáltalán nem így érzek – felelte a kislány. – Azonnal le akarok menni innen, együtt akarok lenni veled, meg a Bádog Favágóval és a Gyáva Oroszlánnal.

– Jól van – felelte a Madárijesztő – legyen úgy, ahogyan akarod. De hát ki zárt be téged oda?

– Langaléta hercegnő, aki valóságos szörnyeteg! – felelte Dorka.

Ozma hercegnő, aki ez ideig némán hallgatta a beszélgetést, ekkor megszólalt:

– Miért záratott be a hercegnő, kedvesem? – kérdezte.

– Mert nem voltam hajlandó odaadni a fejemet a gyűjteménye számára – kiáltotta Dorka –, és nem akartam egy régi, agyonhasznált fejet elfogadni helyette.

– Igazad volt! – kiáltotta Ozma – most mindjárt beszélni fogok a Hercegnővel és megparancsolom neki, hogy bocsásson szabadon.

– Nagyon-nagyon köszönöm! – kiáltotta Dorka.

Amint meghallotta a kedves leányka hangját, aki Óz birodalmának uralkodónője volt, nyomban tudta, hogy meg fogja szeretni.

Ozma ezután hintójával a palota harmadik kapujához hajtott, Bádog Favágó pedig bátran odalépett és bekopogott.

Amikor a szolgáló kinyitotta a kaput, Ozma, kezében az elefántcsont varázsvesszővel, belépett az előcsarnokba, onnan gyorsan a szalonba sietett. Az egész sereg követte – kivéve a Gyáva Oroszlánt és a Tigrist. A huszonhat katona eközben olyan zajt csapott, hogy Nanda elszaladt és rémülten jelentette az úrnőjének a történteket. Langaléta hercegnő nagyon bosszankodott, hogy ilyen durván betörtek a palotájába és futva igyekezett a helyszínre. Minden kíséret nélkül, egymagában.

Megállt az Óz birodalmából érkezett karcsú szép leányka előtt és ezt kiabálta:

– Hogyan merészelsz kéretlenül belépni a palotámba? Hagyd el tüstént ezt a helyet, mert különben láncra veretlek téged is, a kísérőidet is, és a legsötétebb tömlöcömbe záratom valamennyieteket.

– Ugyancsak veszedelmes hölgy! – dünnyögte Madárijesztő halkan.

– Kissé idegesnek látszik – felelte a Bádog Favágó.

Ozma csak mosolygott a dühös Langaléta hercegnő láttán.

– Ülj le kérlek – mondta neki szelíden. – Hosszú utat tettem meg, hogy eljöjjek hozzád, és most muszáj meghallgatnod, amit mondok.

– Muszáj? – ordította a Hercegnő. Fekete szemei haragtól villámlottak, mert még mindig a tizenhetes számú fejét viselte. – Muszáj? Nekem?

– Hogy ne téveszd el a dolgot, tudd meg, én Óz Birodalmának uralkodónője vagyok, és hatalmamban áll mindenestül elpusztítani az országodat, ha úgy akarom – felelte Ozma. – De nem azért jöttem ide, hogy ártsak, hanem azért, hogy kiszabadítsam Ev ország királyi családját Manó Király hatalmából. Azt hallottam, hogy ő fogságban tartja a Királynét és gyermekeit.

Mikor ezeket a szavakat hallotta, Langaléta hercegnő egyszeribe lecsendesült.

– Nagyon örülnék, ha kiszabadítanád a nagynénémet és tíz királyi gyermekét – felelte nyomban –, mert ha visszavarázsolnád őket a régi alakjukba, akkor ők uralkodhatnának Ev Országában, s ez nagyon sok gondtól és bosszúságtól szabadítana meg engem. Jelenleg minden áldott nap legalább tíz percet kell szenteljek az államügyeknek, márpedig jobban szeretném, ha minden időmet a gyönyörű fejeim csodálatával tölthetném.

– Akkor hát mindjárt meg fogjuk beszélni az ügyet – mondta Ozma –, és igyekszünk megtalálni a módját annak, hogy kiszabadítsuk a nagynénédet és az unokatestvéreidet. De előbb egy másik foglyot kell kiszabadítanunk – a kisleányt, akit bezárattál a toronybörtönödbe!

– Persze, persze, igazad van – felelte Langaléta készségesen. – Már egészen megfeledkeztem róla. Az eset tegnap történt és egy Hercegnőtől igazán nem lehet elvárni, hogy másnap emlékezzék arra, amit az előző napon cselekedett. Gyere velem, nyomban szabadon bocsátom a foglyot.

Így hát Ozma követte a Hercegnőt, felmentek együtt a toronyszobába vezető lépcsőn.

Miközben ők ketten a toronyba mentek, a többiek a szalonban maradtak. Madárijesztő eközben nekitámaszkodott valaminek, amiről azt hitte, hogy egy rézből való szobor, de váratlanul éles, fémes hang szólalt meg a füle mögött:

– Legyen szíves lépjen le a lábamról. Ledörzsöli rólam a fényezést.

– Bocsánat, bocsánat – mondta és gyorsan arrébb lépett. – Ön él valóban?

– Nem, én csak gép vagyok – felelte Tiktak. – De tudok gondolkodni, beszélni és mozogni is, ha kellőképpen felhúznak. Sajnos éppen most lejártam, és Dorkánál van a kulcsom.

– Akkor hát semmi baj – felelte a Madárijesztő. – Dorka hamarosan kiszabadul és akkor majd foglalkozunk a szerkezeteddel. Nagyon rossz lehet, ha valaki nem él. Igazán sajnállak.

– Miért? – kérdezte Tiktak.

– Mert nincsen eszed, mint nekem – mondta a Madárijesztő.

– Dehogyis nincs – felelte Tiktak. – Valódi Kovács és Bádogos féle szabadalmazott, kombinált Acéleszem van. Ezzel gondolkodom. Te milyen ésszel vagy felszerelve?

– Nem tudom – vallotta be Madárijesztő –, Óztól, a Nagy Varázslótól kaptam, és nem volt alkalmam megnézni, mielőtt belém szerelték. De kitűnően működik és ugyanazt mondhatom a lelkiismeretemről is. Neked is van lelkiismereted?

– Nem, nincs – felelte Tiktak.

– De szíved azért csak van? – szólt közbe a Bádog Favágó, aki nagy érdeklődéssel hallgatta beszélgetésüket.

– Az sincs – mondta Tiktak.

– Akkor hát, nagyon sajnálom, de azt kell mondanom, hogy te nem érsz fel sem a barátommal, Madárijesztővel, sem velem. Ugyanis mindketten élünk, ezenfelül neki olyan esze van, amit nem kell felhúzni, én pedig kitűnő szívvel rendelkezem, amely szüntelenül dobog bennem.

– Gra-tu-lá-lok nektek – felelte Tiktak. – Nem te-he-tek róla, de valóban nem é-rek fel ve-le-tek, mert én csak egy gép va-gyok. Amikor fel-húz-nak, teszem a dol-go-mat, ahogyan egy gép-nek mű-köd-nie kell. El sem tud-játok kép-zelni, mennyire te-li vagyok szer-ke-ze-tek-kel.

– De el tudom képzelni – felelte Madárijesztő és furcsa pillantást vetett a gépemberre. – Szívesen szétszednélek egy szép napon és megnézném, hogy miből vagy összerakva.

– Ne tedd, na-gyon kér-lek – felelte Tiktak –, mert nem tud-nál új-ból össze-rak-ni, és nem len-nék többé hasz-nál-ható.

– Nocsak, most használható vagy? – kérdezte Madárijesztő meg-lepetten.

– Na-gyon is! – mondta Tiktak.

– Hát ha így van – ígérte meg a Madárijesztő jóságosan –,  akkor nem csinálok semmit a szerkezeteddel. Ugyanis nem értek eléggé a szereléshez és összekeverhetném az alkatrészeidet.

– Köszönöm – mondta Tiktak.

Ebben a pillanatban Ozma lépett be a szobába kézen fogva vezetve Dorkát, a nyomukban Langaléta Hercegnő lépkedett.

Az éhes Tigris

Dorka első dolga az volt, hogy Madárijesztőhöz szaladt. Annak festett arca boldogságtól ragyogott, miközben szalmával kitömött melléhez ölelte a kislányt. Utána a Bádog Favágó ölelte meg Dorkát, nagyon óvatosan, mert tudta, hogy a bádog karjai megsebezhetik a kislányt, ha nagyon szorosan találná megölelni.

A kölcsönös üdvözlések után Dorka elővette a zsebéből Tiktak kulcsát és felhúzta a gépember szerkezetét, hogy rendesen meg tudjon hajolni, amikor a társaság többi tagjának bemutatják. Eközben elmesélte, hogy milyen sokszor segítségére volt Tiktak. Erre Madárijesztő és a Bádog Favágó még egyszer kezet szorított a gépemberrel megköszönve neki, hogy megvédte kis barátnőjüket.

Ezután Dorka megkérdezte:

– Hol van Billina?

– Nem tudom – felelte a Madárijesztő. – De ki az a Billina?

– A kendermagos tyúk, ő is kedves barátom – felelte a kislány aggodalmasan. – Szeretném megtudni, hogy hol van és mi történt vele?

– A baromfiólban van, a hátsó udvarban – felelte a Hercegnő – a szalonomban nincs helye tyúkoknak.

Dorka nem várt egy pillanatig sem – tüstént elrohant Billináért. A kapun kívül megpillantotta a Gyáva Oroszlánt, aki a Tigrissel együtt még a hintó elé volt befogva. Az Oroszlánnak kék szalagból kötött jókora csokor volt a sörényébe fonva a két füle közt, a Tigris vörös masnit hordott a farkán, éppen a bozontos végén.

Dorka a következő percben már örömmel simogatta a hatalmas Oroszlán nyakát:

– Jaj de örülök, hogy megint láthatlak! – kiáltotta.

– Hát még én mennyire örvendek, hogy megint láthatlak, Dorka – mondta az Oroszlán. – Jó néhány érdekes kalandot éltünk meg együtt, nem igaz?

– De bizony igaz – felelte a kislány. – Egyébként hogy megy a sorod?

– Ami azt illeti, most is gyáva vagyok, mint mindig – nyekeregte az Oroszlán. – Minden csekélységtől megrémülök és ilyenkor a szívem nagyon erősen ver. De hadd mutassam be neked új barátomat, az Éhes Tigrist.

– Nahát, tényleg éhes vagy? – kérdezte Dorka a másik állattól. A Tigris éppen olyan nagyot ásított, hogy látni lehetett a két rettenetes fogsorát és a félelmetes száját, amely mindenkit megrémített.

– Borzalmasan éhes vagyok – felelte a Tigris és vadul összecsattintotta a két fogsorát.

– Akkor hát miért nem eszel valamit? – kérdezte Dorka.

– Nem érdemes – felelte szomorúan a Tigris. – Már megpróbáltam, de mindig éhes lettem újból.

– Ugyanígy vagyok én is – felelte Dorka –, de én azért mégis mindig újból és újból eszem.

– Igen, de te nem ártasz senkinek azzal, hogy eszel, így hát nincs semmi baj – felelte a Tigris. – Én viszont vadállat vagyok, és olyan hatalmas az étvágyam, hogy válogatás nélkül felfalok mindenféle szerencsétlen élőlényt a mókustól a kövér csecsemőkig.

– Borzasztó! – kiáltotta Dorka.

– Az bizony – felelte az Éhes Tigris, és hosszú, vörös nyelvével az ajkát nyalogatta. – Képzeld csak, kövér csecsemőket! Gondold csak el, milyen jóízűek lehetnek. Én azonban még sosem kóstoltam meg egyet sem, mert a lelkiismeretem tiltja. Ha nem volna lelkiismeretem, valószínűleg megenném a csecsemőket is, persze utána megint megéheznék, ami azt jelentené, hogy hiába pusztítottam el a szegény bébiket. Így van ez, éhesen születtem és éhesen fogok meghalni is. Viszont legalább nem terheli semmiféle kegyetlenség a lelkiismeretemet, amit meg kellene bánnom.

– Azt hiszem, hogy te nagyon jó tigris vagy – mondta Dorka és megveregette az állat hatalmas fejét.

– Ami azt illeti, ebben tévedsz – felelte a Tigris. – Lehet, hogy jó állat vagyok, de borzasztóan rossz tigris. Tudniillik a tigrisnek kegyetlennek és vadnak kell lennie, mert ilyen a természete. Én viszont nem vagyok hajlandó ártalmatlan teremtményeket felfalni, egy jó tigris sosem tenne ilyet. Hát ezért hagytam el az erdőt és csatlakoztam kedves barátomhoz, a Gyáva Oroszlánhoz.

– De hát az Oroszlán igazából nem is gyáva – mondta Dorka. – Saját szememmel láttam, hogy a lehető legbátrabban viselkedett.

– Tévedsz, kedvesem – tiltakozott az Oroszlán. – Lehet, hogy mások szemében időnként bátornak tűnök, de igazából eddig még sohasem fenyegetett az a veszély, hogy elfelejtek félni.

– Ami azt illeti, engem sem – mondta Dorka az igazságnak megfelelően. – Most azonban el kell mennem, hogy kiszabadítsam Billinát. Aztán majd találkozunk.

Gyorsan hátraszaladt a palota hátsó udvarába. Ott tüstént megtalálta a baromfiólat, mert messziről hallani lehetett a hangos kotkodácsolást és kukorékolást, amilyet a tyúkok és kakasok szoktak hallatni, amikor valami okból izgatottak.

Valami baj lehetett a tyúkólban. Amint Dorka az ajtó léceinek résein át bepillantott, látta, hogy egy csomó tyúk és kakas az ól egyik sarkában gubbaszt és izgatottan tekint egy ugráló tollas labdának látszó valami felé. Hol ide, hol oda pattant a tollas labda a tyúkólban, miközben a baromfiak fülsiketítő zajt csaptak. Dorka eleinte nem tudta, hogy mi az az ugráló tollas valami.

A tollcsomó ekkor hirtelen megállt – s a kislány meglepődve látta, hogy a „tollas labda” valójában Billina, amint egy földre kényszerített kakas testén gubbaszt. Egy pillanatig Billina is, a kakas is mozdulatlan maradt, aztán Billina megrázta magát, hogy a tollai kisimuljanak, majd peckesen, győzelmi kotkodácsolással elindult az ajtó felé. A kakas sántítva bicegett a csirkék felé, miközben a tollai szomorúan csügtek lefelé.

– Mi történt, Billina? – kiáltotta döbbenten Dorka. – Csak nem verekedtél?

– Csak igen – vágta vissza Billina. – Azt hiszed, eltűröm, hogy egy ilyen hetyke kakas basáskodjék felettem és azt állítsa, hogy ő a baromfiudvar ura. Amíg engem Billnek hívnak és karmolni meg csípni tudok, nem eszik belőle!

– Nem Billnek hívnak, hanem Billinának és nagyon csúnyán beszélsz – korholta Dorka. – Gyere ide az ajtóhoz Billina, hogy kiengedjelek. Ozma, Óz hercegnője megérkezett és kiszabadított bennünket.

Így hát Billina az ajtóhoz ment, Dorka pedig kinyitotta, hogy kimehessen a baromfiólból. A tyúkok meg a kakas némán nézték őket a sarokból, de nem mertek közelíteni.

A kislány karjába vette a kendermagos tyúkot és alaposan megnézte.

– Nahát, Billina, szörnyűségesen nézel ki – kiáltotta – egy csomó tollad kihullott, a szemedet csaknem kikaparták és a tarajod is vérzik.

– Hát ez semmi – mondta Billina. – Nézd meg a kakast, ugyancsak megcsipkedtem. Jól elbántam vele!

– Nincs semmi értelme ennek – mondta Dorka, miközben karjai közt vitte Billinát a palota felé. – Nem jó dolog, hogy efféle közönséges baromfiak társaságában töltöd az idődet. Elromlik köztük a modorod és elveszíted a jó híredet.

– Egyáltalán nem óhajtottam a társaságukat – felelte Billina. – Mindennek az a morcos, öreg Hercegnő az oka. De hát én Amerikában nevelkedtem és nem tűröm el, hogy mindenféle ágrólszakadt Ev-országbeli kakas basáskodjék fölöttem. Ellenállok, amíg csak csípni meg karmolni tudok.

– Jól van, igazad van, Billina – mondta Dorka. – Ne beszéljünk többet erről.

Hamarosan eljutottak a Gyáva Oroszlánhoz és az Éhes Tigrishez. A kislány bemutatta őket a kendermagos tyúknak.

– Nagyon örvendek, hogy megismerhetem Dorka kiváló barátnőjét – mondta az Oroszlán udvariasan. – Amint a külsődből sejtem, te nem vagy gyáva, mint én.

– Hm, a külsődtől összefut a nyál a szájamban – mondta Tigris, és mohó pillantást vetett Billinára. – Urambocsá, mennyire ízlenél nekem, ha jól megropogtathatnám a csontjaidat a fogaim között. De ne félj, csak egy pillanatra csillapítanád az éhségemet, így hát nem érdemes felfalnom téged.

– Köszönöm szépen – mondta a tyúk és szorosabban Dorka karjai közé bújt.

– Egyébként nem is volna helyes, ha így cselekednék – folytatta a Tigris, miközben a szemeit Billinára szegezte és a fogait csattogtatta.

– Persze, hogy nem volna az – mondta Dorka sietve. – Billina az én barátom és soha, semmi körülmények közt nem szabad megenned.

– Igyekszem emlékezni erre – mondta a Tigris. – De tudod, sajnos időnként kihagy a memóriám.

Dorka ezután bekísérte barátait a palotába, Ozma biztatására egyenesen a szalonba. Ott a Tigris letelepedett Madárijesztő és a Bádog Favágó közé. Velük szemben maga Ozma Hercegnő és Langaléta Hercegnő ült. Egy helyet szabadon hagytak Dorka számára.

Az előkelőségeket Óz birodalmának katonái vették körül. Dorka alaposan megnézte a huszonkét katona csinos egyenruháját, aztán csodálkozva felkiáltott:

– De hiszen ezek mind tisztek!

– Igen, mindegyikük tiszt, kivéve egy bakát – mondta Bádog Favágó. – A hadseregünkben nyolc tábornok, hat ezredes, hét őrnagy és öt kapitány van – rajtuk kívül egy közlegény, hogy legyen kinek parancsolgatniuk. Szívesen előléptetném a közlegényt, mert az a véleményem, hogy nem volna szabad egyetlen közlegénynek sem lennie, azonkívül megfigyeltem azt is, hogy a tisztek többnyire derekasabban harcolnak, mint a bakák, és megbízhatóbbak is. Ráadásul a tisztek sokkal fontosabb személyiségek, és méltóságot kölcsönöznek a hadseregünknek.

– Biztosan igazad van – mondta Dorka és letelepedett Ozma mellé.

– Most pedig fontos értekezletet fogunk tartani – jelentette Óz Birodalmának kislány uralkodója – el kell döntenünk, hogy fogjuk a rabságból kiszabadítani Ev Meseország királyi családját.

A királyi család

Bádog Favágó szólalt meg elsőnek.

– Azzal kezdeném – mondta –, hogy Ozma, Óz Hercegnője, felséges uralkodónőnk megtudta, Ev ország hajdani királyának, név szerint Evoldo úrnak feleségét és tíz gyermekét – öt fiát és öt leányát – Manó Király bebörtönözte és földalatti palotájában tartja fogva őket. Azt is hallotta, hogy egész Ev országban nem volt senki, akinek elegendő hatalma lett volna, hogy kiszabadítsa őket. A mi Ozma Hercegnőnk természetesen régtől fogva ki akarta szabadítani fogságukból a szegény rabokat, de hosszú ideig sehogy sem talált módot arra, hogy átkeljen a két országot elválasztó hatalmas sivatagon. Végül is országunk varázslónőjéhez, Jóságos Gildához fordult. Gilda meghallgatta a történetet, és azon nyomban egy varázsszőnyeget adott Ozmának. A szőnyegnek az a tulajdonsága, hogy magától a lábunk elé göngyölődik és lehetővé teszi, hogy kényelmesen átkeljünk a sivatagon. Mihelyst megkapta a varázsszőnyeget, kegyes Uralkodónőnk megparancsolta nekem, hogy hívjam egybe a hadseregét. Én természetesen engedelmeskedtem parancsának. A merész harcosok, akiket itt láttok, Óz Birodalmának válogatott vitézei. Ha harcolnunk kell Manó Király ellen, valamennyi tiszt – és az egyetlen közlegény is – mindhalálig bátran fog küzdeni.

Ezután Tiktak szólalt meg.

– Miért kellene Manó Király ellen harcolnotok? – kérdezte. – Hiszen nem tett semmi rosszat!

– Nem tett semmi rosszat? – kiáltotta Dorka. – Vajon egy királynét és tíz gyermekét börtönbe csukni nem rossz cselekedet?

– E-vol-do Király el-adta őket Ma-nó Ki-rály-nak – felelte Tiktak. A ki-rály rosszat cse-le-ke-dett, és amikor rájött, hogy mit tett, bele-ug-rott a ten-ger-be és víz-be foj-totta magát.

– Hát ez újdonság a számomra – mondta Ozma elgondolkodva. – Ez idáig azt hittem, hogy csak Manó Királyt kell hibáztatni a történtekért. De akárhogyan is, rá kell vennünk, hogy szabadon engedje a foglyokat.

– Az én Evoldo nagybátyám nagyon rossz ember volt – jelentette ki Langaléta Hercegnő. – Ha belefojtotta volna magát a tengerbe, mielőtt eladta a családját, senki sem bánta volna. De hát eladta őket a hatalmas Manó Királynak, aki ennek fejében hosszú életet ígért neki, aztán meg véget vetett a hosszú életének azzal, hogy a tengerbe ugrott.

– Akkor hát – mondta Ozma –, végül is nem jutott a hosszú élethez. Manó Királynak így meg kell válnia a foglyaitól. Hol vannak becsukva?

– Senki sem tudja pontosan – felelte a Hercegnő – A királynak pompás palotája van az ország északi részében emelkedő hatalmas hegy gyomrában. A királynét és a gyermekeket különféle dísztárgyakká varázsolta, és ezeket eldugta a palota szobáiban.

– Nagyon szeretném tudni, hogy tulajdonképpen ki ez a Manó Király? – mondta Dorka.

– Megmondom neked – felelte Ozma. – Azt mondják, hogy a Földalatti Világ Uralkodója, ő az ura a szikláknak és a kincseknek, amiket a sziklák magukban rejtenek. Sok ezer manó az alattvalója: különös formájú, de nagyon erős törpék, akik a király kohóiban aranyat, ezüstöt és más fémeket olvasztanak. A megolvadt fémeket a sziklák repedéseibe öntik, hogy ott megkeményedjenek és a föld felszínén élő emberek csak nagy nehezen bukkanjanak a nyomukra. A manók csinálják a gyémántokat, a rubintokat és a smaragdokat, és valamennyit elrejtik a föld mélyén. Manóország roppant gazdag. A sok drágakövet, ezüstöt, aranyat, ami a föld alól származik, mind onnan bányásszuk ki, ahová Manó Király elrejtette őket.

– Értem – mondta Dorka, és bölcsen bólintott.

– Mivel mi gyakran ellopjuk egyik-másik kincsét – folytatta Ozma –, a Földalatti Világ Uralkodója nem szeret bennünket, akik a Föld felszínén élünk. Ezért sosem jelenik meg köztünk. Ha látni akarjuk Manó Királyt, akkor saját országában kell felkeresnünk. De ott igen nagy a hatalma, és meglehetősen veszélyes vállalkozás hozzá eljutni.

– De hát meg kell tennünk a szegény foglyok érdekében – mondta Dorka.

– Meg is tesszük – mondta Madárijesztő –, habár nekem különösen nagy bátorságra lesz szükségem, hogy közelébe merjek menni Manó Király kohóinak. Engem szalmával tömtek ki, és egyetlen szikra elegendő, hogy elpusztítson.

– A forró kohók közelében az én bádogom is megolvadhat – mondta Bádog Favágó –, mégis odamegyek.

– Nem bírom a hőséget – jegyezte meg Langaléta Hercegnő és lustán ásított egyet. – Ezért hát én inkább itthon maradok. Mindazonáltal sok szerencsét kívánok nektek a vállalkozásotokhoz, mert nagyon unom már az uralkodást ebben az ostoba országban. Több szabadidőre van szükségem, hogy a szépséges fejeimben gyönyörködhessek.

– Nem kell, hogy velünk jöjjél – mondta Ozma. – Ha nem tudnám derék segítőtársaimmal együtt kiszabadítani őket, akkor te úgyis hiába jönnél velünk. Kár volna útra kelned.

– Igazad van – sóhajtotta a Hercegnő. – Így hát az lesz a legjobb, ha most visszavonulok az öltözőszobámba. Már túlságosan hosszú ideje hordom ezt a fejemet, ideje, hogy egy másikat vegyek elő, és feltegyem a helyébe.

Amikor elment (és biztosíthatlak benneteket, senki sem bánta, hogy távozott) Ozma így szólt Tiktakhoz:

– Csatlakozol hozzánk?

– Én Dorka szolgája vagyok, aki kiszabadított a sziklabörtönből – felelte a gép. – Követem őt, bárhova is megy.

– Én pedig természetesen oda megyek, ahová a barátaim mennek – vágta rá Dorka gyorsan. – Nem maradnék ki egy ilyen kalandból semmi áron. Jössz te is, Billina?

– Hát ami azt illeti… – felelete Billina szórakozottan, ugyanis nemigen figyelt oda, mert éppen a tollait szedte rendbe.

– Ha ott meleg van, akkor az éppen Billinának való hely – jegyezte meg Madárijesztő –, szépen megsül majd és csinosabb lesz, mint valaha.

– Akkor hát – mondta Ozma –, holnap hajnalban útra kelünk Manóország felé. Addig is jól kipihenjük magunkat és felkészülünk az útra.

Langaléta Hercegnő ettől fogva már nem jelent meg többet a vendégei között, de a szolgái mindent elkövettek, hogy jól érezzék magukat az Óz birodalmából érkezettek. A palotának nagyon sok szobája volt, a huszonhét katonából álló hadsereg bőven talált helyet magának, és a hercegnő őket is jól tartotta enni-innivalóval.

A Gyáva Oroszlánt és az Éhes Tigrist kifogták a hintóból, és kedvük szerint szabadon jártak-keltek a palotában. A szolgák szörnyen megrémültek, amikor megpillantották őket, pedig senkit sem bántottak, Dorka például a palota egyik sarkában rémülten kuporogva találta Nandát, a kis szolgálólányt, miközben az Éhes Tigris ott állt és vágyakozó tekintettel Nandára meredt.

– Nagyon ízletesnek tűnsz – mondta a vadállat Nandának. – Ha szépen megkérlek, megengeded, hogy felfaljalak?

– Jaj, nem, nem! – kiáltotta kislány rémülten.

– Akkor hát – mondta a Tigris és félelmeteset ásított –, légy szíves azonnal szerezz nekem húsz kiló főtt marhahúst, egy csöbörre való krumplit körítésnek, továbbá négy liter fagylaltot desszertnek.

– Én, én mindent megteszek, ami tőlem telik – rebegte Nanda, és elszaladt, amilyen gyorsan csak tudott.

– Ilyen nagyon éhes vagy? – kérdezte Dorka csodálkozva.

– Elképzelni sem tudod, hogy milyen óriási étvágyam van – felelte a Tigris szomorúan. – Betölti az egész testemet, a torkomtól a farkam végéig. Biztos vagyok benne, hogy az étvágyamat nem az én méretemre szabták, túlságosan nagy a testemhez képest. Egyszer majd, ha sikerül egy fogorvost találnom, megkérem, hogy a fogójával húzza ki belőlem, mint egy rossz fogat.

– Már hogy húzza ki a fogadat? – kérdezte Dorka.

– Dehogyis. Az étvágyamat – felelte az Éhes Tigris.

A kislány a délután legnagyobb részét azzal töltötte, hogy Madárijesztővel és Bádog Favágóval beszélgetett. Két barátja mindent elmesélt neki, ami Óz Birodalmában történt, amióta Dorka eltávozott. Különösen érdekes volt Ozma története. Egy gonosz, öreg boszorkány még kisbaba korában ellopta Ozmát és fiúvá változtatta. Ozma még csak nem is sejtette, hogy eredetileg kislány volt, de végül egy jóságos varázsló visszaváltoztatta lánnyá. Akkor aztán kiderült, hogy Ozma a hajdani királynak egyetlen lánya volt – és joga volt, hogy kövesse apját a trónon. Azonban még nagyon sok megpróbáltatáson kellett végigmennie, amíg végül is elnyerte apja trónját. Kalandjai során hűséges társai voltak: egy tökfejű ember, egy roppant művelt, nagyra nőtt csodabogár és egy fűrészbak, akit valami varázspor keltett életre. Segített neki Madárijesztő és Bádog Favágó is, de a Gyáva Oroszlán, aki az Államok Királya és az egész erdő ura volt, nem tudott Ozmáról, csak akkor ismerte meg, amikor Óz Birodalmának uralkodó hercegnője lett. Akkor a Gyáva Oroszlán elment Smaragdvárosba Ozmához. Mikor aztán hallotta, hogy Ev Országába készül, kiszabadítani a királyi családot, a Gyáva Oroszlán megkérte Ozmát, hogy vele mehessen, és magával vihesse barátját, az Éhes Tigrist is.

Dorka figyelmesen végighallgatta a történetet, aztán elmesélte a saját kalandjait, majd barátaival együtt elindultak, hogy megkeressék Fűrészbakot is, akit időközben Ozma parancsára aranylemezekkel patkoltak meg, nehogy a lábai elkopjanak.

A Fűrészbak mozdulatlanul állt a kertkapunál, de amikor Dorkát bemutatták neki, udvariasan bólintott. Pislantott egyet a fából faragott szemeivel és megcsóválta a farkát, ami történetesen egy faágból volt.

– Csodálatosan jó dolog élni! – kiáltotta Dorka.

– Egyetértek veled – felelte Fűrészbak. A hangja kissé nyers volt, de egyáltalán nem kellemetlen. – A magamfajta fűrészbaknak egyáltalán nem kellene élnie – mondta. – Mindenről a varázspor tehet. Engem nem lehet hibáztatni semmiért.

– Persze, hogy nem – mondta Dorka. – Ráadásul te még hasznos is vagy, láttam, hogy a Madárijesztő a hátadon lovagolt.

– Hát igen, hasznos vagyok – felelte Fűrészbak. – Továbbá sosem fáradok el, nem kell, hogy enni adjanak nekem, vagy hogy gondoskodjanak rólam.

– Értelmes vagy? – kérdezte a kislány.

– Nem nagyon – felelte Fűrészbak. – Miért is parancsolnának értelmességet egy közönséges Fűrészbaknak, amikor olyan sok professzornak volna szüksége rá. Azonban eleget tudok ahhoz, hogy engedelmeskedni tudjak a gazdámnak, és hogy elinduljak, vagy megálljak, amikor azt mondja, hogy „gyüa” vagy „hó”. Így hát meg vagyok elégedve a sorsommal.

Dorka egy kellemes kis hálószobában töltötte az éjszakát, annak a szobának a szomszédságában, ahol Ozma aludt. Billina az ágy lábánál kuporgott, a fejét a szárnya alá dugta, és ebben a kényelmetlennek tűnő helyzetben éppen olyan jól aludt, mint Dorka a puha párnákon.

Jóval napfelkelte előtt már mindenki ébren volt és készülődött. Nemsokára nekiláttak a reggelinek a palota egyik pompás termében. A hosszú asztalnál Ozma ült az asztalfőn, jobb felől Dorka, bal felől a Madárijesztő ült mellette. A Madárijesztő nem evett persze. Ozma azért ültette közel magához, hogy hallgassa reggelizés közben a tanácsait.

Távolabb Óz Birodalmának huszonhét katonája ült az asztalnál, a szoba végében pedig az Oroszlán és a Tigris falatozott egy üstből, amelyet a földre helyeztek. Billina eközben ide-oda repdesett, és igyekezett felszedni a földről a lehullott morzsákat.

Kis idő múlva befejezték az étkezést. Akkor az Oroszlánt és a Tigrist befogták a hintóba, és a csapat készen állott, hogy útra keljen Manó király palotája felé.

Ozma haladt az élen, aranyhintójában, mellette Dorkával, aki szorosan magához ölelte Billinát. Utánuk Madárijesztő lovagolt a Fűrészbakon, aztán Bádog Favágó és Tiktak masírozott, szorosan egymás mellett. Ezután a Hadsereg következett: a huszonhét bátor katona, csinos egyenruhákban. A tábornokok az ezredeseknek parancsnokoltak, az ezredesek az őrnagyoknak, az őrnagyok a kapitányoknak, a kapitányok pedig az egyetlen közlegénynek. A baka büszkén, fontossága tudatában menetelt – mivelhogy annyi tisztre volt szükség, hogy kommandírozza.

A pompás menet hajnalhasadtakor hagyta el a palotát és vágott neki az útnak. Mire a Nap felragyogott, a menet már jócskán előrehaladt a völgy felé, ahonnan a Manó Király Birodalmába vezető út nyílt.

A Kalapácsos Óriás

Az út egy ideig gondosan művelt földek között vezetett, majd egy kis ligethez értek, amelyben kellemes lett volna tízóraizni – de a kis csapat megállás nélkül haladt tovább, míg csak Billina hirtelen kotkodácsolással ki nem adta a parancsot:

– Megállni! Álljatok meg!

Ozma olyan hirtelen állította meg a hintáját, hogy Madárijesztő – Fűrészbak hátán – csaknem belészaladt. A hadsereg sorai is összevissza gabalyodtak, a katonák egymásba botlottak, míg végre sikerült megállniuk. Billina gyorsan kiszabadította magát Dorka karjai közül, felröppent, és eltűnt az út mentén álló bokrok között.

– Mi baja van? – kérdezte Bádog Favágó aggodalmasan.

– Hát tojást szándékozik tojni, csak az a baja – felelte Dorka.

– Tojást akar tojni? – kérdezte Bádog Favágó elcsodálkozva.

– Persze, Billina minden reggel ebben az időben szokott tojni, méghozzá egy teljesen friss tojást – mondta a kislány.

– De hát ez a bolondos öreg tyúk azt képzeli, hogy ez a sereg, amely fontos vállalkozásra indult, türelmesen várni fog, amíg csak meg nem tojik? – kérdezte Bádog Favágó döbbenten.

– Mi mást tehetnénk? – kérdezte Dorka. – Billinának ez a szokása, nem hagyhat fel vele csak úgy.

– Akkor viszont siessen – kiáltotta Madárijesztő. – Ha gyorsan csinálja, talán rántotta lesz a tojásából.

– Dehogyis – mondta Dorka, de azért biztosak lehettek benne, hogy Billina sietni fog.

Így hát vártak, habár nagyon türelmetlenek voltak, és szerettek volna már tovább indulni. Egy idő múlva aztán Billina előjött a bokrok közül és így szólt:

– Kot-kot-kot-kot-kodács!

– Most meg mit csinál? Arról énekel, hogy sikerült tojnia? – kérdezte Madárijesztő.

– Menet indulj! – kiáltotta Bádog Favágó, és meglóbálta a fejszéjét az indulás jeléül. Erre a menet elindult, és Dorka újból a karjába vette Billinát.

– Nincs senki, aki felszedné a tojásomat? – kiáltotta a tyúk roppant izgatottan.

– Majd én felszedem – mondta Madárijesztő, és parancsára a Fűrészbak egyből a bokrok közé ugrott.

A szalmaember hamarosan megtalálta a tojást és a zsebébe dugta. A csapat eközben gyorsan haladt előre, és jócskán megelőzte Madárijesztőt, de nem telt sok időbe, és utolérte őket. Nemsokára Madárijesztő már ismét megszokott helyén lovagolt, Ozma hintaja mögött.

– Mit csináljak most ezzel a tojással? – kérdezte Madárijesztő.

– Nem tudom – felelte a kislány –, talán az Éhes Tigrisnek ízlenék!

– Még a fél fogamra sem volna elég – jegyezte meg a Tigris. – Talán egy véka tojás, keményre főzve, csillapítaná kissé az éhségemet, de egy tojás semmire sem elég, ezt határozottan állíthatom.

– Bizony egy tojás még egy piskótatészta készítéséhez sem volna elegendő – mondta Madárijesztő elgondolkodva. – Bádog Favágó talán valamilyen módon kikölthetné, de végtére én is megtarthatom emléknek.

Így hát a zsebében maradt a tojás.

Mostanra elérkeztek a völgynek abba a részébe, amely a két hegység között húzódott. Dorka korábban már látta a toronyablakból. A völgy végében egy magas hegy emelkedett, és elzárta a külvilágtól. Voltaképp a hegy már Ev Ország északi határa volt. Állítólag a hegy aljában volt Manó Király palotája. De még sok időbe telt, míg odaértek.

Az út sziklás volt, a hintó kerekei nagyokat huppantak a köveken, majd váratlanul mély szakadék tátongott előttük. Nagyon széles volt, úgy tűnt, nem is tudnak átjutni rajta. Ozma azonban elővett a zsebéből egy zöld kendőt és a szakadékra dobta. Abban a pillanatban varázsszőnyeg lett a kendőből – kigöngyölődött, és úgy terült a szakadék fölé, hogy a csapat el tudott indulni rajta. Amint előrehaladtak, a varázsszőnyeg újból és újból kigöngyölődött előttük, és biztonságosan átjutottak a szakadékon.

– Hát ez jól ment – mondta Madárijesztő. – Kíváncsi vagyok, hogy mi minden történik még ezután!

Alighogy kimondta ezt, máris történt valami: a hegyek kétoldalt egyre szorosabbra zárultak. Végül már csak egy keskeny ösvény vezetett köztük, úgyhogy Ozma és serege már csak egyesével tudott haladni.

Egyszer csak dübörgő zaj hallatszott.

Az egész völgyet betöltötte, és ahogy haladtak előre, egyre erősebben hangzott. Az ösvény egyik kanyarulatánál aztán, egy szikla mögött félelmetes óriást láttak maguk előtt, vagy száz ölre, vagy annál is magasabbra tornyosult az ösvény fölé. Amint közelebb értek hozzá, látták, hogy vaslemezekből kovácsolt óriási emberalak. Szétvetett lábakkal állt az ösvény fölött, a jobb kezében irdatlan nagy vaspörölyt tartott, azzal püfölte a földet szakadatlanul. A pöröly csapásai okozták a mély, dübörgő hangot, amit hallottak. A pöröly nagyobb volt egy hordónál, és amint újból meg újból lecsapott a sziklák közt húzódó ösvényre, teljesen elzárta a kis csapat útját. Nem mehettek tovább.

Nyomban megálltak persze, még pedig biztos távolságra a veszedelmes pörölytől. A varázsszőnyeg ezúttal nem segíthetett rajtuk, mert csak a lábuk alatt tátongó veszélyektől tudta megóvni őket, de nem védhette meg a kis csapatot a feje fölött, magasból fenyegető veszélytől.

– Húha! – mondta a Gyáva Oroszlán reszketve. – Borzasztóan idegesít engem, hogy ez a fene pöröly olyan közel csapkod a fejem mellett. Ha egy csapás telibe találna, padlószőnyeggé lapítana engem!

– A vas ó-riás meg-bíz-ható fic-kó – mondta Tiktak. – O-lyan pon-to-san mű-kö-dik, mint egy ó-ra. Kovács és Bá-do-gos készí-tet-te őt is, mint en-gem. Az a dol-ga, hogy meg-aka-dá-lyoz-za az em-be-re-ket, hogy meg-ta-lál-ják a föld alat-ti pa-lo-tát. Va-ló-sá-gos remek-mű!

– Tud gondolkodni és beszélni, mint te? – kérdezte Ozma, miközben az óriást bámulta.

– Nem tud – felelte a gépember –, csak ar-ra képes, hogy az u-tat pü-föl-je. Nincs gon-dol-kodó vagy be-szé-lő szer-ke-zet ben-ne. Azonban na-gyon jól püf-föl a pö-rö-lyé-vel, úgy gon-do-lom.

– Túlságosan is jól püfföl – jegyezte meg Madárijesztő. – Megakadályozza, hogy továbbhaladjunk. Nincs valami mód arra, hogy megállítsuk a gépezetét?

– Csak Manó ki-rály tud-ná meg-ten-ni, mert ne-ki van kul-csa hozzá – felelte Tiktak.

– Akkor hát mit tegyünk? – kérdezte Dorka.

– Hadd gondolkodjam néhány percig – mondta Madárijesztő. – Latolgatnom kell egy kicsit a dolgot.

Elhúzódott onnan, a csapat végénél megállt, és festett ábrázatát a sziklák felé fordítva elkezdett gondolkodni.

Eközben az óriás továbbra is folyton-folyvást a magasba emelte vaspörölyét, és újból meg újból olyan nagyokat sújtott az ösvényre, hogy a pörölycsapások hangja ágyúdörgésként zúgott a hegyek között. Azonban minden alkalommal, amikor felemelte a pörölyét, volt egy pillanatnyi szünet – és akkor az óriás lábai közt húzódó ösvény szabad volt. Madárijesztő alighanem észrevette ezt, mert amikor visszatért a többiekhez, így szólt:

– A feladatunk tulajdonképpen egyszerű. Csupán át kell szaladnunk a pöröly alatt, amikor az óriás felemeli, mégpedig mindig csak egy szaladhat közülünk. Így átjuthat a túloldalra, mielőtt a pöröly megint lesújtana.

– Nagyon gyorsan kell szaladnunk, hogy megmeneküljünk a pörölycsapástól – mondta Bádog Favágó, és gondterhesen csóválta a fejét. – De úgy tűnik, ez az egyetlen lehetőségünk. Ki lesz az első?

Egy pillanatig bizonytalanul pillantottak egymásra. Aztán a Gyáva Oroszlán, aki úgy reszketett, mint szélben a falevél, megszólalt:

– Úgy gondolom, hogy a vezetőnek kell elsőként megkísérelnie, az pedig én vagyok. De borzasztóan félek a hatalmas pörölytől!

– Mi lesz énvelem? – kérdezte Ozma. – Te bizonyára átszaladsz majd a felemelt kalapács alatt, de akkor lecsap a hintóra és összelapítja!

– Itt kell hagynunk a hintót – mondta Madárijesztő. – A két kislány majd szépen átlovagol az Oroszlán meg a Tigris hátán.

Így is határoztak, s amint a két állatot kifogták a hintó elől, Ozma tüstént felpattant az Oroszlán hátára, és kijelentette, hogy indulhatnak.

– Kapaszkodjál erősen a sörényébe – tanácsolta Ozmának Dorka. – Sokszor lovagoltam már, és mindig így kapaszkodtam a ló sörényébe én is.

Így hát Ozma erősen belekapaszkodott a sörényébe, az Oroszlán pedig lekuporodott az ösvényen és a kalapácsot figyelte, hogy elkapja azt a pillanatot, amikor ismét a levegőbe kezd emelkedni.

Aztán, mielőtt bárki észrevette volna, hogy ugrani készül, hirtelen hatalmasat szökellt az óriás két lába között, és mielőtt a pöröly újból lesújtott a földre, az Oroszlán és Ozma már biztonságban volt – a túloldalon.

A Tigris volt a következő. Dorka a hátán ült, és két karjával szorosan átölelte az állat csíkos nyakát, mert a Tigrisnek nem volt sörénye, amibe belekapaszkodhatott volna. A Tigris úgy suhant előre a levegőben, mint a kilőtt nyíl, és egy pillanat múlva Dorka arra eszmélt, hogy már túljutott a veszélyen, és Ozma mellett van, a túloldalon.

Ezután Madárijesztő és Fűrészbak következett. Nekik is sikerült épségben túljutniok a veszélyen, de csak hajszál híja volt, hogy a pöröly nem találta el őket.

Tiktak elballagott egészen addig a helyig, ahová a kalapács le szokott sújtani. Amikor az óriás ismét felemelte a pörölyét, Tiktak nyugodtan néhány lépést tett előre, és sikerült elkerülnie a pörölycsapást. Bádog Favágó pontosan utánozta Tiktak taktikáját, és biztonságba jutott, amikor a kalapács még a levegőben volt. Amikor azonban a huszonhat tisztre és közkatonára került sor, ezek lába annyira reszketett a félelemtől, hogy egy lépést sem tudtak tenni előre.

– Mi nagyon bátrak vagyunk a csatában – mondta az egyik tábornok –, és az ellenség félelmetesnek tart bennünket. De a háború egészen másmilyen, mint ez a kalamajka itt. Amikor arról van szó, hogy egy óriás a vaskalapáccsal az ember fejére csap és palacsintává lapítja, akkor mi ellenkezünk.

– Inkább szaladjatok – mondta Madárijesztő.

– A lábunk annyira reszket, hogy nem tudunk szaladni – mondta az egyik kapitány. – Ha netán megkísérelnénk, biztosan prézlivé verne bennünket.

– Ejnye-bejnye – sóhajtozott a Gyáva Oroszlán. – Úgy vélem, kedves Tigris barátom, hogy vállalnunk kell a veszélyt, ha meg akarjuk menteni ezt a bátor hadsereget. Gyere, tegyünk meg minden tőlünk telhetőt!

Ozma és Dorka már leszálltak a két állat hátáról – így az Oroszlán és a Tigris visszaszaladt a felemelt kalapács alatt – és megint visszaugrott, nyakában két tábornokkal. Tizenkétszer ismételték meg a merész ide-oda ugrást, mindaddig, míg valamennyi tisztet biztonságba juttatták az óriás két lába között. Addigra már a két állat holtfáradt volt, s annyira lihegtek, hogy mindkettőjük nyelve hosszan kilógott a szájából.

– De mi lesz a közlegénnyel? – kérdezte Ozma.

– Hát ott hagyjuk, hogy őrizze a hintót – mondta az Oroszlán. – Nagyon fáradt vagyok, semmi kedvem még egyszer átugrani a kalapács alatt.

A tisztek azonban tiltakoztak. Kijelentették, hogy szükségük van a közlegényre, mert nélküle nincs senki, akinek parancsolgathatnának. Sem az Oroszlánnak, sem a Tigrisnek nem volt kedve elmenni érte – így Madárijesztő elküldte Fűrészbakot.

Fűrészbak vagy gondatlan volt, vagy nem számította ki jól, hogy mikor csap le a kalapács – elég annyi, hogy a súlyos pöröly pontosan a fejére sújtott még pedig olyan erővel, hogy lesodorta a hátáról a közlegényt, felrepítette a levegőbe – és a szerencsétlen végül éppen az óriás egyik acélból való karján kötött ki. Kétségbeesetten kapaszkodott bele, miközben az óriás karja hol felemelkedett, hol a mélybe süllyedt minden kalapácsütésnél.

Madárijesztő lépett közbe, hogy megmentse Fűrészbakot. Bal lábát elérte és alaposan összelapította a kalapács, miközben kiszabadította a szerencsétlent veszélyes helyzetéből. Akkor aztán kiderült, hogy Fűrészbakot teljesen elkábította a kalapács ütése. A feje keményfából készült, azt nem tudta összelapítani a pöröly, de mindkét füle letört és teljesen megsüketült egyelőre, amíg új füleket nem készítenek majd számára. A bal térde is eltört, meg kellett kötni egy madzaggal.

Billina ügyesen átrepült a kalapács alatt – így most már csak a közlegényt kellett kiszabadítani, aki az óriás karjába kapaszkodott még mindig.

Madárijesztő lefeküdt a földre, és felkiáltott a közlegénynek, hogy ugorjon a szalmával kitömött, puha testére. A közlegény így is cselekedett – előbb azonban bölcsen megvárta, amikor az óriás karja a legközelebb volt a földhöz, csak akkor ugrott le – egyenesen Madárijesztőre. Sikerült a merész ugrást úgy végrehajtania, hogy egyetlen csontja sem tört el. Madárijesztő kijelentette, hogy neki sem lett semmi baja.

Miután Bádog Favágó elkészítette és felillesztette Fűrészbak új füleit, a csapat folytatta útját. Maguk mögött hagyták az óriást, aki változatlanul püfölte pörölyével az utat.

Manó Király

Egyre közelebb kerültek a hegyhez, amely az út végén emelkedett, és Ev országot határolta. Eközben egyre sötétebb lett, mert az út mentén emelkedő magas hegycsúcsok nem engedték behatolni a napfényt a völgybe. Mélységes csönd volt, nem hangzott madárdal, nem futkostak a fák közt mókusok, valójában nem voltak már fák errefelé, csak kopár sziklák.

Ozmát és Dorkát egy kicsit megrettentette a nagy csönd, a többiek is némán, komolyan bandukoltak – kivéve Fűrészbakot. Amint hátán Madárijesztővel nyargalt az úton, egy különös dalt zümmögött:

Elmenne a faló Faországba?

Oda vágyik, de hiába…

Ha a feje nem fából volna,

Fel a hegyre lovagolna.

Senki sem figyelt a dalára, mert most már egészen közel jártak Manó Király birodalmához. Már nem lehettek messze a pompás föld alatti palotától!

Váratlanul gúnyos nevetést hallottak valahonnan. Erre hirtelen megálltak. Egyébként is meg kellett volna állniuk néhány perc múlva, mert a magas hegy eltorlaszolta az utat: az ösvény, amelyen mostanáig haladtak, egy meredek sziklafalnál véget ért.

– Ki nevetett? – kérdezte Ozma.

Senki sem felelt. A félhomályban csak annyit láttak, hogy különös lények röpködnek a sziklafal előtt. Bármik is voltak, annyi biztos, hogy nagyon hasonlítottak a sziklákhoz. A színük pontosan olyan volt, mint a szikláké és a formájuk olyan durva, töredezett volt, mintha csak a hegy falából törte volna le őket valaki. A furcsa lények a meredek sziklafal közelében repkedtek, amely barátainkkal szemközt emelkedett. Föl-alá meg ide-oda cikáztak rendszertelenül. Úgy tűnt, hogy nincs szükségük párkányra, vagy sziklaoromra, amelyen a lábukat megvessék – időnként hozzátapadtak egy-egy sziklához, mint a légy az ablaküveghez. Egyetlen pillanatra sem maradtak nyugodtan.

– Ne félj tőlük – mondta Tiktak Dorkának, aki undorodva visszahőkölt. – Ezek is Manók tulajdonképpen.

– Kicsodák? – kérdezte a kislány ijedten.

– Sziklamanók Manó Király szolgálatában – felelte a gépember. – Nem akarnak ártani nekünk. Most Manó Királyt kell szólítanunk, mert nélküle sosem találjuk meg a palota bejáratát.

– Te szólítsad – mondta Dorka Ozmának.

A sziklamanók megint nevetni kezdtek. A hangjuk olyan félelmetes volt, hogy a huszonhat tiszt parancsot adott a közlegénynek:

– Jobbra át!

És mindannyian olyan gyorsan kezdtek szaladni, ahogy csak tudtak.

Bádog Favágó nyomban a hadsereg nyomába eredt, „állj-t” vezényelt nekik, és mikor megálltak, megkérdezte:

– Hová szaladtok?

– Én, én otthon felejtettem a szakállkefémet – mondta az egyik tábornok, félelemtől vacogó fogakkal. – Így hát elhatároztuk, hogy visszamegyünk érte.

– Lehetetlen – felelte Bádog Favágó. – A kalapácsos óriás mindannyiatokat megöl, ha megpróbáltok átjutni alatta.

– Jaj, jaj! Egészen megfeledkeztem az óriásról – mondta a tábornok sápadtan.

– Úgy tűnik, hogy te nagyon sok mindent elfelejtesz – mondta Bádog Favágó. – Remélem, azt nem felejtetted el, hogy ti valamennyien bátor férfiak vagytok!

– Sohasem felejtem el! – kiáltotta a tábornok, és büszkén megdöngette aranysujtásos mellét.

– Sohasem fogunk megfeledkezni róla! – kiáltotta a többi tiszt is büszkén.

– Ami engem illet – mondta alázatosan a közlegény – én köteles vagyok a tiszteknek engedelmeskedni. Ha azt parancsolják, hogy fussak, akkor futok, ha azt parancsolják, hogy harcoljak, akkor harcolok.

– Rendben van – mondta Bádog Favágó. – Most pedig mindnyájan jöjjetek vissza Ozmához. Ezentúl az ő parancsainak fogtok engedelmeskedni. Ha pedig újból megpróbálnátok elszaladni, akkor Ozma mind a huszonhat tisztet lefokozza közlegénnyé – és ő lesz a tábornokotok.

Az iszonyú fenyegetés annyira megrémítette a katonákat, hogy valamennyien visszatértek Ozmához, aki a Gyáva Oroszlán mellett állott.

Ekkor Ozma fennhangon így kiáltott:

– Követelem, hogy jelenjen meg előttünk Manó Király!

Nem jött rá válasz, csak a repkedő sziklamanók nevettek gúnyosan a hegy oldalában.

– Nem szabad parancsolgatnod Manó Királynak – mondta Tiktak –, mert nem uralkodsz fölötte, mint a saját néped fölött.

Így hát Ozma így szólt:

– Kérlek Manó Király, jelenjél meg előttünk!

Csak gúnyos nevetés volt a válasz erre is. Közben a sziklamanók hol itt, hol ott jelentek meg a sziklafal oldalában.

– Próbálj könyörögni neki – mondta Tiktak Ozmának. – Ha a kérésedre sem jelent meg Manó Király, talán meghallgatja a könyörgésedet.

Ozma büszke pillantást vetett feléje.

– Azt kívánod, hogy egy uralkodónő könyörögjön a gonosz Manó Királynak? – kérdezte. – Ozma, Óz Hercegnője alázza meg magát olyasvalaki előtt, aki egy föld alatti országban él?

– Nem! – kiáltotta a csapat minden tagja lelkesen. Madárijesztő még azt is hozzátette:

– Ha nem jön ide, kiássuk a lyukából, mint egy rókát, és addig rázzuk, amíg megtörik a makacssága. A mi édes kis Hercegnőnknek meg kell őrizni a méltóságát, amint én is megőrzőm a magamét.

– Nekem nincs ellenemre, hogy kérleljem Manó Királyt – mondta Dorka. – Én egy kansasi kisleány vagyok, nekünk otthon olyan jó dolgunk van, hogy itt sem kell félnünk semmitől. Én idehívom Manó Királyt!

– Csak hívjad – mondta az Éhes Tigris. – Ha pedig eszébe jut darált húst csinálni belőled, szívesen megeszlek holnap reggelire.

Így hát Dorka előlépett és így szólt:

– Kedves Manó Király, légy szíves, gyere ide!

A sziklamanók megint csak kacagtak, de a hegy mélyéből tompa moraj hallatszott, aztán egy nagy villanás látszott, és a sziklamanók egyszeriben elhallgattak.

Akkor aztán egy ajtó nyílt a sziklafalban, és kiáltás hallatszott:

– Lépjetek be!

– Ez nem valami cselfogás? – kérdezte Bádog Favágó.

– Oda se neki! – felelte Ozma – Azért jöttünk ide, hogy megmentsük Ev szerencsétlen Királynőjét és tíz gyermekét. Vállalnunk kell minden veszélyt!

– Manó Király becsületes, jó ember – mondta Tiktak. – Bízhattok benne, mindig jót cselekszik.

Így hát Ozma elindult a csapat élén, kéz a kézben Dorkával. Áthaladtak a sziklakapu alatt, és egy hosszú folyosóba jutottak. A falakon csiszolt gyémántokból való lámpások ragyogtak, amelyek nappali világosságot árasztottak. Nem volt senki, aki mutatta volna az utat, vagy vezette volna őket, de azért a kis csapat bátran haladt előre. Végül is egy nagy kerek barlangba jutottak, amely valójában szépen bebútorozott hatalmas terem volt.

A terem közepén trónus állott. Sziklából volt faragva, és töméntelen rubintkő, gyémánt és smaragd ragyogott rajta. Ezen pedig maga Manó Király trónolt.

A Föld alatti Világ nagyhatalmú uralkodója valójában kicsiny, kövér emberke volt. Szürkésbarna ruhát viselt – éppen olyan volt a színe, mint a sziklatrónusé, amelyen ült. Bozontos haja és hosszú szakálla volt, az arca ugyanolyan színű, mint a sziklák. A fején nem volt korona. Egyetlen ékességet lehetett csak látni rajta: egy széles, briliánsokkal kirakott övét viselt a pocakján. Szelídnek és jóságosnak tűnt az arca. Amint a látogatók felé pillantott, a tekintetében vidámság bujkált. Ozma és Dorka odaállt a Király elé, a kis csapat mögöttük sorakozott fel.

– Nahát, éppen olyan, mint a Mikulás, csak a színe más – súgta Dorka a barátnőjének. Manó Király azonban meghallotta a suttogást, és hangosan felkacagott.

– Piros volt az arca, kerek a potroha.

Ha nevetett, rezgeti mint a kocsonya.

– mondta el még mindig nevetve a kedves, régi versikét. Mindenki láthatta, hogy kacagás közben a pocakja tényleg úgy reszketett, mint a kocsonya.

Ozma és Dorka nagyon megkönnyebbült, mikor látta, hogy Manó Király ilyen jókedvű. Ekkor a Király intett a jobbjával, és a két kislány ámulva látta, hogy egyszeriben egy-egy párnázott, kényelmes karosszék került oda.

– Üljetek le, kedveseim – mondta a Király. – Mondjátok el szépen, hogy mi végből jöttetek el hozzám, és hogy mit tehetek, amivel megörvendeztethetlek benneteket.

A leányok helyet foglaltak, Manó Király pedig elővette a pipáját, aztán a zsebéből parázsló faszenet húzott elő, gondosan belerakta a pipájába. Hatalmas füstkarikákat kezdett eregetni, a karikák kékesen kunkorodtak a feje fölé. Dorka úgy vélte, hogy a kicsiny király most még inkább Mikulásra hasonlít, de Ozma nem sokat elmélkedett, hanem beszélni kezdett. Mindenki feszülten hallgatta szavait.

– Felséges Uram – mondta. – Én Óz Birodalmának uralkodónője vagyok, és azért jöttem ide, hogy megkérjem Felségedet: bocsássa szabadon Ev ország jóságos királynőjét és tíz gyermekét, akiket Felséged elvarázsolt és fogva tart.

– Nem, nem így van, tévedsz – felelte Manó Király. – Nem a foglyaim, hanem a szolgáim. Megvásároltam őket Ev ország királyától.

– De hát ezt rosszul tettétek – mondta Ozma.

– Ev ország törvényei szerint az uralkodó nem tehet semmi rosszat – felelte a Király, és elgondolkodva szemlélte az imént kibocsátott füstkarikákat. – Így hát jogában állott, hogy eladja nekem a családját, cserébe a hosszú életért, amit én adtam neki.

– De hát becsaptad – jelentette ki Dorka –, mivel Ev királya valójában nem nyert hosszú életet. A tengerbe ugrott és belefulladt.

– Hát ez nem az én hibámból történt – felelte Manó Király. Keresztbevetette a két lábát, és elégedetten mosolygott. – Én annak rendje-módja szerint megadtam neki a hosszú életet, de ő elrontotta.

– De hát akkor nem is volt igazából hosszú élet – vetette közbe Dorka.

– Nagyon is az volt – hangzott a Király válasza. – Képzeld el, kedvesem, hogy én egy szép babát adok neked, cserébe egy hajfürtödért. Amikor aztán megkapod a babát, darabokra töröd, és megsemmisíted. Vajon joggal mondhatnád-e ezután, hogy én nem adtam neked egy szép babát?

– Nem, nem mondhatnám – felelte Dorka.

– És vajon jogosan kérhetnéd-e, hogy adjam vissza a hajfürtödet, mert eltörted a babát?

– Nem, nem kérhetném – felelte ismét Dorka.

– Persze hogy nem mondhatnád – ismételte a Király. – Aminthogy én sem fogom visszaadni a Királynét és gyermekeit csak azért, mert Ev Király a tengerbe ugrott, és ezzel tönkretette a hosszú életét. A Királyné és tíz gyermeke az én tulajdonom, és meg fogom őket tartani.

– De hát te kegyetlenül bánsz velük – mondta Ozma, akit nagyon bántott, hogy a Király visszautasította kérésüket.

– Mennyiben bánok velük kegyetlenül? – kérdezte a Király.

– Annyiban, hogy szolgaságban tartod őket – felelte Ozma.

– Nem tudok semmiféle kegyetlenséget elviselni – mondta a Király, miközben jókora füstkarikákat eregetett, és hosszan bámulta, hogyan úsznak a levegőben a feje fölött. – Így hát, mivel a rabszolgáknak keményen kell dolgozniuk – már pedig Ev Királynéja és gyermekei igencsak finom, gyengécske lények –, átváltoztattam őket különféle dísztárgyakká, és palotám szobáiban helyeztem el őket. Így hát nem kell dolgozniuk, hanem a palotám szobáit díszítik. Meggyőződésem, hogy nagyon jól bántam velük.

– De mégiscsak szörnyű sorsra jutottak – kiáltotta Ozma döbbenten –, márpedig Ev országnak nagy szüksége van a királyi családra, hogy legyen, aki kormányozza. Ha szabadon engeded őket, és visszavarázsolod a Királynét és gyermekeit olyanokká, amilyenek voltak, megígérem, hogy helyettük adok neked tíz gyönyörű dísztárgyat, ezekkel pótolhatod a veszteségedet.

Manó Király nagyon komolyan nézett maga elé.

– És ha visszautasítom a javaslatodat, akkor mi történik? – kérdezte.

– Akkor – felelte Ozma keményen – a barátaimmal és a hadseregemmel elfoglaljuk az országodat, és kényszerítünk, hogy teljesítsd a kívánságomat.

Manó Király annyira nevetett, hogy csuklani kezdett, aztán addig csuklott, amíg köhögni kezdett, aztán addig köhögött, amíg az arcszíne szürkésbarnából vörösbe váltott. Végtére aztán megtörölgette a szemét a szürkésbarna zsebkendőjével, és elkomolyodott megint.

– Nemcsak szép vagy, de bátor is, kedvesem – mondta Ozmának. – Hanem aligha tudod, hogy milyen nehéz feladatra vállalkozol. Gyere, kövess engem!

Felállt a trónjáról, megfogta Ozma kezét, és egy kicsiny ajtóhoz vezette, amely a szoba egyik oldalfalán nyílott. Kinyitotta az ajtót, és mindketten kiléptek az ajtón túl lévő erkélyre. Csodálatos kilátás tárult ekkor a szemük elé a Föld alatti Világra.

A hegyek mélyén sok-sok mérföld hosszú hatalmas barlang volt látható, benne számtalan kemence és kohó. Bennük tűz lángolt, körülöttük pedig manók kalapáltak különféle drága érceket és csiszoltak csodálatos drágaköveket. Körös-körül a barlang falain sok ezer ezüstből és aranyból való ajtó volt a sziklába ágyazva. Amerre csak Ozma ellátott, mindenfelé ajtók végtelen hosszú sorára esett a tekintete.

Miközben az Óz birodalmából jött kislány csodálkozva szemlélte a mélyben kitáruló látványt, Manó Király éleset füttyentett. Erre valamennyi arany- és ezüstajtó egyszeribe kinyílott, és mindegyikből manókatonák jöttek elő rendezett sorokban. Olyan sokan voltak, hogy a hatalmas föld alatti csarnok hamarosan megtelt katonákkal. Oly nagyon telezsúfolódott, hogy még a munkásoknak is abba kellett hagyniuk a kalapálást meg a csiszolást.

A félelmetes hadsereg csupa sziklaszínű manókatonából állott. Mindegyik aprócska volt és kövér, viszont valamennyi fényes acélból készült és gyémántokkal kirakott csillogó páncélt viselt, a kezében pedig bronzból készült hegyes dárdát vagy éles kardot szorongatott. Nyilván alapos kiképzésben részesülhettek, mert tökéletesen egyenes sorokban álltak, kezükben erősen markolták a fegyvereiket – látszott, csak egyetlen parancsszóra várnak, hogy nyomban az ellenségre rontsanak.

– Márpedig ez csak a hadseregem egy kicsiny osztaga – mondta Manó Király. – Nincs a Földön uralkodó, aki valaha is szembe mert volna szállni velem, de nem is lesz soha, mert olyan nagy a hatalmam, hogy senki sem tudna ellenállni nekem.

Ismét füttyentett egyet, mire a marcona sereg elmasírozott, és hamarosan eltűnt az arany- meg ezüstajtók mögött. Erre a munkások is újból dolgozni kezdtek.

Ozma szomorúan, elbátortalanodva tért vissza barátaihoz, Manó Király pedig nagy lelki nyugalommal visszaült a trónjára.

– Ostobaság volna harcolnunk ellene – mondta Ozma Bádog Favágónak –, hiszen a derék huszonhét katonámat hamar legyőzné. Csak annyit tudok, hogy nem tudom, mit tegyek.

– Kérdezd meg a Királytól, hogy merre van a konyha – mondta a Tigris. – Olyan éhes vagyok, mint egy fenevad.

– A Királyra ugorhatnék és darabokra téphetném – jegyezte meg a Gyáva Oroszlán.

– Csak próbáld meg – mondta a Király, és újból meggyújtotta a pipáját a parázsló faszénnel, amit megint csak a zsebéből húzott elő.

Az Oroszlán megfeszítette minden izmát, és Manó Királyra próbált ugrani, de alighogy a levegőbe szökellt, megint visszapottyant ugyanarra a helyre, ahonnan ugrott. Egyetlen hüvelykkel sem tudott közelebb jutni a király trónjához.

– Nekem az a véleményem – mondta Madárijesztő elgondolkodva –, hogy mégiscsak az volna a legjobb, ha szépen megkérnénk őfelségét, hogy szabadítsa ki a foglyait. Túlságosan hatalmas varázsló ahhoz, hogy szembeszálljunk vele.

– Én is úgy gondolom, hogy ez volna a legjobb – jelentette ki Manó Király. – Ostobaság fenyegetni engem, hiszen olyan jó szívem van, hogy nem tudok ellenállni, amikor szépen megkérnek valamire. Ha valóban el akarod érni azt, amiért idejöttél, kedves Ozma, akkor a legjobb, ha szép szóval próbálsz rávenni, hogy teljesítsem a kívánságodat.

– Rendben van! – mondta Ozma felderülve. – Legyünk hát jó barátok, és beszéljünk meg mindent barátilag.

– Nagyon jó lesz – mondta Manó Király, és vidáman hunyorított egyet.

– Nagyon szeretném kiszabadítani Ev Királynéját és gyermekeit, akik most Felséged palotájában szobadíszek – folytatta Ozma –, és visszavinni őket országukba. Árulja el, Felséges Uram, hogyan lehetne ezt megvalósítani?

A Király egy pillanatig elgondolkodott, majd megkérdezte:

– Hajlandó volnál veszélyt és kockázatot vállalni annak érdekében, hogy felszabadítsad Ev ország népét?

– Hajlandó volnék – felelte Ozma lelkesen.

– Akkor hát – mondta Manó Király – halljad ajánlatomat: egyes-egyedül, minden kíséret nélkül végig kell járnod palotám szobáit, és gondosan körül kell nézned mindegyikben. Engedélyt kapsz tőlem, hogy tizenegy tárgyat megérints a kezeddel, s közben azt mondjad, hogy „Ev”. Ha egy tárgy, amit megérintesz, valóban Ev elvarázsolt Királynéja vagy valamelyik elvarázsolt gyermeke, akkor nyomban visszanyeri eredeti alakját, és szabadon távozhat palotámból, sőt országomból is. Megígérem, hogy senki sem fogja visszatartani őket, veled együtt szabadon elmehetnek. Lehetőséget kapsz tehát, hogy ily módon mind a tizenegyet kiszabadítsad. Azonban előfordulhat az is, hogy nem mindegyik tárgyat találod el jól, s ennek következtében néhány rabszolgám megmarad elvarázsolt állapotában. Ha így történik, akkor valamennyi barátodnak és kísérődnek megadom ugyanazt a jogot, amit te kapsz.

– Nagyon-nagyon szépen köszönöm a jóságodat – mondta Ozma túláradó örömmel.

– De azért van egy feltételem is – tette hozzá Manó Király, és megint hunyorított mindkét szemével.

– Mi volna az? – kérdezte Ozma.

– Ha kiderül, hogy a tizenegy általad megérintett dísztárgy közül, egyik sem a királyi család elvarázsolt tagja, akkor ahelyett, hogy kiszabadítanád őket, te magad fogsz elvarázsolódni. Belőled lesz szobadísz a palotámban. Így lesz igazságos a próbatétel, ez a kockázat, amit vállalnod kell!

Tizenegyszer találgathattak

Manó Király feltételének hallatára Ozma elhallgatott, és a fejét törte, hogy mit tegyen.

Barátai nyugtalan pillantásokat vetettek feléje.

– Ne tedd meg! – kiáltotta Dorka. – Ha nem találod el, te is fogoly leszel!

– De hát tizenegyszer próbálkozhatok – felelte Ozma. – Egyetlenegyszer kell csak eltalálnom az igazit a tizenegy próbálkozás során. Ha csak egyet is eltalálok, megmentem a királyi család valamelyik tagját, és biztonságban leszek jómagam is. Utánam ti is próbálkozhattok, végül is kiszabadítjuk az összes foglyot.

– De mi történik, ha nem sikerül? – kérdezte Madárijesztő. – Érdekesen festenék szobadíszként, nem igaz?

– Nem fogunk hibázni! – kiáltotta Ozma. – Ha már ilyen messzire eljöttünk, hogy kiszabadítsuk a szerencsétleneket, nagy gyávaság volna most nem belevágni és vállalni a kockázatot. Így hát én a magam részéről elfogadom Manó Király ajánlatát, és tüstént a királyi palotába megyek.

– Akkor hát gyere velem, kedvesem – mondta a Király, miközben nagy nehezen lemászott trónjáról, mivelhogy igen kövér volt. – Gyere, mutatom az utat.

A sziklafalhoz ment és intett a kezével. Erre tüstént egy ajtóféle nyílt rajta. Ozma mosolyogva búcsút intett a barátainak, és bátran belépett.

Gyönyörű teremben találta magát, szebb és pompásabb volt mindennél, amit valaha látott. A boltíves mennyezet szédítő magasban emelkedett a feje fölött, a terem falait színes márvány borította, puha, bársony szőnyegek, dús selyemfüggönyök látszottak mindenfelé. A bútorok gyönyörű, nemes fákból voltak faragva, szép, színes szőttesek borították a karosszékeket. Mindent sejtelmes rózsaszín fény töltött be. Nem lehetett látni honnan, de lágy, kellemes világossággal árasztotta el az összes szobát.

Ozma szobáról szobára haladt, gyönyörködött a sok szép látnivalóban. A palotában rajta kívül nem volt senki, mert Manó Király magára hagyta, mikor a kapu becsukódott mögötte. Úgy tűnt, hogy a csodálatosan szép szobákban nincs egyetlen élőlény sem.

A kandallók párkányán, különféle polcokon, asztalokon nagyon sokféle dísztárgy volt látható: aranyból, ezüstből, kristályüvegből, porcelánból, márványból készültek. Volt köztük váza, ember- és állatalak, dísztál és kehely, mozaik, vésett drágakő és sok más ékesség. A falakon színes festmények függtek, a föld alatti palota olyan volt, mint egy ritka, értékes tárgyakkal teli múzeum.

Miután végignézte a szobákat és a termeket, Ozma azon kezdett töprengeni, hogy a tömérdek dísztárgy közül, melyek lehetnek a királyi család elvarázsolt tagjai. Nem talált semmi áruló jelet, hiszen csupa élettelen tárgyat látott maga előtt. Így hát vaktában kellett találgatnia, és hamarosan rájött, hogy nagyon veszélyes feladatra vállalkozott, hiszen miközben másokat próbál kiszabadítani Manó Király fogságából, könnyen elveszítheti a saját szabadságát is. Nem csoda, hogy a ravasz Király olyan jókat nevetett, miközben velük beszélgetett. Nyilván jól tudta, hogy gonosz csapdába ejti őket.

Most már azonban, miután vállalkozott a veszélyes feladatra, Ozma nem hátrált meg. Egy tízágú ezüst gyertyatartót alaposan szemügyre vett, s eközben arra gondolt, hogy talán Ev Királynéja és tíz gyermeke lehet. Így hát megérintette és hangosan kimondta a varázsigét: „Ev”, de hiába. A gyertyatartó megmaradt annak, ami volt, mit sem változott.

Ezután egy másik szobába ment, és ott megérintett egy porcelánból készült bárányt, mert azt gondolta, hogy talán az egyik gyermek, akit keres. De most is kudarcot vallott. Háromszor, négyszer, ötször, hatszor, hétszer, nyolcszor, kilencszer, tízszer próbálkozott, de egyszer sem sikerült a találgatás.

Ozma reszketett már, még a rózsaszínű fényben is sápadtnak látszott az arca. Most már csak egyszer lehetett próbálkoznia, és ettől függött a saját sorsa is.

Elhatározta, hogy nem sieti el a dolgot. Még egyszer lassan végigsétált a szobákon, termeken, nagyon alaposan megnézett minden dísztárgyat, és azon töprengett, hogy melyiket válassza. Végül, szinte már reményét veszítve, úgy döntött, hogy teljesen a sorsra bízza a választást. Megállt az egyik szoba ajtajában, szorosan behunyta a szemét, aztán félrehúzta a bejárati függönyt, és a karját előrenyújtva, vakon elindult előre.

Lassan, óvatosan haladt, amíg csak a keze meg nem érintett egy tárgyat. Fogalma sem volt róla, hogy mi az, de halkan kimondta a „varázsszót” – azt, hogy „Ev”.

Ebben a pillanatban a szobából eltűnt az élő kislány. Viszont Manó Királynak egy új szobadísze lett. Az asztal szélén ettől fogva egy szép kis szöcske ült. Úgy tűnt, hogy egyetlen smaragdkőből faragták. Bizony, csak ennyi maradt Ozmából, Óz birodalmának Hercegnőjéből.

A trónteremben – a palota bejáratán túl – Manó Király egyszeribe mosolyogni kezdett.

– Jöhet a következő – mondta roppant kedvesen.

Dorka, a Madárijesztő és a Bádog Favágó ez idáig csendben üldögéltek. Most azonban elkomorult az arcuk, és aggodalmasan pillantottak egymásra.

– Nem sikerült neki? – kérdezte Tiktak.

– Úgy tűnik, hogy nem – felelte a kicsiny király vidáman. – Ez nem jelenti persze, hogy valamelyiteknek ne sikerülne. A következő már tizenkétszer próbálkozhat, nem tizenegyszer. Ugyanis most már tizenketten vannak, akik dísztárgyakká változtak. Nosza, ki a következő?

– Én – mondta Dorka

– Nem úgy van az! – vágott közbe Bádog Favágó. – Én vagyok Ozma hadseregének főparancsnoka, magamnak követelem a jogot, hogy kövessem Ozmát. Meg akarom menteni!

– Akkor hát menj – mondta Madárijesztő. – De légy nagyon óvatos, öreg barátom!

– Az leszek – mondta Bádog Favágó, aztán követte Manó Királyt a palota bejáratához, és nemsokára bezáródott a sziklaajtó mögötte.

Manó Király nevet

Manó Király hirtelen nevetésbe tört ki.

– Ha-ha-ha, he- he-he, hi-hi-hi!

– Mi történt? – kérdezte Madárijesztő.

– Az történt, kedves barátaim, hogy a Bádog Favágóból igencsak mókás dolog lett. El sem tudjátok képzelni, hogy mi – felelte a Király, miközben a kacagás okozta könnyeket törölgette a szeméből. – Nem hittem volna, hogy ilyen mulatságos dísztárgy lesz belőle. Indulhat a következő!

Elszontyolodva pillantottak egymásra. Az egyik tábornok keservesen sírni kezdett.

– Miért sírsz? – kérdezte Madárijesztő.

Nagyon felháborította a tábornok gyávasága.

– Hat heti fizetésemmel tartozott! – felelte a tábornok. – Borzasztó arra gondolni, hogy örökre elveszíthetem.

– Akkor hát menj, és keresd meg! – jelentette ki Madárijesztő.

– Már hogy én? – kiáltotta a tábornok riadtan.

– Persze hogy te. Kötelességed a parancsnokodat követni. Mars, indulj!

– Nem mehetek! – mondta a tábornok. – Szívesen mennék, de nem tudok.

Madárijesztő kérdő pillantást vetett Manó Király felé.

– Oda se neki – mondta a Király derűsen. – Ha nincs kedve ahhoz, hogy a palotába menjen és találgasson, akkor beledobatom az egyik tüzes kemencébe.

– Inkább megyek, persze hogy megyek! – kiáltotta a tábornok. – Hol van a bejárat? Merre van? Hadd menjek tüstént.

Így hát Manó Király elkísérte a tábornokot a palota bejáratához, és megint csak visszatért, hogy megvárja az eredményt. Senki sem tudta, hogy mi történt a tábornokkal – csak azt tudták, hogy Manó Király nemsokára a következő áldozatot szólította. Az egyik ezredes volt kénytelen szerencsét próbálni.

Ezután a tisztek egymásután a palotába mentek, találgattak, és mindegyikből dísztárgy lett.

Manó király eközben megparancsolta, hogy hozzanak frissítőket és süteményeket a várakozóknak. Egy ormótlan sziklamanó hamarosan meg is jelent, kezében tálcával, s azon mindenféle finomsággal. Ez a sziklamanó ugyanolyan volt, mint a többiek, akiket Dorka korábban látott, de a nyakában vastag aranyláncot viselt annak jeléül, hogy ő Manó Király udvarmestere. Rangjának megfelelően sokat fontoskodott, még azt is meg merte mondani őfelségének, hogy jobb, ha este nem eszik túlságosan sok süteményt, mert akkor nem fog jól aludni, sőt esetleg megbetegszik.

Dorka azonban nagyon éhes volt, nem tartott attól, hogy megbetegszik, így hát jó sok süteményt elfogyasztott. Mivel nagyon jónak talált mindent, felhajtott egy csésze finom kávét is. Az utóbbi úgy készült, hogy agyagot pörköltek a kemencében, aztán megdarálták, majd megfőzték. Dorkának nagyon ízlett ez a különös kávé, egyáltalán nem találta iszaposnak.

A kis kansasi leány – minthogy sokan elmentek már – Madárijesztővel, Tiktakkal és a közlegénnyel maradt. Csak tőlük várhatott segítséget vagy jó tanácsot. A Gyáva Oroszlán és az Éhes Tigris még szintén vele voltak, de ők annyira befalatoztak a süteményekből, hogy elszenderedtek. A barlang egyik oldalában hevertek, miközben Fűrészbak a másik oldalon álldogált, némán és mozdulatlanul, mint egy fadarab. Eközben Billina nyugodtan sétálgatott fel-alá, felszedegette a csőrével az elszórt morzsákat, és mivel már késő volt, közben nyugvóhelyet is keresett magának, hogy aludhasson egy keveset.

A tyúk egy lyukat talált a Király sziklatrónusa aljában, és szép csöndben, észrevétlenül belesurrant. Egy ideig még hallotta a fentről alászűrődő beszélgetést, de a trón aljában olyan sötét volt, hogy nemsokára elaludt.

– Indulhat a következő! – kiáltotta a Király, – mire a soron következő – aki történetesen a közlegény volt – kezet szorított Dorkával, bánatosan elbúcsúzott Madárijesztőtől, és elindult a sziklaajtón keresztül a palotába.

Sokáig kellett a többieknek várniuk, mert a közlegénynek nem volt sürgős, hogy dísztárggyá változzék, és csak lassan, óvatosan fogott találgatásba. Manó Király – aki úgy tűnt, valami varázslat révén mindenről tudott, ami a palotában történt –, végül is türelmetlen lett és kijelentette, hogy nem üldögél tétlenül tovább a trónusán.

– Nagyon kedvelem a dísztárgyakat – mondta –, de nem vagyok hajlandó tovább várni, hogy néhány további csecsebecséhez jussak. Amint átváltozik dísztárggyá az ostoba közlegény, mindnyájan lefekszünk aludni. Ráérünk befejezni a dolgot holnap is.

– Olyan későre jár? – kérdezte Dorka.

– Már elmúlt éjfél – felelte a Király –, és szerintem ez már elég későnek mondható. Egyébként az én országomban nincs sem éjszaka, sem nappal, mivel a föld alatt terül el, és itt nincs napfény. Mindazonáltal nekünk is aludnunk kell, akárcsak azoknak, akik fent élnek. Ami engem illet, néhány perc múlva ágyba bújok.

Igazából nem sokkal ezután történt, hogy a közlegény megpróbálkozott a találgatással. Rosszul választott persze ő is, és abban a minutumban dísztárggyá változott. A Király roppant mód elégedett volt, tapsolt, hogy jöjjön be az Udvarmester.

– Vezesd a vendégeket a hálószobáikba! – parancsolta a Király – De nagyon gyorsan intézzed, mert magam is szörnyen álmos vagyok.

– Nem volna szabad ilyen sokáig fennmaradnod – mondta az Udvarmester mogorván. – Holnap reggel olyan zsémbes leszel, mint egy öregasszony.

Erre aztán semmit sem szólt Őfelsége, az Udvarmester pedig a hosszú folyosón keresztül elvezette Dorkát egy másik terembe, ahonnan jó néhány egyszerű, de kényelmes hálószoba nyílt. Az első szobát a kislány kapta, Madárijesztő és Tiktak a mellette lévőt (habár ők ketten sosem aludtak), az Oroszlán és a Tigris a harmadik szobát. Fűrészbak besántikált az Udvarmester után a negyedik szobába, ott megállt a szoba közepén, és mozdulatlanul álldogált egészen másnap reggelig. Madárijesztő, Tiktak és Fűrészbak számára nagyon unalmasak voltak az éjszakák, de már hozzászoktak, hogy türelmesen és nyugodtan töltsék ébren a hosszú órákat, mert tudták, hogy valamennyi húsból-vérből való barátjuknak aludniuk kell, és nem szabad zavarni őket.

Miután az Udvarmester elment, és magukra maradtak, Madárijesztő szomorúan megjegyezte:

– Nagyon sajnálom, hogy elveszítettem öreg barátomat, Bádog Favágót. Sok veszedelmes kalandot éltünk meg együtt, és most nagyon bánt, hogy szobadísz lett belőle és számomra elveszett örökre.

– Bádog Favágó mindig dísze volt a társadalomnak – mondta Tiktak.

– Hát ez igaz, de most Manó Király nevet rajta, azt mondja, hogy ő a legmókásabb dísztárgy az egész palotában. Nagyon fog fájni az én kedves barátomnak, hogy kinevetik – folytatta Madárijesztő szomorúan.

– Be-lő-lünk is nagyon mó-kás dísz-tár-gyak lesz-nek holnap – felelte a gép monoton hangon.

Ebben a pillanatban Dorka szaladt be a szobájukba sírva:

– Hol van Billina? Nem láttátok valahol Billinát? Itt van a szobátokban?

– Nem, nem láttuk sehol – felelte a Madárijesztő.

– De hát hová lett? – kérdezte Dorka.

– Azt hittük, hogy veled van – mondta Madárijesztő. – De igazat szólva, nem emlékszem, hogy láttam volna a tyúkot, mióta a morzsákat csipegette a földről.

– Akkor hát abban a szobában hagytuk, ahol a Király trónusa van – jelentette ki Dorka. Sarkon fordult, s végigfutott a folyosón az ajtóig, amelyen át bejöttek. Hanem az ajtó be volt zárva, és Dorka kénytelen volt visszamenni a szobájába.

A Gyáva Oroszlán bedugta a fejét a szobába, és próbálta vigasztalni a kislányt, amiért kedves tollas barátnője eltűnt:

– Ne aggódjál miatta – mondta –, a kis tyúk tud vigyázni magára. Inkább aludjál egy jót. Hosszú, nehéz napunk volt, szükséged van a pihenésre.

– Majd eleget pihenek holnap, amikor már én is szobadísz leszek – mondta Dorka álmosan. – Mindazonáltal szépen lefeküdt az ágyába, és feledve minden gondját-baját nemsokára az álmok országában volt.

Dorka is próbálkozik

Az Udvarmester időközben visszatért a trónterembe, és így szólt a Királyhoz:

– Ostobaság, hogy ilyen sok időt pazarolsz ezekre az emberekre!

– Az ördögbe is – kiáltotta Őfelsége olyan mérgesen, hogy a kiabálásával felébresztette a trón alatt szendergő Billinát. – Ostobának merészelsz nevezni engem?

– Csak az igazat mondtam – felelte az Udvarmester. – Miért nem varázsoltad el őket mind, egyszeribe, miért engedted meg nekik, hogy egyesével menjenek a palotádba és találgassák, hogy melyik dísztárgy Ev Királynéja és melyek a gyermekei?

– Azért, mert így sokkal mulatságosabb, te semmirekellő – felelte a Király. – Így jó sokáig elszórakoztatnak.

– De megtörténhet az is, hogy akad köztük valaki, aki eltalálja – szívóskodott az Udvarmester –, akkor aztán nemcsak a régi szobadíszeidet veszíted el, hanem az újakat is.

– Ki van zárva, hogy eltalálják – nevetett a Király. – Honnan tudhatnák, hogy Ev Királynét és a gyermekeit egytől-egyig arról lehet megismerni, hogy bíborszínű csecsebecsék, mivel a bíbor a királyi szín.

– De rajtuk kívül nincs egyetlen bíborszínű dísztárgy sem a palotában – mondta az Udvarmester.

– Igaz, de van sok más színű dísztárgy, és a bíborszínűek sok helyen, elrejtve lapulnak a többiek között. Mindegyiknek más-más a formája, a nagysága. Szavamat adom neked, Udvarmester, sosem fog eszükbe jutni, hogy éppen a bíborszínű tárgyakat válasszák.

Billina a trón alatt kuporgott eközben, és erősen figyelt a beszélgetés minden szavára. Magában halkan kotkodácsolt egyet, mikor hallotta, hogy a Király hogyan árulja el a saját titkait.

– Mégiscsak ostobán cselekszel – mondta az Udvarmester keményen –, és még nagyobb ostobaság, hogy mindenkit, aki Óz Birodalmából származik, zöld színűvé változtatsz.

– Azért cselekszem így, mert Smaragdvárosból jöttek – felelte a Király –, és ez idáig nem volt egyetlen zöld dísztárgy sem a gyűjteményemben. Úgy gondolom, hogy nagyon jól fognak festeni a többiek mellett. Nem gondolod, hogy igazam van?

Az Udvarmester csak mérgesen mormogott.

– Tégy, ahogyan jónak látod, hiszen te vagy a Király – dünnyögte. – De ha pórul jársz a könnyelműséged miatt, emlékezzél rá, hogy én megmondtam előre. Ha én viselném a varázsövedet, amelynek révén hatalmadban áll, hogy bárkit elvarázsolj bármivé, és sok minden mást is cselekedjél, én biztosan bölcsebb és jobb király lennék, mint te.

– Hagyd már abba az unalmas fecsegést – parancsolta a Király, aki megint dühös lett. – Azt hiszed, hogy kedved szerint bosszanthatsz, amiért a Főudvarmesterem vagy? Ha megint szemtelen leszel, elküldelek kemencemunkásnak, és egy másik manót nevezek ki udvarmesternek a helyedbe. Most pedig gyere velem a szobámba, mert le akarok feküdni. Aztán legyen gondod rá, hogy reggel időben felkeltsenek. Már előre örülök, hogy milyen jó mulatság lesz, amikor a többieket is átváltoztatom mindenféle csecsebecsévé!

– Milyen színű dísztárgyat csinálsz a kansasi kislányból? – kérdezte az Udvarmester.

– Azt hiszem, szürkét – felelte Őfelsége.

– És a Madárijesztőből meg a Gépemberből?

– Mindkettő színaranyból lesz, merthogy olyan csúnyák jelenleg.

Aztán minden csendes lett. Billina tudta, hogy a Király és az

Udvarmester kiment a trónteremből. Rendbe hozta a tollazatát, aztán a fejét a szárnya alá dugta és ismét elaludt.

Reggel Dorka, az Oroszlán és a Tigris alaposan bereggelizett, aztán a trónterembe mentek a Királyhoz. A Tigris keserűen panaszkodott, hogy már csaknem éhen hal. Kérte, hogy engedjék be a palotába, mert mielőbb dísztárggyá szeretne változni, akkor legalább nem kellene az éhség gyötrelmeit elszenvednie.

– Nem reggeliztél? – kérdezte Manó Király.

– Éppen csak egy harapásra valót – felelte a Tigris. – De hát mit ér egyetlen harapás egy tigrisnek?

– Tizenhét tál kását, egy hatalmas tál sültkolbászt, tizenegy kenyeret és huszonegy húsoslepényt fogyasztott el – mondta az Udvarmester.

– Mit akarnál még ezen felül? – kérdezte a Király.

– Egy kövér csecsemőt. Egy jó zsíros kisbabát – mondta az Éhes Tigris. – Egy csinos, puha húsú, zaftos kisbabát. De meg kell mondanom, ha megkapnám, a lelkiismeretem nem engedné, hogy felfaljam. Így hát dísztárggyá kell változnom, hogy ne legyek többé éhes.

– Lehetetlen! – kiáltotta a Király. – Nem engedhetem meg, hogy mindenféle fenevadak menjenek be a palotámba, és felborítsák, összetörjék a szép csecsebecséimet. Ha már valamennyi barátodat elvarázsoltam, te visszatérhetsz a föld feletti világba, és végezheted a dolgodat nyugodtan.

– Hát ami azt illeti, nekünk nem lesz semmi dolgunk, ha már nem lesznek barátaink – mondta az Oroszlán. – Ezért mi nem sokat törődünk azzal, hogy mi lesz belőlünk.

Dorka szeretett volna elsőnek menni a palotába, de Tiktak bőszen hajtogatta, hogy a szolgának az úrnője előtt kell szembeszállnia a veszéllyel. Madárijesztő egyetértett vele, így hát Manó Király kinyitotta az ajtót a Gépember számára, aki bebaktatott a palotába, vállalva sorsát. A Király visszaült a trónusára, és olyan elégedetten kezdte szívni a pipáját, mint Henrik bácsi a vasárnapi ebéd után.

Egy kis idő múlva így szólt:

– Sajnálom, hogy már olyan kevesen vagytok. Nemsokára véget ér a mulatságom, és attól kezdve azzal szórakozhatom majd, hogy az új díszeimet nézegetem.

– Nekem úgy tűnik – mondta Dorka –, hogy te Királynak távolról sem vagy olyan becsületes, mint amilyennek látszani szeretnél.

– Hogyan érted ezt? – kérdezte a Király.

– Úgy, hogy elhitetted velünk, könnyű lesz kitalálnunk, milyen dísztárgyakká változtattad Ev Királynéját és gyermekeit.

– De hát valóban könnyű – jelentette ki a Király. – De csak akkor, ha valaki jól tud találgatni. Nekem azonban úgy tűnik, hogy a te társaságod tagjai rossz találgatók.

– Mit csinál Tiktak jelenleg? – kérdezte a kislány nyugtalanul.

– Semmit sem – felelte a Király homlokát ráncolva. – Csendben és mozdulatlanul áll az egyik szoba közepén.

– Jaj, azt hiszem, lejárt! – kiáltotta Dorka – Elfelejtettem felhúzni ma reggel. Hányszor találgatott már?

– Már mind elvégezte, egyetlen kivételével – felelte a Király. – Talán te bemehetnél hozzá, felhúzhatnád, aztán ott maradhatnál és elvégezhetnéd a saját találgatásaidat.

– Rendben van – mondta Dorka.

– De hát most én következem – mondta Madárijesztő.

– Csak nem akarsz itt hagyni egyedül? – kérdezte Dorka. – Be kell mennem, hogy felhúzzam Tiktakot, hogy megpróbálkozhasson az utolsó találgatással.

– Rendben van – mondta Madárijesztő és nagyot sóhajtott. – Akkor hát menj, kis Dorka, kísérjen a jó szerencse!

Dorka félt ugyan, de megpróbált bátor maradni, és habozás nélkül elindult. Mikor belépett a pompás palotába, félelemmel vegyes bámulat töltötte el, gyorsabban vert a szíve, és csodálkozva nézett körül.

Valóban nagyon szép volt a palota, de mindenütt, amerre csak nézett, a varázslás jeleit látta, márpedig a szeme nem volt hozzászokva Manóország varázslataihoz. Minden annyira más volt itt, mint a szülőföldjén, ahol minden egyszerű, nyugodt és érthető.

Lassan haladt végig a szobákon, mígnem eljutott a mozdulatlanul álló Tiktakhoz. Nagyon megörült, hogy végre megtalálta barátját a titokzatos palotában, gyorsan fel is húzta a gépember valamennyi szerkezetét: a mozgató, a beszélő és a gondolkodó szerkezetet is.

– Na-gyon szé-pen kö-szö-nöm, Dorka – szólalt meg Tiktak. – Még egy-szer ta-lálgat-ha-tok!

– Légy nagyon óvatos, Tiktak! – kiáltotta a kislány. – Ugye vigyázni fogsz?

– I-gen, na-gyon vi-gyáz-ni fo-gok – felelte Tiktak. – Hanem Ma-nó Ki-rály ha-talmában va-gyunk mind-annyi-an és attól tartok, hogy ke-lep-cé-be ejtett ben-nün-ket. Félek, hogy mind-nyá-jan elvesz-tünk.

– Én is nagyon félek – mondta Dorka szomorúan.

– Bárcsak Ko-vács és Bá-do-gos belém sze-relt vol-na egy talál- ga-tó szer-ke-ze-tet is – folytatta Tiktak. – Ak-kor da-col-hat-nék Manó Királlyal. Dehát ben-nem csak egye-nes és egy-sze-rű gondo-la-tok vannak, azok-kal pedig nem sok-ra megyek itt.

– Tedd meg, ami csak telik tőled – bátorította Dorka. – Ha mégsem sikerül eltalálnod, akkor én nagyon fogok figyelni, és megjegyzem, hogy mivé változtál!

Így hát Tiktak megérintett egy sárga vázát, amelyre százszorszépek voltak festve, és kimondta a varázsszót: „Ev”.

A Gépember a következő pillanatban eltűnt. Dorka nagyon gyorsan szétnézett minden irányba, de hiába: nem tudta kideríteni, hogy a szobában lévő sok csecsebecse közül melyik volt egy pillanattal korábban az ő hűséges barátja és szolgája.

Most már nem tehetett mást, neki kellett állnia, hogy teljesítse reménytelen feladatát: el kellett végeznie a találgatást – utána lesz, ami lesz.

– Nem fájhat nagyon – gondolta –, mert senkit sem hallottam jajgatni, vagy kiabálni, még a szerencsétlen tisztek is csöndben maradtak. Szegény fejem! Vajon Henrik bácsi és Emmi néni megtudja-e valaha, hogy szobadísz lett belőlem Manó Király palotájában, és hogy mozdulatlanul kell állnom, egy helyben, örökre, kivéve persze amikor levesznek, hogy a port letörölgessék rólam. Nem gondoltam, hogy ez lesz a sorsom, de hát hiába, nem lehet változtatni rajta!

Még egyszer végigment a szobákon, és alaposan szemügyre vett mindent, de hát olyan sok dísztárgy volt bennük, hogy egészen összezavarodott. Végül is azt gondolta, hogy nem tehet mást, mint Ozma, találomra fog rámutatni egyik-másik tárgyra, habár nem sok a remény, hogy eltalálja az igazit.

Félénken megérintette az egyik alabástrom tálat és kimondta a bűvös szót. Hiába.

– Egyszer már hibáztam – gondolta. – De hát miből sejthetném, hogy melyik tárgy van elvarázsolva és melyik nem?

Következőnek egy bíborszínű macskát érintett meg a kandalló párkányán. Abban a pillanatban, amint kimondta az „Ev” szót, a cica eltűnt, és egy szőke, csinos fiúcska állt Dorka mellett. Ugyanakkor valahol messze megszólalt egy csengő. Dorka meglepetten hátralépett, s a kisfiú felkiáltott:

– Hol vagyok? Te ki vagy? Mi történt velem?

– A mindenit – mondta Dorka. – Akkor hát mégis sikerült.

– Mi sikerült? – kérdezte a kisfiú.

– Sikerült megmenteni magamat attól, hogy dísztárgy legyen belőlem – felelte a kislány nevetve –, téged pedig megmentettelek attól, hogy örökre bíborszínű macska maradj!

– Bíborszínű? – ismételte a kisfiú. – De hát olyan macska nem létezik!

– Tudom, hogy így van – mondta Dorka –, de egy perccel ezelőtt még létezett. Nem emlékszel rá, hogy a kandalló párkányán piros macska voltál?

– Nem emlékszem ilyen badarságra. Én Ev Hercege vagyok, és Evring a nevem – jelentette ki büszkén a kisfiú. – Apám, a Király, eladta édesanyámat és mind a tíz gyermekét a kegyetlen Manó Királynak, ami azután történt, arra egyáltalán nem emlékezem.

– Egy macskától nem is lehet elvárni, hogy emlékezzék Evringre – mondta Dorka –, de most már megint saját magad vagy. Én pedig megpróbálom megmenteni fivéreidet és nővéreidet, sőt talán még az édesanyádat is! Így hát most gyere velem!

Kézen fogta a kisfiút, és vele együtt ide-oda járkált a szobákban. Közben egyre azon járt az esze, hogy melyik dísztárgyra mutasson rá. A harmadik próbálkozása nem sikerült, ugyanez történt a negyedikkel, sőt az ötödikkel is.

A kis Evring el sem tudta képzelni, hogy Dorka valójában mit csinál, de azért hűségesen szaladgált mellette, mert nagyon megkedvelte új barátnőjét.

Dorka további próbálkozásai sem jártak sikerrel, de csak rövid időre keseredett el. Aztán újra jó kedve lett, mikor arra gondolt, hogy mégiscsak sikerült megmentenie a királyi család egy tagját, és visszaadhatja a kis herceget aggódó népének. Most már nyugodtan visszatérhetett a kegyetlen Manó Király színe elé, hiszen vele volt a szőke kisfiú, akit sikerült kiszabadítania.

Visszaindult hát. Végigment a folyosón, amelyen idejött, a sziklaajtó magától kinyílt, amikor közeledtek hozzá. Dorka és Evring akadálytalanul bejutott a trónterembe.

Billina megijeszti Manó Királyt

Korábban, amikor Dorka a palotába ment, hogy megpróbálja kiszabadítani a foglyokat, Madárijesztő kettesben maradt a trónteremben Manó Királlyal. Néhány percig mindketten csöndben voltak, aztán a Király elégedetten felkiáltott:

– Nagyon jó! Kiváló!

– Mi nagyon jó? – kérdezte Madárijesztő.

– Hát az, hogy a gépembert ezentúl már nem kell soha többé felhúzni, mert csinos dísztárgy lett belőle. Igazán nagyon szemrevaló!

– Mi történt Dorkával? – kérdezte Madárijesztő.

– Most lát majd neki a találgatásnak – felelte a Király vidáman. – Aztán hamarosan ő is csak a gyűjteményem egyik darabja lesz. Utána te következel!

A jó Madárijesztőt igencsak bántotta, hogy kis barátnője nemsokára Ozma és a többiek sorsára jut, de miközben búslakodott, hirtelen harsány hang hallatszott valahonnan:

– Kot-kot-kot-kot-kotkodács! Kot-kot-kot-ko-kodács!

Manó Király majdhogynem felugrott a trónusáról, annyira meglepte a kotkodácsolás.

– Szent Isten! Mi ez? – ordította.

– Hát ez nyilván Billina! – mondta Madárijesztő.

– Hogyan jut eszedbe ilyen zajt csapni? – kiabálta a Király dühösen, miközben a tyúk előjött a trón alól, és peckesen lépegetett körbe a szobában.

– Jogom volt kotkodácsolni – felelte Billina –, mert éppen most tojtam egy tojást.

– Mi a csoda, tojtál a tróntermemben? Hogyan merészeltél ilyet tenni? – kérdezte a Király dühösen.

– Én mindig ott tojok, ahol éppen vagyok – felelte a tyúk, miközben előbb felborzolta, majd újból elsimította a tollait.

– Mennydörgős mennykő, nem tudod, hogy a tojás mérgező? – kiabálta a Király olyan dühösen, hogy a sziklaszínű szemei kiguvadtak a dühtől és a rémülettől.

– Már hogy lenne mérgező? – mondta Billina méltatlankodva. – Tudatnom kell veled, hogy az én tojásaim jók és frissek. Még hogy mérgezők!

– Te ezt nem értheted – mondta a Király idegesen. – A tojás csak másoknak való, a föld feletti világnak, ahonnan te jöttél. Itt, az én föld alatti birodalmamban méregnek számít. Mi, manók nem állhatjuk a tojást!

– Hát ezt az egyet el kell tűrnöd – jelentette ki Billina –, mert ezt én tojtam.

– Hol tojtad? – kérdezte a Király.

– A trónod alatt – felelte a tyúk.

A Király hatalmasat ugrott a levegőbe, hogy mielőbb szabaduljon a trónjáról.

– Vidd el! Azonnal vidd el innen! – kiáltozta.

– Nem tudom – mondta Billina –, mert nincs kezem!

– Majd én elviszem a tojást – mondta Madárijesztő. – Ezentúl gyűjteni fogom Billina tojásait. Egy már van a zsebemben, amit tegnap tojt.

A király igyekezett minél messzebbre kerülni tőle, mert Madárijesztő megpróbálta kikotorni a tojást a trón alól. Azonban a tyúk hirtelen rákiabált Madárijesztőre:

– Állj! Ne mozdulj!

– Mi a baj? – kérdezte Madárijesztő.

– Ne szedd ki a tojást a trón alól, amíg a Király meg nem engedi, hogy én is bemenjek a palotába és találgassak, mint a többiek – mondta Billina.

– Hűha, mit nem akarnál? – mondta a király – Hiszen te csak egy tyúk vagy, hogyan tudnád kitalálni, hogy ki mindent varázsoltam el én?

– Azért én is megpróbálhatom – felelte Billina. – Ha nem találom el, legfeljebb belőlem is szobadísz lesz!

– Szép kis szobadísz lenne belőled, mondhatom – felelte a Király mérgesen. – De nem bánom, legyen, ahogyan akarod. Majd megkapod méltó büntetésedet, amiért tojást merészeltél tojni az én felséges személyem közelében. Ha már elvarázsoltam Madárijesztőt, te is bemehetsz utána a palotába. De mivel fogod megérinteni a tárgyakat?

– Hát a karmommal – felelte Billina. – Azt a szót, hogy „Ev” pedig éppen olyan jól ki tudom mondani, mint bárki más. De jogot kell adnod nekem, hogy kiszabadíthassam az elvarázsolt barátaimat, ha sikerül a találgatásom!

– Rendben van – mondta a Király –, megígérem, hogy így lesz.

– Akkor hát kiveheted a tojást a trón alól – mondta Billina a Madárijesztőnek.

Erre az letérdelt, és addig keresgélt a trón alatt, amíg csak meg nem találta a tojást. Aztán óvatosan a másik zsebébe dugta, mert attól tartott, hogy ha ugyanabba a zsebébe tenné, mint a másik tojást, akkor összekoccannának és eltörnének.

Ebben a pillanatban a trón felett egy csengő éles hangja szólalt meg. A Király láthatóan még idegesebb lett a hallatára.

– Hát, hát, a kislánynak úgy tűnik, sikerült – mondta bánatos képpel.

– Mi sikerült? – kérdezte Madárijesztő.

– Sikerült egyet eltalálnia. Megtörte az egyik legjobb varázslatomat. A pokolba is! Nem gondoltam volna, hogy sikerül neki!

– Jól értem, hogy eszerint biztonságban visszatérhet közénk? – kérdezte Madárijesztő, és széles, boldog mosoly ömlött el a festett képén.

– Természetesen így lesz – mondta a Király bosszúsan, miközben nyugtalanul sétált fel-alá a szobában. – De annyit mondhatok, hogy a tyúkból bizonyosan valami dísztárgyat varázsolok. Pótolni fogom vele a másikat, amit most elveszítettem.

– Talán igen, talán nem – dünnyögte Billina. – Lehet, hogy egy kis meglepetést okozok neked, és mindent eltalálok! – mondta Billina.

– Mindent eltalálsz? – vágott közbe a király. – Hogyan találhatnál el mindent, amikor a nálad sokkal okosabbaknak sem sikerült, te buta tyúk?

Billina erre már nem szólt semmit. Egy pillanattal később aztán kinyílt az ajtó, és belépett Dorka, kézen fogva a kis Evring Herceggel.

– Mindent eltalálsz? – vágott közbe a király. – Hogyan találhatnál el mindent, amikor a nálad sokkal okosabbaknak sem sikerült, te buta tyúk?

Billina erre már nem szólt semmit. Egy pillanattal később aztán kinyílt az ajtó, és belépett Dorka, kézen fogva a kis Evring Herceggel.

Madárijesztő boldogan üdvözölte a kislányt és átölelte, valószínűleg átölelte volna Evringet is, de a kis Herceg félénken elhúzódott tőle, mert még nem tudta, hogy milyen nagyszerű lény a festett Madárijesztő.

Nem sok idejük volt persze a beszélgetésre, mert most Madárijesztőn volt a sor: indulnia kellett a palotába. Dorka sikerétől nagyon felbátorodott. A kislány is, Madárijesztő is remélte, hogy legalább egyet sikerül majd eltalálnia.

Azonban Madárijesztő ugyanúgy kudarcot vallott, mint Dorka kivételével a többiek. Habár jó sokáig gondolkodott mindegyik próbálkozás előtt, a szegény Madárijesztőnek egyet sem sikerült eltalálnia.

Így hát tömör aranyból készült díszdoboz lett belőle, és a gyönyörű, ám félelmetes palota új látogatókra várt.

– Akkor hát vége az egésznek – sóhajtotta a Király elégedetten. – Mondhatom, igazán szórakoztató történet volt, kivéve az egyetlen esetet, amikor a kisleány eltalálta. De sok gyönyörű dísztárggyal lettem gazdagabb.

– De most még én jövök – mondta Billina türelmetlenül.

– Persze, persze, rólad egészen megfeledkeztem – mondta a Király. – De nem muszáj elindulnod, ha nem akarsz. Nagylelkű vagyok és elbocsátalak.

– Csak ne akarjál elbocsátani – felelte a tyúk. – Megígérted nekem, és én ragaszkodom hozzá, hogy találgathassak én is.

– Akkor hát indulj, esztelen tollcsomó – dörmögte a Király mérgesen, és parancsára nyomban kinyílt a palota szikla ajtaja.

– Ne menj, Billina – mondta Dorka aggodalmasan. – Nagyon nehéz kitalálni, hogy melyik dísztárgy az igazi, engem is csak a jó szerencse mentett meg attól, hogy szobadísszé váljak. Maradj velem, majd együtt visszamegyünk Ev Országba. Biztos vagyok benne, hogy a kis Herceg szívesen lát ott bennünket.

– Így lesz valóban – mondta Evring méltóságteljesen.

– Te csak ne aggódj értem, drágám – kottyantotta Billina nevetve. – Habár nem vagyok ember, ne tartson senki butának, mert éppenséggel tyúknak születtem. Most nyomban elindulok a palotába – tette hozzá. – Nem búcsúzom el tőled, mert biztosan tudom, hogy vissza fogok térni. Ne csüggedj, hamarosan újra látjuk egymást!

Billina ezután hangosan kotkodácsolt néhányat, amitől a kis, kövér Király szemmel láthatóan még idegesebb lett. Majd a bejáraton át elindult az elvarázsolt palotába.

– Remélem, hogy most láttam utoljára az átkozott tyúkot – jelentette ki a Király, miközben visszaült a trónjára, és zsebkendőjével törölgette az izzadságot a homlokáról. – A tyúkok mindenféleképpen kellemetlenek, de ha beszélni tudnak, akkor egyenesen elviselhetetlenek.

– Billina a barátom – mondta Dorka csendesen. – Nem mindenkivel barátságos, de mindig igazat mond!

Bíbor, zöld, arany

Billina peckesen, fontossága tudatában bandukolt a palota padlóját borító süppedő bársonyszőnyegeken, közben mindent alaposan megfigyelt éles tekintetével.

A tyúk joggal érezte fontosnak magát, mert egyedül ő ismerte Manó Király titkát, egyedül ő tudta megkülönböztetni az elvarázsolt élőlényeket az élettelen tárgyaktól. Biztos volt abban, hogy minden találgatása sikeres lesz, de úgy gondolta, hogy mielőtt nekilát, megismerkedik a föld alatti palota valamennyi érdekes látnivalójával – hiszen Meseország legszebb, legragyogóbb palotájában jár.

Amint végighaladt a szobák hosszú során, mindenütt szemügyre vette a bíborszínű dísztárgyakat. Habár némelyikük egészen kicsi volt, és egészen különös helyeken volt elrejtve, Billina mindegyiket megtalálta. Végül is sikerült mind a tízet meglelnie, számtalan szobában elszórva. A zöld színű dísztárgyakat nem vette számba, mert úgy gondolta, hogy mindegyiket megtalálja majd, amikor eljön az ideje.

Miután bejárta az egész palotát, és minden szépségét megcsodálta, Billina végül visszatért az egyik szobába, ahol egy nagy bíbor színű zsámolyt talált. Az egyik lábát a zsámolyra tette, kimondta az „Ev” szót – mire a zsámoly egyszeriben eltűnt, és egy magas, karcsú, gyönyörű hölgy állt a helyén, nagyon szép öltözékben.

A hölgy szemei tágra kerekedtek a csodálkozástól egy pillanatra, mert egyáltalán nem emlékezett már arra, hogy elvarázsolták, és fogalma sem volt, hogy mi tette őt ismét élővé.

– Jó reggelt, Hölgyem – mondta Billina éles hangján. – Egészen jól fest a korához képest!

– Ki beszél itt? – kérdezte Ev Királynéja büszkén.

– Valójában Billnek hívnak – felelte a tyúk, aki ekkor már egy szék karfáján kuporgott –, de Dorka egy kicsit kicirkalmazta a nevemet és Billinát csinált belőle. De hát a név nem számít. Megmentettelek Manó Királytól, többé már nem vagy az ő szolgálója.

– Nagyon szépen köszönöm a jóságodat – mondta a Királyné, és kecsesen meghajolt – De hát mondd meg nekem, hol vannak a gyermekeim? – kérlelte könyörögve.

– Ne aggódj – felelte Billina, miközben csőrével felcsípett egy kis bogarat, amely a szék karfáján mászott. – Pillanatnyilag biztonságban vannak, sőt még komiszkodni sem tudnak, mert a kisujjukat sem képesek megmozdítani.

– Hogyan érted ezt, jóságos idegen? – kérdezte a Királyné aggodalmasan.

– Elvarázsolták őket – felelte Billina –, akárcsak téged. Egyetlen kisfiú nincs már elvarázsolva, akit Dorka kiszabadított.

– Nahát, szegénykéim! – kiáltotta a Királyné zokogva.

– Azért nem kell elkeseredni – válaszolta a tyúk. – Ne aggódjál miattuk, Hölgyem, nemsokára körülötted fognak zsibongani, és éppen annyi bajt fognak kavarni, mint azelőtt. Gyere velem, kérlek, és mindjárt megmutatom neked, hogy milyen jól festenek!

Leröppent a szék karfájáról, és elindult a szomszédos szoba felé. A Királyné követte. Amint elhaladtak egy asztalka előtt, Billinának feltűnt egy zöld szöcske rajta. Nyomban megragadta a karmával és a csőrébe kapta. A szöcske ugyanis a tyúkok egyik kedvenc eledele, és rendszerint gyorsan elkapják őket, mielőtt el tudnának ugrani. Könnyen ez lehetett volna Ozmának, Óz Hercegnőjének a sorsa is, ha igazi szöcske lett volna – nem pedig smaragdból való.

Így azonban Billina túlságosan keménynek találta a szöcskét, és mivel élettelen is volt, úgy gondolta, hogy inkább nem eszi meg! Visszapottyantotta az asztalra, ahelyett hogy megette volna.

– Tudhattam volna – dünnyögte magában. – Ahol nincs fű, ott nem lehet eleven szöcske sem. Valószínűleg a Király varázsolta ide.

Nem sokkal később egy bíbor színű dísztárgyhoz értek. A Királyné kíváncsian szemlélte, de a tyúk nyomban megtörte Manó Király varázslatát. Egy pillanat múlva gyönyörű kislány állt mellettük, aranyhaja dús fürtökben omlott a vállára.

– Evanna! – kiáltotta a Királyné – Drága kis Evannám! – azzal szorosan keblére ölelte a leánykát, és elhalmozta csókjaival.

– Akkor hát idáig minden rendben volna – mondta Billina elégedetten. – Ugye egészen jól tudok találgatni, Manó Király úr?

Ezután visszavarázsolt még egy kislányt, akit a Királyné Evrose néven szólított, majd egy Evardo nevű fiút is, aki valamivel idősebb volt, mint öccse, Evring. A Királyné ezután még jó ideig fel-felkiáltott örömében és keblére szorította egy-egy gyermekét, amíg Billina végül is öt Hercegnőt és öt Herceget varázsolt vissza. Nagyon hasonlítottak egymásra valamennyien, igaz látszódott, hogy nem voltak egyforma magasak, amikor szépen sorba álltak boldog édesanyjuk mellett.

A Hercegnőket Evannának, Evrosenek, Evellának, Evrirenenek és Evednának hívták. A Hercegeket Evrobnak, Evingtonnak, Evardonak és Evrolandnak. A legidősebbik, Evardo volt atyja trónjának örököse, nyilvánvaló volt, hogy Ev Ország királyává fogják koronázni, amint visszatér hazájába. Komoly, nyugodt fiatalember volt, biztosra lehetett venni, hogy bölcsen és igazságosan fogja kormányozni országát.

Miután visszavarázsolta az egész királyi családot, Billina elkezdte kiválogatni a zöld színű dísztárgyakat – ezek voltak ugyanis Óz Birodalmának elvarázsolt lakói. Nem volt nehéz megtalálnia őket, és nemsokára mind a huszonhat tiszt és a közlegény Billina köré gyűjt. Alig győztek boldogan szerencsét kívánni egymásnak a szabadulásukhoz, legvégül harminchét élő ember gyűlt össze a palotában. Valamennyien tudták, szabadságukat Billina okosságának köszönhetik. Nagyon hálásak is voltak, hogy megmentette őket Manó Király varázslatától.

– Most még meg kell találnom Ozmát is – mondta Billina. – Biztosan ő is itt van valahol. – Zöld színűnek kell lennie, mert Óz Birodalmából való ő is. Így hát alaposan nézzetek körül, ti buta katonák, segítsetek nekem, hogy megtaláljuk!

Jó ideig nem találtak semmit, ami zöld színű lett volna. A Királyné azonban, miután még egyszer végigcsókolta az összes gyermekét, ráeszmélt, hogy milyen keresgélés folyik körülötte, és így szólt a tyúkhoz:

– Talán a szöcske az, akit keresel, tisztelt barátném.

– Persze hogy a szöcske az! – kiáltotta Billina. – Teringettét, majdnem olyan ostoba vagyok, mint ezek a bátor katonák. Várjatok itt, én visszamegyek és megkeresem!

Így hát visszament abba a szobába, ahol a zöld szöcskét látta, és nem sokkal később Ozma, Óz Hercegnője jelent meg közöttük szépségesen és kedvesen. Ev Királynéjához lépett, és úgy üdvözölte, ahogyan előkelő uralkodónők szokták egymást köszönteni.

– De hát hol vannak az én kedves barátaim, Madárijesztő és Bádog Favágó? – kérdezte Ozma Hercegnő a kölcsönös üdvözlések után.

– Mindjárt megkeresem őket – felelte Billina. – Madárijesztő is, Tiktak is aranyból van, de fogalmam sincs, hogy Bádog Favágóból mi lett. Manó Király csak annyit mondott, hogy valami nagyon furcsa dologgá varázsolta.

Ozma lelkesen segített a tyúknak a keresésben, és nemsokára megtalálták Madárijesztőt és a Gépembert is. Azonban akármennyire keresték is, nem találták a mókás dísztárgyat, ami az elvarázsolt Bádog Favágó lehetett volna.

– Csak egyet tehetünk – mondta végül Ozma. – vissza kell mennünk Manó Királyhoz, és kényszerítenünk kell rá, hogy megmondja nekünk, mi lett a barátunkból.

– Lehet, hogy nem fogja elárulni – jegyezte meg Billina.

– Muszáj lesz neki – válaszolta Ozma határozottan. – A Király nem bánt velünk tisztességesen, mert csak színlelte a jóságot és a becsületességet, becsapott bennünket. Ha nem lett volna bölcs és bátor barátunk, a tyúk, aki megmentett bennünket, örök időkre elvarázsolva maradtunk volna.

– A Király gazember – jelentette ki Madárijesztő.

– Rosszabb, ha nevet, mint ha másvalaki a homlokát ráncolja! – jelentette ki a közlegény reszketve.

– Azt hit-tem, hogy be-csü-le-tes, de té-ved-tem – mondta Tiktak. – A gon-do-la-ta-im ál-ta-lá-ban he-lye-sek, de Ko-vács és Bá-do-gos hi-bá-jából né-ha rossz irány-ba ka-nya-rod-nak, és célt té-vesz-te-nek.

– Kovács és Bádogos nagyon jó munkát végzett, amikor téged megcsinált – mondta Ozma jóságosan. – Nem hiszem, hogy bárki felróhatná nekik, amiért néha nem működsz tökéletesen.

– Kö-szö-nöm – mondta Tiktak.

– Akkor hát – mondta Billina éles kis hangján –, menjünk vissza valamennyien Manó Királyhoz, és hallgassuk meg, hogy mit tud mentségére felhozni.

Mindnyájan a bejárat felé indultak, elöl ment Ozma a Királynéval, őket a kis Hercegek és Hercegnők követték. Utánuk Tiktak, majd a Madárijesztő következett, akinek szalmával kitömött hátán Billina kuporgott. A huszonhat tiszt és a közlegény zárta be a menetet.

Amikor elérkeztek a terembe, az ajtók hirtelen feltárultak előttük. Abban a minutumban mindnyájan meghökkenve megálltak, és riadtan bámultak a terembe. Ott ugyanis a Manó Király páncélos katonái álltak hosszú sorokban, kezükben fényes csatabárdokkal. Úgy tűnt, hogy bármely pillanatban készen állnak lesújtani az ellenségre – de meg sem moccantak, szoborként álltak, parancsra várva.

A félelmetes hadsereg közepén pedig a kis Király ült sziklatrónusán. Most azonban nem nevetett. Még csak nem is mosolygott. Az arca eltorzult a dühtől, rossz volt ránézni.

Madárijesztő győzelme

Amikor Billina a palotába ment, Dorka és Evring letelepedett, hogy megvárja: sikerül-e vagy kudarcot vall a merész vállalkozása. Manó Király visszaült a trónjára és egy ideig vidáman és elégedetten pipázott.

Hanem a trónus felett lévő csengő újból és újból megszólalt, és minden alkalommal azt jelezte, hogy Billinának sikerült egy-egy további varázslatot megtörnie. A Király egyre bosszúsabb lett, amikor a csengő meg-megszólalt. Amikor először csengett, azt kiabálta, hogy – Teringettét!

A második csengőszónál dühösen felordított: Ördög és pokol! A harmadiknál azt kiáltotta, hogy Hippiriki! ami szörnyű nagy gorombaság lehetett, mert nem is tudni, hogy valójában mit jelent.

A csengő még ezután is meg-megszólalt, de a Király most már olyan dühös volt, hogy kiabálni sem tudott. Csak felugrált a trónjáról, és olyan dühösen ugrándozott körbe a szobában, hogy Dorkát egy dróton rángatott bábura emlékeztette.

A kislány persze minden alkalommal, amikor csengő megszólalt, egyre boldogabb lett, mert tudta, hogy ez azt jelenti: Billina megint visszaváltoztatott élőlénnyé egy szobadíszt. Dorka nemcsak boldog volt, hanem csodálkozott is, mert el nem tudta képzelni, hogyan tudta Billina a palota szobáiban lévő töméntelen dísztárgy és csecsebecse közül kiválasztani az elvarázsolt embereket. Miután már tíz csengőszót számlált, és a csengő továbbra is meg-megszólalt, Dorka tudta, hogy nemcsak a királyi családot, de Ozmát és kísérőit is sikerült Billinának visszavarázsolnia. A dühös Király átkozódásain pedig csak vidáman kacagott.

Az apró Király már szörnyen dühös volt, a kislány nevetésétől szinte eszét veszítette. Ordított, mint egy fenevad. Mikor aztán belátta, hogy valószínűleg valamennyi varázslatát megtörik és mindegyik áldozatát kiszabadítják, hirtelen az erkélyre nyíló ajtóhoz futott és éleset füttyentett – a katonáinak adott jelet, hogy sürgősen gyülekezzenek.

A katonák sürgősen masírozni kezdtek a kanyargó csigalépcsőn fel a trónterembe. Marcona, kemény tekintetű kapitány volt a vezérük. Mikor már a trónterem zsúfolásig megtelt, a katonák felsorakoztak, és feszes vigyázzállásban várták a parancsot, hogy mit tegyenek.

Amikor a katonák megjöttek, Dorka elhúzódott a barlang egyik sarkába, és most ott állt, kézen fogva Evring Herceget. Mellette egyik oldalon az óriási Oroszlán, a másikon Tigris lapult.

– Fogjátok el azt a lányt! – kiáltotta a Király a Kapitánynak, mire néhány katona nyomban elindult, hogy a parancsot teljesítse. Azonban az Oroszlán és a Tigris vadul morogni kezdett, és fenyegetően csattogtatták fogaikat, mire a katonák rémülten visszahúzódtak.

– Ne féljetek tőlük! – kiáltotta Manó Király. – Nem tudnak elmozdulni onnan, ahol állnak.

– De meg tudják harapni azt, aki megpróbál hozzányúlni a lányhoz! – mondta a kapitány.

– Majd gondoskodom róla, hogy ne tudják! – felelte a Király. – Elvarázsolom őket megint. Ki se tudják majd nyitni a szájukat.

Lelépett a trónjáról, hogy elvégezze a varázslást, de Fűrészbak ebben a pillanatban odafutott hozzá. Hatalmasat rúgott a kövér Királyba mind a két lábával.

– Jaj-jaj-aj, gyilkos! Áruló – kiáltotta a Király. Egészen a katonákig repült a rúgástól, és kissé meg is sérült. – Ki tette? – kérdezte fenyegetően.

– Én – morogta Fűrészbak mérgesen –, és újból beléd rúgok, ha nem hagyod békében Dorkát!

– Majd teszek róla, hogy ne tedd! – felelte a Király. – Aztán Fűrészbak felé intett és elmondta a varázsszót. – No csak – mondta ezután – lássuk csak, tudsz-e még mozogni, ócska faszamár!

De ahelyett, hogy a varázslat bekövetkezett volna, Fűrészbak még inkább mozogni kezdett. Sőt nemcsak mozgott, hanem ugrott. Egyenest a Királynak, mégpedig olyan lendülettel, hogy a kövér emberke nem tudott elszabadulni előle. Bumm, bumm! A fapaták belerúgtak a pocakjába, a Király felrepült a magasba, onnan pedig a Kapitány fejére pottyant. Az nem sokat bajlódott őfelségével, hanem engedte, hogy a földre huppanjon.

– Hm, hm – hümmögött a Király meglepetten. – Ugyan miért nem működött a varázsövem? Nagyon meglepő!

– Ez az állat fából van – mondta a Kapitány. – Te is tudod, hogy fára nem hat a varázslatod!

– Igaz, egészen elfelejtettem – mondta a Király. Közben feltápászkodott, és a trónja felé sántikált. – Jól van – mondta. – Hagyjad a lányt, úgy sem menekülhet előlünk.

A katonákat meglehetősen megzavarták a történtek, de most megint felsorakoztak, mire Fűrészbak Dorkához ügetett és védőn a kislány mellé állt, éppen az Éhes Tigris szomszédságában.

Ebben a pillanatban kitárult a palota ajtaja, és a bejáraton túl megjelentek barátaink. Nem léptek be, mert mindannyian visszahőköltek az ajtónál, amint meglátták a katonákat és köztük a dühös Manó Királyt.

– Adjátok meg magatokat! – kiáltotta Manó Király – A foglyaim vagytok!

– Ugyan! – kiáltotta Billina, aki a Madárijesztő vállán kuporgott. – Megígérted nekem, hogy a barátaim is, én is békésen távozhatunk, ha mindent jól eltalálok. Márpedig úgy tudom, mindig megtartod az ígéretedet!

– Azt mondtam, hogy békében távozhattok a palotámból – válaszolta a Király. – Onnan valóban elmehettek, de az országomat nem hagyhatjátok el. Valamennyien a foglyaim vagytok. A föld alatti börtönbe záratlak benneteket. Ott lobog a tűz, izzó láva hömpölyög, a levegő pedig szikrázik a forróságtól.

– Akkor hát nekem végem van – mondta Madárijesztő bánatosan. – Egyetlen szikra elég, hogy hamu legyen belőlem!

– Megadod hát magadat?

Billina súgott valamit Madárijesztő fülébe, mire az mosolyogni kezdett, és kezeit a zsebébe dugta.

– Nem adjuk meg magunkat! – felelte helyette is bátran Ozma. Aztán a katonáihoz fordult:

– Előre, vitéz katonáim, harcoljatok az uralkodónőtökért és magatokért mindhalálig!

– Bocsánat, Felséges Ozma – felelte az egyik tábornok –, de meg kell mondanom neked, hogy én és tiszttársaim szívbajban szenvedünk, a legkisebb izgalom is megölhet bennünket. Márpedig, ha harcolunk, akkor felizgulunk. Nem kellene valahogyan elkerülnünk ezt a veszélyt?

– A katonáknak nem lehet szívbajuk – felelte Ozma.

– A közkatonának valóba nem lehet efféle betegsége – mondta egy másik tábornok, miközben elgondolkodva pödörgette a bajszát. – Ezért hát, ha Felséged úgy kívánja, parancsolja meg a közlegénynek, hogy induljon támadásra.

– Jól van, megparancsolom – felelte Ozma.

– Előre, indulj! – parancsolták a tábornokok egyhangúlag. – Előre, indulj! – kiáltották az őrnagyok. – Előre, indulj! – kiabálták a kapitányok is.

A közkatona ennek hallatára előreszegezte a dárdáját, és vadul az ellenségre rontott.

A Manók kapitányát annyira meglepte a támadás, hogy elfelejtett parancsot adni katonáinak, hogy védekezzenek. Így hát az első sorban álló tíz ember, akit a közlegény dárdája eltalált, elvágódott, mint megannyi ólomkatona. A dárda azonban nem döfte át kemény acélpáncéljukat, és megint talpra álltak. Eközben Ozma seregének közlegénye egy másik sor katonát is ledöntött a lábáról.

A kapitány ekkor a csatabárdjával a közlegény dárdájára sújtott, mire az darabokra tört, és kiesett a közlegény kezéből. Nem harcolhatott tovább.

Manó Király elhagyta a trónját, keresztülfurakodott a katonák első soráig, hogy lássa, mi történik. Ott közvetlenül szembekerült Ozmával és barátaival. Madárijesztő – akit talán a közlegény vitézsége lelkesített fel – a jobb zsebéből kivette Billina egyik tojását, és olyan erősen, ahogyan csak tudta, az apró Király fejéhez vágta.

Éppen a bal szemét találta el, a tojás pedig – ahogyan a tojások szokták – eltört, és sárga, ragadós tartalma végigcsurgott a Király haján, arcán, szakállán.

– Segítség! Segítség! – kiabált a Király, miközben ujjaival a ragacsot törölgette a képéről.

– Tojás! Egy tojás! Meneküljön, ki merre lát! – kiabálta a manók Kapitánya halálra rémülten.

Futott is, ki merre látott. A bátor harcosok egymásra estek, miközben a szörnyű tojás halálos mérge elől igyekeztek menekülni. Akinek nem sikerült a csigalépcsőn lejutni, az erkélyről ugrott a barlangba, és magával rántott másokat is.

Miközben a Király segítségért kiabált, a trónteremből eltűnt valamennyi katonája. Aztán – mielőtt a Királynak sikerült volna kitörölnie a tojást a bal szeméből –, Madárijesztő a jobb szemébe hajította a második tojást, és ezzel teljesen elvakította. A Király nem tudott menekülni, mert nem látta, hogy merre menjen. Így hát egy helyben állt, csak kiabált, ordított, üvöltött eszeveszett félelmében.

Miközben ezek történtek, Billina Dorkához repült, aztán az oroszlán vállára kuporodva ezt suttogta a kislány fülébe: – Szerezd meg az övét! Szerezd meg Manó Király drágakövekkel kirakott övét! Hátul lehet lecsatolni róla! Gyorsan, Dorka, gyorsan!

Mi történt Bádog favágóval?

Dorka engedelmeskedett. Tüstént Manó Király mögé szaladt, aki még most is azzal bajlódott, hogy a szeméből kivakarja a tojást. Dorka egy szempillantás alatt lecsatolta róla a drágakövekkel kivert övét, majd nyomban visszafutott vele az Oroszlán és a Tigris közé. Minthogy nem tudott vele mást csinálni, felerősítette a saját derekára.

Ebben a pillanatban rohant be a terembe az Udvarmester, kezében egy szivaccsal és egy vödör vízzel. Elkezdte a tojás nyomait lemosni a gazdája arcáról. A társaság persze kíváncsian bámulta.

Néhány perc múlva a Király megint látott. Az első dolga az volt, hogy dühösen Madárijesztőre meredt.

– Megkeserülöd még ezt, te szalmával kitömött ostoba bábu! Nem tudod, hogy a tojás méreg nekünk, manóknak?

– Úgy tűnik, hogy tényleg nem tesz jót nektek, de fogalmam sincs, miért?

– Mindegyik teljesen friss volt és kifogástalan! – tette hozzá Billina. – Örülhetnétek, hogy kaptatok belőlük néhányat!

– Skorpióvá foglak varázsolni benneteket! – kiáltotta dühösen a Király. Kiterjesztette a két karját, és varázsszavakat mormolt.

De senkiből sem lett skorpió. A Király erre abbahagyta a varázslást. Meglepetten bámult feléjük.

– Mi történt? Miért nem működik? – kérdezte.

– Hát az történt, hogy nincs rajtad a varázsöv – felelte az Udvarmester, miután alaposan megszemlélte a Királyt. – Hol van? Hová tetted?

Manó Király végigtapogatta a derekát mind a két kezével, és sziklaszínű arca olyan fehér lett, mint a mész.

– Eltűnt! – kiáltotta kétségbeesetten. – Eltűnt, végem van!

Ekkor Dorka előlépett és így szólt:

– Üdvözöllek benneteket, Ozma Őfelsége és Ev Királynéja! Szeretettel köszöntelek benneteket most, hogy visszatértetek az élők világába. Billina megmentett mindnyájatokat a bajból, most hát hagyjuk el ezt az utálatos helyet, és térjünk vissza Ev országába, amilyen gyorsan csak lehet.

Mindenki láthatta, miközben Dorka így beszélt, hogy a derekán van a varázsöv. Valamennyi barátja éljenezni kezdett, de Madárijesztő és a közlegény hangja mindenkit túlharsogott. Manó Király azonban nem éljenzett velük együtt. Búsan, mint egy megvert kutya mászott vissza a trónjára, és keserűen siránkozott, amiért elpártolt tőle a szerencse.

– De még nem találtuk meg hűséges hívemet, Bádog Favágót – mondta Ozma Dorkának. – Nem szeretnék nélküle távozni innen.

– Én sem – felelte gyorsan Dorka. – Bádog Favágó nem volt a palotában?

– Ott kell lennie – mondta Billina –, csak éppen semmi támpontom nem volt, hogy megtaláljam. Így hát nem sikerült rábukkannom.

– Visszamegyünk a palotába – mondta Dorka. – Biztos vagyok benne, hogy a varázsöv segíteni fog, és megtaláljuk kedves öreg barátunkat.

Így hát visszatértek a palotába – ami könnyen ment, mert az ajtó még nyitva volt. Mindenki követte őket, kivéve Manó Királyt, Ev Királynéját és Evring Herceget. A kis Herceget édesanyja az ölébe vette és simogatta, csókolgatta, hiszen ő volt a legkisebbik a tíz gyerek közül.

A többiek mind visszamentek élükön Dorkával. Az első szoba közepén a kislány megállt, meglengette a karját, ahogyan Manó Királytól látta, és megparancsolta, hogy bármivé varázsolták is el, Bádog Favágó változzék vissza az eredeti formájába. Hiába próbálkozott, semmi sem történt. Így hát Dorka egy másik szobába ment és megismételte, majd a palota valamennyi szobájában próbálkozott a varázslattal. De hiába, Bádog Favágó csak nem jelent meg. Azt pedig el sem tudták képzelni, hogy a töméntelen dísztárgy, csecsebecse közül melyik lehet a barátjuk.

Szomorúan tértek vissza a trónterembe. A Király, mikor látta, hogy kudarcot vallottak, gúnyosan pillantott Dorkára, és így szólt:

– Nem tudod, hogyan kell használni a varázsövemet, így pedig nem láthatod semmi hasznát. Gyere, add vissza nekem, és akkor szabadon bocsátalak téged is, a többieket is. Ami Ev ország királyi családját illeti, ők a szolgáim, és azok is fognak maradni örökre.

– Megtartom a varázsövet – mondta Dorka.

– De hogyan tudsz innen távozni az én engedelmem nélkül? – kérdezte a Király.

– Nagyon könnyen – felelte a kislány. – Egyszerűen elmegyünk pontosan úgy, ahogy idejöttünk.

– Úgy? Valóban csak ennyit kell tenned? – gúnyolódott a Király.

– Hát például hol van a bejárat, amelyen át bejutottatok ebbe a terembe?

Mindnyájan körülnéztek, de sehol sem tudták a bejáratot felfedezni, mert a sziklahasadék közben bezárult. Dorka azonban nem csüggedt. Intett egyet a sziklafal felé és így szólt:

– Parancsolom, hogy táruljon fel a bejárat!

Kívánsága nyomban teljesült. A szikla megnyílt, és feltárult a titkos ajtó.

A Király megdöbbent – de a többiek ujjongtak örömükben.

– A varázsöv, úgy látszik, engedelmeskedik parancsaidnak – mondta Ozma. – De akkor hogyan történt, hogy mégsem tudtuk megtalálni Bádog Favágót?

– El sem tudom képzelni, hogyan – felelte Dorka.

– Figyelj rám, te lány! – mondta Manó Király. – Add vissza a varázsövet nekem, és akkor megmondom, hogy mivé varázsolódott el Bádog Favágó. Akkor aztán könnyen megtalálhatod!

Dorka habozott, de Billina ezt kiáltotta:

– Ne add vissza neki! Ha Manó Király megkapja a varázsövet, mindnyájunkat fogságba vet, mert a hatalmában leszünk. Csak akkor hagyhatjuk el bántatlanul ezt a helyet, ha megtartod a varázsövet.

– Azt hiszem, igaza van – mondta Madárijesztő. – Nekem azonban támadt egy másik kitűnő ötletem. Ez persze a nagyszerű eszemnek köszönhető. Ha a Király nem ígéri meg nyomban, hogy maga megy a palotába és hozza ide azt a dísztárgyat, amivé barátunkat, Bádog Favágót varázsolta, akkor Dorka változtassa őfelségét libatojássá.

– Libatojás? – kiáltotta a Király elszörnyedve. – Micsoda rémes ötlet!

– Hát igen, libatojás lesz belőled, hacsak nem mész a palotába és hozod el onnan azt, amit kívánunk – jelentette ki Billina örömteli kotkodácsolással.

– Az imént saját szemeddel láthattad, hogy Dorka nagyon jól tudja használni a varázsövet – tette hozzá Madárijesztő.

Manó Király alaposan meggondolta a dolgot, és végül elfogadta Billina javaslatát, mert nem akart libatojássá változni. Bement a palotába, hogy kihozza azt a csecsebecsét, amivé Bádog Favágó változott.

Mindnyájan feszülten várták visszaérkezését, mert nagyon szerettek volna már kiszabadulni a földalatti barlangból és újból látni a napfényt. A Király vissza is tért egy idő múlva, de üres kézzel jött. Arcán zavar és értetlenség tükröződött.

– Eltűnt – mondta. – Bádog Favágót sehol sem találtam a palotában.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Ozma keményen.

– Nagyon is biztos vagyok benne – felelte a Király reszketve. – Ugyanis pontosan tudom, hogy mivé változtattam és hogy hol állott. Most azonban nincs ott, és nagyon kérlek, ne változtass engem libatojássá, mert megtettem minden tőlem telhetőt.

Egy ideig mindnyájan hallgattak, majd Dorka így szólt:

– Akkor hát nincs semmi értelme, hogy további büntetést szabjunk ki Manó Királyra. Attól tartok, hogy a barátunk nélkül kell elmennünk innen.

– Hát, ha nincs itt, nem tudjuk megmenteni – mondta Madárijesztő szomorúan. – Szegény Miki, vajon mi lett belőle!

– Ráadásul nekem hat heti elmaradt fizetésemmel tartozott – mondta az egyik tábornok sírva, miközben hímzett kabátujjával törölgette szeméből a könnyeket.

Így hát nagyon bánatosan elhatározták, hogy elveszett társuk nélkül térnek vissza a föld feletti világba. Ozma mindjárt ki is adta a parancsot, hogy induljanak felfelé, a sziklahasadékon keresztül.

A katonák mentek elöl, utánuk a Királyné következett a gyermekeivel, őket Dorka, Ozma, Billina, a Madárijesztő és Tiktak követte.

Amikor elindultak, Manó Király a trónján ült, és mérges tekintete követte a távozókat. Nem is gondoltak semmiféle veszélyre, amíg Ozma véletlenül hátra nem nézett. Akkor azonban észrevette, hogy Manó Király tömérdek katonája a nyomukba eredt, és kezükben kivont karddal, előre szegezett dárdákkal, magasra emelt csatabárddal követi őket. Vadul rohantak utánuk, nyilvánvaló volt, hogy megpróbálják lekaszabolni a menekülőket, mihelyst utolérik őket.

Ebből láthatták, hogy Manó Király még egy utolsó kísérletet tesz, hogy megakadályozza menekülésüket, de pórul járt, mert amikor Dorka észrevette a veszélyt, megállt, intett a kezével, és valamit suttogott a varázsövének.

A következő pillanatban azok a katonák, akik az első sorban rohantak feléjük, tojásokká változtak.

Egyszeribe olyan sok tojás gurult a barlang földjén, hogy a többi katona nem tudott előrehaladni úgy, hogy ne lépjen tojásra. De nem is került erre sor, mert amint megpillantották a sok tojást, a derék harcosoknak inukba szállt a bátorságuk. Sarkon fordultak, és eszeveszetten menekültek visszafelé. Semmi parancsra nem voltak hajlandók visszafordulni és megtámadni a menekülőket.

Barátaink ezután már minden baj nélkül elérték az átjáró végét, és nemsokára kint voltak a szabad levegőn. A két magas hegy közt vezető félelmetes sötét ösvényen kellett ezután áthaladniuk – de tudták, hogy az út Ev országába vezet, és jó kedvük volt, mert bíztak benne, hogy már soha többé nem fogják viszontlátni Manó Királyt és szörnyű palotáját.

A menetet Ozma vezette a Gyáva Oroszlán hátán nyargalva, utána Ev Királynéja következett a Tigris hátán. A gyermekei kézen fogva, gyalogosan bandukoltak utána. Dorka Fűrészbak hátán utazott, Madárijesztő pedig gyalog masírozott a hadsereg élén – ugyanis Bádog Favágó távollétében ő volt a katonák parancsnoka.

A sötétség nemsokára tűnni kezdett, már a napfény is behatolt a két hegy közé. Egy kis idő múlva aztán tompa dübörgés hallatszott: bumm-bumm-bumm. Az óriási kalapács hangja volt, amint az útra lesújtott.

– Hogyan haladhatunk át a hatalmas vas-óriás alatt? – kérdezte a Királyné, aki nagyon aggódott gyermekeiért. Dorka azonban egyszeriben megoldotta a kérdést – egyetlen szóval, amit a varázsövének suttogott.

Erre az óriás megállt, kalapácsát magasra emelve tartotta a levegőben mozdulatlanul. Az egész csapat biztonságosan áthaladhatott irdatlan vas lábai között.

Ev Királya

A manók a sziklafalak oldalában repkedtek, de ezúttal némán, tisztelettel pillantottak a távozók felé, nem nevettek rajtuk gúnyosan. Valójában nem sok okuk volt a gúnyolódásra, hiszen Királyuk vereséget szenvedett.

A szoros másik oldalán megtalálták Ozma aranyhintaját: ugyanott állt, ahol hagyták. Az Oroszlánt és a Tigrist tüstént befogták eléje. A szép hintóbán bőven jutott hely nemcsak Ozmának, de a Királynénak és hat gyermekének is.

A kis Evring ugyanis szívesebben nyargalt Dorkával együtt, Fűrészbak hátán. Kényelmesen elfért ott, mert Fűrészbaknak igen nagy háta volt. A kis Herceg már nem volt olyan félénk, mint korábban. Nagyon megszerette a kislányt, aki megmentette, így igencsak összebarátkoztak, és vidám beszélgetésbe elegyedtek Fűrészbak hátán.

Egyébként Billina is Fűrészbakon kuporgott, méghozzá a fából való paripa fején. Fűrészbak egyáltalán nem bánta, hogy nagyobb súlyt kellett cipelnie. A kisfiú pedig nem győzött ámuldozni, hogy egy tyúk beszélni tud, és ráadásul még okosakat is mond.

Amikor egy öbölhöz értek, Ozma varázsszőnyege segítségével biztonságban átjutottak rajta. Aztán egy erdőbe jutottak, a fák lombjai közt madarak csicseregtek vidáman. Később megcsapta őket az Ev termékeny földjei felől lengedező szellő, a levegő virágok és frissen kaszált széna illatával volt teli. A napfény egyre jobban melengette a vándorokat, lassacskán elűzte testükből a manók föld alatti birodalmának hidegét.

– Meg volnék mindennel elégedve – mondta Madárijesztő Tiktaknak –, ha velünk volna Bádog Favágó is. De így, hogy ott kellett hagynunk, megszakad a szívem.

– Na-gyon de-rék fic-kó volt – felelte Tiktak. – Ha-bár nem va- la-mi tar-tós anyag-ból csi-nál-ták.

– De hát kitűnő bádogból van – vágta rá Madárijesztő sietve. – Bármi történt szegény Favágó Mikivel, mindig sikerült megforrasztani. Ráadásul őt nem kellett felhúzni, és nem állott le a szerkezete minduntalan.

– Né-ha azt ki-vá-nom – mondta Tiktak –, hogy bár-csak lennék én is szal-má-val ki-töm-ve, mint te. Na-gyon nehéz az é-let, ha va-la-ki réz-ből van.

– Nekem nincs okom panaszra – felelte a Madárijesztő. – Elég, ha egy kis szalmát tömnek belém időnként, máris olyan vagyok, mint új koromban. Azonban sosem lesz belőlem olyan csiszolt, ragyogó úriember, mint amilyen te vagy, Tiktak barátom.

Ev Királynője és gyermekei – elhihetitek nekem – boldogok voltak, hogy viszontláthatták szeretett hazájukat. Amikor a főváros palotájának tornyai feltűntek a messzeségben, nem tudták megállni, hogy éljenzésbe ne törjenek ki. A kis Evring, aki Dorka előtt ült Fűrészbak hátán, annyira megörült, hogy a zsebéből előszedett egy furcsa ónból készült sípot, és erősen belefújt. Az éles füttyszótól Fűrészbak ijedtében nagyot ugrott, majd ágaskodni kezdett.

– Mi volt ez? – kérdezte Billina ijedten, mert kénytelen volt a szárnyaival csapkodni, hogy nagy nehezen meg tudjon maradni a rémülten ágaskodó Fűrészbak fején.

– Ez az én sípom! – mondta Evring Herceg, és magasra emelte, hogy Billina jobban láthassa.

Amit látott, egy kicsiny, kövér malacot formázott, ónból készült és zöld színű volt. A síp maga a malac farkában volt.

– Hol szerezted? – kérdezte a tyúk, miközben alaposan megszemlélte a különös játékszert.

– Nos hát, Manó Király palotájában találtam, amikor a találgatással próbálkoztam – felelte a Herceg. – Felvettem és zsebrevágtam.

Billina nevetett, vagyis azt a sajátságos kotkodácsolást hallatta, ami a nevetést jelentette nála.

– Hát akkor nem csoda, hogy nem tudtam Bádog Favágót meglelni – mondta. – És az sem csoda, hogy még a varázsöv parancsára sem jött elő, sőt a Király sem találta meg.

– Hogyan érted ezt? – kérdezte Dorka.

– Úgy, hogy a Herceg zsebében volt – kotkodácsolta Billina.

– Én nem csináltam semmi rosszat – tiltakozott a kis Evring. – Csak zsebre dugtam a sípot.

– Akkor hát ide figyelj – felelte a tyúk, majd az egyik lábával megérintette a fütyülőt, és azt mondta, hogy „Ev”.

Huss…

– Jó napot – mondta Bádog Favágó, miközben udvariasan megemelte csúcsos fövegét és meghajolt Dorka és a Herceg előtt. – Úgy sejtem, hogy nagyot alhattam, talán az első alkalommal történt, mióta a bádoglemezeimet összeforrasztották. Csak ez lehet az oka, hogy nem emlékszem, miként sikerült kiszabadulnom Manó Király fogságából.

– Mert el voltál varázsolva – mondta a kislány, és átölelte rég nem látott barátját –, de most már minden jóra fordult.

– A sípomat akarom! – mondta a kis Herceg, és sírni kezdett.

– Csend legyen! – szólt rá Billina. – Igaz, hogy a sípod elveszett, de majd kapsz másikat otthon.

Madárijesztő öreg barátja keblére borult, annyira örült, hogy viszontláthatta, Tiktak pedig olyan lelkesen szorította meg Bádog Favágó kezét, hogy néhány ujja egészen összenyomódott. Ezután helyet adtak Ozmának, hogy ő is köszönthesse Bádog Favágót, a katonák pedig, amint meglátták, lelkesen éljenezni kezdtek. Mindenki örvendezett és boldog volt, mert Bádog Favágót mindenki nagyon szerette, aki csak ismerte, és már azt hitték, hogy örökre elveszítették. Nagyon örültek, hogy viszontlátják váratlanul.

Nemsokára a menet elérkezett a királyi palotához. Ott jókora tömeg gyűjt egybe, hogy üdvözölje a Királynét és tíz gyermekét. Mindenki éljenzett, ujjongott örömében. Sokan virágokat szórtak elébük az útra, mindenki mosolygott, örült.

Langaléta hercegnőt tükrös szobájában találták, éppen egyik szépséges fejét bámulta: gesztenyebarna haj ékesítette, álmodozó, dióbarna szemei voltak, az orra formás és finom vonalú. A Hercegnő örült, hogy mostantól fogva nem kell folytatnia a fárasztó uralkodást, a Királyné pedig kegyesen engedélyezte, hogy megtarthassa pompás szobáit és fej-gyűjteményét, amíg csak él.

Ezután a Királyné kivezette fiát a palota erkélyére. Onnan így szólt a palota előtt összegyűlt embersereghez:

– Íme, itt van előttetek eljövendő uralkodótok, Tizenötödik Edvardo Király. Tizenötesztendős, tizenöt ezüstgomb van a zubbonyán, és ő a tizenötödik Edvardo, aki az országon uralkodni fog.

A tömeg tizenötször éljenzett, még a néhány Kerekes is megígérte, aki ott volt, hogy engedelmeskedni fog az új Királynak.

Így hát a Királyné egy jókora, aranyból készült, rubintkövekkel kirakott koronát illesztett Edvardo fejére, hermelinpalástot terített a vállára, és Királlyá nyilvánította. Edvardo kegyesen intett alattvalóinak, aztán gyorsan eltűnt az erkélyről, hogy utánanézzen, akad-e még némi sütemény a királyi éléskamrában.

A Királyné bőséges vendéglátásban részesítette Ozmát, Óz Hercegnőjét, valamint Dorkát, Tiktakot és Billinát, nem győzte közben újból és újból elmondani, hogy minden boldogságát neki köszönheti. Billinának pedig még azon az estén egy gyönyörű, igazgyöngyökből és zafírkövekből font nyakláncot adományozott nagyrabecsülése jeléül az új Király.

A Smaragdváros

Dorka úgy döntött, hogy elfogadja Ozma meghívását, és visszatér vele együtt Óz Birodalmába. Ev országból sem lett volna könnyebb hazajutnia, mint Óz Birodalmából, a kislány pedig nagyon szerette volna viszontlátni azt az országot, ahol csodálatos kalandokban volt része. Mostanra már – gondolta – Henrik bácsi hajója valószínűleg kikötött Ausztráliában, és a bácsikája belenyugodott abba, hogy Dorka elveszett a tengeren. Nem fog többet aggódni miatta, ha valamivel hosszabb ideig lesz távol. Így hát elhatározta, elmegy Óz Birodalmába.

Búcsút mondtak Ev lakóinak, Edvardo Király megfogadta Dorkának, hogy sosem felejti el, mit köszönhet neki, és azt is, hogy mindent megtesz majd országa érdekében, ami csak hatalmában áll.

Aztán eljutottak a sivatag széléhez, ahol Ozma ledobta a varázsszőnyeget. Egyszeriben elébük terült a csodálatos szőnyeg, és olyan hosszan kigöngyölődött, hogy mindnyájan kényelmesen elfértek rajta.

Tiktaknak – aki kijelentette, hogy hűségesen követni kívánja Dorkát, mert a kislányhoz tartozik – megengedték, hogy csatlakozzék a társasághoz. Mielőtt útra keltek, Dorka amennyire csak lehetett, felhúzta Tiktak szerkezetét, s ettől fogva a rézember ugyanolyan jól tudott lépegetni, mint a társaság többi tagja.

Ozma Billinát is meghívta Óz Birodalmába. A bátor tyúk boldogan elfogadta a meghívást, mert szívesen elment mindenhová, ahol érdekes, új dolgokat láthatott.

Korán reggel vágtak neki a sivatagnak, és csak annyi időre álltak meg, hogy Billina megtojhassa a napi tojását. Napnyugta előtt már fel is tűntek előttük Óz Birodalmának zöldellő rétjei, erdős dombjai. A birodalomnak abba a tartományába érkeztek, ahol a Mumpicok éltek. Mumpic király eljött egészen országa határára, hogy ott üdvözölje mély tisztelettel Ozmát, és elmondja neki, milyen mélységes örömmel tölti el, hogy sikerült megmenekülnie. Ozma, Óz Birodalmának Hercegnője ugyanis ugyanúgy uralkodója volt a Mumpicok Királyának, mint ahogyan uralkodott Nyugor Király, Kvarangy Király és Gillikin Király felett is, és ahogyan mindegyik király uralkodott a saját népe felett. Óz Birodalmának legfőbb Úrnője saját hatalmas városában élt, amelyet Smaragdvárosnak neveztek. Ez a város volt a négy királyságból álló Óz Birodalom fővárosa.

Az érkezésüket követő éjszakát Mumpic Király palotájában töltötték. Onnan reggelre kelve útnak indultak Smaragdváros felé. Az út, amelyen haladtak, sárga téglákkal volt kirakva, s egyenest a drágakövektől csillogó városkapuhoz vezetett. Útközben mindenütt kitódultak házaikból az emberek, hogy üdvözöljék Ozmát, szeretett uralkodónőjüket, és köszöntsék Madárijesztőt, Bádog Favágót és a Gyáva Oroszlánt is, mert mindenki nagyon kedvelte őket. Dorka sok emberre emlékezett, akivel megbarátkozott abban az időben, amikor először járt Óz Birodalmában, és régi ismerősei is nagyon örültek, hogy viszontlátják a kansasi kislányt. Mindenki elárasztotta Dorkát jókívánságokkal.

Egy helyen megálltak rövid időre, hogy pihenjenek és felfrissüljenek. Ozmának ott egy asszony egy bögre tejet adott. Jóízűen megitta, és közben jól megnézte a hölgyet.

– De hát te Zsinzsur vagy, igaz-e? – kiáltotta Ozma.

– Igen, az vagyok – felelte Zsinzsur térdet hajtva. – Felséged jól emlékezik!

Dorka csodálkozva pillantott a csinos hölgyre, aki hajdanában sereget toborzott nőkből, és elűzte Madárijesztőt Smaragdváros trónjáról. Aztán meg szembeszállt Glinda, a Varázslónő hadseregével is.

– Feleségül mentem egy férfihoz, akinek kilenc tehene van – mondta Zsinzsur Ozmának.-- Boldogan élek, békében és nyugalomban telnek napjaim, végzem a dolgomat.

– Hol van a férjed? – kérdezte Ozma.

– Otthon van, a szemét borogatja – felelte csendesen Zsinzsur. – A bolond ember erősködött, hogy a tarka tehenet feji meg, márpedig én azt akartam, hogy a fehéret fejje, legközelebb majd hallgat a szavamra biztosan.

A csapat megint elindult. Nemsokára egy széles folyón keltek át egy kompon, majd számtalan szép kis falusi ház mellett haladtak el: mindegyiknek furcsa bögre formája volt, színes falakkal. Aztán egy hatalmas épülethez értek, amelyen tarka zászlók lobogtak.

– Erre az épületre nem emlékezem – mondta Dorka – Mi ez?

– Ez a Művészeti és Sportegyetem – felelte Ozma. – Nemrégiben építtettem. Egy Mumpic az elnöke. Sokat dolgozik, és a fiatalok, akik az egyetemre járnak, nem butábbak, miután elvégezték az egyetemet, mint annak előtte voltak. Tudnod kell ugyanis, hogy ebben az országban sok fiatal van, aki nem szeret tanulni.

Most már teljes szépségében tárult ki előttük Smaragdváros. Az emberek seregestül özönlöttek, hogy köszöntsék szeretett uralkodónőjüket. Sok zenekar is felvonult, számtalan katonatiszt volt a tömegben, ott voltak szép számban az ország előkelőségei. Ők is, az egyszerű polgárok is ünnepi öltözékben.

Így amikor Ozma ragyogó kísérettel bevonult királyi székvárosába, olyan sok volt az éljenzés, hogy hol jobbra, hol balra kellett hajlongania, vagy integetnie, hogy megköszönje alattvalóinak a lelkes fogadtatást.

Aznap este nagy ünnepséget rendeztek a palotában. Óz Birodalmának minden fontos személyisége ott volt. Tökfej Jancsi – aki kissé túlérett volt már, de azért változatlanul szorgalmasan tevékenykedett – üdvözlő beszédet mondott. Gratulált Ozmának, Óz Hercegnőjének ahhoz, hogy sikerrel járt, és megmentette a szomszéd ország Királynőjét és gyermekeit.

Ezután mind a huszonhat tisztnek egy-egy drágakövekkel kirakott arany kitüntetést adtak át, Bádog Favágó gyémántokkal díszített új fejszét kapott, Madárijesztő pedig egy arckrémmel teli ezüstdobozt. Dorkának ünnepélyesen átnyújtottak egy szép kis koronát, s egyben Óz Birodalmának Hercegnőjévé avatták. Tiktak két karkötőt kapott, nyolc-nyolc sor ragyogó smaragdkővel kirakva.

Ezután megkezdődött a lakoma. Ozma a jobbjára Dorkát, a baljára Billinát ültette. A tyúk színarany ülésen kuporgott, és drágakövekkel kirakott tányérból evett. Kényelmes helyet kapott Madárijesztő, Bádog Favágó és Tiktak is, de előttük nem tányérok, hanem jókora kosarak voltak, telve virágokkal, mert valójában nem volt szükségük eledelre. Az asztal végében a huszonhat tiszt ült. Helyet kapott persze az Oroszlán és a Tigris is az asztalnál: aranytálakon egy-egy véka ennivalót adtak nekik.

Smaragdváros leggazdagabb, legelőkelőbb polgárai megtiszteltetésnek vették, hogy felszolgálhatták a híres utazóknak a vacsora fogásait. Egy ügyes kislány segített nekik, aki nagyon tetszett Madárijesztőnek. Meg is csipkedte a rózsás pofikáját.

Vacsora közben Ozma nagyon elgondolkodott: – Vajon hol a közlegény? – kérdezte gondterhelten.

– A kaszárnyában sepreget – felelte az egyik tábornok, aki éppen egy jókora pulykacombot evett. – De én megparancsoltam, hogy adjanak neki egy szelet kenyeret, ha végzett a munkájával.

– Azonnal menjen valaki érte! – parancsolta Ozma.

Miközben várták, hogy a parancs teljesüljön, Ozma megkérdezte:

– Rajta kívül vannak-e még közlegények a seregben?

– Vannak bizony – felelte Bádog Favágó. – Azt hiszem, összesen három közlegény van.

Ekkor belépett a közlegény. Tisztelettel szalutált a tiszteknek és Ozma Hercegnőnek.

– Mi a neved? – kérdezte a Hercegnő.

– Ombi Ambi – felelte a közlegény.

– Akkor hát, Ombi Ambi – mondta Ozma – ezennel előléptetlek birodalmam valamennyi hadseregének főkapitányává, azonkívül pedig a palotámban szolgálatot teljesítő Királyi Testőrség Főparancsnokává is.

– De hát, nagyon költséges dolog, ha az embernek ilyen sok tisztsége van – mondta bizonytalanul a közlegény. – Nekem nincs elég pénzem, hogy egyenruhákat vásároljak.

– Majd a királyi kincstárból kipótoljuk – mondta Ozma.

Ezután a közlegény is helyet kapott az asztalnál. A tisztek szívélyesen üdvözölték, és újból megkezdődött az eszem-iszom.

A kis felszolgálólány egyszerre felkiáltott:

– Nincs több ennivaló! Az Éhes Tigris mindent megevett.

– Nem ez az igazi baj – mondta Tigris panaszosan. – Valahogyan, nem is tudom miképpen, elvesztettem az étvágyamat!

Dorka varázsöve

Dorka néhány kellemes hetet töltött Óz Birodalmában. Ozma Hercegnő minden jóval ellátta, és nagy örömét lelte benne, hogy a kansasi kislány jól érezte nála magát. Dorka sok új ismerősre tett szert, találkozott jó néhány régi ismerőssel is.

Amerre csak járt, mindenütt barátai voltak.

Egy napon azonban érdekes dolog történt. Abban a szobában üldögélt, ahol Ozma lakott, és egyszerre csak észrevette, hogy a falon egy kép folyton változik.

Hol pázsitos mezőt ábrázol, hol lombos erdőt, majd egy szép tavat, takaros falut.

– De furcsa! – kiáltotta Dorka, mikor már jó ideje nézegette a váltakozó tájakat.

– Hát igen – mondta Ozma. – Ez aztán tényleg csodálatos varázs-találmány. Ha látni szeretném a világ bármelyik vidékét, vagy bármelyik lakóját, csak ki kell mondanom a kívánságomat, és máris megjelenik a képen.

– Megtehetném ezt én is? – kérdezte Dorka.

– Persze, megteheted, drágám.

– Akkor hát, szeretném látni a régi kansasi tanyánkat és Emmi nénit – mondta a kislány.

Abban a pillanatban megjelent a képen a jól ismert régi ház, és világosan látható volt Emmi néni is. A konyhában állt, mosogatott, és szemmel láthatóan jól érezte magát. A kislány úgy látta, hogy a búza jó termést hozott, nemkülönben a kukorica is. A tornácon Dorka kedvenc kiskutyája, Totó heverészett a melengető napfényben, és Dorka nem kis meglepetésére az öreg Kenderice tyúk tizenkét fiatal csibével a nyomában szaladgált az udvaron.

– Otthon minden rendben van, úgy tűnik – sóhajtotta Dorka megkönnyebbülten. – Most még azt szeretném tudni, hogy mi történt Henrik bácsival!

Abban a pillanatban Ausztrália tűnt fel a képen, még pedig Sydney városa éppen, annak is egy háza, benne egy kicsiny barátságos szoba, ahol Henrik bácsi üldögélt egy karosszékben, és komótosan eregette a pipájából a kék füstkarikákat. Szomorúnak és magányosnak tűnt, a haja már teljesen ősz volt, az arca és a két keze pedig ráncos és sovány.

– Istenkém! – jajdult fel Dorka. – Úgy látom, Henrik bácsi meglehetősen rossz bőrben van, bizonyára azért, mert nagyon aggódik értem. Ozma drágám, tüstént el kell mennem hozzá!

– De hát hogyan jutsz oda? – kérdezte Ozma.

– Nem tudom, hogyan – felelte Dorka. – Csak annyit tudok, hogy el kell mennem Glindához. Biztosan segít rajtam, megmondja, hogy juthatok el Henrik bácsihoz.

Ozma szívesen beleegyezett, intézkedett, hogy Fűrészbakot fogják be a szép, tarka hintójába. A két lány nyomban felült, és már nyargalt is velük Fűrészbak a híres varázslónőhöz.

Glinda jóságosán mosolyogva fogadta őket, és nagy figyelemmel végighallgatta Dorkát, amikor mindent elmondott neki.

– Te is tudod, hogy van egy varázsövem – mondta Dorka –, de mit gondolsz, ha felcsatolom a derekamra és megparancsolom, hogy vigyen el Henrik bácsihoz, teljesíti a kívánságomat?

– Úgy gondolom, hogy teljesíti – felelte mosolyogva Glinda.

– És ha később egyszer szeretnék ide visszajönni – folytatta Dorka –, akkor majd visszahoz ide?

– Ezt sajnos hiába parancsolnád neki – felelte a varázslónő. – A varázsövednek csak addig van hatalma, amíg egy meseországban vagy, Óz Birodalmában vagy Ev Országban. Ha rajtad lenne a varázsöv, kis barátnőm, és azt kívánnád, hogy hipp-hopp Ausztráliában legyél a nagybácsikádnál, akkor a kívánságod nyomban teljesülne, mert a kívánságodat Meseországban mondtad ki. De mire megérkeznél Ausztráliába, a varázsöv már nem volna a derekadon.

– Mi történne vele? – kérdezte a kislány.

– Elveszítenéd, mint ahogyan az ezüstcipőt is elveszítetted, amikor először jártál Óz Birodalmában, soha senki nem fogja megtalálni. Nem gondolod, hogy kár volna ugyanígy elveszíteni a varázsövet is?

Dorka egy pillanatig elgondolkodott, aztán így szólt:

– Akkor inkább Ozmának adom a varázsövet, mert ő jól használhatja a saját országában. Azt is kívánhatja, hogy varázsoljon engem vissza Henrik bácsihoz, anélkül, hogy elveszne az öv.

– Nagyon okos terv – mondta Glinda.

Így hát visszakocsikáztak Smaragdvárosba, és útközben megbeszélték, hogy Ozma minden vasárnap megnézi majd a varázsképen Dorkát, bármerre járjon is a kislány. Azt is megbeszélték, hogy Dorka egy bizonyos jelet adhat ilyenkor, és abból Ozma tudni fogja, hogy a kislány szeretne újból ellátogatni Óz Birodalmába. Ozma akkor a varázsöv segítségével vissza fogja hívni országába.

Miután mindenben szépen megállapodtak, Dorka elbúcsúzott a barátaitól. Tiktak szívesen elment volna vele Ausztráliába, de Dorka jól tudta, hogy a gépember nem érezné ott jól magát, sőt a szerkezete esetleg nem is működne. Így hát Ozmára bízta Tiktakot.

Billina ezzel szemben úgy vélte, hogy Óz Birodalma a legszebb ország a világon, így hát nem is akarta elkísérni Dorkát Ausztráliába.

– Itt vannak a világ legjobb ízű kukacai és hangyái – jelentette ki Billina. – Ráadásul nagyon sok van belőlük. Itt szeretném leélni az életemet, és őszintén megmondom, drága Dorkám, nagy hibát követsz el, ha visszamész abba az ostoba, kelekótya világba.

– Henrik bácsinak szüksége van rám – felelte Dorka csendesen, és Billina kivételével mindenki úgy gondolta, hogy igaza van, mennie kell.

Dorka valamennyi barátja – a régiek is, az újak is – összegyűltek a palota előtt, hogy szomorúan elbúcsúzzanak tőle, és hosszú életet, boldogságot kívánjanak neki. Mindenkivel kezet szorított, Ozmát még egyszer megcsókolta, aztán átadta neki Manó Király varázsövét ezekkel a szavakkal:

– Drága Hercegnő, amikor inteni fogok zsebkendőmmel, kérlek kívánjad azt, hogy hipp-hopp Henrik bácsinál legyek. Nagyon sajnálom, hogy el kell hagynom benneteket: téged, Madárijesztőt, Bádog Favágót, a Gyáva Oroszlánt, Tiktakot, és mindenkit… De nagyon szeretnék Henrik bácsinál lenni! Így hát isten veletek…

A kislány ezután egy nagy smaragdkőre állt az udvaron, még egyszer a barátaira pillantott, és meglobogtatta a zsebkendőjét.

* * *

– Nem, nem – mondta Dorka. – Nem fulladtam a tengerbe. Eljöttem, hogy ápoljalak és gondoskodjam rólad, Henrik bácsi. Ígérd meg, hogy hamarosan jobban leszel.

Henrik bácsi mosolygott, és megölelte kis unokahúgát:

– Máris jobban érzem magamat, drágám – mondta szelíden.

{1} Talán meglep benneteket, hogy egy Hercegnő olyan közönséges munkát is végez, mint a harisnyastoppolás. De ha egy kicsit elgondolkodtok rajta, rájöttök, hogy egy hercegnőnek is kilyukad a harisnyája - akárcsak egy közönséges halandóé. Hanem erről nem illik beszélni.

Table of Contents

Bevezetés

A kendermagos tyúk

A homokba írt betűk

Tiktak, a Gépember

Dorka kinyitja az elemózsiás csöbröt

Langaléta hercegnő fejei

Ozma, Óz hercegnője segít

Az éhes Tigris

A királyi család

A Kalapácsos Óriás

Manó Király

Tizenegyszer találgathattak

Manó Király nevet

Dorka is próbálkozik

Billina megijeszti Manó Királyt

Bíbor, zöld, arany

Madárijesztő győzelme

Mi történt Bádog favágóval?

Ev Királya

Dorka varázsöve